Historie.

Nikopolis neboli Město vítězství založil císař Oktavian na místě, kde jeho vojska tábořila před bitvou u Aktia. Oktavian zde byl zpočátku blokován a pak téměř zničen loďstvem Antonia a Kleopatry, které sem připlulo kvůli invazi do Itálie. Ovšem nakonec Oktavian přece jen zvítězil a z vojenského velitele se stal císařem Římské říše s titulem Augustus.  Založení města bylo spíše neuvážené gesto zpupnosti, neboť zvolená lokalita nebyla pro vznik sídla vhodná. Město stálo na nestabilní půdě a voda se musela přivádět akvaduktem od vzdálených pramenů Louros. Obyvatelstvo sem bylo násilně přesídleno z okolních obcí, dokonce až od Korintského zálivu. Tato pošetilost mocných (folie de grandeur) je nicméně pochopitelná.  Další historie Nikopolis nebyla ničím pozoruhodná a většina obyvatel se vrátila do svých původních domovů. S pádem Římské říše město vyplenili Vandalové a Gótové. Později v 6. století je objevil císař Justinián a nějaký čas město vzkvétalo jako byzantské město. Ale po čtyřech stoletích se propadlo do země následkem zemětřesení a nájezdů Bulharů.

Památky.

Rozsáhlé a zarostlé pozůstatky města začínají 7 km na sever od Prevezy po obou stranách hlavní silnice. Ruiny vypadají impozantně a nacházejí se kolem muzea. Ve směru k muzeu stojí na východě velké divadlo a před ním jsou pozůstatky římských lázní s mohutnými byzantskými hradbami. Nalevo od divadla jsou rozeznatelné obrysy stadionu pod současnou vesnicí Smyrtuna. Nad vesnicí stál tehdy Oktavianův vojenský stan a z památníku, který nechal vztyčit, se zachovalo masivní pódium. Od divadla jsou to dva kilometry ke zbytkům základů baziliky Alkysonos ze 6. stol. V rozsáhlém areálu najdeme i pozůstatky Árova chrámu, Poseidonova chrámu a akvaduktu.

Literatura.

Řecko - turistický průvodce (překlad z angl. orig. The Rough Guide to Greece), vydalo nakladatelství JOTA, 2007

Nikopolis (řecky: Νικόπολις, Nicopolis, Actia Nicopolis, Město vítězství) bylo město v západním Řecku v kraji Epirus asi 7 km severně od Prevezy. Založil je Oktavian (pozdější císař Římské říše s titulem Augustus) na památku svého vítězství v roce 31 př.n.l. nad vojskem Antonia a Kleopatry v bitvě u Aktia.

Nicopolis d’Épire, Actia Nicopolis ou encore Nicopolis ad Actium (en grec ancien /, littéralement « la cité de la victoire »), est une cité grecque fondée par Auguste pour commémorer sa victoire navale d'Actium contre Marc Antoine le 2 septembre 31 av. J.-C. à l’embouchure du golfe Ambracique. La ville est située sur l’isthme de la péninsule qui sépare le golfe ambracique de la mer Ionienne, à l’opposé du promontoire d’Actium, environ au nord de la ville moderne de Prévéza. Nicopolis a connu un développement florissant pendant la période romaine et l’Antiquité tardive, avant de péricliter à l’époque byzantine au profit de Naupacte.


Středověk.

Gotická Varšava byla zničena požárem v roce 1607. Nahradila ji výstavba v duchu renesance a baroka, kterou však potkal podobný osud během švédské invaze v letech 1655-57. Na královském zámku, sídle polských panovníků, byla přijata Ústava z 3. května 1791 - jednalo se o první akt tohoto druhu v Evropě a druhý na světě (po USA).

Varšava v Prusku.

Brzy nato následovala dělení Polska mezi Prusko, Rusko a Rakousko, kdy byla Varšava spolu s celým Mazovskem zabrána Pruskem. Během napoleonských válek město doufalo ve své osvobození a v roce 1807 bylo ustaveno Varšavské knížectví. Po Napoleonově pádu následovalo na území Mazovska vytvoření tzv. Polského království – jednalo se však o státní útvar naprosto závislý na carském Rusku.

Listopadové povstání a jeho porážka.

V roce 1830 se stala Varšava sídlem tzv. Dočasné vlády. O rok později bylo město samo centrem různých bojů po dobu osmi měsíců. V září téhož roku zahájil útok na město ruský generál Ivan Paskevič, a to s cílem Varšavu dobýt a povstání zlomit. Po dobytí města bylo vybudováno mohutné opevnění; byla uzavřena Varšavská univerzita, rozpuštěn Sejm a další instituce předchozího státu.

První světová válka.

Od 6. srpna 1915 do 11. listopadu 1918 byla Varšava okupována německými vojsky. Poté, co však došlo v Německu k revoluci, opustil dne 8. listopadu 1918 německý správce města Hans von Beseler potají Varšavu. Dne 10. listopadu 1918 do města dorazil Józef Piłsudski. O den později mu polská regentská rada svěřila správu nad městem.

Meziválečné období.

Po vyhlášení nezávislosti Polska v listopadu 1918 se stala Varšava hlavním městem státu. Po válce však byly možnosti země velmi omezené; město bylo poškozené. V roce 1920 bylo Polsko opět napadeno – tentokrát bolševickým Ruskem. Městu se tehdy podařilo ubránit v bitvě, které se často říká „Zázrak na Visle“.  V polovině 20. let se Varšava rychle rozvíjela. Majetek města se dvojnásobně zvětšil, především díky dolarové půjčce z USA ve výšce 10 milionů dolarů. V letech 1927–1929 bylo vybudováno 71 kilometrů vodovodů, 24 km kanalizační sítě, 48 km tramvajových tratí a 50 km plynovéo potrubí. Rovněž bylo dokončeno několik tisíc nových bytů. Do roku 1928 se počet školních tříd zvýšil z 37 na 380 a výroba elektrické energie vzrostla z 22 milionů kWh na 100 mil. kWh. V roce 1921 bylo také ve Varšavě otevřeno první letiště, které sloužilo pro civilní dopravu od roku 1925.

Druhá světová válka.

Po zhruba dvaceti letech polské samostatnosti následovala okupace nacistickým Německem po vypuknutí druhé světové války v září 1939. Dne 1. září 1939 proběhlo první bombardování města Luftwaffe. Státní správa a vojenské velení byly evakuovány z Varšavy v noci z 6. na 7. září 1939. Tehdejší primátor Varšavy Stefan Starzyński vystoupil ostře proti evakuaci a přislíbil, že bude město bráněno vlastními prostředky před postupující německou, případně sovětskou armádou. Německé vojsko obklíčilo Varšavu 14. září 1939 a dne 28. září téhož roku město padlo do německých rukou. Následně byla ve městě podepsána smlouva o přátelství, spolupráci a vymezení demarkační linie mezi nacistickým Německem a SSSR. Varšava se nacházela přesně na hranici mezi oběma zónami; německou a sovětskou.  V roce 1940 zřídili Němci v centru města židovské ghetto. V roce 1943 v něm vypuklo povstání, které však nemělo prakticky žádné vyhlídky na úspěch: jeho obyvatelé byli po měsíci vzdoru poraženi, povražděni a ghetto bylo zlikvidováno. V roce 1944, kdy se blížila sovětská armáda, vypuklo druhé povstání, do kterého se tentokrát zapojilo celé město. Obyvatelé Varšavy však nebyli vlastními silami schopni město osvobodit, Rudá armáda zastavila postup a stahující se německá armáda po sobě zanechala spoušť v podobě 93 % zničené městské zástavby.

Polsko v sovětském bloku.

Po válce se Varšava stala hlavním městem jedné ze satelitních zemí sovětského bloku. Od roku 1946 bylo vynaloženo obrovské úsilí k opětovné výstavbě města. Zdejší Staré město bylo znovu postaveno ve své dřívější předválečné podobě. Vedle rekonstrukce historických částí Varšavy se však objevila i nová architektura socialistického realismu. Vznikly nové dopravní tahy, jako např. trasa W-Z, která vede samým centrem města. Přes řeku Vislu byly vybudovány nové mosty. Staroměstské náměstí bylo ve Varšavě obnoveno v původní podobě v roce 1953. Zámecký palác byl dokončen roku 1984.  Po výstavbě nových obytných čtvrtí v 70. letech 20. století počet obyvatel města značně vzrostl. Od roku 1975 má Varšava nové hlavní nádraží a od roku 1995 i metro.  Komunistická vláda padla v roce 1989, poté, co proběhla jednání u kulatého stolu mezi představiteli komunistické strany a opozice, jež se konala v paláci Radziwill na ulici Krakowskie Przedmiescie. Od té doby ve Varšavě proběhl nebývalý ekonomický, kulturní a architektonický boom, který rychle pozměnil tvář města.

Počátky Varšavy, hlavního města Polské republiky, sahají do konce 13. nebo začátku 14. století. O století později se již stala nejvýznamnějším městem nezávislého Mazovského vojvodství, připojeného k Polskému království v r. 1526. Poté, co byl hrad Wawel v Krakově zničen požárem, se v roce 1596 král Zikmund III. Vasa rozhodl učinit z Varšavy hlavní město Polska. Spolu se svým dvorem nakonec přesídlil do Varšavy v r. 1611 a tuto událost dnes připomíná 22 metrů vysoký sloup s královou sochou, nacházející se uprostřed Zámeckého náměstí ("Plac Zamkowy").

L'histoire de Varsovie est assez semblable à celle de la Pologne. Varsovie a été fondée au. Varsovie a connu des nombreuses épidémies de peste, des invasions, des incendies dévastateurs, et des restrictions administratives sur sa croissance. Parmi les évènements les plus importants de la ville figurent le Déluge, la Grande guerre du Nord (1702, 1704, 1705), la Guerre de Succession de Pologne, la Bataille de Praga, l'Insurrection de novembre 1830, l'insurrection polonaise de 1861/1864, la Première Guerre mondiale, le Siège de Varsovie (1939) (Seconde Guerre mondiale) et le Soulèvement du ghetto de Varsovie, l'Insurrection de Varsovie (qui réduit la ville en ruine).


Původ a počátky.

Byl buď synem nebo bratrem krále Artavazda I. a patřil k dynastii založené ve 2. století př. n. l. Artaxiasem (Artašēsidem) (tedy tzv. artaxiaské dynastii). Tato dynastie měla základ patrně v eruandidské dynastii ve starém Íránu. V mládí byl rukojmím parthského krále Mithradata II. (vládl 123 př. n. l. - 88 př. n. l.) Zajat byl poté, co jeho bratr (či otec) Artavazd I. roku 105 př. n. l. neúspěšně čelil prvnímu parthskému útoku na Arménii, vedenému právě Mithradatem II. Ale podařilo se mu nakonec vykoupit postoupením území na severozápadě Íránu (tzv. "sedmdesáti údolí" v Atropateně).

Expanze.

Pak již Tigranés zahájil mohutnou územní expanzi. Nejprve anektoval jihozápadní království Sofena (východně od horního toku Eufratu). Možná si na ně dělal nárok i proto, že se okolo roku 188 př. n. l. oddělilo od celku ovládaného eruandidskou dynastií, a to pod vládou jedné její větve.  Poté uzavřel spojenectví s pontským králem Mithridatem VI. (též zvaným Mithridates Eupator Pontus) a oženil se s jeho dcerou Kleopatrou. Díky tomuto spojenectví dobyli společně Kappadokii (v Malé Asii), ta však byla pod ochranou Římské republiky. Její Senát vyslal generála Lucia Cornelia Sullu, aby Mithridata VI. sesadil z trůnu. To vedlo k vleklému konfliktu Pontu s Římem, který skončil smlouvou z roku 92 př. n. l., která poprvé v historii vymezila východní hranice Říma na Eufratu. Tigranés se ovšem v tomto konfliktu dle všeho držel spíše stranou, patrně aby šetřil síly na ovládnutí parthského království (zejména západu země). K tomu se odhodlal ve chvíli, kdy roku 88 př. n. l. zemřel král Mithrades II. a kdy parthskou říši navíc oslabil vpád Skythů.  Nejprve připojil "sedmdesát údolí", které musel dát kdysi jako výkupné za svou svobodu, a pak postoupil až k městu Ekbatana v Médii. Jeho vazaly se záhy staly městské státy Atropatena, Korduena (v dnešním Ázerbájdžánu), Adiabena (na horním toku Tigridu), Osroena i Mygdonie. Když je získal, přijal titul „král králů“.  Jeho územní úspěchy však pokračovaly. Část Sýrie, unavená z bojů mezi posledními Seleukovci, mu roku 83 př. n. l. nabídla korunu. Ze Sýrie mohl učinit další výpady až k hranicím Judeje a možná i dále. (Dle Flavia Josepha nikdy nepřekročil hranice Judeje, dle Appiana dosáhl až jihu Egypta).  Následovalo připojení Fénicie a Kilíkie, jeho bratr Guras dobyl severní Mezopotámii (přesněji klíčové město Nisibis) a na Kavkaze království Ibérie (nyní Gruzie). Také kavkazská Albánie přijala jeho svrchovanost. V letech 78-77 př. n. l. pak dobyl Kappadokii, kterou pokořil již jednou, po boku Pontských.

Tigranakert a neúspěšná helenizace.

Po vrcholu úspěšné expanze nechal Tigranés postavit nové, výstavní královské město, Tigranakert. Staré hlavní město Artašat totiž leželo nyní příliš na severu nové říše, nové mělo být v jejím středu. Leželo patrně na hranicích Arménie a Mezopotámie, avšak o jeho přesné umístění se archeologové přou, město bylo totiž zcela rozvráceno. Do nové metropole Tigranés soustředil nejen ohromné nashromážděné bohatství (plynoucí zejména z kontroly obchodních cest v Mezopotámii), ale nechal do něj násilně přestěhovat i značné množství obyvatel z dvanácti řeckých měst z Kappadokie, Kilíkie i Sýrie. O městě dnes víme málo, ale Appianos i Plútarchos psali o jeho nádheře. Historikové také již z názvu města soudí, že bylo vystavěno v helénském stylu (Plútarchos hovoří o akropoli a divadle) a celá Tigranova epocha se ostatně považuje za vrchol helenizace Arménie a celé oblasti mezi Středozemním a Kaspickým mořem. Dvorním jazykem byla ostatně řečtina. Velký podíl na helenistických tendencích měla zřejmě Tigranova manželka Kleopatra, která pozvala ke dvoru řadu řeckých filozofů a rétorů. Vedla k lásce k řecké kultuře i syna Artavazda (později král Artavazd II.), který prý napsal i několik řeckých tragédií. Navzdory tomu Tigranés nikdy nepřipustil žádné helenizační (demokratické) prvky v politice a vsázel na orientální despocii a přísnou centralizaci. Helenizace také zřejmě nezasáhla okraje říše tolik jako jeho centrum (později zničené), což mělo důsledky pro celou oblast, která dodnes "lavíruje" mezi evropskou a asijskou identitou.

Pád.

Tigranés se zřejmě snažil vyhnout konfrontaci s Římem za každou cenu a navzdory spříznění se patrně nezapletl do římsko-pontských válek. Roku 72 př. n. l. však byl jeho zeť Mithradates Pontus Římany drtivě poražen a Tigranovi nezbylo než mu poskytnout azyl. Když ho odmítl Římanům vydat, konflikt s nimi byl již nevyhnutelný.  Roku 69 př. n. l. římská vojska pod vedením vojevůdce Luculla Arménii napadla. Tigranés byl 6. října poražen u Tigranakertu. Musel z města uprchnout, záhy je opustili i jeho obyvatelé a město bylo srovnáno se zemí. Brzy poté prohrál znovu v další klíčové bitvě v blízkosti bývalého hlavního města Artašatu. Přesto nebyl Tigranés poražen zcela. Roku 67 či 68 př. n. l. se navíc Lucullus musel vrátit do Říma, když se jeho vojsko začalo bouřit kvůli nezvykle tuhé arménské zimě a také kvůli vyčerpání partyzánským způsobem boje, k němuž se Arménci uchýlili.  Jenže vzápětí přišla komplikace. Proti Tigranovi se obrátil jednak parthský král Fraatés III. a jednak jeho vlastní syn Tigranés. Fraatovi se nepodařilo dobýt Artašat, načež ustoupil, avšak Tigranův zrádný syn se ukázal být nebezpečnějším protivníkem. Zaútočil totiž na Artašat z východu, ale především přitom požádal o pomoc římského vojevůdce Pompeia. Aby ušetřil Artašat osudu Tigrakertu, Tigranés se roku 66 př. n. l. Pompeiovi vzdal. V následné mírově smlouvě odevzdal Římu prakticky všechna dobytá území, s výjimkou Sofeny a Kordueny. Navíc musel zaplatit obrovské reparace: 6000 talentů a navíc žold římským vojákům. Tato potupa znamenala konec velké arménské říše, avšak Tigranés tak alespoň zachránil existenci arménského státu jako takového, vládu nad jeho jádrem. Jako římskému klientovi a „příteli římského lidu“ bylo Tigranovi dovoleno vládnout tomuto státu ještě asi 10 let a navíc mu Římané zajistili ochranu před expanzivními parthskými ambicemi. Zemřel ve velmi vysokém věku roku 56 nebo 55 př. n. l. Jeho následníkem se stal jeho syn Artavazd II.

Odkaz.

Pro moderní Arménii je národním symbolem. Pojem "Arménie od moře k moři" - "Tsovits tsov Hayastan" (Ծովից ծով Հայաստան) je v zemi užíván dodnes. Od roku 1993 je zobrazen na arménské bankovce v hodnotě 500 dramů.  Tigranés je oblíbenou postavou v umění, zejména v opeře. Existuje dokonce 24 oper, v nichž se objevuje. K nejznámějším patří ta Alessandra Scarlattiho ("Tigrane", 1715), Antonia Vivaldiho ("La virtu trionfante dell'amore e dell'odio ovvero il Tigrane", 1724) a Niccolò Piccinniho ("Tigrane", 1761).

Tigranés II., známý jako Tigranés Veliký, arménsky Տիգրան Մեծ (140 př. n. l. – 55 př. n. l.) byl v letech 95 př. n. l. - 55 př. n. l. králem starověké Arménie. Pod jeho vládou se tato země na krátký čas stala nejmocnějším státem na východ od Říma. V době největší územní expanze pod jeho vládou sahalo arménské království od Středozemního ke Kaspickému moři a na severu takřka až k moři Černému.

Tigrane II d'Arménie (en arménien "" ; né vers 140 et mort en 55 av. J.-C.) est un roi d'Arménie ayant régné de 95 à 55 av. J.-C. Sous son règne, l'Arménie connaît son expansion maximale et devient pendant quelques années l'État le plus puissant de l'Orient romain.


Biografie.

Jeho matka pocházela z místní aristokracie, jeho otec byl míšenec z Brazílie a pěstitel tabáku. Vystudoval teologii na univerzitě v Córdobě (byl jedním z prvních vysokoškolsky vzdělaných Paraguayců), odmítl však kněžskou dráhu a pracoval jako právník. V roce 1808 se stal hlavou městské rady v Asunciónu. Byl jedním z členů junty, která 14. května 1811 vyhlásila nezávislost Paraguaye na Španělsku, brzy se ale s ostatními názorově rozešel, opustil politiku a žil na svém venkovském sídle. Politická krize v zemi však pokračovala, proto bylo v září 1813 svoláno lidové shromáždění, které rozhodlo o vytvoření funkce konzula jako hlavy státu, ve které se budou po čtyřech měsících střídat Francia a Fulgencio Yegros. V říjnu 1814 však Francia po vypršení svého druhého funkčního období odmítl odstoupit, využil své popularity mezi lidem a prohlásil se Nejvyšším diktátorem ("Dictador Supremo"), v roce 1816 titul změnil na Doživotního diktátora ("Dictador Perpetuo"). Domorodci mu říkali "Karai Guazú" (v jazyce guaraní "Velký pán").  Jeho vláda byla silně autokratická, opírala se o armádu a tajnou policii. Pro odpůrce režimu byl zřízen trestanecký tábor Tevego v pustinách na severu země. V roce 1820 bylo odhaleno spiknutí proti Franciovi, následovala vlna poprav, při níž zahynul také Fulgencio Yegros. Francia se obával, nikoli neprávem, že větší sousedé Argentina a Brazílie se snaží Paraguay zabrat. Vedl proto silně izolacionistickou politiku, usiloval o naprostou hospodářskou soběstačnost země. Hranice byly uzavřeny a zahraniční diplomaté vypovězeni ze země. Naproti tomu Paraguay udělovala azyl politickým utečencům jako byl např. José Gervasio Artigas nebo uprchlým otrokům.  Francia byl silně ovlivněn myšlenkami Velké francouzské revoluce. Odmítal kastovní systém, který byl v Jižní Americe rozšířen a ve kterém byl sám jako míšenec terčem opovržení. Zakázal vzájemné sňatky mezi příslušníky tradiční španělské aristokracie. Později přišel s tím, že manželství je vůbec přežitek a uvalil na ně vysoké daně; místo toho doporučoval využívání služeb prostitutek a sám šel příkladem, zplodil množství nemanželských dětí. Inicioval rozsáhlou pozemkovou reformu, při níž přiděloval půdu tradičních elit a církve bezzemkům. V roce 1815 odtrhl paraguayskou katolickou církev od Říma a sám se prohlásil její hlavou; papež Pius VII. ho za to exkomunikoval. Jako v první latinskoamerické zemi zavedl v Paraguayi povinnou školní docházku a založil státní veřejnou knihovnu.  Paraguayský spisovatel Augusto Roa Bastos napsal o Franciově životě a poměrech za jeho vlády rozsáhlý román "Já, nejvyšší" (česky Odeon 1982, přeložil Josef Forbelský).

José Gaspar Rodríguez de Francia (6. ledna 1766 Yaguarón — 20. září 1840 Asunción) byl paraguayský politik, hlava státu v letech 1814—1840.

José Gaspar Rodriguez de Francia, dit "El Supremo," né le à Yaguarón et mort le à Asuncion, est un homme d'État qui fut le premier dictateur du Paraguay depuis l'indépendance du pays en 1811. Le congrès lui attribue les pleins pouvoirs ainsi que le titre de « Dictateur suprême et perpétuel » du Paraguay.


Život.

Její matka Jolie Gábor (rozená Janka Tilemann) byla židovského původu, sestřenice Annette Tillemannové, která se později stala manželkou demokratického kongresmana Toma Lantose. Otec Vilmos Gábor byl maďarský voják. Měla dvě sestry, Magdu a Évu. Všechny tři byly v Budapešti proslulé svou krásou a divokým způsobem života. Zsa Zsa navštěvovala internátní školu ve Švýcarsku. Avšak roku 1936 vyhrála soutěž Miss Maďarska, což způsobilo zlom v její kariéře – slavný vídeňský tenorista Richard Tauber jí nabídl, aby vystoupila v operetě "Der singende Traum" ("Zpívající sen") v divadle Na Vídeňce. Tak se stala herečkou. Jméno „Zsa Zsa“ přijala na počest maďarské herečky Sári Fedák, která byla právě takto přezdívána. Roku 1941 odešla do Hollywoodu, kam už předtím odešly její sestry, rovněž herečky. Od roku 1952 hrála ve filmech. Za svůj život natočila více než 50 snímků.

Dílo.

Jednu z mála hlavních rolí dostala v hudebním filmu Johna Hustona "Moulin Rouge" (1952). K jejím úspěšným snímkům patří také thriller "Dotek zla" režiséra Orsona Wellese (1958). V závěru kariéry jí byly často nabízeny též populární cameo role ("Noční můra v Elm Street 3: Bojovníci ze sna", "Bláznivá střela 2 a 1/2: Vůně strachu").

Soukromí.

Spíše než svým herectvím však na sebe poutala pozornost svým osobním životem. Byla devětkrát vdaná, často za herce a milionáře:  Jejím posledním manželem, kterého si vzala roku 1986, byl Frédéric von Anhalt, adoptivní syn princezny Marie Augusty Anhaltské (snachy císaře Viléma II.).  Stejně dlouhý je i seznam milenců, který mapoval s oblibou bulvár. Měl jím být zakladatel Turecka Kemal Atatürk, herci Richard Burton a Sean Connery, či zpěvák Frank Sinatra (ten ji dle jejích slov znásilnil). Tisk také referoval o bezpočtu jejích skandálů a výstřelků.  Její jediná dcera, fotografka Francesca Hiltonová, kterou měla s manželem Conradem Hiltonem, zemřela v Los Angeles na mrtvici 5. ledna 2015. Bylo jí 67 let.

Závěr života.

Roku 2002 se stala obětí autohavárie a byla upoutaná na vozíku. Od té doby se její zdravotní stav zhoršoval, byla jí i amputována noha.

Zsa Zsa Gaborová, rodným jménem Sári Gábor (6. února 1917, Budapešť - 18. prosince 2016, Los Angeles ) byla maďarsko-americká herečka.

Zsa Zsa Gabor (), née Sári Gábor le à Budapest et morte le à Los Angeles, est une actrice américaine d'origine hongroise.


Sovětští váleční zajatci během druhé světové války

Crimes nazis contre les prisonniers de guerre soviétiques

Příčiny velkého množství zajatců.

Nečekaný útok Třetí říše na SSSR a podmínky boje, při němž se vojáci Rudé armády ocitli bez kvalifikovaného velení, měl za následek to, že velké množství sovětských jednotek, poté co vyčerpaly své možnosti vedení úspěšné obrany, často po ztrátě spojení s velením, padlo do zajetí.  K množství faktorů, které měly na nízkou úroveň velení Rudé armády patří emigrace velké části kvalitních důstojníků Carské armády po skončení občanské války, odvolání mnoha, původně carských důstojníků, koncem 20. let 20. století, stalinské čistky v armádě v letech 1937 až 1938 jakož i rozšiřování armády v letech 1939 až 1941. Sovětská armáda v té době zvýšila své stavy třikrát a přitom až 70 % důstojníků a 75 % komisařů bylo ve svých funkcích méně než rok. K tomu více než milion sovětských branců sloužilo v armádě necelý rok. Sovětské síly tak neměly dostatečné zkušenosti, kvalitní poddůstojnický sbor, ani oporu v kvalitním velení na všech úrovních.

Sociálně-politické příčiny.

Kromě vojensko-strategických důvodů, které zapříčinily velké množství válečných zajatců, existovaly i příčiny sociálně-politické povahy. Represivní politika komunistů jako kolektivizace, či stalinské represe, způsobovaly nespokojenost řady obyvatel celého SSSR, hlavně rolníků, ale i obyvatel jen nedávno přičleněných oblastí jako byla západní Ukrajina a Pobaltí, kteří odmítali bojovat za sovětskou vládu a mnoho z nich se hodlalo dobrovolně vzdát nepříteli. Známy jsou případy během bojů v Pobaltí, kdy místní branci zavraždili nebo zatkli své sovětské důstojníky a dobrovolně přešli na stranu nepřítele.  Svou roli sehrály i subjektivní psychologické faktory jako bezmocnost a panika, způsobená nedostatky velení a spojení, jakož i jasnou převahou německých vojsk v první fázi války.

Chování nacistů k válečným zajatcům.

Zacházení s válečnými zajatci se řídilo na evropských bojištích už delší dobu jistými standardními zvyky. Ve většině válečných konfliktů je válečným zajatcům poskytována strava, ubytování a lékařská péče v mezích možností strany, která je zajala. Takové jednání má jednoduchou logiku, která spočívá ve faktu, že se bude stejně ke svým zajatcům chovat velmi pravděpodobně i protivník. Nacisté se však na základě vlastních politických pohnutek rozhodli tuto zvyklost narušit.  Brutální zacházení se sovětskými zajatci bylo zapřičiněno celkovou nacistickou zločinnou politikou, která byla aplikována na obsazených východních územích (Generalplan Ost). Opírala se o teorii o rasové méněcennosti Slovanů a též o politické cíle, jedním z nichž byl boj proti komunismu. Adolf Hitler se už 30. března 1941 na poradě hlavního velení vyjádřil, že političtí komisaři jsou podle něj základem bolševismu v Rudé armádě, nositeli ideologie, která je nepřítelem nacionálního socialismu a nemohou být považováni za vojáky. Proto měli být po zajetí zastřeleni. Nejvyšší německé velení vydalo 6. června 1941 rozkaz o komisařích, podle něhož byli sovětští vojáci „nakaženi“ bolševismem a nemělo se s nimi po případném zajetí zacházet na základě Ženevských úmluvami z roku 1929.. Rozkaz o zacházení s komisaři se navíc v praxi ukázal jako kontraproduktivní, protože komisaři, kteří věděli, že je v zajetí čeká jistá smrt, často vybičovali své vojáky k fanatické obraně. Německé velení rozkaz zrušilo 6. května 1942.  Německé ozbrojené síly, zvláště na začátku bojových operací na východní frontě, zajaly velké množství sovětských vojáků. Mnoho z nich se dobrovolně vzdalo až poté, co jim došly základní životní prostředky a byli ve zlém zdravotním stavu. Zvláštní kapitolou v chování německých vojáků a velení byl i fakt, že pro obrovské množství zajatců, kteří upadli do zajetí na začátku bojů, nebylo připraveno žádné logistické zabezpečení jako pitná voda, strava, zdravotnický materiál, či kapacity v zajateckých táborech. Toto jsou faktory, které jsou považovány za objektivní komplikace. Je proto pravděpodobné, že i v případě, pokud by německé velení chtělo se zajatci zacházet lidštěji, počet obětí na straně zajatců by byl vysoký. Je však též nesporným faktem, že německé velení ve válečných plánech tažení proti Sovětskému svazu počítalo, že získá obrovské počty zajatců. V případě, že by se boje vyvíjely podle německých plánů operace Barbarossa, byly by počty zajatců ještě vyšší. Pro německé plánovače tedy počty zajatců nemohly být překvapením.

Problém mezinárodních smluv.

Těžké postavení sovětských válečných zajatců v nacistickém zajetí německé politické vedení vysvětlovalo tím, že SSSR odmítl Haagské konvence a deklarace z let 1899 a 1907, deklaraci o zákonech pozemní války a nepodepsalo ani Ženevskou úmluvu z roku 1929, která pojednávala o válečných zajatcích, ani přesto, že ji podepsalo 47 zemí. Nehledě na to, že část těchto dohod už dříve podepsalo Ruské impérium, byly tyto dohody závazné pro všechny země, nejen pro ty, které je podepsaly. Sovětský svaz však například 25. srpna 1931 podepsal dohody o zacházení s raněnými a nemocnými válečnými zajatci.  Oficiálním důvodem odmítnutí většiny těchto dohod Sovětským svazem byl nesouhlas s dělením válečných zajatců podle národnosti. Toto odmítnutí v pozdějším období využili nacisté jako záminku a následně ponechali zajatce bez jakékoliv pomoci ze strany Červeného kříže a dalších organizací, které pomáhaly zajatcům západních zemí. V průběhu války SSSR dvakrát (25. listopadu 1941 a 27. dubna 1942) navrhl německé straně, že v případě, že bude Německo dodržovat konvence o zacházení s válečnými zajatci, bude je dodržovat i Sovětský svaz. V prohlášení z 27. dubna 1942 sovětské ministerstvo zahraničních věcí oznámilo, že i přes nedodržování této dohody ze strany Německa, se k ní SSSR de facto hlásí.  Při Norimberském procesu obhajoba, jako svůj hlavní argument, použila to, že se Ženevské konvence údajně nevztahovaly na sovětské válečné zajatce, protože SSSR nebyl signatářem těchto smluv. Mezinárodní vojenský tribunál však tyto argumenty odmítl jako neopodstatněné, poukázal při tom na to, že principy mezinárodního práva musí být dodržovány za jakýchkoliv podmínek a cílem zajetí je pouze znemožnit zajatým osobám účast na další bojové činnosti. Vraždění bezbranných lidí nebo ubližování z pomstychtivosti není v souladu s vojenskými tradicemi.  Předseda Mezinárodního červeného kříže Marcel Junod už 22. června 1941 navrhl SSSR, Německu, Rumunsku i Finsku, aby si státy prostřednictvím této organizace vyměňovaly seznamy raněných, zabitých a zajatých vojáků. Ve snaze zlepšit situaci svých zajatců, 27. června 1941 komisař zahraničních věcí V. M. Molotov telegrafoval předsedovi Mezinárodního červeného kříže o připravenosti SSSR uskutečnit jejím prostřednictvím výměnu seznamů zajatců a i o ochotě přijmout Haagské konvence o zákonech a zvycích vedení pozemní války. Otázku připojení se k Ženevské dohodě z roku 1929 však už sovětská vláda více neotevírala. Současně SSSR potvrdil usnesením Sovětu lidových komisařů z 1. července 1941 tzv. Vyhlášku o válečných zajatcích, která byla založena na těchto konvencích a zavazovala k dodržování mezinárodně platných norem vojenského práva. V dodatcích k vyhlášce byla vypuštěna nařízení NKVD „O způsobu držení zajatců v táborech NKVD“ z 7. srpna 1941 a „O stavu táborů válečných zajatců“ z 15. srpna 1941.  17. července 1941 V. M. Molotov oficiálně, přes vyslanectví švédského Červeného kříže, oznámil Německu a jeho spojencům, že SSSR souhlasí s plněním závazků Haagských dohod z roku 1907 o Zákonech a zvycích vedení pozemní války. V dokumentu bylo navíc zdůrazněno, že Sovětský svaz bude dodržovat tyto dohody v souvislosti s Německem jen v případě, že je bude dodržovat i druhá strana. Přes očekávání kladné odpovědi nechalo vedení nacistického Německa tuto nótu bez povšimnutí. Navíc, ve stejný den nabyl platnost rozkaz vydaný gestapem, umožňující zlikvidovat všechny válečné zajatce při jakémkoliv podezření z kladení odporu nebo možného nepřátelství k národnímu socialismu. V té době sovětské velení uskutečňovalo kroky spojené se snahou zabezpečit lepší podmínky válečných zajatců, nacistické vedení činilo kroky opačné. 8. srpna 1941 oddělení pro záležitosti válečných zajatců OKW vydalo nová pravidla, která ještě přitvrdila zacházení se sovětskými zajatci ve všech táborech.

Zacházení sovětského vedení s vlastními vojáky, kteří padli do zajetí.

Článek 193 trestního zákoníku RSFSR z roku 1926 stanovoval jako trest za vzdání se, bez důvodu způsobeného beznadějnou vojenskou situací, popravu zastřelením spojenou s konfiskací majetku. Ve vnitřních předpisech Dělnicko-rolnické Rudé armády se též uvádělo, že sovětský voják nemůže padnout do zajetí jinak než proti své vůli. Článek 22 Vyhlášky o trestných činech vojáků z roku 1927 uváděl, že vzdání se, které není odůvodnitelné vojenskou situací a stejně tak i přechod na stranu nepřítele se stíhají nejvyšším trestem, kterým je zastřelení a konfiskace majetku. Ve výkladu se též uvádělo, že ve známých případech se může situace na bojišti zvrátit tak, že klást odpor bude v podstatě nemožné a nesmyslné. Vzdát se v těchto případech bylo přípustné a nemělo mít žádné další soudní důsledky.  V důsledku rozkazu štábu vrchního velení z 16. srpna 1941 č. 270, velitelé a političtí pracovníci, kteří během boje ze sebe strhli označení hodnosti a dezertovali do týlu nebo se vzdali, byli označeni za dezertéry a jejich rodinám hrozilo vězení. Stejně tak byli velitelé a skupiny vojáků, které se vzdaly, přestože nevyčerpaly všechny možnosti klást odpor, zbaveni státní ochrany a pomoci. Rozkaz žádal od vojáků bojovat do poslední možnosti a následně se v případě obklíčení snažit probojovat se ke svým.  Názory sovětského vedení na vlastní válečné zajatce byly na začátku války stále nesmiřitelné. I po těžkých porážkách v červenci 1941 u Minska a Smolenska, kde padlo do zajetí více než 600 000 sovětských vojáků, Stalin nadále tvrdil, že Rudá armáda nemá válečných zajatců, jen zrádce a odrodilce vlasti. Stejně tvrdě se choval i v roce 1943, kdy mu Němci navrhli vyměnit jeho syna Jakova Džugašviliho, zajatého v roce 1941 u Vitebska, za polního maršála Friedricha Pauluse. Tento návrh odmítl.  V prosinci 1941, při setkání předsedy Mezinárodního červeného kříže Junoda a německého ministra zahraničních věcí von Ribbentropa, padl návrh ukončit spory o dodržování mezinárodních smluv a na základě humanismu začít s výměnou seznamů zajatých osob prostřednictvím USA. Spojené státy americké by také zajistily i dodávky šatstva a potravin stejně pro německé i sovětské tábory. Ribbentrop tento návrh později předložil Hitlerovi, který osobně poslal tuto žádost Stalinovi. Odpovědí však bylo oznámení, že sovětští váleční zajatci neexistují. Sovětští vojáci bojují dokud nepadnou, pokud se rozhodnou vzdát, automaticky ztrácejí sovětské občanství.

Podmínky zajetí a úmrtnost.

Poté co padli do zajetí (většinou v Bělorusku, na Ukrajině a západním Rusku), museli sovětští zajatci celé dny, většinou pěšky, putovat do sběrných táborů. Směli zastavit jen na rozkaz. Byli nuceni pít vodu z louží na cestě. Němci bránili místnímu obyvatelstvu zásobovat zajatce z vlastních zdrojů.. K udržování pořádku uvnitř táborů byli vybíráni dobrovolníci, zvláště z řad Ukrajinců a Tatarů. Židé, komisaři a komunisté byli po odhalení vysvlečeni do naha, postaveni do řady a zastřeleni.. Wehrmacht se na východě často „neunavoval“ zajímáním těžce raněných nepřátel a popravoval je na místě. Některé německé jednotky zajatce nebraly vůbec, na některých místech jednoduše zajaté vojáky shromáždily a postřílely kulomety. Nacisté zvolili pro výstavbu shromažďovacích táborů pro sovětské zajatce nejjednodušší řešení, kterým bylo ponechat je na volném prostranství, obvykle několik hektarů velkém, pod širým nebem, obehnaném ostnatým drátem a několika strážními věžemi. Zde byli zajatci vystaveni všem vlivům počasí, horku, mrazům, sněhu a dešti, chybělo základní sanitární zařízení, panoval nedostatek vody a potravin, které pro zajatce německá branná moc nikdy zvlášť nevyčlenila. V táborech se šířily infekční choroby, jako skvrnitý tyfus. Později, zejména pro vysokou úmrtnost, byli zajatci umisťováni do stájí a dřevěných baráků, ani tam však jejich podmínky nebyly o mnoho lepší. Ze sběrných táborů zajatci dále putovali pěšky, nebo po železnici do německých táborů, které se nacházely hlavně na území Polska a Německa, ale i v dalších zemích. Jen do září 1941 byla v důsledku špatných podmínek v zajateckých a sběrných táborech úmrtnost vězňů 1 % denně.  V prvních měsících války nebyli zajatci transportováni na území Říše, protože nacistické vedení se obávalo rozšíření komunismu na vlastním území. Až v období, kdy se v zajateckých táborech začaly šířit epidemie a Německo začalo pociťovat nedostatek pracovních síl, Hitler povolil přesun zajatců i na území Německa. To, co však v únoru roku 1942 zůstávalo z 3,9 milionu zajatců bylo už jen torzo – 1,1 milionu lidí a z nich pouze asi 400 000 bylo ve stavu schopném práce. Zbytek zajatců následně pod hrozbou smrti Němci přinutili pracovat. Vykořisťování těchto zajatců jakož i dalších nuceně nasazených osob bylo nevídané.  Neplatily pro ně žádné zákony bezpečnost a ochrana zdraví při práci, neměli nijak stanovený nárok na volno ani přesně stanovenou pracovní dobu. V jednom z příkazů, ředitel I.G. Farben připomínal, že zvýšenou efektivitu práce zajatců lze dosáhnout snížením přídělů stravy a tvrdými tresty za nižší výkony.  Tabulka níže ukazuje počty sovětských válečných zajatců nacházejících se v táborech OKW a jejich využití jako pracovní síly pro německou ekonomiku v letech 1942 až 1945  V období od února 1942 do srpna 1943 v těchto zprávách nejsou započítáni váleční zajatci držení ve shromažďovacích a dočasných táborech, jakož i zajatci v zóně pod kontrolou OKH. Od podzimu 1943 tyto tábory přešly pod kontrolu OKW.

Strava.

Kromě každodenní vysilující fyzické práce zhoršovala stav sovětských zajatců i nedostatečná strava. Tabulka uvádí oficiální stravu vydanou na 28 dní podle příkazů Vrchního velení německých ozbrojených sil z 8. října 1941.  Údaj v procentech je porovnáním s množstvím vydané stravy pro „nesovětské“ zajatce. Údaje uvádějí nejvyšší normu pro zajatce vykonávající nejtěžší práce: Pro udržení fyzického stavu potřebného pro práci dostával zajatec po dobu 6 týdnů: do 100 gramů umělého medu týdně, do 50 g tresky týdně, do 3500 g brambor týdně. Tento dodatečný příděl bylo možno čerpat jen 6 týdnů. Zajatci někdy navíc dostávali příděly na základě národnosti. Ukrajinci například v některých táborech dostávali o 100 g více chleba než Rusové..  Sovětští váleční zajatci hromadně umírali v německých zajateckých a sběrných táborech, kde byli drženi po zajetí, hlavně v důsledku nedostatku výživné stravy, což ve spojení s nucenou prací nevyhnutně vedlo k podvýživě, ta dále způsobila buď větší náchylnost k infekčním onemocněním, před nimiž nebyli nijak chráněni, nebo pokles pracovního výkonu, za což byli nemilosrdně trestáni. Zajatci však byli likvidováni i cíleně. Jen v průběhu roku 1942 takto zahynulo kolem 3 milionů sovětských zajatců. Nacistické vedení je v těchto podmínkách ponechávalo vědomě. Jen na území Polska je v hrobech evidováno 883 385 pohřbených sovětských zajatců. Mnozí zajatci byli použiti pro pokusy, 3. září 1941 byl právě na 600 sovětských zajatcích odzkoušen Cyklon B. v koncentračním táboře Auschwitz I.

Použití zajatců ve válce na straně Německa.

Mnozí zajatci, kteří se dostali do zajateckých táborů, brzy pochopili, že naděje na přežití v takových podmínkách je minimální. Těm, kteří se chtěli vyhnout těžké nucené práci nebo ohrožení infekčními chorobami, nacisté v průběhu války umožnili zlepšit své podmínky vstupem do pomocných jednotek, Němci označovaných jako tzv. Hilfswilliger a později i do Ruské osvobozenecké armády, kterou vedl Andrej Vlasov, sovětský generál, který v zajetí přešel na německou stranu.

Po válce.

Po skončení války byla část zajatců, kteří se vrátili domů, nucena nést odpovědnost a byla potrestána vlastní zemí za to, že padla do zajetí. Podle údajů, které shromáždil historik G. F. Krivošejev na základě zpřístupněných dokumentů NKVD: z 1 836 562 vojáků, navrátivších se ze zajetí bylo 233 400 odsouzeno za spolupráci s nepřítelem a odpykávalo trest v systému GULAG. Jiní, zejména západní historici tvrdí, že obviněni byli prakticky všichni bývalí váleční zajatci.  Až kolem 80 % mezi všemi nuceně nasazenými osobami, které se vrátily po skončení války do SSSR, bylo odsouzeno k nuceným pracem, někteří dokonce na 15 až 25 let, jiní byli nuceni se vystěhovat z původního bydliště a museli vykonávat těžkou fyzickou práci. Všichni byli považováni za sociálně nebezpečné osoby.

Současné názory na počty zajatců.

Ruská hodnocení.

Po rozpadu SSSR byly v Rusku nejen odtajněny mnohé zdroje a dokumenty, ale byla umožněna i otevřenější diskuse a výměna názorů mezi historiky různých zemí.  Tato čísla však u osob neobeznámených se sovětskými a německými původními dokumenty dodnes vyvolávají mnohé pochybnosti.

Německá hodnocení.

Podle německých dokumentů z období války, vydaných 1. května 1944 byly stavy sovětských zajatců tyto:

Odkazy.

Externí odkazy.

Tento článek se zabývá osudy sovětských válečných zajatců během druhé světové války, kteří se dostali do nacistického zajetí během bojů na východní frontě. Během války se dostalo do německého zajetí na východní frontě asi 5,7 milionů lidí, kteří byli příslušníky sovětských ozbrojených sil. Brutální zacházení se sovětskými válečnými zajatci, zejména v prvních 8 až 12 měsících po nacistickém vpádu patří mezi nejhorší genocidy v dějinách. Vyžádalo si životy zřejmě až 3,3 až 3,5 milionů, tedy téměř 57,5 % ze všech, kteří se dostali do zajetí.

Environ prisonniers de guerre soviétiques furent capturés par les nazis pendant la Seconde Guerre mondiale, la plupart d'entre eux lors de l'opération Barbarossa sur le front de l'Est. L'Allemagne nazie mit en place une véritable politique d'extermination à leur égard.


Kariéra.

Zpíval makedonsky, ale nazpíval písně i v srbštině, srbochorvatštině, slovinštině, bosenštině, italštině a angličtině. Byl populární na celém Balkáně a také v Turecku. V Makedonii se na první místo singlové hitparády dostal třináctkrát, v Srbsku desetkrát, v Bosně a Hercegovině devětkrát, v Chorvatsku osmkrát, v Turecku šestkrát. Písně "Igri Bez Granici", "The Hardest Thing" a "Jos uvijek sanjam da smo zajedno" dobyly čelo hitparády ve všech jmenovaných zemích. Roku 2004 reprezentoval Makedonii v soutěži Eurovision Song Contest v Istanbulu. S písní "Life" (anglickou verzí makedonského songu "Angel Si Ti") skončil čtrnáctý.  Roku 2004 se stal regionálním ambasadorem UNICEF.

Spolupráce.

Spolupracoval s hudebním skladatelem a textařem Grigorem Koprovem, který mu napsal některé z jeho největších hitů. Željko Joksimović mu v roce 2003 napsal píseň "Čija Si", s níž poté zvítězil v srbské soutěži Beovizija 2003. Roku 2000 nazpíval duet s Karolinou Gočevou, roku 2004 se slovinskou zpěvačkou Anjou Rupelovou, roku 2007 s italskou hvězdou Giannou Nannini. Pěveckou techniku si zdokonaloval mj. u Williama Rileyho v New Yorku. Byl i autorem hudby, sám pro sebe napsal hity jako "Ima Li Dan Za Nas", "Slusaš Li", "Malečka" či "Polsko Cveḱe". Napsal též píseň "Muza" pro Martina Vučiće.

Smrt.

16. října 2007 havaroval vůz, který ho vezl, na dálnici mezi Záhřebem a Lipovacem, nedaleko města Nova Gradiška. V době havárie Proeski spal a byl dle všeho na místě mrtvý. Pro Severní Makedonii to byl šok, severomakedonský parlament kvůli zprávě o jeho smrti dokonce přerušil zasedání. V Severní Makedonii mu jako zřejmě nejpopulárnějšímu severomakedonskému umělci všech dob vypravili státní pohřeb, jehož se zúčastnili nejvyšší představitelé země. Severomakedonská vláda po jeho smrti dokonce vyhlásila den státního smutku a vlajky v celé zemi byly staženy na půl žerdi.

Todor „Toše“ Proeski, makedonsky Тодор "Тоше" Проески (25. leden 1981, Prilep – 16. říjen 2007, Nova Gradiška) byl severomakedonský zpěvák a hudební skladatel arumunského původu. Zahynul při autohavárii v Chorvatsku, v 26 letech.

Todor « Toše » Proeski (en aroumain : "Teodor Proescu" ; en macédonien : "Тодор „Тоше“ Проески") est un chanteur pop macédonien, né le à Prilep (Yougoslavie, aujourd'hui en Macédoine du Nord) et mort le à Nova Gradiška (Croatie).


Život.

Giovanni Battista Martini se narodil v Bologni, která v té době byla součástí Papežského státu. Jeho otec, Antonio Maria Martini, byl houslista a dal mu základy hry na housle a hudební teorie. Později se učil zpěvu a hře na cembalo o otce Pradieriho a kontrapunktu u Antonia Riccieriho a Giacoma Antonia Pertiho. Klasické vzdělání získal od mnichů kláštera oratoriánů Jako ještě velmi mladý se v roce 1721 rozhodl vstoupit do kláštera františkánů "San Francesco" v Bologni. K plnění noviciátu byl poslán do kláštera v Lagu, kde také složil řádové sliby dne 11. září 1722.  Vrátil se zpět do rodného města, kde v devatenácti letech získal místo kapelníka v bazilice sv. Františka. Dále pokračoval ve studiu filosofie, matematiky i lékařství. Byl vášnivým sběratele hudební literatury. Shromáždil sbírku cca 17 000 svazků. Po jeho smrti získala část sbírky Císařská knihovna ve Vídni a část, která zůstala v Bologni, je uložena v "Museo Internazionale della Musica" (dříve "Civico Museo Bibliografico Musicale").  Založil školu, ve které vyučoval skladbu v tradicích staré římské kompoziční školy. Martiniho věhlas přiváděl do Bologne mnoho předních evropských hudebníků, ať už pro radu nebo pro další studium. Mimo jiné u něj konzultoval i Leopold Mozart pokračující kariéru syna Wolfganga Amadea. Studovali u něj takoví skladatelé jako Johann Christian Bach, André Ernest Modeste Grétry, Niccolò Jommelli, Josef Mysliveček, Stanislao Mattei i Wolfgang Amadeus Mozart. V roce 1758 byl pozván, aby vyučoval také na Filharmonické akademii ("Accademia Filarmonica di Bologna").  V posledních letech života byl Martini sužován řadou chorob. Trápilo ho astma, onemocnění močového měchýře a bolestivé rány na nohou, ale jeho práce tím do posledních chvil nebyla nijak ovlivněna. Dokončoval své životní dílo – čtvrtý svazek obsáhlých dějin hudby ("Storia della Musica"). Zemřel v Bologni 3. října 1784 ve věku 78 let. Jeho pohřeb byl velkolepý. Requiem pro tuto příležitost zkomponoval Giovanni Zanotti.  mnoho drobných církevních skladeb (antifony, litanie, moteta apod.)

Giovanni Battista Martini, také známý jako Padre Martini, nebo Giambattista Martini (24. dubna 1706 Bologna – 3. srpna 1784), byl italský františkánský mnich, skladatel, hudební teoretik a učenec. Jeden z nejvýznamnějších hudebníků své doby.

Giovanni Battista Martini nommé aussi Padre Martini (* à Bologne, † ) est un compositeur et théoricien de la musique italien.


Historie.

Základy metody byly vytvořeny v šedesátých letech dvacátého století v pracích vytvářených pro ministerstvo obrany USA. Metoda byla dále rozvíjena a dnes je součástí metod vyučovaných v rámci projekt managementu a součástí zkoušek podle IPMA, PMP a dalších.

Princip.

Základní pojmy a ukazatele.

Uvedené pojmy je možno sledovat jak v peněžním vyjádření, tak jako vynaložené úsilí. Je nutno vybrat a používat stejnou metriku pro všechny výše uvedené hodnoty a také stejný pohled. I když v anglickém pojmu se objevuje název hodnota, jde vždy o náklady. Pro pochopení tohoto faktu lze použít pohled sponzora projektu. PV je plán jaká hodnota bude v čase vytvářena a jak ji budu platit. EV skutečně vytvořená hodnota. AC reprezentuje skutečně vynaložené náklady.  V ideálním světě po celou dobu projektu platí, že:  PV = AC = EV a na konci projektu = BAC.

Získaná hodnota práce (EV).

Hodnota EV je vypočtena jako procento dokončené práce z celkového plánovaného rozpočtu. Označíme procento dokončené práce POC (Percent of completion).  U prací, které jsou měřitelné můžeme procento dokončení spočítat jako v příkladu s výkopem níže v tomto textu. U prací, u kterých je rozpracovanost objektivně těžko měřitelná se procento dokončení úkolu odhaduje. Alternativní způsoby zjišťování EV jsou popsány v samostatné kapitole.

Stav projektu v čase.

Pro vyjádření stavu práce z pohledu nákladů se používá hodnota "CV (Cost variance)"  Pokud je CV > 0, tedy získaná hodnota je větší než jsou aktuální náklady tak projekt z pohledu nákladů šetří. Dalším způsobem vyjádření stavu práce z pohledu nákladů je hodnota "CPI (Cost Performance Index)"  Hodnotu CPI lze potom interpretovat následovně:  CPI = 1 znamená, že náklady odpovídají množství získané hodnoty  CPI < 1 znamená, že náklady jsou vyšší, než odpovídá množství získané hodnoty;  CPI > 1 znamená, že náklady jsou nižší, než odpovídá množství získané hodnoty; Pro vyjádření stavu práce z pohledu harmonogramu se používá hodnota rozdíl časového plánu "SV(Schedule variance)"  SV > 0 znamená, že práce postupuje rychleji, než bylo plánováno Dalším způsobem vyjádření stavu vůči plánovanému harmonogramu je hodnota "SPI (Schedule performance index)"  SPI = 1 znamená, že množství získané hodnoty odpovídá časovému plánu.  SPI < 1 znamená, že práce je vykonávána pomaleji než předpokládal plán.  SPI > 1 znamená, že práce je vykonávána rychleji než předpokládal plán.

Predikce výsledku při dokončení.

Výpočet odhadovaných nákladů a celkové doby pro dokončení za předpokladu, že práce budou postupovat stejně jako v době kontroly.  Pro vyjádření odhadu nákladů, respektive celkového spotřebovaného úsilí při dokončení projektu EVM používá pojem "EAC(Estimate at completion)".  Náklady, respektive čas k dokončení projektu od okamžiku kontroly stavu je "ETC(Estimate to complete)"

Příklad.

Zadání.

"Úkol:" Vykopat 20 m příkopu.  "Odhad pracnosti před počátkem práce:" 40 hodin.  "Plán:" Bude se pracovat 4 dny po 10 pracovních hodinách denně. Očekává se že práce bude postupovat rovnoměrně, tedy každý den se vykope 5 m příkopu.  "Náklady:" Cena jedné hodiny práce je 100Kč.  "Rozpočet:" Celkové plánované náklady jsou 40 * 100Kč, tedy na tuto práci máme rozpočet 4000Kč.  V terminologii používané v analýze dosažené hodnoty:  Každý metr výkopu se udělá za dvě hodiny a stojí 200Kč.  Kontrola postupu byla prováděna po dvou dnech práce. Očekávalo se, že bude odpracováno 20 hodin a hotova polovina práce, tedy vykopáno 10 m výkopu.  Ve skutečnosti práce postupovala pomaleji. došlo k pokusu zachránit situaci a byla nasazena další pracovní síla. Ve skutečnosti bylo po dvou dnech odpracováno 32 hodin a dokončilo se jen 8 m výkopu.  Úkolem je spočítat kolik bude skutečná cena výkopu a kolik hodin práce práce je potřeba k jeho dokončení

Výpočet.

Kontrola je prováděna po dvou dnech. Podle plánu má být hotovo 50% práce. Tedy 10m příkopu. Počítáme plánované úsilí v korunách, tedy plán je 50% z BAC, tedy:  Ve skutečnosti práce postupovala pomaleji a odpracovalo se 32 hodin. Náklady za 32 hodin práce jsou 32 * 100Kč. Tedy  Je hotovo jen 8 m výkopu, tedy 40% z celkového plánovaného příkopu. EV se počítá jako 40% ze 4000Kč.  Získaná hodnota je vztažena k původnímu plánu. Z pohledu investora akce, mělo být dodáno za 4000 Kč výkop 20 m. EV vyjadřuje fakt, že z pohledu investora byla vykonána práce v hodnotě 1600 Kč.  Cost variance  Skutečné náklady překročily k datu kontroly, tedy v tomto příkladu v polovině projektu o 1600Kč částku, která byla naplánována pro získaný výkon, tedy 8 m příkopu. Cost performance index.  Hodnota 0,5 říká, že pracujeme z pohledu nákladů s poloviční efektivitou, než jsme očekávali.  Schedule variance  Schedule variance má vypovídací schopnost s ohledem na předpokládané tempo práce. Původně jsme očekávali, že pracujeme rychlostí 1 m výkopu za 2 hodiny a tedy za cenu 200Kč. Výsledek -400 Kč vyjadřuje v původně předpokládaných nákladech získané zpoždění – tedy 2 m výkopu za plánem, neboli zpoždění 4 hodiny. Všechny výpočty lze dělat rovnou v časových jednotkách. Pokud bychom to provedli, tak:  EV jsme určili jako 40% ze 40 hodin. , tedy zpoždění 4 hodiny.  Ať dosadíme peníze, nebo časové jednotky, dostáváme stejnou hodnotu:  Tedy dosahujeme jen 80% toho, co bylo naplánováno.

Odhady na dokončení projektu.

EAC (eastimation at completion) je odhad kolik bude celá práce stát na konci. Vzorec kalkuluje s tím, že podáme výkon takový, jako jsme podávali od začátku projektu do současnosti.  Celá práce tedy bude stát 8000Kč. Pokud budeme počítat v časových jednotkách, potom:  ETC(estimation to completion) je hodnota kolik zbývá do konce projektu.  Pro dokončení projektu při zachování stávajícího tempa práce potřebujeme ještě 4800 Kč a tedy 48 hodin práce.

Získaná hodnota práce - alternativy.

Úsilí k dokončení úkolu.

V některých se namísto odhadu procenta dokončení úkolu používá odhad objemu práce do dokončení. V případě použití této metody lze procento dokončení úkolu POC dopočítat na základě znalosti celkového rozsahu úkolu a odpracované práce.  "Například:" "Původní odhad na úkol byl 8 dní. Po 4 odpracovaných dnech bylo odhadunto, že ještě zbývá 6 dní do konce." "Výpočet: Skutečné trvání úkolu bude: 4 + 6 = 10 dní. (Odpracovány 4 dny a 6 dnů zbývá)". "POC = (4/10)*100 = 40(%)"

Určení EV dle zahájení-dokončení.

Každý odhad, ale i výpočet rozpracovanosti je zatížen chybou. Navíc může být získání odhadu rozpracovanosti komplikované, nebo pracné. Výpočet EVM může být také negativně ovlivněn tím, že informace o rozpracovanosti nemůže být získána v jeden časový okamžik, což zavádí do výpočtu další chybu.  Pokud je metoda EVM používána na projektech, kde je sledováno větší množství drobných úkolů, lze v praxi jsou použít alternativní zjednodušující techniky, které zcela eliminují požadek na odhadování rozpracovaných úkolů. Například každý zahájený úkol se hodnotí 50% hotovo a dalších 50% až po jeho dokončení. Pokud je kladen důraz na dokončení úkolů, bývá používán jiný poměr. Například každý zahájený úkol je započítáván jako by z něj bylo 20% hotovo a zbývajících 80% se započte po dokončení úkolu. V krajmím případě může být poměr sledován jako 0, nebo 100% hotovo. To znamená, že rozpracované úkoly nejsou započítány do výsledku vůbec.

Omezení a další možnosti metody EVM.

EVM metoda má svá omezení. Například pro posouzení opoždění/ předbíhání nebere v úvahu kritickou cestu projektu a jeho vypovídací schopnost je tedy omezená. Pří aplikaci EVM v praxi existuje více přístupů a pravidel, které známé nevýhody eliminují. EVM nabízí i více indexů a další možnosti nad rámec tohoto popisu.

Analýza dosažené hodnoty je metodou používaná v projektovém řízení pro sledování a vyhodnocení stavu projektu z pohledu nákladů i času. Poskytuje také nástroje pro predikci budoucího stavu projektu. Metodu lze využít s výhodou pro sledování projektů s mnoha úkoly a činnostmi, které je možno vyhodnocovat současně.

La méthode de la valeur acquise (en anglais, « », d’où l’acronyme EVM) est une méthode créée aux États-Unis d’Amérique pour mesurer les performances de la production industrielle ou de la conduite d'un projet.


Mistrovství světa v orientačním běhu 2015

Championnats du monde de course d'orientation 2015

Program závodů.

Program Mistrovství světa byl zveřejněn v souladu s Pravidly IOF v Bulletinu číslo dva:

Závod ve sprintu.

V opoledních hodinách dne 31. července 2015 ve skotském městě Forres ležícím na pobřeží, severozápadně od Inverness proběhly kvalifikační závody ve sprintu. Běžely se tři kvalifikační závody mužů a tři závody žen, kdy do finálového závodu postoupilo 45 závodníků a 45 závodnic, což bylo nejlepších 15 mužů a 15 žen z jednotlivých kvalifikačních závodů. Kvalifikace se běžela v ulicích města Forres a v jeho přilehlém lesnatém okolí. V ženské kategorii své rozběhy vyhrály: Maja Almová (Dánsko), Tove Alexanderssonová (Švédsko) a Minna Kauppiová (Finsko). V mužské kategorii své rozběhy vyhráli: Yannick Michiels (Belgie), Kris Jones (Spojené království) a Jerker Lysell (Švédsko) ve stejném čase jako Mårten Boström (Finsko). Kvalifikace se zúčastnilo 6 českých reprezentantů a do finále postoupili všichni.

Závod ve sprintu smíšených štafet.

V podvečer dne 1. srpna 2015 ve větrném Nairnu proběhl závod ve sprintu smíšených štafet. O první letošní mistrovské medaile bojovalo 32 smíšených štafet. Závod byl situován do centra starého města se spoustou úzkých uliček parků a písečných přímořských dun. Rychlý průběh závodu vítězně zakončila štafeta Dánska před druhou Norskou a třetí Ruskou štafetou. Obhájci titulu z loňského roku Švýcaři přišli o medaili v samotném závěru, kdy finišmanka Judith Wyderová zcela nalomená z průběhu, nestačila na Norsko a Rusko. Česká reprezentace po drobných chybách neudržela čelo závodu a doběhla desátá se ztrátou 3:54 na vítěze.

Česká seniorská reprezentace na MS.

Nominační závody české reprezentace se konaly 3. dubna – 5. dubna 2015 na závodech WRE (Velká Británie) a na dalších závodech dle nominačních kritérií stanovených ČSOS.

Medailová klasifikace podle zemí.

Úplná medailová tabulka:

32. Mistrovství světa v orientačním běhu proběhlo ve dnech 31. července — 7. srpna 2015. Mistrovství světa hostilo Spojené království s hlavním centrem v severním Skotsku. Ve městě Inverness jež leží poblíž jezera Loch Ness.

Les championnats du monde de course d'orientation 2015, trente-deuxième édition des Championnats du monde de course d'orientation, ont lieu du 1 au à Inverness (Écosse), au Royaume-Uni.


Život.

Byl vychován ve Sjuniku a vyslán na studia k Mesropu Maštocovi a k patriarchovi Sahaku Parthevovi, kteří se věnovali překladu Bible z řečtiny do arménštiny. Přitom narážęli na velké nesnáze, a tak se rozhodli vyslat Chorenaciho a několik dalších nadaných studentů do egyptské Alexandrie, centra tehdejší řecké vzdělanosti. Cestou se stavili v Jeruzalémě a dalších městech a když se po několika letech vrátili, byli jejich učitelé po smrti. Domácí publikum je nepřijalo přátelsky (patrně pod perským tlakem) a Chorenaci se dlouhá léta musel skrývat v odlehlé vesnici. Tam ho při svých cestách náhodou objevil patriarcha Gyut. jeho někdejší spolužák, a ustanovil ho biskupem v Bagrevandu, asi 170 km západně od Jerevanu.

Dílo.

Chorenaci psal teologické spisy, skládal básně a hymny a věnoval se také arménské gramatice. Na žádost knížete Sahaka Bagratuniho († 482) se pustil do svého nejznámějšího díla, spisu "Patmutjun Hajoc" ("Dějiny Arménie"). Kronika, napsaná v arménštině, zachytila ve čtyřech knihách události od Stvoření světa a počátků Arménie až do poloviny 5. století (pád dynastie Aršakovců v roce 428). Jako historický pramen není příliš spolehlivá, přesto měla nesmírný vliv na arménskou historiografii a zachovala mnoho materiálu z předkřesťanských pověstí a lidové slovesnosti.  Chorenaci zaznamenal mj. legendu o praotci Arménů Hajkovi (odtud název Hajastán, užívaný v Arménii) a jeho příchodu do Arménie po pádu Babylonské věže, což datoval do roku 2492 př. n. l. To se dlouho považovalo za legendu, nicméně rozsáhlý genetický výzkum arménských koster dospěl k překvapivému závěru, že Arméni přišli do své země někdy ve třetím tisíciletí př. n. l. Do té doby totiž docházelo k četnému míšení různých ras, kdežto od té doby se genetická výbava Arménů téměř nezměnila. Dnes je Chorenaci ve své vlasti nazýván „Otec Arménů“ (պատմահայր). Jmenuje se po něm vyznamenání, které získávají Arméni, kteří se proslavili v oblasti kultury, sociálních věd a sportu.

Movses Chorenaci, či též Mojžíš z Chorény, Mojžíš Chorenský, Moisei Khorenskii, arménsky Մովսես Խորենացի (asi 410 – asi 494) byl arménský kronikář, básník a gramatik, zakladatel arménské historiografie, představitel školy Mesropa Maštoce, který vytvořil arménské písmo a vedl překlad Bible do arménštiny. Arménská apoštolská církev uctívá Chorenaciho jako jednoho ze „svatých překladatelů“.

Moïse de Khorène, Movsès Khorenatsi ou Movsēs Xorenac‘i (en arménien ; né vers 410, mort vers 490) est selon la tradition et une partie des spécialistes un historien arménien du, ainsi qu'un poète, un hymnodiste et un grammairien ; d'autres spécialistes, se fondant sur son œuvre, estiment cependant qu'il aurait vécu à une époque plus tardive, entre le et le s, de telle sorte que ses dates biographiques sont encore l'objet d'une controverse non tranchée.


Počátky.

Zahraniční politika Ruska se od roku 2000 měnila a Rusko nabývalo na sebevědomí. Postupem času ho to začalo přivádět do sporů se Spojenými státy a jejich spojenci.  Někteří komentátoři o nové studené válce začali mluvit už v souvislosti s napětím vznikajícím během války v Jižní Osetii v roce 2008, kdy Rusko intervenovalo ve vnitrostátním konfliktu v sousední Gruzii. Nové úrovně dosáhl tento konflikt v důsledku ukrajinské krize od roku 2013 a zejména v roce 2014. Během událostí na Ukrajině začala Ruská federace vyvíjet aktivity hybridní války a připojila k Rusku území Krymu včetně Sevastopolu, přičemž tento krok odůvodnila posvátností tohoto území pro veškerý ruský lid a nutností ochrany ruského obyvatelstva před politikou vlády Arsenije Jaceňuka. Následně se Rusko zapojilo do války na východní Ukrajině.  Západní státy se obávají, že by se Rusko po své intervenci na východní Ukrajině mohlo pokusit obsadit pobaltské státy, kde jsou rovněž silné ruské menšiny, a to přesto, že všechny tři státy (Litva, Lotyšsko a Estonsko) jsou členy Severoatlantické aliance (NATO) a stojí pod její ochranou)..  Rusko naproti tomu obviňuje Západ a především Spojené státy z vytváření unipolárního světa a vnucování svého diktátu ostatním zemím včetně Ruska namísto vzájemné spolupráce. Cílem USA je podle Ruska zamrazit stav světa po rozpadu Sovětského svazu a získat pro sebe politické a ekonomické výhody. Rusko tyto snahy, které označuje za novou studenou válku, odmítá a jako příklad multilaterality světa dává mj. partnerství Ruska a Číny.

Rusko a zahraniční politika.

V roce 2008 proběhla v Gruzii krátká válka, během níž po gruzínském útoku na pozice jihoosetinských a ruských ozbrojených sil obsadila ruská armáda část gruzínského území a následně Rusko uznalo dvě separatistické autonomní republiky v Gruzii jako samostatné státy. Tehdejší premiér Vladimir Putin obvinil Spojené státy americké, že jsou zodpovědné za eskalaci tohoto konfliktu. Spekulovalo se o tom, že podpora Gruzie vládou prezidenta George W. Bushe měla mj. za účel argumentativně zvýhodnit prezidentského kandidáta Republikánské strany Johna McCaina. Někteří komentátoři začali již tehdy mluvit o druhé studené válce mezi Ruskem a Západem.  Na území Moldávie, zejména však v Podněstří, žije třicetiprocentní menšina etnických Rusů. V roce 1990 se Podněstří fakticky odtrhlo od Moldávie (západní státy však tuto separaci neuznaly), mj. z obavy ze spojení země s Rumunskem. V roce 2008 se zde nacházelo asi 1 200 ruských vojáků. Tehdejší prezident Ruska Dmitrij Medveděv se v srpnu 2008 krátce po válečných událostech v Gruzii setkal s moldavským prezidentem Vladimirem Voroninem a sdělil mu, že jeho země si má na Podněstří nechat zajít chuť a že toto varování se týká i dalších Gruzii podobných případů. Prohlásil také, že „Rusko se nebojí perspektivy studené války, ale nechce ji,“ a že Rusko nehodlá vojensky zasahovat v dalších konfliktech bývalého sovětského prostoru. Už tehdy se ale s obavami ozvala například Ukrajina. Společným rysem obou dvou konfliktů – moldavského a ukrajinského – je či byla snaha obou zemí začlenit se do NATO.  Ruský prezident Vladimir Putin v říjnu 2014 obvinil Spojené státy, že chtějí oživit politická schémata z dob první studené války. Podle něj USA podnikají diktátorské pokusy o manipulaci veřejného mínění a řídí se právem silnějšího s cílem ovládnout svět a získat pro sebe politické a ekonomické výhody, což podle něj přináší přesně opačný efekt, a sice protitlak a odvetné akce. Kvůli absenci sytému vzájemných závazků a dohod mezi mocnostmi vzniká podle Putina světová anarchie a s ní stoupá pravděpodobnost vzniku konfliktů s přímou či nepřímou účastí mocností. Vznik ukrajinské krize je podle něj jen jedním z mnoha příkladů takových postupů.

Unipolární, bipolární a multipolární svět.

Ruský prezident Vladimir Putin prohlásil v únoru 2015, že Ruské federaci nevyhovuje jednopolární svět v čele s USA, ve kterém je Rusku blokován hospodářský rozvoj.  Putin již v říjnu 2014 obvinil Spojené státy, že chtějí oživit politická schémata z dob první studené války. Podle něj USA podnikají diktátorské pokusy o manipulaci veřejného mínění a řídí se právem silnějšího s cílem ovládnout svět a získat pro sebe politické a ekonomické výhody, což podle něj přináší přesně opačný efekt, a sice protitlak a odvetné akce. Kvůli absenci sytému vzájemných závazků a dohod mezi mocnostmi vzniká podle Putina světová anarchie a s ní stoupá pravděpodobnost vzniku konfliktů s přímou či nepřímou účastí mocností. Vznik ukrajinské krize je podle něj jen jedním z mnoha příkladů takových postupů.  V lednu 2015 se ruský ministr zahraničí Sergej Lavrov vyjádřil, že Západ si ve světě za každou cenu snaží udržet vedoucí pozici. Spojené státy podle něj razí filosofii „my jsme číslo jedna“ a namísto spolupráce volí diktát. Rusko podle něj ale novou studenou válku nechce a nepřipustí a jako výrazný prvek mezinárodní stability uvedl partnerství Rusko–Čína.  V říjnu 2016 Vladimir Putin pozastavil platnost dohod o likvidaci plutonia se Spojenými státy americkými z washingtonského summitu o jaderné bezpečnosti na jaře 2010. Podle této dohody mělo být na náklady USA zlikvidováno v obou zemích po 34 tunách plutonia a tento materiál přeměněn na jaderné palivo pro elektrárny. Takové množství by přitom stačilo k výrobě až 17 tisíc zbraní v každé z obou zemí. Rusko tak reagovalo na počínání Spojených států, kterým se cítí být ohroženo. Sergej Lavrov přesto ujistil, že Rusko neodstupuje od závazků ohledně jaderného odzbrojení a prohlásil, že plutonium, kterého nebude zapotřebí k zajištění obrany, zůstane mimo zbrojní aktivity. Lavrov vysvětlil, že jde o signál Spojeným státům, že nemohou počítat s tím, že budou jednat s Ruskem z pozice síly jazykem sankcí a ultimát a spolupracovat s Ruskem selektivně jen tam, kde je to pro USA výhodné.  Rusko v říjnu 2016 také zvažovalo obnovení základen na Kubě a Vietnamu, které opustilo po roce 2000. Už předtím také deklarovalo záměr vybudovat nové základny v Kyrgyzstánu, Tádžikistánu a Arménii.

Mediální propaganda.

Zpravodajský server colta.ru přinesl v září 2015 svědectví několika novinářů z ruských televizí, mezi nimi např. televizního producenta Stanislava Feofanova nebo nejmenovaného pracovníka Všeruské státní televizní a rozhlasové společnosti, která dokládají, že v období vlády Vladimira Putina se začala měnit novinářská práce v Rusku a začala být ovlivňována Kremlem. Už před rusko-gruzínskou válkou byl v mediálním obrazu budován protivník Ruska, kterým byl světový kapitál zosobněný do Rothschilda, Morgana apod. a jeho negativní vliv na Rusko, především na vývoj cen ropy nebo na špatné potraviny dovážené Rusům. V období gruzínské války Kreml vytvořil konkurenční prostředí mezi televizemi, které soutěžily kdo natočí exkluzivnější reportáž o válce. Veřejnost tehdy ale válku nepodpořila.  Kreml se poučil a vytvořil sjednocený propagandistický proud. Konkurenční televize začaly spolupracovat a vyměňovat si kontakty, záběry, informace a výsledkem je podle zpovídaných novinářů mj. i 86procentní podpora Putina. Někdy v únoru 2014 se do ruských médií z Kremlu dostala informace o nové studené válce horší než té předchozí, která nahradí dosavadní informační válku.

Ukončení spolupráce a hluboké ochlazení vztahů.

V dubnu 2014 se Severoatlantická aliance jednomyslně rozhodla v důsledku Ukrajinské krize pozastavit praktickou spolupráci s Ruskou federací. V dubnu 2019 oznámil náměstek ruského ministra zahraničí Alexandr Gruško, že Rusko a Severoatlantická aliance přerušily vojenskou i civilní spolupráci. Zodpovědnost za to přisoudil alianci. USA i Rusko si uvědomovaly hluboké ochlazení vztahů a tím i zvyšující se možnost konfrontace včetně jaderného konfliktu, pokud se nezintenzivní dialog mezi mocnostmi.

Druhá studená válka (, výslovnost, nebo, výslovnost ) je termín odkazující k obnovenému politickému a vojenskému napětí mezi Ruskem, eventuálně i Čínou na jedné straně a zeměmi EU, Spojenými státy (USA) a celou Severoatlantickou aliancí (NATO) na straně druhé. Původní termín studená válka označoval globální konfrontaci mezi západními zeměmi vedenými Spojenými státy a bývalým východním blokem vedeným Sovětským svazem (SSSR), a to až do rozpadu tohoto bloku. Tento termín není všeobecně akceptován.

L'expression de nouvelle guerre froide (ou seconde guerre froide, ou guerre froide 2.0) a été utilisée pour décrire un regain des tensions diplomatiques entre le monde occidental (en particulier les États-Unis et l'Union européenne) et la Russie poutinienne.


Biografie.

Pocházel ze známé polské šlechtické rodiny. Jeho děd byl politik a sběratel umění Jan Felix Amor Tarnowski, bratr Jan Dzierżysław Tarnowski byl také činný v politice. Stanisław absolvoval gymnázium svaté Anny v Krakově. Studoval na Jagellonské univerzitě v Krakově, nejprve od roku 1854 filozofii, pak od roku 1858 práva.  V roce 1869 získal v Krakově doktorát. Působil jako historik a literární kritik. Roku 1866 spoluzakládal měsíčník "Przegląd Polski", který byl tiskovým centrem polských konzervativců. Od roku 1868 spolupracoval s redakcí konzervativního listu "Czas" a po dvou letech se stal majitelem těchto novin. Od roku 1868 byl členem učené společnosti Towarzystwo Naukowe Krakowskie. V roce 1872 byl jmenován mimořádným profesorem, roku 1879 řádným. V roce 1882/1883 byl děkanem a v roce 1886/1887 a 1899/1900 rektorem Jagellonské univerzity.  Od roku 1873 byl členem krakovské akademie věd (Akademia Umiejętności). Od roku 1883 byl generálním tajemníkem akademie a roku 1891 se stal jejím prezidentem. Jako literární vědec se zaměřoval na dějiny polského písemnictví 16. století a na období romantismu.  Byl veřejně a politicky činný. V roce 1863 se v Krakově podílel na organizování polského povstání. Spolupracoval s listem "Naprzód". Byl tehdy zatčen a dva roky strávil ve vazbě ve Lvově a Olomouci. Po amnestii se vrátil do veřejného života, nyní již jako pragmatický konzervativní politik. 6. února 1867 byl zvolen na Haličský zemský sněm za kurii velkostatkářskou. Zemský sněm ho 2. března 1867 zvolil i do Říšské rady. Již roku 1868 rezignoval na mandát. Politicky byl orientován jako umírněný konzervativec. Od roku 1885 až do své smrti zasedal v Panské sněmovně (jmenovaná horní komora Říšské rady). Po celou dobu zasedal na Haličském zemském sněmu, původně za velkostatkářskou kurii, od roku 1901 coby virilista (poslancem s titulu své funkce prezidenta akademie věd).  Zemřel v prosinci 1917 po krátké nemoci.

Stanisław Tarnowski (7. listopadu 1837 Dzików – 31. prosince 1917 Krakov) byl rakouský vysokoškolský pedagog, literární historik a politik polské národnosti z Haliče, v 2. polovině 19. století poslanec Říšské rady.

Le comte Stanisław Tarnowski est un historien, critique littéraire et journaliste polonais né le à (Tarnobrzeg) et mort le à Cracovie.


Rané dětství a první úspěchy.

Charles se narodil jako syn stříbrníka. Byl soukromě pokřtěn dne 04.3.1745 v Southamptonu a je často popisován jako nejmladší dítě z 18, které se narodilo 50leté matce. Jeho rodiče jej poslali do Winchesterské školy, aby se stal duchovním, ale jeho láska k hudbě byla silnější. V mladém věku měl pozoruhodně dobrý hlas a na koncertech byl vyžadován již jako chlapec. Hymny pro něho skládal pan Kent a jeho nástupce pan Fussell, varhaníci katedrály Winchester, kde byl sbormistrem v letech 1756 až 1759.  Ve věku 15 let odešel na pozvání svého bratra do Londýna, kde byl zaměstnán nejprve jako ladič cemball v hudebním skladu v Cheapside. Panem Berengerem byl představen Johnu Richovi a Johnu Beardovi a brzy se stal zpívajícím hercem v divadle Royal, Covent Garden. Vzhledem k tomu, že v té době nebyl jeho hlas dosud usazen, dostával Dibdin zejména pantomimické role. Po smrti Riche v roce 1761, kdy na jeho místo nastoupil Beard a stal se managerem a částečným vlastníkem, vznikly pro Dibdina nové příležitosti. A právě za podpory Bearda napsal své první dílo – slova a hudbu k "„Pastýřově rafinovanosti“", operetě o dvou dějstvích, která byla uvedena v Covent Garden dne 21. května 1762 a opakovala se až do roku 1763.

Rodina a další díla.

Charles Dibdin se oženil v raném dětství, ale od své ženy záhy odešel a nechal ji samotnou. Delší dobu potom tvořil neoficiální pár s paní Harriet Davenet, sborovou pěvkyní v Covent Garden Theatre, se kterou měl i několik dětí. Po čase ale opustil i ji a začal žít se slečnou Wyld, se kterou již zůstal. V průběhu jejich společného soužití se jim narodilo několik dalších dětí. Když Dibdinova první žena zemřela, vzali se. Paní Dibdinová a jedna z jejich dcer Charlese přežily. Díla jeho dvou synů - Charlese a Thomase John Dibdinových (synů, které měl se svou první ženou Harriet Davenet) jsou často zaměňována za díla jeho otce. Oba byli rovněž populární dramatici.  Kromě svého "Hudebního turné po Anglii" v roce 1788, publikoval v roce 1803 ve 4 svazcích autobiografii "Profesní život", dále "Kompletní historii britské scény" (5sv., 1795), "Připomínky k turné po Anglii a Skotsku" (2sv., 1803) a několik menších prací. Napsal více než 1400 písní a asi třicet dramatických kusů. Romány: "Ďábel" (2 svazky, 1785); "Hannah Hewitt" (3sv., 1792); "Mladší bratr" (3sv., 1793) a "Henry Hooka" (3sv., 1806). Vydání jeho písní G Hogarth (1843) obsahuje monografii jeho života.

Ukázka.

Tom Bowling.

Tom Bowling, chuďas — pouhý trup — z všech nejlepší to muž, řev bouře neuslyší, v lup kles dravé smrti juž.  Vzor krásy mužné, srdcem dítě a měkký na mou čest, své povinnosti konal hbitě; teď se vším hotov jest.  Vždy dostál slovu, takou ctnost jsi věru zřídka zřel, a přátel dobrých, statných dost a hezkou ženu měl.

Charles Dibdin (15. března 1745 – 25. července 1814) byl anglický básník, spisovatel, dramatik, hudebník a autor písní. Láska k hudbě ho již v dětství odvedla od studia kněžského povolání - působil jako zpívající herec v Royal Opera House Covent Garden v Londýně, později v dalších divadlech. Je autorem románů, dramat a operet, z nichž některé písně zlidověly. Nesmrtelnou se stala píseň Tom Bowling, kterou složil po smrti svého nejstaršího bratra, kapitána Thomase Dibdina.

Charles Dibdin (4 mars? 1745 à Southampton - ), auteur et écrivain anglais. Il créa à Londres, dans le Leicester Square, un petit théâtre où il était à la fois auteur, compositeur et acteur. Ce théâtre acquit une vogue immense, grâce à la gaieté de Dibdin et à l'à-propos de ses chansons contre la France, qui lui valurent même une subvention de la part de Pitt. À la mort de ce ministre, Dibdin, ne pouvant couvrir ses frais, ferma son théâtre.


Život.

V mládí ho silně ovlivnila ukrajinská lidová hudba a poezie Tarase Ševčenka. Lysenko byl takovým Ševčenkovým obdivovatelem, že když bylo básníkovo mrtvé tělo převezeno na Ukrajinu, Lysenko byl jedním z těch, kteří nesli rakev.  Sbíral lidové písně a vydal je v sedmi svazcích. Velkým zdrojem těchto písní byl pro Lysenka zejména hráč na kobze (lidový strunný nástroj) Ostap Veresaj (). Po něm později Lysenko pojmenoval i svého syna.  Lysenko nejprve studoval biologii na univerzitě v Charkově. Později však získal stipendium Ruské hudební společnosti a začal studovat hudbu na Lipské konzervatoři. Vrátil se však z Lipska paradoxně s přesvědčením, že kopírovat západní klasickou hudbu nemá smysl, a že se musí napojit spíše na původní, lidové, ukrajinské zdroje. To však vedlo ke sporům s carskou politikou (Ukrajina byla tehdy součástí Ruské říše), která v té době potlačovala užívání ukrajinského jazyka (tajný carský dekret Emský výnos, Эмский указ). Lysenko proti rusizaci cíleně bojoval, nikdy netvořil na ruská libreta a ani nenechal svá díla překládat do ruštiny. To také vedlo k tomu, že jeho opera "Taras Bulba" nebyla uvedena v Moskvě, ačkoli z ní byl Petr Iljič Čajkovskij nadšený a velmi o její uvedení v Moskvě stál. V 70. letech Lysenko nicméně studoval u ruského skladatele Nikolaje Rimského-Korsakova v Petrohradě.  Roku 1905 podporoval revoluci, za což byl v roce 1907 krátce vězněn. Roku 1908 spoluzaložil a následně vedl národně orientovanou organizaci Ukrajinský klub (Український клуб), jejímiž členy byla i Lesja Ukrajinka či Maxim Rylskyj ().

Dílo.

Opery.

Prvním Lysenkovým hudebně-dramatickým dílem byli "Černomořci", opereta o třech dějstvích. Libreto připravil Mychajlo Petrovyč Staryckyj, Lysenkův švagr, dle populárního národopisného vaudevillu "Čornomorskyj pobyt na Kubani", jehož autorem byl spisovatel, přítel Tarase Ševčenka a současně ataman Černomořského kozáckého vojska Jakiv Gerasymovyč Kucharenko. Lysenko dílo vytvořil roku 1872 pro kyjevský amatérský ukrajinskojazyčný divadelní spolek, v jehož čele byl spolu se Staryckým.  "Vánoční noc" (Різдвяна ніч) již je označována za operu, lyricko-komickou. Autor ji také nazýval opera-koleda. Má čtyři dějství a pět obrazů. Libreto podle povídky Nikolaje Vasiljeviče Gogola "Štědrovečerní noc" napsal opět Staryckyj. Dnes je považována za první ukrajinskou operu. (Někdy je tak označován "Záporožec za Dunajem" Hulaka-Artemovského z roku 1863, ten má však libreto ruskojazyčné.) Děj líčí nejrůznější lidové rituály a zvyklosti, které hudba podmalovává. Velká role je přidělena sboru, který se stává téměř hlavní postavou opery. Oproti předloze získala velký význam postava záporožského kozáka Pacjuka, který se z líného nenasyty stal významným hybatelem děje. Tento dramaturgický krok měl samozřejmě nacionální význam. Původní verze byla operetní, později Lysenko tvar přivedl spíše k opeře. Hrála se však za Lysenkova života jen párkrát, kvůli tzv. Emžskému nařízení, které zakazovalo používání ukrajinštiny v divadle.  I lyricko-fantastickou operu "Utonulá" (Утоплена) Lysenko vytvořil ve spolupráci se Staryckým a podle Gogolovy povídky, tentokrát "Májové noci" ze sbírky "Večery na samotě u Dikaňky". I tentokrát mají melodie základ v ukrajinské lidové hudbě.  K nejznámějším dílům patří "Drzá koza" (Коза-дереза), dětská opera, jež vznikla v roce 1888 pro potřeby skladatelovy vlastní rodiny. Libreto napsala básnířka Ljudmyla Oleksiivna Vasylevska-Berezina, tvořící pod pseudonymem Dniprova Čajka. Námětem byla známá ukrajinské pohádka. Režisérkou, choreografkou a kostymérkou prvního představení (v Lysenkově rodinném kruhu) byla mladá básnířka Lesja Ukrajinka. Opera trvá asi 20 minut a stala se za skladatelova života jeho nejhranější operou. Na Ukrajině i v Rusku je součást hudební výchovy na školách.  "Natalka Poltavka" (Наталка Полтавка) je opera s mluvenými dialogy (někdy proto označována za operetu), kterou Lysenko a Staryckyj připravili na námět tradiční vaudevillové zpěvohry z roku 1819. Její vznik inicioval herec Mykola Sadovskyj, který roku 1888 založil divadelní společnost a požádal Mykolu Lysenka o nové hudební zpracování staré látky. Lysenko dílo značně rozšířil o rozsáhlou předehru, dodal dvě mezihry mezi první a druhé dějství a přidal celé druhé a třetí dějství.  Další dětskou operou byl "Pan Kocký" (Пан Коцький). Libreto znovu psala Dniprova Čajka. Opera vznikla roku 1891. Má prvně v Lysenkově díle satirický nádech: pan Kocký je líný a nadutý představitel vyšší třídy. I proto narazil "Pan Kocký" u carské cenzury. Po časopiseckém vydání roku 1891 petrohradský tiskový dohled zamítl roku 1895 a opět roku 1903 skladatelovu žádost o povolení knižního vydání. První regulérní vydání tak připravilo až kyjevské vydavatelství "Mystectvo" roku 1945.  Poslední ze tří Lysenkových dětských oper je "Zima a jaro aneb Sněhová královna" (Зима і Весна, або Снігова краля). I tentokrát je libreto z pera Dniprovy Čajky. Hudba je složitější než u předchozích dětských oper. Byla napsána v roce 1892. Je bez mluveného slova a obsahuje typické operní útvary (árie, duety, sbory, tance). Na rozdíl od "Drzé kozy" a "Pana Kockého" má i rozsáhlejší předehru. Sólová čísla jsou autorské melodie, jen občas jsou užity lidové písně.  Operu-travestii pod názvem "Aeneida" (Енеїда) Lysenko vytvořil roku 1910. Za autora libreta (na motivy první části stejnojmenného eposu Ivana Kotljarevského) byl dlouho považován Mykola Sadovskyj. Pozdější výzkumy však prokázaly, že libreto sestavila Ljudmyla Mychajlivna Starycka-Černjachivska. V době vzniku však bylo libreto oficiálně vydáváno za dílo jejího otce Mychajla Staryckého, protože Staryckyj již v 90. letech 19. století získal cenzurní povolení na dramatizaci Aeneidy, a autoři se takto vyhnuli novému cenzurnímu řízení. Opera má mluvené dialogy a při svém uvedení byla označována jako opereta. Scény s bohy mají opět satirickou povahu, kritizují carské samoděržaví.  Poslední Lysenkovou operou bylo Nokturno (Ноктюрн). Vzniklo opět na libreto Ljudmyly Mychajlivny Starycké-Černjachivské, Lysenkovy neteře. Jednoaktová opera vznikla v roce 1912 a uvedena byla až po autorově smrti.

Mykola Vitalijovyč Lysenko, ukrajinsky Микола Віталійович Лисенко (22. březen 1842, Hrynky, dnes Poltavská oblast – 6. listopad 1912) byl ukrajinský hudební skladatel, pianista a dirigent, sběratel a vydavatel lidových písní.

Mykola Vitaliiovytch Lyssenko (en ), né à Hrynky le et mort à Kiev le, est un compositeur, pianiste, chef d'orchestre et ethnomusicologue ukrainien. Son nom est donné à l'Académie musicale de Lviv en 1903.


Vznik.

Vznik notačního systému SignWritingu se datuje od roku 1974. Jeho tvůrkyní je Američanka Valerie Suttonová. Vzniku tohoto systému pro znakové jazyky předcházelo vytvoření notačního systému pro taneční pohyby DanceWriting.  Roky 1975-1980 byly zlomovým obdobím pro SignWriting. Suttonová s týmem Dr. Caccamise vytvořili sérii brožur nazvaných "The Technical Signs Manuals", které využívaly symbolů SignWritingu (dále jen SW) pro zaznamenání znaků. V roce 1977 se v USA konaly první workshopy SW pro dospělé Neslyšící. Byly vytvořeny symboly pro všechny tvary ruky. Zápis původní podoby písma byl při ručním zápisu časově náročný. Proto byl v letech 1977-1978 vytvořen Sutton Movement "Shorthand" (jakýsi těsnopis pro SW). Přibližně ve stejné době začala vznikat psací podoba SW, která je třetí možností, jak lze dnes SW zapisovat.  V roce 1981 začaly vycházet noviny psané v SW ASL (Americký znakový jazyk) a v angličtině a DSL (Dánský znakový jazyk) a v dánštině. Noviny vycházely čtvrtletně. V té době neexistovaly počítačové programy, které by umožnily noviny v SW počítačově zpracovat a následně tisknout, proto byly "psány ručně". Vycházely až do roku 1984. Byly to první noviny používající znakový jazyk v psané podobě.  V letech 1983-1984 vyšel překladový slovník ASL-DSL, DSL-ASL. Slovník je napsán pouze v SW bez použití mluvených jazyků.

Počítačový program pro SignWriting.

V roce 1986 vytvořil programátor Richard Gleaves počítačový program, kterým bylo možné zaznamenat SW do počítače. Díky tomu se od roku 1989 začaly opět vydávat noviny psané v SW.

Zápis shora dolů.

Od roku 1994 Lucinda O'Grandy Batchová, George Butch Zein, Kathy Sayová, Bonita Ewanová a Kevin Clark podporovali myšlenku zapisovat SW shora dolů místo zleva doprava. Tento způsob zápisu se zdá být pro SW čitelnější. Oficiálně byla tato změna oznámena v lednu roku 1997.  Po celém světě se na některých školách pro neslyšící SW vyučuje a používá se psaná forma znakového jazyka.  V SW se zapisují znaky z pohledu produktora. Zapisují se tedy ruce tak, jak je vidíme ze svého pohledu – znakujícího. Za základní se považuje zápis s dominantní pravou rukou. Pokud je zapsána pouze jedna ruka, je automaticky brána za pravou.

Symboly.

Orientace.

Orientace dlaně se určuje vzhledem k čelu znakujícího a odlišuje se barvou výplně symbolu tvaru ruky. Dlaň je prezentována bílou barvou, hřbet ruky černou barvou. V případě orientace ruky kolmo k čelu je tvar ruky vyplněn napůl bílou a napůl černou barvou. Tato výplň se řídí podle toho, na které straně je dlaň a na které hřbet ruky. Dále se v SW rozlišuje, zda je dlaň ve vertikální (svislé) či horizontální (vodorovné) poloze.  Orientace prstů se zapisuje přímo, natočením symbolu pro tvar ruky.

Místo artikulace.

Místo artikulace znaku je prostor, kde je znak prováděn. Neutrální znakovací prostor je základní a nemá svůj symbol. Komponenty pro tvary rukou se zaznamenávají do prostoru. Další místa artikulace jsou hlava, krk, linie ramen a boků, předloktí a horní část paže, případně dolní část těla.

Tvar ruky.

Tvar ruky se zapisuje jedním ze tří základních symbolů (dům = otevřená dlaň, čtverec = pěst, kruh = O), ke kterým se přidávají čárky reprezentující prsty. Nezávisle na rozdělení tvarů do těchto tří skupin funguje rozdělení do deseti skupin podle použitých prstů figurujících v daném tvaru ruky.

Pohyb.

Pohyb se v SW značí pomocí šipek. Rozlišuje se pohyb v horizontální rovině (jednoduché tělo šipky) a pohyb ve vertikální rovině (dvojité tělo šipky). Délka těla šipky odpovídá délce pohybu ruky. Pro opakovaný pohyb se používají dvojité nebo trojité šipky.

Kontakt.

Kontakt je parametr znaku, při kterém se dvě části těla ve znakovacím prostoru vzájemně dotýkají. V SW se rozlišuje několik druhů kontaktů. Základním kontaktem je "dotek", který se značí hvězdičkou v místě kontaktu či v jeho blízkosti. Dalšími druhy kontaktu jsou: držení, hlazení, úder, kruhové tření, mnutí a vnitřní kontakt.

Mimika.

Mimika se zaznamenává do kruhu reprezentujícího hlavu. Jednotlivými symboly se zaznamenávají pohyby a pozice jednotlivých částí obličeje. SW nabízí symboly pro pohyby/výrazy čela, obočí, očí, očních víček, tváří, nosu, rtů, brady.

Výhody a nevýhody.

SW je vizuální a ikonický, stejně jako znakové jazyky. Proto je jeho zápis dobře čitelný.  Díky jednotlivým komponentům (tvar ruky, pohyb,...) se dá řadit ve slovnících.  SW je univerzální systém pro všechny znakové jazyky.  Zápis SW se dá použít i ke komunikaci na dálku. Neslyšící ho mohou využít pro psaní dopisů. Pokud někdo nerad píše ručně, může pomocí webové stránky signwriting.org psát e-maily nebo přání. V dnešní době se SW využívá na Masarykově univerzitě v Brně. Vytváří se zde oboustranně překladový a výkladový slovník. (Dá se v něm vyhledávat nejen podle slov, ale i podle znaků zapsaných v SW.)  Nevýhodou je, že se dosud v České republice nevyučuje na základních školách. Proto je jen málo neslyšících, kteří jej mohou využívat.

Znakopis, mezinárodní název (zkráceně jen SW) je notační systém, umožňující zápis znakových jazyků. Systém je vizuálně-ikonický a umožňuje zaznamenat znakový jazyk s jeho simultánní povahou. To znamená, že jednotlivé symboly se nezapisují lineárně (za sebe) jako běžné mluvené jazyky, ale jednotlivé symboly pro tvar ruky, pohyb, mimiku atd. se zaznamenávají do schematického "obrázku" kopírující umístění rukou, těla, hlavy atd. při znakování.

"SignWriting" a été développé en 1974 par Valerie Sutton, une danseuse qui avait développé DanceWriting 2 ans plus tôt. Valerie Sutton enseignait "DanceWriting" au Ballet royal danois. Lars von der Lieth, qui faisait des recherches sur la langue des signes à l'Université de Copenhagen, pensant qu'il serait utile d'employer une notation semblable pour l'enregistrement des langues des signes. Sutton a basé SignWriting et DanceWriting et finalement amélioré le système au répertoire complet de "MovementWriting". Cependant, seules "SignWriting" et "DanceWriting" ont été largement diffusées.


Začátky.

Salvatore Riina se narodil 16. listopadu 1930 v chudé rodině v sicilském městečku Corleone v provincii Palermo. V roce 1943 zahynuli jeho otec a bratr, když se pokoušeli rozebrat nevybuchlou americkou bombu, aby mohli následně zpeněžit získaný kov a trhavinu. Jako nejstarší z dětí se tak stal Salvatore Riina, který explozi přežil nezraněn, ve věku 13 let hlavou rodiny. V 18 letech byl uveden svým strýcem Giacomo Riinou do místní mafie, do corleonské "rodiny", zvané corleonesi. V jejím čele tehdy stál hlavní lékař corleonské nemocnice Michele Navarra.  V necelých 19 letech se Salvatore Riina dopustil své první vraždy – v hádce zabil jiného mladíka. Vzápětí byl odsouzen k 12 letům vězení. V palermské věznici Ucciardone však strávil jen 6 let, propuštěn byl již v roce 1956. Po propuštění se Riina spolu se svým bývalým spoluvězněm Bernardem Provenzanem připojil k místní skupině mafie, kterou vedl Luciano Leggio. V letech 1956 – 1958 se Navarra opakovaně pokusil Leggia zlikvidovat, to se mu ale nepodařilo. V srpnu 1958 na kraji města Corleone Riina, Leggio a Provenzano zastřelili Navarru. Luciano Leggio se stal hlavou corleonské "rodiny" a začal upevňovat svou moc. V následujících letech spolu s Riinou a Provenzanem zabili na pět desítek Navarrových přívrženců.  Pro uvedené vraždy byl v roce 1960 na Leggia a další členy jeho "rodiny" vydán zatykač, avšak Salvatore Riina a Luciano Leggio byli zatčení až v roce 1969. Následně, v důsledku zastrašování soudců a porotců, soud v Bari nad nimi vynesl osvobozující rozsudek. Netrvalo dlouho a Riina byl opět obžalován z vraždy. Ten se však začal skrývat a takto v různých úkrytech žil tajně na Sicílii příštích 23 let.

Na vrcholu.

Od roku 1970 rozpoutal Riina válku proti konkurenčním klanům. Zároveň zorganizoval četné vraždy veřejných činitelů, politiků, soudců, novinářů a příslušníků policie (karabiniérů). Jelikož Riina spolu s Provenzanem vše řídili anonymně z úkrytů a na místech vražd je nikdo neviděl, zpravidla byli z těchto činů obviněni jiní. Od počátku 70. let se mafie na Sicílii začala zabývat velice výnosným obchodem s heroinem. Od roku 1974, kdy byl Luciano Leggio odsouzen do vězení, převzal Riina jeho místo v čele corleonské mafiánské "rodiny".  Jedním z čelných bojovníků proti terorismu v 70. letech byl generál Carlo Alberto dalla Chiesa. Krátce poté, co byl generál dalla Chiesa jmenovám 1. května 1982 prefektem Palerma s úkolem zastavit násilnosti během tzv. Druhé mafiánské války, Salvatore Riina na něj zorganizoval atentát. Pro objasnění pozadí Riinových aktivit bylo m.j. důležité zatčení mafiánského vraha Tommasa Buscetty, který byl v roce 1983 zatčen v Brazílii a vydán do Itálie. Buscetta se rozhodl svědčit proti mafii poté, co mu Riina nechal zabít dva syny a neúspěšně se pokusil zabít jeho samého.

Zatčení a uvěznění.

Salvatore Riina až do počátku 90. let 20. století pokračoval v zastrašování a vraždění jak členů konkurenčních klanů, tak i představitelů veřejného života. Vrcholem bylo zavraždění dvou vyšetřujících soudců, kteří se zaměřili na boj s mafií. Dne 23. května 1992 byl na cestě poblíž Palerma zabit výbuchem soudce Giovanni Falcone a o dva měsíce později byl zavražděn soudce Paolo Borsellino. Tyto činy vyvolaly bouřlivý ohlas v italské i světové veřejnosti a přiměly místní úřady k rázným krokům. Dne 15. ledna 1993 byl v Palermu konečně zatčen Salvatore Riina na základě tipu jeho bývalého řidiče Balduccia Di Maggia, který byl policejním informátorem. Po zatčení Riiny převzal vedení jeho mafiánského klanu Bernardo Provenzano.  V říjnu roku 1993 byl Salvatore Riina odsouzen na doživotí za vraždu Vincenza a Pietra Pucciových a více než sta dalších obětí. Při dalším soudním přelíčení v roce 1998 Byla Riinovi prokázána vražda politika Salvo Limy. Za tento čin byl odsouzen k druhému doživotnímu trestu odnětí svobody. Po odsouzení byl Riinovi zabaven majetek ve výši 125 miliónů dolarů, což byla zřejmě jen menší část skutečného majetku jeho rodiny.V roce 2004 Riina ve vězení přežil dva infarkty. Poté byl přemístěn do věznice Opera v provincii Milano. V dubnu roku 2006 byl Salvatore Riina odsouzen pro únos a vraždu investigativního novináře Mauro de Maura, k níž došlo v září roku 1970. Později se znovu zabýval touto kauzou soud v Palermu, který svým verdiktem z 10. června 2011 zprostil Salvatore Riinu viny pro nedostatek důkazů.  Různá soudní jednání v souvislosti s činy Salvatore Riiny poté pokračovaly. Od roku 2013 se palermský soud zabýval kauzou teroristických útoků, k nímž došlo v Miláně a v Římě v roce 1993. Dne 28. října 2014 se konalo v prezidentském paláci Qirinale v Římě výjezdní zasedání tohoto soudu, během něhož vyšetřující soudce di Matteo provedl výslech italského prezidenta Giorgia Napolitana. Napolitano vypovídal o jednáních mezi představiteli italského státu a zástupci mafie na počátku 90. let 20. století. Zmíněna byla i role mafiánského bosse Salvatore Riiny.  I další italské soudy se zabývaly kauzami, souvisejícími s činností Salvatore Riiny. Rozsudkem ze dne 14. dubna 2015 florentský soud pro nedostatek důkazů zprostil Riinu obvinění z podílu na teroristickém útoku na rychlík Neapol Milano z 23. prosince 1984, při němž bylo zabito 16 osob.

Úmrtí.

Salvatore Riina zemřel po pěti dnech v kómatu ve vězeňské nemocnici v Parmě dne 17. listopadu 2017 časně ráno ve 3 hodiny a 37 minut ve věku právě dožitých 87 let. "Toto" Riina, odsouzený k několikanásobnému doživotnímu trestu vězení, zemřel na rakovinu. Byla zaznamenána poslední slova, která pronesl, než upadl do kómatu: ""Bisognerebbe" "ammazzarli tutti. C'è la dittatura assoluta di questa magistratura"" (""Měli byste je všechny zabít. Tady je naprostá diktatura soudnictví"").

Salvatore „Toto“ Riina (16. listopadu 1930 Corleone, provincie Palermo – 17. listopadu 2017, Parma) byl šéfem sicilské mafie. V poslední třetině 20. století byl čelným představitelem zdejšího mafiánského klanu, zvaného corleonesi. Kromě přezdívky ""Toto"", domácké podoby křestního jména Salvatore, býval kvůli své malé postavě nazýván také sicilským výrazem ""U curtu"" ("Krátký"), nebo pojmenováním ""La belva"" ("Zvíře, Bestie") z důvodu jeho mimořádné krutosti.

Salvatore Riina (né le à Corleone et mort le à Parme), également connu sous le nom de Totò Riina et surnommé "Totò u curtu" « Toto le petit » en dialecte sicilien, pour sa petite taille () ou "La belva" « Le fauve », pour sa férocité, est un des membres les plus influents de la mafia sicilienne ("Cosa nostra").


Herecké obsazení.

Dále hrály Melita Jurisic, Gillian Jones, Joy Smithers, Antoinette Kellerman a Christina Koch jako členky kmene Vuvalini.

Děj.

Země se v nejmenované blízké budoucnosti po ničivé jaderné válce o zdroje jako je ropa a voda stala vyprahlou nehostinnou pustinou, v níž zbytky lidí přežívají sdruženy v klanech nebo v malých opevněných či jinak chráněných osadách. Max Rockatansky, bývalý policista z před-apokalyptických dob, cestuje krajinou jako samotář. Trpí halucinacemi a děsivými sny, v nichž ho zemřelí lidé včetně jeho dcery obviňují, že je nezachránil.  Během osamocené poutě je chycen skupinou přívrženců Immortana Joea z blízké osady Citadela. Immortan Joe je vůdce osady, který si udržuje nadvládu díky zdroji podzemní vody – velmi ceněné komodity, kterou nazývá aquacola. Hýčká si harém nejplodnějších žen (často unesených odjinud), jejichž potomci se stávají válečníky v jeho armádě. Udržuje také obchodní styky s nedalekými osadami Bullet Farm (kde se vyrábí střelivo) a Gas Town (zde se vyrábí palivo). Do Gas Townu je poslán spolu s ozbrojeným doprovodem kamion The War Rig s cisternou pro benzín, řidičkou je Furiosa, která má v hierarchii jeho armády vyšší hodnost. Vyjde najevo, že konvoj sjel z cesty směrem k nepřátelskému území. Immortan po tomto zjištění běží do skrytých místností harému a sezná, že pět jeho mladých manželek určených k plození dětí chybí. Na zemi a po zdech jsou nápisy: Opatrovnice mu řekne, že nejsou jeho majetkem a že samy prosily Furiosu, aby je odvezl co nejdále od Immortana. Furiosa mezitím míří na východ, odkud pochází (z kmene Vuvalini–arcimatek, jako dítě byla unesena) a kde má existovat čisté místo plné zeleně. Projíždí přes území klanu Krkounů a musí odrážet jejich ataky. V patách jsou jejímu konvoji již i jednotky Immortana. Pronásledování se účastní i oslabený Nux, řidič stíhacího vozu. Jako zásobárna krve mu slouží univerzální dárce Max, který je přivázán na kůlu na přídi vozu. Furiosa se snaží uniknout pronásledovatelům v písečné bouři. Nux se drží kamionu, ale je smeten z cesty. On i Max přežijí, ale automobil je zcela zničen.  Po bouři se Max probere a spatří Furiosu s pěti mladými ženami Joea (Capable, Cheedo, Toast, Dag a Angharad – která je v pokročilém stupni těhotenství). Po krátce potyčce s Furiosou, do níž zasáhne i Nux, chce Max odjet s kamionem pryč, ale kvůli instalovanému imobilizéru ujede pouze několik desítek metrů. Max nakonec souhlasí s doprovodem Furiosy a dívek. Nuxe vyzvedne stíhající armáda Immortana. Furiosa projíždí přes kaňon ovládaný gangem motorkářů, jimž slíbila za volný průjezd palivo. Nicméně se nepočítalo s pronásledovateli a z obchodu sejde. Motorkáři odpálí nálože a zablokují pronásledovatele (přes zával se prozatím dostane jen Immortan se svým monster truckem The Gigahorse) a zaútočí na kamion. Po odražení jejich útoku nastává souboj s vozidlem Immortana, během něhož spadne z kamionu těhotná Angharad a je přejeta Immortanovým vozidlem, ačkoli ten strhl ihned volant do strany při snaze přejetí své manželky a nastávajícího potomka zabránit. Snaha byla marná, Angharad i s dítětem jsou mrtvi. Nux byl vysazen na kamion, aby jej zastavil, což se mu nezdařilo.  Furiosa seznámí Maxe s cílem své jízdy, bájným místem plný zeleně, který si pamatuje z mládí. Kamion zapadne v blátě na nehostinném ponurém místě. Nux se stane spojencem. Pronásledující armádu se podaří zpomalit pomocí výbušnin, nicméně jeden ze spojenců Immortana, Bullet Farmer pokračuje ve stíhání na pásovém vozidle. Nux pomůže Maxovi s vyproštěním kamionu z bahna. Furiosa opětuje palbu Bullet Farmera a oslepí jej. Max nařídí poodjet s kamionem opodál a jde skoncovat s Bullet Farmerem a jeho doprovodem. Po chvíli se vrací i s pytlem plným zbraní a munice. Cesta může pokračovat.  Později narazí na stožár elektrického vedení s nahou ženou prosící o pomoc. Max tuší léčku, ale Furiose je místo povědomé. Vyjde z tahače a uvede svůj původ. Nahá žena svolá svůj klan arcimatek, k němuž kdysi Furiosa patřila. Žen z klanu však mnoho nepřežilo a Furiosa je zdrcená po zjištění, že oním zeleným rájem je nyní ponurá bažina, kterou nedávno projížděli. Skupina se poté rozhodne jet dále na východ v naději na nalezení vhodného místa pro nový domov. Max se vydává vlastní cestou, ale záhy skupinu dojede a poradí Furiose vrátit se do Citadely. Ta je totiž nyní prakticky nechráněná. Ačkoli to vypadá bláznivě, šance na přežití jsou přece jen poněkud větší než bloumat pouští. Znamená to však prorazit si cestu zpět a zablokovat Immortanovu armádu v kaňonu. Furiosa i ostatní nakonec souhlasí.  Během bojů s Immortanovými vozidly při zpáteční cestě je Furiosa vážně zraněna. Immortan Joe se dostane před kamion a snaží se ho zbrzdit. Podaří se mu získat zpět ženu Toast, ta nakonec odvede dostatečně jeho pozornost a Furiose se podaří odtrhnout mu z obličeje dýchací masku, čímž ho zabije. Nux se obětuje a havaruje s kamionem, zablokuje tak cestu dalším pronásledujícím automobilům. Max poskytne transfúzi krve Furiose.  Po příjezdu do Citadely utiskovaný lid oslavuje smrt Immortana. Kyne jim naděje na lepší život a spravedlivější příděly vody. Furiosa a zbývající dívky jsou přijaty zpět. Max se opět vydává na samotářskou pouť vyprahlou pouští.

Vozidla.

Ve filmu se objevilo více než 150 vozidel. Přehled několika z nich:

Přijetí.

Film vydělal 153,6 milionů dolarů v Severní Americe a 224,8 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 378,4 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 150 milionů dolarů. V Severní Americe byl oficiálně uveden 15. května 2015, společně s filmem "Ladíme 2". Za první víkend docílil druhé nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 45,4 milionů dolarů. Na první místě se umístil film "Ladíme 2" s výdělkem 69,2 milionů dolarů.  Film získal pozitivní kritiku. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 356 započtených recenzí 97 procent s průměrným ratingem 8,6 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 51 recenzí 90 bodů ze 100. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 80 % a k červnu 2019 držel 156. místo v žebříčku nejoblíbenějších filmů.

Šílený Max: Zběsilá cesta (v anglickém originále "Mad Max: Fury Road") je australský postapokalyptický sci-fi film režiséra Georga Millera s hlavním hrdinou Maxem Rockatanskym, kterého hraje Tom Hardy. Mimo Austrálii se natáčelo v Namibii, premiéru měl 14. května 2015. Je to první film série Mad Max, kde Maxe Rockatanského nehraje Mel Gibson.

, ou Mad Max : La Route du chaos au Québec, est un film australo-américain de science-fiction réalisé par George Miller, sorti en 2015.