Původ a mládí.

Kaine se narodil v hlavním městě amerického státu Minnesota jako nejstarší ze tří synů. Jeho otec, Albert Alexander Kaine mladší, svářeč a majitel malého železářství, je skotského a irského původu. Matka Mary Kathleen, má irské předky. Své dětství prožil v oblasti Kansas City. Maturoval na soukromé jezuitské střední škole Rockhurst High School. Je římský katolík.  V roce 1979 získal na University of Missouri bakalářský titul v oboru ekonomie. Začal pracovat v neziskové organizaci Coro Foundation v Kansas City. Poté začal studovat práva na Harvard Law School. Studium vzápětí načas přerušil, aby se zapojil do práce jezuitského dobrovolnického sboru v Hondurasu, kde od roku 1980 do roku 1981 pomáhal misionářům ve městě El Progreso řídit katolickou školu. Díky této zkušenosti hovoří Kaine plynně španělsky. Na univerzitě promoval v roce 1983.

Politická kariéra.

V hlavním městě státu Virginie, v Richmondu, působil Kaine sedmnáct let v oblasti práva, specializoval se zastupování klientů diskriminovaných kvůli jejich rase či postižení. Již tehdy byl veřejně činný, byl kupř. zakládajícím členem tamní koalice za ukončení bezdomovectví (Virginia Coalition to End Homelessness), byl členem správní rady státu za rovné příležitosti v bydlení apod. V květnu 1994 byl zvolen do městské rady města Richmond. V roce 1998 byl zvolen na post starosty Richmondu. V této funkci působil do roku 2001. Kromě rozsáhlých reforem v sociální oblasti (např. díky jeho prosazení zákona o přísnějších trestech pro ozbrojené zločince se ve městě snížila kriminalita o 55 %) se Kaine velkou měrou podílel na politice rasového smíření (na počátku svého působení ve funkci se černošskému obyvatelstvu veřejně omluvil za otroctví).

Působení ve funkci guvernéra Virginie.

V roce 2005 se Kaine ucházel o post guvernéra Virginie. Proti někdejšímu státnímu prokurátorovi, republikánskému kandidátovi Jerrymu W. Kilgoremu byl Kaine považován za outsidera. Přes všechna očekávání a průzkumy veřejného mínění Kaine nakonec zvítězil se ziskem více než jednoho milionu hlasů (51,7 %). Dne 14. ledna 2006 složil Kaine oficiální přísahu.  Za svého působení v této funkci se stal jedním z nejhlasitějších odpůrců Bushovy domácí i zahraniční politiky, ať už se jednalo o kritiku republikánského omezení studentských půjček, stálé snižovaní daní či americkou účast v Iráku. Jako guvernér vyvíjel aktivní ekologickou politiku (podařilo se mu zachránit 1 600 km2 půdy před developery) a prosazoval opatření na ochranu životního prostředí. V říjnu 2006 podepsal výkonné nařízení zakazující kouření ve všech vládních budovách a státních automobilech, v březnu 2009 pak zákon zakazující kouření i v restauracích a barech. Virginie se tak stala prvním jižanským státem s těmito pokrokovými opatřeními. V roce 2007 zajistil Kaine desetiprocentní nárůst platů pro zaměstnance pracující v pečovatelských službách. Do zdravotnického sektoru navrhl investovat 42 000 000 dolarů.  Velmi úspěšná byla i jeho ekonomická politika – od roku 2006 do roku 2009 se Virginie pravidelně umisťovala na prvním místě v kategorii „Nejlepší státy pro podnikání“ (Best States For Business), kterou zveřejňoval magazín Forbes.

Kandidát na viceprezidenta Spojených států.

Spekulace o tom, že by se Kaine mohl stát viceprezidentem USA, se objevily již v roce 2008, kdy se o prezidentský úřad ucházel Barack Obama, který si vybral delawarského senátora Joe Bidena. V roce 2016 vyjádřil Kaine plnou podporu prezidentské kandidatuře Hillary Clintonové a během primárek ji aktivně propagoval v sedmi státech. Dne 22. července Clintonová oficiálně oznámila, že si Kaina vybrala jako kandidáta na viceprezidenta. Deník The New York Times přinesl 20. července zprávu o tom, že pro volbu Kaina jako viceprezidenta se soukromě vyslovil i manžel Hillary Clintonové, bývalý prezident Bill Clinton, který ocenil Kainovy zásluhy na domácí i národně-bezpečnostní půdě.

Politická stanoviska.

Svými názory zapadá Kaine do většinového politického proudu Demokratické strany. Podporuje Obamovu iniciativu o volném obchodu, kterou zahájil již Bill Clinton, aktivně se podílí na politice ochrany životního prostředí (kupř. podporuje nové technologie vývoje ekologických paliv). Silně se staví proti diskriminaci žen. Je zásadním odpůrcem trestu smrti, přestože se mu jej nepodařilo během působení ve funkci guvernéra zrušit (v počtu poprav zůstává Virginie za Texasem). Jakkoliv je věřícím katolíkem, v roce 2013 vyjádřil svoji podporu manželství stejného pohlaví, což ještě v roce 2005 popíral.

Osobní život.

V roce 1984 se Kaine oženil s Annou Bright Holtonovou, dcerou bývalého guvernéra Virginie A. Linwooda Holtona mladšího, s níž se seznámil během svých vysokoškolských studií. Mají spolu tři děti: Nata, Woodyho a Anellu.

Timothy Michael Kaine, známý jako Tim Kaine (* 26. února 1958, Saint Paul, Minnesota) je americký politik za Demokratickou stranu, od roku 2012 senátor za stát Virginie, mezi lety 2006 až 2010 její guvernér. Dne 22. července 2016 Hillary Clintonová oznámila, že si Kaina vybrala jako kandidáta na viceprezidenta do amerických listopadových voleb.

Timothy Michael Kaine, dit Tim Kaine, né le à Saint Paul (Minnesota), est un homme politique américain, membre du Parti démocrate.


Purges suivant la tentative de coup d'État de 2016 en Turquie

Výjimečný stav.

Dne 20. července vyhlásil prezident Erdogan výjimečný stav na následující tři měsíce, což povoluje turecká ústava v případě vážného narušení veřejného pořádku v zemi nebo pokud násilné činy ohrožují svobodu a demokracii. Dle agentury DPA může díky tomu prezident Erdogan vládnout pomocí dekretů, může být omezeno či pozastaveno právo shromažďovací nebo svoboda slova. Čistky pokračovaly i v roce 2019.

Represe v armádě.

V sobotu 16. července označila média za hlavní iniciátory pokusu o převrat bývalého vrchního velitele letectva Akına Öztürka a šéfa výcviku pozemních vojsk Metina İyidila. Došlo k masivnímu zatýkání, když během několika hodin bylo zatčeno více než 1500 vojáků, pět generálů a 29 plukovníků bylo sesazeno. Z celkového počtu 67 generálů Tureckého letectva bylo 30 postaveno mimo službu.  Turecký premiér Binali Yıldırım 29, července oznámil, že vláda uzavře leteckou základnu Akinci severně od Ankary, která během pokusu o puč sloužila vzbouřencům. Uzavřena mají být také všechna kasárna, z nichž během pokusu o převrat vyjížděly tanky a vylétaly vrtulníky.

Čistky v justici.

Ze svých funkcí bylo ihned odvoláno 2745 soudců a státních zástupců Byly vydány zatykače i na další desítky soudců a státních zástupců. Své funkce museli opustit také dva ústavní soudci, deset členů Státní rady a pět členů Vysoké rady soudců a státních zástupců. Podle šéfa soudcovských odborů Mustafa Karadaga policie zatýká nejen soudce a státní zástupce podezřelé z účasti na pokusu o převrat, ale i kritiky režimu, kteří s vojenským pučem nemají nic společného.

Represe ve školství.

Turecké ministerstvo školství 19. července propustilo 15 200 svých zaměstnanců a 21 tisícům učitelů ze soukromých institucí odebralo licence. Turecká vysokoškolská rada (YÖK) nařídila 1577 děkanům státních i soukromých univerzit v Turecku podání rezignaci. 20. července tato rada zakázala všem akademickým pracovníkům cestovat do zahraničí, a to až do odvolání.  Prvním dekretem po vyhlášení výjimečného stavu nařídil Erdogan uzavření 1043 soukromých škol, 1229 spolků a nadací, 19 odborových svazů, 15 univerzit a 35 zdravotnických zařízení s tím, že tyto instituce jsou údajně podezřelé ze styků s Fethullahem Gülenem, kterého Erdogan označuje za údajného strůjce neúspěšného převratu.

Represe vůči médiím.

Čistky tureckého režimu jsou zaměřeny také na média. Bylo zavřeno více než 80 redakcí - 16 televizních kanálů, 45 deníků, 23 rozhlasových stanic a 3 tiskové agentury. Dále byly vydány zatykače na 47 novinářů v rámci vyšetřování osob údajně blízkých Gülenovi. Tito novináři pracovali pro opoziční list Zaman, nad kterým začátkem března 2016 převzal kontrolu turecký režim. Do roku 2018 bylo zavřeno kolem 200 médií.

Čistky v ekonomice.

Obvinění a zatčení údajných podporovatelů Fethullaha Gülena se týká také některých firem. Turecká policie například zatkla kvůli údajnému spojení s pučisty manažery skupiny Naksan. Právě pro firmu Adularya z této skupiny Naksan provádí česká firma Vítkovice Machinery Group stavbu elektrárny Yunus Emre, na kterou poskytla půjčku ve výši 12 miliard korun státní Česká exportní banka.

Represe občanů.

V Turecku se objevily spekulace, že pokus o puč byl zinscenovaný, aby mohla vláda zahájit represe, získat podporu a upevnit svou moc. U lidí, kteří takové domněnky otevřeně sdělili na sociálních sítích, prokurátoři zahájili vyšetřování.  Za kritiku turecké vojenské invaze do Afrínu v Sýrii proti Kurdům bylo na počátku roku 2018 zatčeno v Turecku přes 800 lidí.

Zavedení trestu smrti.

Prezident deklaroval, že znovu zavede trest smrti, navzdory ostrému odporu Evropské unie. Odůvodnil to tím, že si to občané žádají a je jim potřeba naslouchat. Kritici se ale obávají, že skutečnou motivací je stupňování represí jeho režimu. Evropská unie uvedla, že v případě zavedení trestu zastaví jednání o vstupu Turecka do EU, která zesílila při řešení migrační krize

Čistky v Turecku byly zahájeny po neúspěšném pokusu o vojenský převrat ze dne 15. července 2016. Režim prezidenta Recepa Tayyipa Erdoğana zahájil represe vůči svým odpůrcům a rozsáhlé čistky v armádě, policii, justici, médiích či školství. Prezident Erdoğan označil za strůjce pokusu o převrat svého odpůrce, duchovního Fethullaha Gülena, který žije ve Spojených státech amerických, a požádal o jeho vydání do Turecka. Sám Gülen však pokus o puč odsoudil a odmítl, že by s ním měl něco společného; navíc uvedl, že není vyloučeno, že byl puč zinscenovaný samotným prezidentem s cílem upevnění vlastní moci. Organizace Amnesty International upozornila na mučení údajných strůjců puče, na jejich bití a znásilňování, na odpírání jídla, vody, lékařské péče i kontaktu s rodinou a právníky. Podle AI věznění nevědí ani z čeho jsou obviněni a Turecko tak porušuje právo na spravedlivý soud zaručené v jeho vlastním zákoníku i v mezinárodním právu.

Les purges suivant la tentative de coup d'État de 2016 en Turquie sont un ensemble d'épurations politiques menées par le président turc Recep Tayyip Erdoğan à la suite de la tentative de coup d'État de 2016 en Turquie. Une fois le coup d’État écrasé le 16 juillet 2016 et le « Conseil de la paix dans le pays » dissout, les putschistes capturés vivants ont été rapidement traduits en justice. Cependant, les mesures de répression s'étendent très vite aux membres du Mouvement Gülen, accusés d'être derrière le putsch. Puis à tous ceux qui sont soupçonnés d'être gulénistes ou en contact avec des gulénistes, à tout ce qui est lié à l'indépendantisme kurde y compris son versant politique pacifique, à de nombreux kémalistes, aux médias et associations d'opposition, et de manière générale à n'importe quel fonctionnaire ou membre notable de la société civile soupçonné d'être un opposant au président Erdoğan. Ces dérives autoritaires suscitent des inquiétudes sur l'avenir de la démocratie en Turquie.


Studium a akademická kariéra.

Misner získal bakalářský titul na University of Notre Dame v Indianě, v roce 1952 přestoupil na Princetonskou univerzitu, kde v roce 1954 získal magisterský a roku 1957 doktorský titul. Jeho disertační práci týkající se kvantování obecné relativity vedl John Archibald Wheeler.  Již v roce 1956, tedy v době kdy dokončoval doktorát se Misner zapojil do práce na fyzikální fakultě v Princetonu jako instruktor, roku 1959 byl povýšen na odborného asistenta. V roce 1963 odešel na Marylandskou univerzitu v College Parku jako docent a zde také v roce 1966 získal profesorský titul. Od roku 2000 je Misner emeritním profesorem fyziky. Za svou kariéru vedl 22 studentům doktorské práce, nejvýznamnějším z nich byl Carl H. Brans.  Misner rovněž působil jako hostující pedagog na Institutu Maxe Plancka pro gravitační fyziku v Postupimi, Kavliho institutu pro teoretickou fyziku v Santa Barbaře, Papežské akademii v Krakově, Ústavu pro fyzikální problémy v Moskvě, Caltechu nebo na univerzitách v Oxfordu a v Cambridgi.

Výzkum.

Většina Misnerova výzkumu spadá do oboru obecné teorie relativity. Významné byly jeho práce, které pomohly pochopit základy kosmologie. Byl jedním z prvních, kdo poukázali na problém horizontu ve standardním kosmologickém modelu, ukázal roli topologie v obecné relativitě, zabýval se kvantovou gravitací a numerickou relativitou. V oblasti topologie a kosmologie vymyslel vlastní představu vesmíru, která mu pomohla lépe pochopit dynamiku mladého vesmíru, vyvinul také řešení Einsteinových rovnic nyní známé jako Misnerův prostor. Spolu s Richardem Arnowittem a Stanley Deserem publikoval hamiltonovskou formulaci Einsteinovy rovnice, která rozdělí jednotný prostoročas znovu na čas a prostor. Tento soubor rovnic známý jako ADM formalismus hraje roli v některých pokusech o sjednocení obecné teorie relativity a kvantové mechaniky. Jedná se také o matematický výchozí bod pro většinu technik na numerické řešení Einsteinových rovnic.

Publikace.

Nejvýznamnějším Misnerovým dílem je bezesporu kniha Gravitace, kterou napsal s Kipem Thornem a Johnem A. Wheelerem v roce 1973.

Charles Misner (13. června 1932) je americký fyzik, jeden z autorů knihy Gravitace. Specializuje se na obecnou teorii relativity a kosmologii. Jeho práce také přispěla k základům kvantové gravitace a numerické relativity.

Charles W. Misner, né le, est un physicien américain spécialiste de la relativité générale. Il est surtout connu pour avoir été coauteur du premier ouvrage de référence moderne sur la relativité générale, "Gravitation", habituellement nommé MTW du nom de ses trois auteurs (Misner, Kip Thorne et John Wheeler).


Ekologie.

Roste na vlhkých půdách, velmi často na zavlažovaných, které jsou humózní a obsahují hodně dusíku. Vyskytuje se na březích řek, po okrajích lužních lesů, ve vlhkých houštinách i na rumištích a skládkách. Není příliš závislá na půdní reakci ani na struktuře půdy a v hustých porostech obvykle rychle převládne. Dostává se i na vlhká pole s kukuřicí nebo pícninami, po jejichž lodyhách se úspěšně pne a původní rostliny intenzivně potlačuje.

Popis.

Jednoletá, jednodomá, popínavá rostlina s lepkavě chlupatou lodyhou dorůstající do délky 2 až 5 m. která se přidržuje dvouramennými, niťovitými úponky. Střídavé listy na řapících 5 až 10 cm dlouhých mají mělce zoubkované, pětilaločné čepele srdčitě vejčitého tvaru s dlanitou žilnatinou a bývají v průměru velké 20 až 25 cm. Koření mělce rozvětveným kořenem.  Jednopohlavné, pětičetné květy jsou uspořádány do květenství a vyrůstají z úžlabí listů. Na jedné rostlině rostou květy samčí v mnohokvětých hlávkách s dlouhými stopkami, a samičí ve tři až desetikvětých hlávkách s krátkými stopkami. Jejich zubaté kalichy jsou zelenavé a kolovité koruny bílé až nažloutlé s nazelenalými žilkami. Květ samčí obsahuje pět tyčinek se srostlými nitkami a spojenými prašníky, květ samičí obsahuje jednopouzdrý semeník s jedním vajíčkem a trojlaločnou bliznu. Kvete v červenci až září. Ploidie druhu je 2n = 24.  Plodenství jsou tvořena až šesti zploštělými, nepukavými, téměř suchými, jednopouzdrými bobulemi velkými asi 1 až 2 cm, které jsou na povrchu kožovité, štětinaté nebo jinak krátce chlupaté. Bobule obsahuje jedno hnědé, kulovité, zploštělé semeno 0,5 až 1 cm velké.

Rozšiřování.

Rostlina se rozšiřuje bobulemi, které se štětinkami zachycují za peří ptáků nebo srst zvířat a jsou přemísťovaná na jiná stanoviště. Velmi dobře také plavou a bývají odnášeny přívalovými dešti, jsou schopné se pomoci vodotečí úspěšně šířit na velké vzdálenosti.  Semena mají různě dlouhou dobu dormance, hodně záleží také na velikosti semene (střední a menší klíčí dříve). Větší semena však dávají vyšší a lépe rostoucí semenáče. Nejlépe klíčí při teplotě půdy 20 až 30 °C, pod 10 a nad 35 °C neklíčí. Dospělé rostliny vykazují silnou alelopatickou aktivitu.

Význam.

Libenka hranatá se pěstuje se zahradách a v blízkosti domů za účelem zakrytí nevzhledných, vlhkých zákoutí nebo na popnutí zahradních besídek, ohrad či plotů. Velmi rychle však zplaňuje a šíří se mimo vyhrazený prostor. V české přírodě představuje potenciální hrozbu pro zemědělskou půdu, kde může způsobit značné ekonomické škody.  Je považována za karanténní škodlivý organismus a je uvedena v příloze č. 8 vyhlášky č. 215/2008 Sb., "o opatřeních proti zavlékání a rozšiřování škodlivých organismů rostlin a rostlinných produktů". Na jejím základě je výskyt libenky hranaté monitorován Státní rostlinolékařskou správou, která v případě potřeby přijímá opatření na její potlačení.

Libenka hranatá ("Sicyos angulatus") je popínavá tykvovitá rostlina, jeden z četných druhů rodu libenka. Pochází ze Severní Ameriky a byla do Evropy dovezena jako okrasná rostlina a do východní Asie zavlečena s kontaminovanými semeny kukuřice a sóje. Do botanických zahrad českých zemí se tato cizokrajná rostlina dostala v 19. století, tam zplaněla a v roce 1880 již byla zachycena mimo.

Sicyos angulatus, le sicyos anguleux ou concombre anguleux, est une espèce de plantes dicotylédones de la famille des "Cucurbitaceae", originaire d'Amérique du Nord. C'est une plante annuelle grimpante ou rampante, qui forme des tapis au sol ou s'élève sur des supports grâce à des vrilles. Les feuilles sont palmées et lobées, les fleurs sont vertes à vert jaunâtre, et les fruits forment des grappes de très petites baies modifiées ou péponides.


Championnat de Tchéquie de football 2016-2017

Týmy.

Tradičně nejsilnější zastoupení v soutěži má hlavní město Praha, a to celkem 4 zástupce. Oproti předchozímu ročníku se lokalizace klubů přesunula více k českým regionům, protože oba sestupující celky byly zástupci moravských regionů, zatímco postupující byl jeden z Čech a druhý z Moravy.  Po dvou zástupcích měly Středočeský kraj, Liberecký kraj a Zlínský kraj. Svého jediného zástupce získal Královéhradecký kraj. Pardubický kraj na svého dalšího zástupce čekal 19. sezonu, Karlovarský kraj pak na dalšího zástupce čekal již 21 ročníků (naposledy FC Union Cheb).

Kluby, stadiony a umístění.

Legenda:

Tabulka.

"Konečná tabulka k 27. květnu 2017." Poznámky:

Pořadí po jednotlivých kolech.

Při shodném počtu bodů a skóre mohou být kluby umístěny na stejném místě v průběhu soutěže (zejména zpočátku), v závěru platí v případě rovnosti bodů a skóre dodatečná kritéria, která rozhodují o konečném pořadí.

Křížová tabulka.

Soupisky mužstev.

SK Slavia Praha.

Martin Berkovec (2/0/1), Jiří Pavlenka (28/0/12) - Antonín Barák (25/4), Jiří Bílek (17/1), Jan Bořil (24/1), Simon Deli (25/1), Per-Egil Flo (11/0), Michal Frydrych (25/4), Josef Hušbauer (29/3), Levan Kenija (1/0), Michael Lüftner (14/0), Muris Mešanović (26/12), Jaroslav Mihalík (9/1), Jan Mikula (4/0), Ruslan Mingazov (16/3), Michael Ngadeu-Ngadjui (27/6), Tomáš Souček (7/0), Jan Sýkora (11/2), Jasmin Šćuk (17/0), Milan Škoda (29/14), Dušan Švento (12/0), Stanislav Tecl (11/2), Mick van Buren (10/0), Gino van Kessel (7/2), Miljan Vukadinović (16/2), Jaromír Zmrhal (30/7), Lukáš Železník (1/0) - trenéři Dušan Uhrin (1. až 5. kolo) a Jaroslav Šilhavý (6. až 30. kolo)

FC Viktoria Plzeň.

Petr Bolek (4/0/2), Matúš Kozáčik (26/0/13), Dominik Sváček (1/0/0) – Marek Bakoš (22/8), Jan Baránek (7/0), Michal Ďuriš (11/3), Tomáš Hájek (5/0), Lukáš Hejda (27/6), Tomáš Hořava (28/6), Jakub Hromada (18/1), Patrik Hrošovský (25/1), Roman Hubník (29/0), Martin Chrien (3/0), Andreas Ivanschitz (8/3), Erik Janža (3/0), Ergys Kaçe (4/0), Daniel Kolář (3/0), Jan Kopic (22/2), Jan Kovařík (19/1), Michael Krmenčík (26/10), Tomáš Kučera (3/1), David Limberský (24/0), Aleš Matějů (18/0), Milan Petržela (23/2), Václav Pilař (6/0), Tomáš Poznar (18//0), František Rajtoral (3/0), Radim Řezník (18/0), Martin Zeman (16/0) – trenéři Roman Pivarník (1. až 22. kolo) a Zdeněk Bečka (23. až 30. kolo)

AC Sparta Praha.

David Bičík (7/0/2), Tomáš Koubek (26/0/11) - Jakub Brabec (2/0), Aleš Čermák (17/1), Bořek Dočkal (12/4), Václav Dudl (5/0), Christian Frýdek (1/0), Martin Frýdek (9/2), Filip Havelka (4/0), Mario Holek (26/0), Daniel Holzer (13/1), Matěj Hybš (10/0), Lukáš Juliš (22/3), Michal Kadlec (28/3), Václav Kadlec (15/3), Vjačeslav Karavajev (27/3), Tiémoko Konaté (13/1), David Lafata (28/15), Lukáš Mareček (22/0), Martin Matoušek (1/0), Ondřej Mazuch (14/1), Zinedin Mustedanagić (5/0), Néstor Albiach Roger (6/0), Costa Nhamoinesu (16/0), Martin Nový (1/0), Matěj Pulkrab (14/4), Tomáš Rosický (1/0), Michal Sáček (15/0), Josef Šural (21/6), Lukáš Vácha (16/0), Bogdan Vătăjelu (6/0), Ondřej Zahustel (13/0) - trenéři Zdeněk Ščasný (1. až 8. kolo), David Holoubek (9. až 16. kolo), Tomáš Požár (17. až 20. kolo) a Petr Rada (21. až 30. kolo)

FK Mladá Boleslav.

Jakub Diviš (16/0/6), Jan Šeda (5/0/2), Luděk Vejmola (9/0/1) – Pavel Čmovš (8/0), Douglas da Silva (25/3), Tomáš Fabián (7/1), Jiří Fleišman (30/0), Lukáš Hůlka (9/1), Jan Chramosta (25/9), Adam Jánoš (22/1), Jan Kalabiška (9/0), Miroslav Keresteš (3/0), Stanislav Klobása (10/2), Ondřej Kúdela (16/0), Jan Kysela (4/1), Vladislav Levin (8/1), Lukáš Magera (21/4), Kevin Malpon (1/0), Petr Mareš (23/2), Marek Matějovský (13/1), Golgol Mebrahtu (21/8), Jakub Nečas (8/1), Lukáš Pauschek (22/0), Tomáš Přikryl (26/5), Jakub Rada (5/2), Patrizio Stronati (14/0), Laco Takács (23/1), Jiří Valenta (8/1), Miljan Vukadinović (16/0), Lukáš Železník (12/3) - trenéři Karel Jarolím (1. až 2. kolo), Leoš Kalvoda (3. až 16. kolo) a Martin Svědík (17. až 30. kolo)

FK Teplice.

Tomáš Grigar (26/0/12) Martin Chudý (4/0/2) - Zurab Ciskaridze (2/0), Marek Červenka (15/4), Patrik Dressler (4/0), Martin Fillo (28/8), Jakub Hora (26/5), Robert Hrubý (8/0), Alois Hyčka (10/0), Michal Jeřábek (29/3), Petr Kodeš (9/0), Alex Král (3/0), Jan Krob (24/0), Tomáš Kučera (22/1), Davor Kukec (4/0), Admir Ljevaković (26/1), Michael Lüftner (14/1), Nivaldo Alves Freitas Santos (10/1), Roman Potočný (16/2), Soune Soungole (12/0), Aleksandar Sušnjar (13/0), Otto Urma (11/0), Štěpán Vachoušek (23/0), David Vaněček (28/7), Tomáš Vondrášek (29/1), Jan Vošahlík (14/3) - trenér Daniel Šmejkal

FC Fastav Zlín.

Stanislav Dostál (24/0/8), Milan Švenger (6/0/1) - Ondřej Bačo (5/0), Robert Bartolomeu (9/2), Jean-David Beauguel (7/2), Martin Blanař (1/0), Dame Diop (19/5), Antonín Fantiš (17/0), Zoran Gajić (13/0), Tomáš Hájek (15/2), Haris Harba (12/6), Patrik Hellebrand (1/0), Josef Hnaníček (24/2), Lukáš Holík (28/2), David Hubáček (11/0), Šimon Chwaszcz (3/0), Tomáš Janíček (17/0), Marko Jordan (13/2), Jakub Jugas (27/3), Miloš Kopečný (25/2), Tomáš Masař (2/0), Róbert Matejov (25/0), David Mlýnek (3/0), Lukáš Pazdera (21/0), Tomáš Poznar (5/2), David Štípek (19/1), Ibrahim Traoré (23/0), Vukadin Vukadinović (29/3), Diego Živulić (14/0) - trenér Bohumil Páník

FK Dukla Praha.

Lukáš Hroššo (5/0/1) Matúš Hruška (2/0/2), Filip Rada (23/0/6) - Jean-David Beauguel (14/1), Michal Bezpalec (19/1), Frederik Bílovský (5/1), Patrik Brandner (6/0), Ondřej Brejcha (2/0), Aldin Čajić (16/1), Emmanuel Edmond (7/1), Marek Hanousek (29/1), Jan Holenda (13/6), Jan Juroška (22/1), Štěpán Koreš (6/1), Róbert Kovaľ (3/0), Ondřej Kušnír (26/2), Budge Manzia (4/0), Branislav Milošević (22/2), Zinedin Mustedanagić (9/1), Peter Olayinka (29/6), Jakub Podaný (18/1), Jakub Považanec (16/2), Dominik Preisler (11/2), Néstor Albiach Roger (14/5), Michal Smejkal (18/1), Jan Šimůnek (19/2), Lukáš Štetina (28/2), Daniel Tetour (28/0), Ladislav Vopat (2/0), Ondřej Vrzal (1/0) - trenéři Jaroslav Šilhavý a Jaroslav Hynek

FK Baumit Jablonec.

Vlastimil Hrubý (22/0/6), Roman Valeš (8/0/3) – Josef Bazal (5/0), Vít Beneš (16/2), David Breda (2/0), Jan Díl (2/0), Jaroslav Diviš (11/0), Martin Doležal (21/8), Matěj Hanousek (17/0), Tomáš Hübschman (22/0), Matěj Hybš (13/0), Nikola Janković (12/0), Petr Jiráček (18/1), Matěj Končal (6/0), Martin Kouřil (9/1), Vojtěch Kubista (25/1), Marek Kysela (17/2), Lukáš Masopust (19/0), Mirzad Mehanović (25/6), Ondřej Mihálik (26/7), Martin Nový (9/0), Luděk Pernica (22/1), Martin Pospíšil (24/1), Jakub Považanec (11/0), Michal Štěpánek (1/0), Stanislav Tecl (8/4), Michal Trávník (28/3), Tomáš Wágner (9/4), Jaroslav Zelený (15/0), Adam Zreľák (5/2) - trenér Zdenko Frťala (1. až 10. kolo) a Zdeněk Klucký (11. až 30. kolo)

FC Slovan Liberec.

Martin Dúbravka (28/0/10), Václav Hladký (2/0/2) – Milan Baroš (24/5), Daniel Bartl (20/4), Lukáš Bartošák (13/0), Ondřej Bláha (2/0), Miloš Bosančić (8/0), Radim Breite (26/3), Vladimír Coufal (17/0), Wesley Da Silva (7/0), Ubong Moses Ekpai (16/4), Zdeněk Folprecht (14/1), Martin Graiciar (6/0), Vojtěch Hadaščok (3/0), David Hovorka (11/1), Ondřej Karafiát (23/0), Milan Kerbr (13/3), Nikolaj Komličenko (12/3), Martin Kouřil (3/1), Ilja Kubyškin (1/0), Ondřej Kúdela (14/0), Martin Latka (10/0), Filip Lesniak (1/0), Ondřej Machuča (3/0), Miroslav Marković (7/0), Jan Mikula (13/2), Jan Navrátil (10/0), Milan Nitrianský (7/0), Michal Obročník (4/0), Lukáš Pokorný (8/0), Roman Potočný (10/2), Tomáš Souček (12/0), Igor Súkenník (5/0), Jan Sýkora (13/0), Petr Ševčík (22/0), Jan Šulc (2/0), Radek Voltr (13/1), Egon Vůch (17/1) - trenér Jindřich Trpišovský

MFK Karviná.

Jan Laštůvka (19/0/6), Branislav Pindroch (1/0/0) - Lukáš Budínský (29/7), Pavel Dreksa (12/2), Patrik Dressler (6/1), Lukáš Duda (5/0), Pavel Eismann (24/1), Matej Fiala (1/0), Petr Galuška (6/1), Libor Holík (17/1), Jan Hošek (28/1), Marek Janečka (26/4), Mihailo Jovanović (11/2), Pavol Jurčo (19/3), Václav Juřena (2/0), Jan Kalabiška (12/2), Pavel Košťál (20/0), Marián Kovařík (1/0), Ondřej Lingr (2/0), Derrick Mensah (1/0), Jan Moravec (29/0), Tomáš Okleštěk (8/0), Filip Panák (27/3), Erik Puchel (19/2), Vojtěch Smrž (4/0), Jan Šisler (23/3), Martin Toml (1/0), Radek Voltr (11/2), Jan Vondra (2/0), Tomáš Wágner (14/3), Tomáš Weber (10/0), Jaroslav Zelený (16/1) – trenér Jozef Weber

FC Zbrojovka Brno.

Dušan Melichárek (30/0/10), Vlastimil Veselý (1/0/0) – Musefiu Ashiru (11/0), Radek Buchta (9/0), Alois Hyčka (16/1), Tomáš Jablonský (13/0), Tadas Kijanskas (27/0), Ladislav Krejčí (13/0), Matúš Lacko (12/0), Franci Litsingi (11/0), Milan Lutonský (28/1), David Pašek (10/0), Petr Pavlík (14/1), Jan Polák (24/2), Jakub Přichystal (21/3), Antonín Růsek (3/0), Petr Rybička (2/0), Jakub Řezníček (29/7), Jan Sedlák (20/0), Michal Škoda (20/10), Jan Štohanzl (11/0), Jakub Šural (25/0), Borys Taščy (12/2), Stanislav Vávra (7/0), Lukáš Vraštil (21/1), Tomáš Weber (1/0), Pavel Zavadil (16/2), – trenér Svatopluk Habanec

1. FC Slovácko.

Michal Daněk (9/0/2), Milan Heča (21/0/6) - Matěj Biolek (7/0), Tomáš Břečka (15/0), Eldar Ćivić (20/1), Vlastimil Daníček (26/2), Jaroslav Diviš (16/3), Marek Havlík (29/4), Filip Hlúpik (3/1), Stanislav Hofmann (16/0), Juraj Chvátal (7/0), Petr Chýla (1/0), Tomáš Košút (15/1), Luboš Kalouda (2/0), Milan Kerbr (11/1), Francis Koné (21/3), Filip Kubala (1/0), David Machlík (13/0), Jan Navrátil (14/3), Tomáš Rada (16/1), Petr Reinberk (26/0), Jan Rezek (9/0), Michal Suchý (1/0), Patrik Šimko (20/0), Veliče Šumulikoski (29/2), Benjamin Tetteh (13/1), Tomáš Ťok (14/1), Kanghuyn Yu (1/0), Tomáš Zajíc (25/5) – trenér Stanislav Levý

Bohemians Praha 1905.

Martin Berkovec (7/0/1), Viktor Budínský (13/0/4), Tomáš Fryšták (12/0/3) - David Bartek (13/0), Tomáš Berger (19/2), Filip Blecha (1/0), Petr Buchta (11/0), Tomáš Čížek (5/1), Martin Dostál (26/1), Bernardo Frizoni (1/0), Zoran Gajić (8/0), Martin Hašek ml. (22/2), Milan Havel (28/2), Jan Holenda (10/1), Michal Hubínek (26/0), Jiří Jeslínek (6/0), Josef Jindřišek (21/0), Milan Jirásek (22/1), Jevgenij Kabajev (11/2), Dominik Kostka (1/0), Daniel Krch (24/2), Antonín Křapka (1/0), Jan Kuchta (17/0), Siim Luts (23/0), Dominik Mašek (25/3), Matúš Mikuš (12/0), Milan Nitrianský (3/0), Miroslav Marković (9/2), Michal Šmíd (24/2), Michal Švec (18/0) - trenéři Miroslav Koubek (1. až 22. kolo) a Martin Hašek (23. až 30. kolo)

FC Vysočina Jihlava.

Jan Hanuš (26/0/4), Matej Rakovan (5/0/2) - Augusto Batioja (24/0), Zvonimir Blaić (9/0), Tomáš Duba (3/0), Pavel Dvořák (30/4), Jakub Fulnek (12/1), Haris Harba (1/0), Vojtěch Hron (1/0), Petr Hronek (23/4), Dāvis Ikaunieks (30/9), Jiří Krejčí (28/0), Lukáš Kryštůfek (3/0), Milan Mišůn (14/0), Filip Novotný (4/0), Marin Popović (10/1), Michael Rabušic (27/2), Antonín Rosa (24/0), Rostislav Šamánek (6/0), David Štěpánek (24/0), Peter Šulek (6/0), Petr Tlustý (19/0), Jozef Urblík (15/1), Jani Urdinov (19/1), Lukáš Vaculík (27/0), Čestmír Vitásek (2/0), Jan Záviška (6/0), Lukáš Zoubele (20/2) - trenéři Michal Hipp (1. až 6. kolo), Michal Bílek (7. až 23. kolo) a Josef Jinoch (24. až 30. kolo)

FC Hradec Králové.

Radim Ottmar (30/0/7) - Jiří Bederka (3/0), František Čech (3/1), Milan Černý (23/1), Pavel Černý (21/2), Tomáš Holeš (15/1), Lukáš Hůlka (10/1), Jakub Chleboun (22/0), Jiří Janoušek (22/1), Tomáš Jirsák (11/0), Marek Krátký (15/0), Tomáš Malinský (27/4), Petr Mareš (4/1), Ladislav Martan (26/2), Jan Mudra (22/1), Martin Nosek (8/1), Jan Pázler (25/5), Marek Plašil (22/1), Roman Polom (8/0), Petr Schwarz (23/4), Igor Súkenník (4/0), Jakub Šípek (8/2), Daniel Trubač (25/0), Adam Vlkanova (16/1), Filip Zorvan (6/0), Libor Žondra (21/0) - trenéři Milan Frimmel a Bohuslav Pilný (1. až 27. kolo) a Karel Havlíček (28. až 30. kolo)

1. FK Příbram.

Aleš Hruška (29/0/3), Ondřej Kočí (1/0/0) - Karsten Ayong (11/0), Josef Bazal (11/0), Tomáš Borek (5/0), Faouzi Bourenane (2/0), Patrik Brandner (13/3), José Casado (2/0), Josef Divíšek (27/1), Marco Ferrara (8/0), Štěpán Holý (1/0), Matěj Chaluš (27/0), Jiří Januška (5/0), Martin Jiránek (21/1), Štepán Kacafírek (17/1), Martin Krameš (22/0), Davor Kukec (6/1), Roman Květ (8/0), Jan Kvída (8/0), David Laňka (7/0), Zdeněk Linhart (10/1), Lukáš Lupták (4/0), Aidin Mahmutović (13/1), Tomáš Majtán (16/1), Jiří Mareš (2/0), Miloš Nikolić (2/0), Michal Pecháček (10/0), Lester Peltier (5/0), Pavel Pilík (8/1), Tomáš Pilík (29/8), Jan Rezek (29/5), Lukáš Ric (1/0), Jan Suchan (10/3), Petr Trapp (17/0), Jaroslav Tregler (27/2) - trenér Martin Pulpit (1. až 4. kolo), Petr Rada (5. až 16. kolo) a Kamil Tobiáš (17. až 30. kolo)

Trenéři.

Změny trenérů.

V průběhu sezóny došlo celkem k patnácti změnám trenérů. Jejich přehled je uveden v tabulce.

ePojisteni.cz liga 2016/17 byla 24. ročníkem nejvyšší české fotbalové ligové soutěže. Soutěže se účastnilo 16 týmů, hrací systém je stejný jako v předchozích ročnících. Každý tým se utká s každým, jeden zápas na domácí půdě a druhý pak na hřišti soupeře, celkem 30 kol. Premiérově je řízena Ligovou fotbalovou asociací, do ročníku 2015/16 (včetně) byla pořádána Fotbalovou asociací ČR.

La saison 2016-2017 est la édition du championnat de République tchèque de football. Elle oppose les seize meilleurs clubs de République tchèque en une série de trente journées.


Ekologie.

Fitzroya cypřišovitá není na stanoviště náročná, roste na různých typech půd vulkanického původu v pásmu od pobřeží až do nadmořské výšky 1500 m. Klima je tam mírné, zimní teplota klesá jen mírně pod bod mrazu. V nižších výškách se vyskytuje na půdách špatně odvodněných, bohatých na organickou hmotu, s nízkým pH a vysokým obsahem uhlíku a dusíku, roste i v mělkých bažinách. Ve výškách nad 800 m bývají půdy písčité, dobře odvodněné, s minimem živin a ročně tam spadnou 2 až 4 m dešťových srážek (v ČR asi 0,6 m). Vyjma období mladých let je netolerantní k zastíněnému stanovišti. Stromy začínají vytvářet prvá semena ve věku 20 až 40 let a později plodí nepravidelně v několikaletých intervalech. Vytváří úzké letokruhy, asi jen 0,1 mm široké a v mládí přirůstá do výšky ročně okolo 5 cm.

Popis.

Dvoudomé dřeviny (řidčeji jednodomé) které bývají průměrně vysoké 45 m s přímým kmenem, které mívají mají výčetní tloušťku přes 3 m. Kmen zakončený kuželovitou až sloupovitou korunou má načervenalou, svraštělou kůru odlupující se v pásech a horizontálně nebo převisle rostoucí větve nejsou v přeslenech. Šupinovité listy přetrvávají po několik let, jsou jehlicovité, odstálé, 4 mm dlouhé, obvejčité až podlouhle kopinaté a vyrůstají ve střídavých přeslenech po třech. Jsou nepatrně zakřivené a na horní, vyduté straně mají dva bílé stomatálními proužky a na spodní, vypuklé straně širokou střední žilku s dvěma bílými proužky po bocích.  Samčí šištice jsou válcovité, nejvýše 8 mm dlouhé a 3 mm široké, rostou jednotlivě v úžlabí listů při koncích visících větviček a obsahují 15 až 24 tyčinek umístěných po třech ve spirále. Samičí šištice jsou kulovité, hnědé, mají jen 6 mm v průměru, vyrůstají jednotlivě a na vrcholu jim ústí žláza vyměšující pryskyřici. Mají devět plodných šupin ve třech přeslenech, nejspodnější jsou nejmenší a sterilní, střední jsou o něco větší a obvykle také sterilní a horní jsou největší a každá šupina nese dvě až šest vejčitých semen se dvěma až třemi křidélky. Šištice dozrávají prvým rokem, semena jsou drobná, mají jen 2,5 mm v průměru. Některé stromy mají šištice pouze samčí, jiné samičí a některé oboje. Mezi téměř všemi diploidními jehličnany je fitzroya tetraploidní, n = 11.

Rozmnožování.

Přirozeně se rozmnožuje semeny, nebo ojediněle odnoženi z povrchových kořenů. V pěstitelské praxi se semenáče vypěstují po několikaměsíční studené stratifikaci ze semen, která však mají rozdílnou klíčivost v jednotlivých létech. Zkouší se i pěstování nových stromků z řízků za pomoci růstového hormonu, obvykle za dva až tři měsíce zakoření. Semenáč vyroste za rok do výšky asi 15 cm a za deset let je vysoký okolo 2,5 m.

Význam.

Dřevo stromu je odedávna velmi žádané, má tmavohnědou až červenohnědou barvu a měrnou hmotnost 0,5 kg/dm3. Je lehké, odolné proti napadení hmyzem nebo houbami a pro svá přímá vlákna se dobře řeže, soustruží i štípe. V minulosti se z něho vyráběly stožáry, skříně, nábytek i šindele na střechu.  V současnosti je, vzhledem k vzácnosti druhu, jeho průmyslové využívání jak v Argentině, tak i v Chile zakázáno a slouží jen jako okrasný strom. Jsou také vysazené do parků v jiných zemích, nejvyšší je pravděpodobně v Killertonu ve Velké Británii, vysoký asi 18 m.

Výjimečnosti.

U nejstaršího žijícího a téměř nepřístupného exempláře rostoucího v chilských Andách bylo v roce 1993 naměřeno stáři 3622 let, je druhou nejstarší rostlinou na světe. (První je borovice osinatá (zhruba 5060 roků) rostoucí v horském pásmu White Mountains v Kalifornii). Na neschůdných místech ve stejné oblasti And se vyskytují i fitzroye vysoké 60 až 70 metrů. V argentinském národním parku "Los Alerces" je běžně k vidění exemplář vysoký 57 m s průměrem kmene 2,2 m, který je starý je okolo 2600 roků. Fitzroye jsou nejvyšší stromy Jižní Ameriky.

Ohrožení.

Fitzroya cypřišovitá byla po mnoho let intenzivně těžena a místy byly její porosty vypalovány při přeměně lesů na pastviny. Navzdory zákazu těžby její populace v současnosti nejeví známky obnovy a nadále se snižuje. V Argentině je asi 80 % lesů ve kterých roste v chráněných národních parcích, kdežto v Chile je téměř stejné množství soukromým majetkem. Druh je podle IUCN hodnocen jako ohrožený (EN) a byl zařazen do přílohy č. I v CITES.

Fitzroya cypřišovitá ("Fitzroya cupressoides") je vysoký, dlouhověký, stálezelený strom, jediný druh monotypického rodu, který roste pouze na jihozápadě Jižní Ameriky. Vyrůstá v Argentině a Chile, nesouvisle v pásmu mezi 40° až 43° jižní zeměpisné šířky. Populace je rozdělena Andami, jedinci rostoucí na východních andských svazích se geneticky liší od západních.

Fitzroya est un genre de la famille des "Cupressaceae" (comme les cyprès), qui ne comprend qu'une seule espèce, le Fitzroya cupressoides natif des montagnes andines du Chili central et des régions adjacentes d'Argentine, où il constitue un membre important de le forêt tempérée décidue et mixte spécifique à l'Amérique du Sud, appelée forêt tempérée valdivienne. Son nom scientifique est un hommage à Robert FitzRoy. Parmi les noms communs locaux, il y a lahuán (le nom mapuche, un des peuples indigènes d'Amérique du Sud), alerce (en espagnol sud-américain), et cyprès de Patagonie.


Historie.

Sovětské období.

Funkce prezidenta jako hlavy státu není na území Ruské federace tradiční funkcí. Poprvé zde byla zavedena až v roce 1991. Na základě celostátního referenda ze 17. března 1991 byla v ústavním systému Svazu sovětských socialistických republik stanovená funkce prezidenta, jako nejvyššího představitele RSFSR a SSSR ( Pro hlasovalo 69,85% zúčastněných voličů). Prezident měl být volen celonárodním hlasováním občanů státu na pětileté funkční období.  Zákon RSFSR "o prezidentovi RSFSR" byl přijat Nejvyšším sovětem 24. dubna 1991. V tomto zákoně byla upravena činnost a pravomoci prezidenta. Druhým souvisejícím zákonům byl Zákon RSFSR "o volbách prezidenta RSFSR", ve kterém byl určen proces volby prezidenta. Rovněž bylo třeba změnit a doplnit i několik ustanovení Ústavy RSFSR z roku 1978.  První volby prezidenta RSFSR proběhly 12. června 1991 a jejich vítězem se stal Boris Jelcin. Po úspěšných volbách bylo třeba přijmout speciální zákon, který by upravoval způsob nastoupení zvoleného prezidenta do úřadu. Zákon byl přijat 27. června 1991. Brzy se však ukázalo, že změny v platné legislativě nebyly dostatečné k tomu, aby mohl prezident působit jako plnohodnotná složka ústavního systému. Určování vnitřní i zahraniční politiky RSFSR bylo výhradně v rukou Sjezdu lidových poslanců RSFSR, neboť do té doby neexistovala žádná dělba moci. Prezident tak byl závislým od zákonodárné moci, která na republikové úrovni byla tvořena třemi subjekty - sjezd lidových poslanců, Nejvyšším sovětem a prezidiem Nejvyššího sovětu.

Nová ústava a rozšíření prezidentských pravomocí.

Konflikty a boj o moc mezi prezidentem a orgány zákonodárné moci vyústily do ústavní krize v letech 1992-1993. Na podzim 1993 Jelcin rozpustil obě komory parlamentu (Sjezd lidových poslanců i Nejvyšší sovět) a vyhlásil nové parlamentní volby a referendum o nové ústavě.  12. prosince 1993 byla díky úspěšnému referendu přijata nová Ústava Ruské federace, která vstoupila v platnost 25. prosince 1993. Podle ní se oficiální hlavou státu stal prezident Ruské federace. Ten měl nebývalé, široce koncipované pravomoci na úkor parlamentu. Prezident byl oprávněn jmenovat premiéra, vydávat dekrety (výnosy) bez schválení Federálního shromáždění, vetovat usnesení Federálního shromáždění a případně jej rozpustit. Byl zachován způsob volby prezidenta celostátním hlasováním všech občanů, ale funkční období bylo zkráceno na 4 roky.  K prodloužení funkčního období na současných šest let došlo úpravou v roce 2008, přičemž toto ustanovení vstoupilo v platnost od prezidentských voleb v roce 2012.

Právní status.

Prezident Ruské federace je v současnosti (r. 2012) jedinou ústavní funkcí, která je vybírána všeobecným hlasováním občanů Ruské federace.  Dnešní právní status prezidenta je zakotven ve čtvrté hlavě Ústavy Ruské federace.  Kromě pravomocí hlavy státu má prezident právo vést zasedání Vlády Ruské federace, může dávat vládě příkazy, stojí na čele několika federálních orgánů výkonné moci. Díky pravomocím v oblasti zákonodárné moci prezident vydává výnosy, které se stávají součástí legislativy. Vláda je povinna zajistit vykonatelnost výnosů prezidenta vydáním zvláštních rozhodnutí a nařízení.  Na rozdíl např. od Francie, kde politiku státu určuje a realizuje vláda a prezident téměř vždy vede její zasedání, nebo Slovenska, kde prezident plní spíše reprezentativní funkce a jednání vlády se většinou neúčastní, prezident Ruské federace ve smyslu Ústavy samostatně, nezávisle od vlády " určuje základní směřování vnitřní i zahraniční politiky státu "a" řídí zahraniční politiku ". Vláda následně prostřednictvím výkonné moci definuje operativní cíle a směřování vnitřní politiky a realizuje politiku určenou prezidentem v jeho výnosech.  Výnosy a nařízení prezidenta, stejně jako rozhodnutí a nařízení vlády, jsou závazné pro celé území Ruské federace. V případě, že právní akty vlády jsou v rozporu s ústavou, zákony Ruské federace nebo výnosy prezidenta Ruské federace, mohou být prezidentem zrušeny. Prezident, stejně jako vláda, má právo zákonodárné iniciativy.  Prezidentovi Ruské federace Ústava v článku 91 přiznává imunitu. Imunita spočívá v tom, že proti prezidentovi nelze zahájit trestní stíhání či správní řízení, vynutit si jeho účast na soudním jednání jako svědka, podrobovat jej jakýmkoli formám nátlaku, nemůže být zadržen, vyslýchán či podroben prohlídce. Jakékoliv omezení jeho svobody a činnosti, pokud není z funkce odvolán Státní dumou, je protiústavní.  Článek 93 Ústavy definuje postup odvolání prezidenta z funkce "na základě Státní dumou vzneseného obvinění z vlastizrady či jiného zvlášť závažného trestného činu...", přičemž se vyžaduje účast dvou větví státní moci: zákonodárné a soudní.  V souladu s článkem 7 federálního zákona "o státní ochraně", na rozdíl od ostatních osob, které vykonávají státní funkce a kterým se poskytuje státní ochrana, "prezident Ruské federace během svého funkčního období nemůže odmítnout státní ochranu ". Státní ochraně kromě osoby prezidenta podléhají i členové prezidentovy rodiny. Státní ochrana náleží prezidentovi i po skončení jeho funkčního období, a to doživotně.

Funkční období prezidenta Ruské federace.

První prezident Ruské federace byl zvolen v celonárodních volbách v roce 1991 s funkčním obdobím 5 let. V roce 1993 bylo funkční období prezidenta v Ústavu Ruské federace změněno na 4 roky (což se však nedotklo úřadujícího prezidenta Borise Jelcina, který svůj úřad zastával do roku 1996). Ve smyslu novely Ústavy, která vstoupila v platnost 31. prosince 2008, došlo k prodloužení funkčního období na 6 let. Tato změna se poprvé týkala vítěze prezidentských voleb v roce 2012.  Stále platí, že stejná osoba může funkci prezidenta Ruské federace zastávat maximálně dvě funkční období bezprostředně po sobě.

Pravomoci prezidenta Ruské federace.

Pravomoci prezidenta vycházejí ze čtvrté kapitoly Ústavy Ruské federace. Podle ní má prezident právo:  Aby vykonal své pravomoci prezident Ruské federace smí vydat tzv. výnosy a nařízení, které jsou právně závaznými a vykonatelnými na celém území Ruské federace a mají sílu zákona. Tyto právní akty prezidenta nesmí být v rozporu s Ústavou Ruské federace a federálními zákony.

Podřízené orgány.

Výnos prezidenta Ruské federace z 12. května 2008 přesně určuje federální orgány výkonné moci, federální služby a agentury, jejichž činnost přímo řídí prezident:  Každodenní činnost prezidenta zajišťuje Administrativa prezidenta Ruské federace (). V rámci prezidentské administrativy funguje několik různých komisí a rad.  Činnost dalších federálních orgánů výkonné moci řídí vláda Ruské federace.

Volba prezidenta Ruské federace.

V prezidentských volbách se již od roku 1991 využívá volební systém absolutní většiny. Na zvolení prezidenta v prvním kole voleb je nezbytné, aby za kandidáta hlasovala většina voličů. Zároveň se musí voleb zúčastnit nadpoloviční většina registrovaných voličů, jinak jsou volby neplatné. Pokud žádný z kandidátů nezíská ve volbách nadpoloviční většinu, dva nejúspěšnější kandidáti postupují do druhého kola, ze kterého vzejde vítěz s vyšším počtem hlasů.  Volby prezidenta Ruské federace upravuje Ústava Ruské federace, federální zákon "o základních garancích volebních práv a práva na účast v referendu občanů Ruské federace" a federální zákon "o volbách prezidenta Ruské federace". Zákon týkající se voleb prezidenta se novelizuje prakticky před konáním každých prezidentských voleb. Volební legislativa se neustále vyvíjí, ale základní prvky volebního systému zůstávají nezměněny.  Přesný způsob voleb prezidenta Ruské federace je definován v samostatném federálním zákoně č.19 "o volbách prezidenta Ruské federace".

Prohlášení voleb.

Volby prezidenta Ruské federace vyhlašuje Rada Federace. Rozhodnutí o konání voleb musí být přijato nejpozději 90 dnů před datem voleb, ale ne dříve než 100 dní před konáním voleb. Dnem konání voleb je druhá neděle v měsíci, ve kterém se konaly předchozí volby prezidenta a ve kterém byl zvolen aktuální prezident.

Návrh kandidátů.

O post prezidenta Ruské federace se může ucházet občan Ruské federace ve věku minimálně 35 let, žijící nepřetržitě alespoň 10 let na území Ruské federace. Stejná osoba může funkci prezidenta zastávat maximálně dvě funkční období za sebou.  Kandidáti na post prezidenta mohou být navrženi dvěma způsoby:  Kandidát (kromě kandidátů nominovaných politickými stranami, které mají zastoupení v Státní dumě) musí předložit Centrální volební komisi Ruské federace () minimálně 2 miliony podpisů občanů Ruské federace(do roku 2003 to byl 1 milion), kteří kandidáta podporují. Zároveň musí být dodrženo pravidlo, že z jednoho subjektu Federace nesmí být více než 50 tisíc podpisů. Zákon umožňuje předložit kandidátovi navíc 5% podpisů, celkově tak může předložit maximálně 2,100 milionu podpisů. Centrální volební komise následně musí prověřit minimálně 20% z 2 milionů podpisů. Pokud množství neplatných podpisů přesáhne 5%, prověří se dalších 10% podpisů. Kandidáti, kteří nesplní podmínku alespoň 2 milionů podpisů, nebudou zaregistrováni.  K registraci za kandidáta zájemce musí Centrální volební komisi předložit: Po přijetí dokumentů má Centrální volební komise 10 dní na rozhodnutí o jejich registraci, nebo její zamítnutí. V případě, že do voleb bude zaregistrován pouze jeden kandidát bez protikandidátů, volby se neuskuteční.  Úřadující prezident je povinen zajistit všem zaregistrovaným kandidátům stejnou finanční podporu ze strany státu a stejnou podporu všech masmédií.

Hlasování.

Prezident Ruské federace je volen přímou volbou všemi občany Ruské federace v celostátních volbách. Právo volit prezidenta mají všichni občané Ruské federace, kteří v den hlasování dosáhli věku 18 let s výjimkou osob zbavených volebního práva.  Samotné hlasování probíhá v den voleb v jednotlivých volebních okrscích. Volič na hlasovacím lístku vyznačí kandidáta, pro kterého se rozhodl. Takto upravený lístek vhodí do zapečetěné volební urny.  Prezidentem se stane kandidát, který v hlasování získá nadpoloviční většinu hlasů (t. j. minimálně 50% + 1 hlas). V případě, že ani jeden z kandidátů nezíská nadpoloviční většinu hlasů, následuje druhé kolo hlasování. Do druhého kola postupují dva nejúspěšnější kandidáti. Z nich voliči hlasováním určí vítěze. Prezidentem se stane kandidát s vyšším počtem hlasů. Dosud (r. 2012) se druhé kolo prezidentských voleb konalo pouze jednou v roce 1996.  Na sumarizaci a vyhlášení oficiálních výsledků má Centrální volební komise maximálně 10 dnů ode dne konání voleb.

Inaugurace prezidenta Ruské federace.

Inaugurace prezidenta Ruské federace, t. j. uvedení nově zvoleného prezidenta do úřadu, se ve smyslu zákona "o volbách prezidenta Ruské federace" musí konat po uplynutí šesti let od momentu nástupu do funkce předchozího prezidenta. V případě opakovaných voleb se inaugurace musí konat do 30. dne po vyhlášení oficiálních výsledků voleb Centrální volební komisí.  Samotný slavnostní akt a jeho podoba není upravena zákonem.

Průběh inaugurace.

Protože průběh inaugurace není stanoven zákonem, opírá se pouze o tradici, která se vytvořila v roce 1991.  Inaugurace prezidenta začíná slavnostními fanfárami, které hrají členové prezidentského orchestru z Velkého kremelské paláce. Členové prezidentské stráže následně přinesou do Andrejevského sálu Velkého kremelské paláce státní vlajku Ruské federace, standartu prezidenta, Ústavu Ruské federace a znak prezidenta Ruské federace. Na slavnostní pódium vstoupí předseda ústavního soudu a předsedové obou komor ruského parlamentu. Předseda Ústavního soudu položí Ústavu a znak prezidenta na čestné místo na tribuně, kde bude příští prezident skládat slavnostní přísahu. V 11:55 je nově zvolený prezident Ruské federace přivezen v prezidentské koloně přes Spasskou bránu do Velkého kremelské paláce. S prvním úderem hodin na Spasské věži a za zvuků fanfár prochází příští prezident přes Georgievský a Alexandrovský sál a přesně ve 12:00 vstupuje do Andrejevského sálu a vystupuje na pódium. Následně ho předseda ústavního soudu vyzve na přednesení prezidentského slibu.  Budoucí prezident přiloží na Ústavu Ruské federace pravou ruku a přednese prezidentský slib. Pak předseda Ústavního soudu předá hlavě státu státní symboly a oznámí nástup nového prezidenta do funkce. Následně je v sále odehrána státní hymna a nad sídlem prezidenta v moskevském Kremlu je vztyčená prezidentská standarta.

Přísaha prezidenta Ruské federace.

Při inauguraci prezident přednese následujícím přísahu: Přísaha se přednáší slavnostně za přítomnosti členů Rady Federace, poslanců Státní dumy a soudců Ústavního soudu Ruské federace. Přítomni jsou i představitelé diplomatického sboru, představitelé vlády a federálních orgánů, jakož i další pozvaní hosté.

Symboly prezidenta Ruské federace.

Oficiální symboly prezidenta Ruské federace v současnosti (r. 2012) určují: Výnos prezidenta Ruské federace č. 319 z 15. února 1994 ""O standartu (vlajce) prezidenta Ruské federace""; Výnos prezidenta Ruské federace č. 1138 z 5. srpna 1996 ""O oficiálních symbolech prezidentské moci a jejich používání při nástupu do funkce nově zvoleného prezidenta Ruské federace""; Výnos prezidenta Ruské federace č. 906 z 27. července 1999 ""O určení popisu symbolu prezidentské moci - znaku prezidenta Ruské federace"".  Podle těchto právních předpisů jsou oficiálními symboly prezidenta Ruské federace: Do roku 2000 patřil k oficiálním symbolům prezidenta i tzv. "Speciální exemplář Ústavy Ruské federace".

Rezidence prezidenta Ruské federace.

Status rezidence prezidenta Ruské federace mají oficiálně přiznaná čtyři sídla na území Ruské federace :  Hlavní, pracovní rezidencí prezidenta je budova Senátu v moskevském Kremlu. V administrativní Budově č. 14, hned za Spasskou věží, je umístěn druhý pracovní kabinet prezidenta. Když se prezident Ruské federace nachází ve své rezidenci v Kremlu, nad Velkým kremelské palácem je vztyčená prezidentská standarta.  Na přijímání oficiálních hostů se využívají i další rezidence:  Jak neoficiální, odpočinkové či víkendové rezidence využívá prezident Ruské federace:  V Petrohradě prezident Ruské federace využívá dvě vysunuté pracovny v Prezidentské knihovně Borise Jelcina a v Konstantinovském paláci ve Strelně, nedaleko Petrohradu.

Sociální výhody prezidentů ve výslužbě.

Po uplynutí funkčního období má bývalý prezident a jeho rodina legislativní zakotveno několik právních, sociální a jiné jistoty. Základními sociálními jistotami jsou:

Zajímavosti.

Prezident Ruské federace má vlastní internetový portál, jehož prostřednictvím přijímá dotazy a žádosti občanů Ruské federace. Na prezidenta se lze obrátit i klasickým dopisem zaslaným poštou ().

Prezident Ruské federace (, Prezident Rossijskoj federaci) je hlavou a nejvyšším státním představitelem Ruské federace. Ruský prezident není členem ruské vlády, ale i tak je poměrně vlivným prvkem politického systému z hlediska svěřených pravomocí. Je mu svěřena řada kompetencí výkonné moci, určuje základní směřování vnitřní i zahraniční politiky Ruské federace a řídí zahraniční politiku. Prezident provádí mimo jiné i významnou koordinační funkci v ústavním systému (na úrovni vztahů federálních orgánů, vztahů mezi federálními orgány a orgány jednotlivých subjektů Federace), má právo rozpustit parlament (Státní dumu). Prezident je také ochráncem Ústavy Ruské federace, garantem lidských a občanských práv a nejvyšším velitelem ozbrojených sil.

Le président de la fédération de Russie () est le chef de l’État russe et ce poste est actuellement occupé par Vladimir Poutine. Depuis la chute de l’Union soviétique le et la rédaction de la nouvelle Constitution, la Russie a connu trois présidents, les deux autres étant Boris Eltsine et Dmitri Medvedev.


Úvod.

V důsledku existence paradoxů kvantové mechaniky a rychlému rozvoji nového oboru fyziky na počátku 20. století došlo k potřebě vysvětlení kvantového formalismu a důsledků z toho plynoucích. Zvláště aktivní byl v této oblasti dánský fyzik Niels Bohr. Jím a Wernerem Heisenbergem vyvinutou interpretaci nazvali jeho spolupracovníci a nástupci Kodaňskou interpretací. Dnes existují v interpretaci rozdílné názory na výklad některých otázek a jevů.

Měření fyzikálního systému.

Při měření fyzikálního systému musíme zahrnout interakce mezi měřícím zařízením a systémem. Vzhledem k tomu, že se jedná o kvantové systémy, není možné případné snížení tohoto vlivu.  V případě, že vidíme nějaký objekt, nejcitlivější měřící zařízení k pozorování bude jeden foton.  Je-li počet atomů objektu v řádu 10 bude zpětný ráz, který udělí foton vyslaný z měřícího zařízení, měřenému objektu neviditelný. Takže lze předpokládat, že měřený objekt neutrpěl aktem měření žádné narušení.  Naproti tomu, pokud bychom chtěli stejným způsobem pozorovat elektron, při uvažované typické velikosti 10 metru, potřebujeme foton s vlnovou délkou menší než je rozměr elektronu. Foton o této vlnové délce má energii 10 eV. V případě, že by měřený elektron byl elektronem atomu vodíku, který má vazbovou energii několik elektronvoltů, srážka fotonu s měřeným elektronem by vedla k jeho odmrštění z atomu vodíku.

Interpretace.

Podle Kodaňské interpretace se kvantový systém vyvíjí v čase v závislosti na Schrödingerově rovnici. V praxi to znamená, že vlnová funkce ψ(t=0) může být získána z vlnové funkce v libovolném čase t ≠ 0. Nad určitou velikostí systému dochází k takzvanému kolapsu vlnové funkce do jedné z funkcí vlastního operátoru reprezentujícího měřitelnou veličinu. Není možné předpovědět do jakého stavu kolaps vlnové funkce proběhne. Může být vypočtena pouze pravděpodobnost tohoto přechodu. Skokový kolaps vlnové funkce kvantového systému je stále živým problémem. Tento kolaps vlnové funkce je považován za postulát, přestože neplyne z matematického formalismu.  Měřící přístroj se skládá ze stejných elektronů, nukleonů a atomů jako měřený systém. Takže je možné uvažovat jeden zkoumaný systém plus měřící přístroj. Pokud jde o uzavřený systém, měl by se v čase vyvíjet podle Schrödingerovy rovnice a výsledek by měl být superpozicí různých stavů. Pouze při měření ze strany vnějšího pozorovatele dojde ke kolapsu vlnové funkce komplexního systému na jeden z povolených stavů. Je ovšem možné představit si celou posloupnost měřících systémů a rozšiřovat studovaný stav přes celý vesmír.  V takové situaci vyvstává otázka totožnosti pozorovatele a měřícího zařízení. Kodaňská interpretace zavádí v tomto případě vědomého pozorovatele a předpokládá, že to není samotný akt měření, který způsobuje kolaps vlnové funkce, ale ke kolapsu dojde v případě, že výsledek měření zná vědomí pozorovatele. Takže kvantový jev musí sestávat ze tří částí: testovaného stavu, měřicího přístroje a vědomého pozorovatele.

Interpretace vlnové funkce.

Vlnová funkce kvantového stavu představuje stav znalostí o tomto systému.  Jedná se o postulát Kodaňské interpretace. Přijetím tohoto předpokladu lze vysvětlit a pochopit jev kolapsu vlnové funkce. Konkrétně, měříme-li určitý objekt, výsledek měření zásadně změní stav našich znalostí o měřeném objektu.

Nelokalita kvantové mechaniky.

Uvažujme stav dvou fermionů s počátečním celkovým spinem 0. Tento systém se rozpadne a částice se začnou pohybovat v opačných směrech. Za předpokladu, že není k dispozici extrémní rušení spinového systému, podle Bohra zůstává celkový spin systému 0, i když spolu částice neinteragují. To znamená, že pokud budeme měřit spin jednoho elektronu, druhý bude mít opačný spin než ten, který jsme naměřili u prvního elektronu, bez ohledu na vzdálenost mezi oběma částicemi. Vzhledem k tomu, že pozorovatel zjišťuje spin prvního elektronu, což vede ke zjištění spinu druhého elektronu bez jakéhokoli působení na druhý elektron, při dostatečně velké vzdálenosti mezi částicemi, může se informace o spinu druhé částice "šířit" rychlostí vyšší než rychlost světla. Toto se v Kodaňské interpretaci nazývá nelokalita kvantové mechaniky.

Experimentální důkazy.

V roce 1934 navrhl Karl Raimund Popper experiment, který měl určit, zda je kolaps vlnové funkce fyzikálním procesem, nebo zda je nutný vědomý pozorovatel. Více informací Popperův experiment.

Kodaňská interpretace je pravděpodobnostní interpretací kvantové mechaniky. Hustota pravděpodobnosti nalezení částice v daném okamžiku je rovna druhé mocnině modulu vlnové funkce v tomto bodě.

L’école de Copenhague ou interprétation de Copenhague est un courant de pensée qui donne une interprétation cohérente de la mécanique quantique. Elle considère que le caractère probabiliste de la mécanique quantique et que les relations d’incertitude de Heisenberg proviennent de l’interaction entre l’appareil de mesure et ce qui est mesuré, c’est-à-dire du fait que, au niveau atomique, l’effet de l’appareil de mesure sur son objet ne peut pas être négligé. D’autre part, elle considère que parler d’objets indépendamment de toute mesure n’a pas de sens ; en particulier, il est impossible de connaître l’évolution d’un système entre deux mesures.


Děj.

Španělský dirigent Adrián žije se svým psem ve velkém domě na samotě v Kolumbii. Donedávna tu s ním žila jeho přítelkyně Belén. Ta jednoho dne zmizela a nechala Adriánovi pouze nahrané video, ve kterém mu sdělila, že ho opouští kvůli jeho flirtování s houslistkou Veronicou. Adrián se snaží vzchopit a seznámí se servírkou Fabianou, ta se k němu nastěhuje. Protože policie zjistí, že Belén neopustila Kolumbii, začne podezírat Adriána z její vraždy. Fabiana začne v domě pozorovat divné věci – ve vaně a v umyvadle se tvoří drobné vlnky, zdá se jí, že u odpadní roury slyší hlas a navíc pozoruje divné chování psa. Myslí si, že je to duch. Mezitím najde v ložnici neznámý klíč, který nikam nepasuje a začne ho nosit na krku.  "V této části se děj filmu vrací na začátek."  Adrián a Belén jsou zamilovaný pár, který se přistěhoval do Kolumbie, kvůli Adriánově práci. Pronajmou si velký dům od staré paní. Když se Belén svěří paní domu se svým podezřením na Adriánovu nevěru, ta jí prozradí, že je v domě tajný úkryt, který dal postavit její manžel – bývalý nacista. Tento úkryt je zvukotěsný a je vybaven tak, že je v něm možné po určitý čas žít, skrze zrcadla se z něj navíc dá hledět do domu. Belén se rozhodne nahrát Adriánovi vzkaz a poté z tajného krytu pozorovat, jak se zachová. Když později vidí, že je z jejího odchodu nešťastný, odpustí mu a chce se z úkrytu vrátit, jenomže si ve spěchu zapomněla vzít klíč a je tak uvězněna.  "V této části se děj filmu vrací zpět."  Fabiana začne s Belén komunikovat pomocí vln na vodě. A zjistí, že je živá a uvězněná v krytu. Dokonce objeví i tajný vstup. Fabiana se bojí, že ztatí Adriána, a tak se rozhodne, že nechá Belén uvězněnou v bunkru. Za nějaký čas, když už je Fabiana přesvědčena, že je Belén mrtvá, úkryt odemkne. Belén, ale ještě žije, přemůže Fabianu a zamkne jí v úkrytu. Následně opouští dům a zanechává v něm klíč. Později se vrací domů Adrián a nachází pouze "prázdný" dům.

Hodnocení.

Film získal mezi diváky na největších filmových databázích spíše nadprůměrné hodnocení (aktuální k 9. srpnu 2016):

La Cara oculta je španělsko-kolumbijský triller z roku 2011. Režisérem filmu a autorem scénáře je Andrés Baiz. V Bollywoodu byl v roce 2013 natočen remake filmu pod názvem "Murder 3".

, ou (« La face cachée ») en espagnol, est un film hispano-colombien réalisé par Andrés Baiz et sorti au cinéma en 2011.


Pozadí.

Diskétní tranzitní energie.

Podobně jako v případě laseru je emise z maseru stimulována jednobarevně, mající energii odpovídající rozdílu energie mezi dvěma kvantově-mechanickými energetickými hladinami druhů zesilujícího média, která byla přečerpána do netepelné populace rozdělení. Nicméně, přirozeně se vyskytující masery postrádají rezonanční dutiny vyvinuté pro pozemské masery. Emise z astrofyzikálních maserů obvykle prochází jedním zesilujícím médiem a proto postrádá čistotu a prostorovou koherenci jakou mají laboratorní masery.

Nomenklatura.

Vzhledem k rozdílům mezi umělými a přirozeně se vyskytujícími masery se často uvádí, že astrofyzikální masery nejsou pravé masery, protože jim chybí oscilační dutina. Rozdíl mezi oscilátory na bázi laserů a jednoprůchodovými lasery býval v raných letech technologie úmyslně přehlížen.  Když byly lasery původně vyvinuty ve viditelné části spektra byli nazývány optickými masery. Charles Hard Townes prosazoval, aby m bylo znakem pro molekulu, protože energetické stavy molekul poskytují maserový přechod. Někteří astrofyzikové užívají termín iraser pro pro maser emitující na vlnových délkách několika mikrometrů, přestože optikové podobné zdroje nazývají lasery.

Astrofyzikální podmínky.

Astrofyzikální masery mohou být poměrně slabé a mohou uniknout detekci vzhledem k omezené citlivosti astronomických observatoří a vzhledem k někdy významné spektrální absorpci molekul v okolním prostoru. Tato druhá překážka se dá překonat uvážlivým použitím prostorového filtrování, které se dá dosáhnout pomocí interference.  Hlavní použití studia maserů je. že poskytují cenné informace o podmínkách ve vesmíru jako je teplota, hustota, magnetická pole a rychlosti v zajímavých prostředích, včetně zrození hvězd a jejich smrti a středech galaxií, které obsahují černé díry. Podmínky podílející se na těchto událostech stále potřebují přesnější měření tak, aby bylo možné upřesnit teoretické modely.

Objev.

Historické pozadí.

V roce 1965 byl zaznamenán nečekaný objev, šlo o emisní čáry ve vesmíru neznámého původu o frekvenci 1665 MHz. V té době se mnoho výzkumníků domnívalo, že molekuly se nemohou ve vesmíru volně vyskytovat a proto byla emise nejprve přičítána neznámé formě mezihvězdné hmoty nazývané "Mysterium". Emise byly ale brzy identifikovány jako emisní čáry molekul OH v kompaktních zdrojích v molekulových mračnech. Další objevy následovaly, v roce 1969 emise HO, v roce 1970 emise CHOH a v roce 1974 emise SiO, všechny přicházející zevnitř molekulových mračen. Masery byly rovněž objeveny v jiných galaxiích v roce 1973 a v kometárních halech ve sluneční soustavě.  Další nečekaný objev byl učiněn roku 1982 kdy byla pozorována emise z extragalaktického zdroje s vysokou svítivostí asi 10 vyšší než u předchozích zdrojů. Tento jev byl nazván megamaser a od roku 1982 bylo objeveno mnoho dalších podobných megamaserů.

Detekce.

Propojení maserové aktivity s dalekými infračervenými emisemi byla použita k provedení prohlídky oblohy s optickými dalekohledy (optické dalekohledy jsou pro vyhledávání tohoto typu objektů vhodné). Pravděpodobné objekty jsou pak ještě kontrolovány v radiovém spektru. Zvláštní pozornost mají molekulární oblaky, OH-IR hvězdy a aktivní galaxie.

Známé mezihvězdné druhy.

Tyto druhy maserů byly pozorovány u stimulovaných emisí z astronomických prostředí:

Charakteristiky maserového záření.

Zesílení či zisk záření procházejícího maserovým mrakem je exponenciální. To má důsledky pro produkované záření.

Záření.

Malé rozdíly dráhy skrz nepravidelně tvarovaný maserový oblak stanoví značné zkreslení exponenciálního zisku. Část mraku s o něco delší dráhou než zbytek se bude jevit jako mnohem jasnější a tak jsou maserové skvrny obvykle mnohem menší než jejich mateřské mraky.

Rychlostní variabilita.

Zisk z maseru závisí exponenciálně na populační inverzi a rychlosti koherentní délky dráhy, každá variace bude mít za následek exponenciální změnu výstupu maseru.

Zúžení linek.

Exponenciální zisk také zesiluje tvar středu čáry více než její hrany nebo křídla. To má za následek, že vidíme tvar emisní čáry, která je mnohem vyšší, ale nikoli širší. Tím se objeví užší čára vzhledem k neovlivněné čáře.

Nasycení.

Exponenciální růst intenzity záření procházející maserovým mrakem pokračuje tak dlouho, dokud čerpací procesy mohou udržovat opak populace proti rostoucím ztrátám stimulované emise. Po okamžiku inverze nemůže být populace déle udržována a maser se nasytí. V nasyceném maseru závisí zesílení záření lineárně na velikosti populace inverze a délce dráhy. Nasycení jednoho přechodu v maseru může mít vliv na stupeň inverze v jiných přechodech ve stejném maseru, což je jev známý jako konkurenční zisk.

Vysoký jas.

Teplota jasu maseru je teplota jakou by mělo absolutně černé těleso v případě, že by produkovalo stejnou emisní jasnost na stejné vlnové délce jako maser. To znamená, že pokud má předmět teplotu asi 10 Kelvinů, produkoval by tolik záření jako 1665-MHz záření silného mezihvězdného OH maseru. Samozřejmě, při teplotě 10K by se molekuly OH rozdělily (kT je větší než vazebná energie), takže teplota jasu nesvědčí přímo o kinetické teplotě maseru plynu, ale je užitečná při popisu maserové emise. Masery mají vysoké efektivní teploty, často kolem 10K, někdy až 10K a ojediněle dokonce až 10K.

Polarizace.

Důležitým aspektem studia maserů je polarizace emisí. Astronomické masery jsou velmi často vysoce polarizovány, někdy dokonce až 100% (některé OH masery). Jejich polarizace bývá obvykle kruhová, méně často lineární. Tato polarizace je dána Zeemanovým jevem, magnetickým ozařováním maserového záření a anizotropním čerpáním, které podporuje některé magnetické přechody.  Nutno poznamenat, že charakteristiky megamaserů jsou často odlišné.

Prostředí maserů.

Komety.

Komety jsou malá tělesa (obvykle 5-15 kilometrů v průměru) složená ze zmrzlých těkavých látek (voda, oxid uhličitý, metan) v silikátovém plnivu. Obíhají Slunce po excentrických drahách a když se blíží slunci, těkavé látky tvoří halo kolem jádra, později kometární ohon. Když se odpařují, mohou tyto molekuly tvořit inverze a poté maser.  Dopad komety Shoemaker-Levy 9 na Jupiter v roce 1994 měl za následek emise maseru v oblasti 22 GHz z molekul vody. Přes zdánlivou vzácnost těchto událostí bylo pozorování intenzivní emise maserů navrženo jako systém detekce extrasolárních planet.  Ultrafialové záření ze Slunce roztrhává některé molekuly vody, které tvoří molekuly OH, které pak mohou vytvářet maser. V roce 1997 při průletu komety Hale-Bopp byla pozorována emise 1667 MHz z molekuly OH.

Planetární atmosféry.

Předpokládá se, že tyto masery existují v atmosférách plynných obřích planet. Tyto masery mohou být vysoce variabilní v důsledku planetární rotace.

Planetární systémy.

V roce 2009 byl ohlášen objev vodního maseru v oblacích vody spojených se Saturnovými měsíci Hyperion, Titan, Enceladus a Atlas.

Hvězdné atmosféry.

Podmínky v atmosférách pozdního typu hvězd podporují čerpání různých druhů maserů v různých vzdálenostech od hvězdy. Vzhledem k nestabilitě v oblasti hvězdy spalující jaderné palivo, hvězda prožívá období zvýšeného uvolňování energie. Tyto impulzy produkují šokovou vlnu, která nutí atmosféry utíkat pryč. Hydroxylové masery se vyskytují ve vzdálenostech 1000 až 10000 astronomických jednotek, vodní masery 100-400 astronomických jednotek, křemíkouhelnaté masery 5-10 astronomických jednotek daleko. Hydroxylové masery jsou podporovány chemickým čerpáním. Na vnitřní hranici jsou kolize mezi molekulami dostatečné k odstranění populační inverze, na vnější hranici je hustota a optická hloubka dostatečně nízká, takže se zisk maseru snižuje.

Oblasti vzniku hvězd.

Mladé hvězdné objekty a ultrakompaktní H II regiony v molekulových mračnech a obřích molekulových mračnech podporují většinu astrofyzikálních maserů. Různá schémata čerpání, radiační, kolizní a jejich kombinace mají za následek maserové emise mnoha druhů a přechodů. Pro tato prostředí jsou typické vodní a metanolové masery. Poměrně vzácně lze v těchto oblastech nalézt i formaldehydové a amoniakové masery.

Zbytky supernov.

Maserový přechod molekuly OH na 1720 MHz je spojen se supernovami, které interagují s molekulárními mraky.

Extragalaktické zdroje.

Některé masery v regionech, kde se tvoří hvězdy mohou dosáhnout zářivý výkon dostatečný pro detekci z externích galaxií (Magellanovy oblaky). Masery pozorované ve vzdálených galaxiích mají ale obvykle jiný původ. Většina galaxií má centrální černé díry do kterých padá disk molekulárního materiálu. Excitace těchto molekul v disku nebo přímý proud může mít za následek vznik megamaseru s velkým zářivým výkonem. V těchto podmínkách jsou známy hydroxylové, formaldehydové a vodní masery.

Probíhající výzkum.

Astronomické masery zůstávají zajímavým a aktivním polem výzkumu v radioastronomii a laboratorní astrofyzice. Jedná se o cenné diagnostické nástroje pro astrofyzikální prostředí, pro které bychom jinak potřebovali kvantitativní studie. Výzkum maserů může usnadnit studium podmínek nepřístupných v pozemských laboratořích.

Variabilita.

Variabilitou maseru se obecně rozumí změna zdánlivé jasnosti pro pozorovatele. Variace intenzity mohou nastávat v řádu až roků v závislosti na velikosti maseru a schématu buzení. Nicméně masery se mohou měnit různými způsoby přes různé časové rámce.

Stanovení vzdálenosti.

O maserech v hvězdotvorných oblastech je známo, že se pohybují po obloze spolu s materiálem, který proudí pryč od formujících se hvězd. Emise pozorujeme jako úzké spektrální čáry a proto může být rychlost určena z Dopplerova posunu. To umožňuje trojrozměrné modelování dynamiky prostředí maseru. Touto metodou se podařilo určit dynamiku galaxie Messier 106 z analýzy maseru v disku její černé díry. Vodní masery byly také použity pro určení vzdálenosti a pohybu galaxií v místní skupině, včetně Galaxie v Trojúhelníku.  Interferometrické pozorování zdrojů maserů v pozdních typech hvězd a hvězdotvorných regionech může být použito pro stanovení trigonometrické paralaxy a pro určení jejich vzdálenosti. Tato metoda je přesnější než jiné metody stanovení vzdálenosti a dává nám představu o vzdálenostech uvnitř galaxie.

Otevřené otázky.

Na rozdíl od pozemských laserů a maserů, kde je dobře znám budící mechanismus, není tento mechanismus znám u astrofyzikálních maserů. Astrofyzikální masery byly objeveny empiricky a dále byly studovány jejich vlastnosti s cílem vytvořit věrohodné návrhy ohledně možných režimů buzení. Kvantifikace velikosti, prostorové a časové změny a polarizačního stavu jsou pro toto vytvoření teorie buzení užitečné. Galaktický formaldehydový maser je typickým příkladem, kde stále není mechanismus buzení znám.  Na druhé straně se některé typy maserů v přírodě očekávají z teoretických prací, ale přesto ještě nebyly v přírodě pozorovány. Například se očekává magnetický dipólový přechod molekuly OH v blízkosti 53 MHz, což zatím nebylo pozorováno, možná kvůli nedostatku citlivých přístrojů.

Astrofyzikální maser je přirozeně se vyskytující zdroj emisí stimulovaných spektrálních čar, typicky v mikrovlnné části elektromagnetického spektra. Tyto emise mohou vznikat v molekulárních mračnech, kometách, planetárních a hvězdných atmosférách, nebo za různých jiných podmínek v mezihvězdném prostoru.

Le maser astrophysique existe dans l'univers sous la forme occasionnelle d'une source spontanée d'un rayonnement à émission stimulée, détectable dans le spectromètre par la présence d'une raie spectrale, la fréquence dans la plupart des cas se situant dans la région des micro-ondes du spectre électromagnétique. Cette sorte d'émission peut se produire dans le contexte d'une comète, d'un nuage moléculaire, dans une atmosphère planétaire, stellaire, ou bien encore selon d'autres conditions au sein de l'espace interstellaire. Souvent ces rayonnements stimulés ont une largeur de bande plus étroite que les rayonnements thermiques, et ils concentrent plus l'énergie à certaines longueurs d'onde.


Okolnosti vzniku.

Dvacet jedna let po dokončení stropních fresek pověřil papež Klement VII. Michelangela vymalováním oltářní stěny Sixtinské kaple. Měl vyplnit celou plochu stěny a přemalovat zde již existující Peruginovy fresky. Umělec však dlouho váhal a na díle začal pracovat až o dva roky později na nátlak Klementova nástupce Pavla III. Zda k volbě tematiky Posledního soudu přispěl nějaký konkrétní podnět není známo, ale je možné, že jedním z možných byla dramatická historická událost zvaná "Sacco di Roma" (vyplenění Říma) v květnu roku 1527. Událost byla vnímána jako předzvěst Božího soudu.

Kompozice a ikonografie.

Pro význam díla jsou nejdůležitější dvě skupiny postav, jež umělec umístil do středu malby. Andělé vznášející se na oblacích přikládají k ústům trouby, aby hlásali příchod soudného dne. Nad nimi, ve středu výjevu, stojí ve svatozáři Kristus jako přísný soudce nad životem a smrtí. Není však zobrazen tradičně, připomíná spíše antické hrdiny. Je nahý, jak bývá u Michelangela obvyklé (původně byla většina postav zcela nahá, avšak po silném odporu byly na příkaz papeže Pavla IV. v roce 1565 většině postav pohlavní orgány zakryty přimalovanou drapérií). Ježíš je obklopen apoštoly, v hrozivém gestu zvedá ruku, aby předvolal lidstvo na potrestání nebo pro Boží odměnu. Jeho tvář vypadá tak nelítostně, že se od něj odvrací i jeho matka Panna Maria, která, zdá se, úpěnlivě prosí za spasení lidstva. Michelangelo na jedno z předních míst umístil i svůj vlastní portrét. Nedaleko Krista, po jeho levé noze, je vidět mezi postavami mučedníka sv. Bartoloměje. V levé ruce drží staženou lidskou kůži, jejíž tvář je Michelangelovým autoportrétem. Vlevo od Bartoloměje poznáváme svatého Vavřince s roštem. Po Kristově pravici stoupají k nebesům blahoslavení, zatímco vpravo padají hříšníci do hlubin věčného zatracení a převozník do podsvětí Charon je převáží na veslici přes řeku Styx k vládci posmrtné říše Hádovi (starořecký motiv). Úplně nahoře, v lunetě fresky, lze vidět apoštoly a světce, jak nesou nástroje Kristova utrpení – vlevo kříž a vpravo sloup při kterém byl Ježíš bičován. Do prostoru přesně za hlavním oltářem kaple Michelangelo umístil temný vchod do podsvětí. Velký důraz autor kladl na zachycení duševních pohnutek všech protagonistů děje.

Poslední soud, italsky "Giudizio universale", je monumentální freska italského renesančního umělce Michelangela Buonarrotiho. Zachycuje události předpovídané v prorockých knihách Bible, zejména ve Zjevení sv. Jana. Michelangelo fresku tvořil sedm let. Freska zabírá plochu téměř 165 metrů čtverečních a je na ní zachyceno tři sta devadesát postav. Téměř beze zbytku vyplňuje čelní stěnu Sixtinské kaple ve Vatikánu a je považována za umělecké a ideové vyvrcholení její výmalby.

Le Jugement dernier est une fresque peinte par Michel-Ange, alors âgé de soixante ans, sur le mur de l'autel de la chapelle Sixtine au Vatican. Commandé par le pape Clément VII (Jules de Médicis), le travail dura six ans et fut inauguré par son successeur Paul III le.


Výskyt.

Druh je rozšířen v Evropě a přes jihozápadní a střední Asii, Kavkaz a sever Číny až po Koreu a Japonsko; roste také v Indii, Pákistánu a v severní Africe. Druhotně byla její semena s polními plodinami zanesena do Severní a Jižní Ameriky, stejně jako do Austrálie a na Nový Zéland. V České republice se vyskytuje na celém území, v nižších polohách bývá hojnější.

Ekologie.

Nejčastěji roste na sušších a slunných stanovištích, kde je půda kyprá, výhřevná, zásaditá a bohatá na živiny, hlavně na dusík. Roste na polích, v zahradách, vinicích, chmelnicích, úhorech, suchých trávnících, na kamenitých stráních, kompostech i rumištích, na plném slunci i v polostínu. Rostliny vykvétají po celou vegetační sezonu, od března až do září, tolerují i letní období sucha.

Popis.

Jednoletá až ozimá, řídce či hustě pýřitá rostlina s mírně vystoupavou lodyhou, která nebývá vyšší než 25 cm. Zelená až nafialovělá, slabě čtyřhranná a většinou již od báze hustě větvená lodyha vyrůstá z krátkého, rozvětveného kořene a je schopná ve spodní, polehlé části zakořenit. Její vstřícné listy v dolní části lodyhy mají dlouhé řapíky a v horní jsou objímavé. Čepele listů bývají okrouhlé, srdčité či ledvinovité, 1 až 2 cm dlouhé, po obvodě hrubě vroubkované, na vrcholu tupé, roztroušeně chlupaté a výrazně žilnaté. Listeny jsou přisedlé až objímavé, ledvinovité a na okraji mají vroubky.  Květy vyrůstají z paždí listenů v počtu šest až deset v oddálených lichopřeslenech. Přisedlé, souměrné, oboupohlavné květy mají asi 6 mm dlouhý pěticípý kalich s krátkými zuby. Pyskatá koruna dlouhá 1 až 2 cm je růžová nebo purpurová, přímou trubku má delší než kalich, její horní celokrajný, mírně vyklenutý pysk je dlouhý 4 mm, dolní obsrdčitý pysk je 2 mm velký a boční laloky obvykle nejsou vyvinuté. Čtyři dvoumocné tyčinky nesou žluté prašníky. Svrchní semeník má čtyři oddíly a čnělku s bliznou se dvěma dlouhými rameny.  Často se u tohoto druhu vyskytují drobné, neotvírající se kleistogamické květy, u kterých dochází k opylení vlastním pylem. Takto se mohou vyvinout semena i za špatného počasí, kdy prší, je chladno, větrno a opylující hmyz nelétá. Plod vyvíjející se ve vytrvalém kalichu se ve zralosti dělí na čtyři asi 1,5 mm velké, šedohnědé, bíle skvrnité tvrdky pyramidálního tvaru s drobným přívěškem. Ploidie druhu je 2n = 18.

Možnost záměny.

Hluchavka objímavá může být zaměněna s podobnou hluchavkou nachovou, od které se liší hlavně tím, že má objímavé listeny a nemá listence.

Rozmnožování.

Rozmnožují se generativně semeny (tvrdkami), která jsou rozšiřovány osivem, komposty, větrem, velkou vodou nebo je roznášejí mravenci požírající masíčko na tvrdkách. Rostliny kvetou po dlouhou dobu a průběžně uvolňují zralá semena, jedna jich vyprodukuje asi 200. Semena uložená v půdě si zachovávají klíčivost po mnoho let, jinak jsou dlouze a nepravidelně dormantní a klíčí v průběhu celé sezony, mohou tak vyrůst i tři generace za rok. Semenáče vyklíčené na podzim se chovají jako ozimé a obvykle zimní období přežívají.

Význam.

Protože roste i za chladu v časném jaru nebo na podzim, utlačuje mladé obilí i vytrvalé pícniny, které při nízkých teplotách nerostou. Zapleveluje ozimy, pícniny, zeleninové porosty a okopaniny, hojně roste v pařeništích a především na zahradách. Špatně snáší zapojené porosty, uplatňuje se hlavně v širokořádkových kulturách. Patří mezi méně nebezpečné plevele. Semena slouží jako zdroj obživy pro různá drobná zvířata, mladé rostliny rádi spásají mnozí domácí býložravci.

Hluchavka objímavá ("Lamium amplexicaule") je nevysoká, jednoletá, nežahavá a v mírném a subtropickém pásmu hojně rozšířená plevelná bylina. Je jedním z asi sedmi druhů rodu hluchavka, které v české přírodě rostou.

Lamium amplexicaule, le lamier amplexicaule, est une espèce de plante herbacée de la famille des "Lamiaceae". Elle est commune, depuis le Nord de l'Afrique jusqu'en Asie. On la trouve depuis le niveau de la mer jusqu'à (au Tibet). C'est une plante annuelle parfois prostrée, parfois érigée mais ne dépassant pas les de hauteur. Elle est caractérisée par des feuilles inférieures pétiolées et des feuilles supérieures sessiles embrassantes. Cette espèce est hermaphrodite et présente des états cleistogames et chasmogames.


Život a tvorba.

Narodil se v Paříži v rodině se silnou uměleckou tradicí. V seznamech umělců bývá označován přídomkem "mladší", kvůli odlišení od jeho otce, rovněž sochaře, Pierra Le Grose Staršího (1629–1714). Ten se proslavil jako dvorní sochař Ludvíka XIV. Umělecké předky měl Pierre i z matčiny strany: její dva bratři – Gaspar a Balthasar Marsyovi (známí svými díly pro královské sídlo ve Versailles) – byly také sochaři. Od mládí projevované výtvarné nadání rozvíjel nejen v dílně svého otce, ale i u nevlastního dědečka, grafika Jeana Le Pautrea (1618–1682). Vícekrát se zúčastnil výtvarných soutěží pořádaných pařížskou Královskou akademií malířství a sochařství ("Académie royale de peinture et de sculpture"). V roce 1685 získal třetí cenu a v následujícím roce soutěž dokonce vyhrál, čímž získal tzv. Římskou cenu, zaručující studijní pobyt na Francouzské akademii v Římě ("Académie de France à Rome"). Do 90. let 17. století spadá vytvoření jeho prvního známého díla – kopie antické sochy sv. Vettura (dnes se toto jediné Le Grosovo dílo v Paříži nachází v zahradě Tuilerského paláce).  V letech 1695–1697 se zúčastnil konkurzu vyhlášeného římskými jezuity na uměleckou výzdobu hlavního řeholního kostela il Gesù. Na základě výsledků konkurzu získal zakázku na vytvoření monumentálního alegorického sousoší "Náboženství porážejíc hereze" (1695–1699) jakož i stříbrné sochy zakladatele řádu Ignáce z Loyoly nad jeho hrobem (socha byla o sto let později roztavena a nahrazena dílem z dílny Antonia Canovy). Aby se mohl naplno věnovat této práci, opustil akademii a uchýlil se do Palazzo Farnese, kde si zřídil vlastní dílnu. Současně pracoval i na dalších dílech – na základě objednávky jezuitů v letech 1697–1699 vytvořil mramorový reliéf na oltáři jezuitského světce Aloisia Gonzaga v kostele Sant'Ignazio di Loyola (pro tento chrám vytvořil o deset let později monumentální náhrobek papeže Řehoře XV. a jeho synovce, kardinála Ludovica Ludovisiho) a dominikáni ho pověřili vytvořením náhrobku "svého" papeže Pia V. (v bazilice Santa Maria Maggiore).  V roce 1700 se Le Gros stal členem Akademie svatého Lukáše ("Accademia di San Luca"), prestižní umělecko-vzdělávací instituce. Členství v ní mu otevřelo cestu k životním zakázkám. V letech 1703–1712 vytvořil pro římskou Lateránskou baziliku kolosální sochy dvou apoštolů – svatého Bartoloměje a svatého Tomáše. V letech 1708–1710, ve spolupráci s architektem Filippo Juvarrou (1678–1736), se podílel na výstavbě kaple Antamori ("Cappella Antamori") v kostele San Girolamo della caritas (kromě štukatúrské výzdoby vytvořil monumentální sochu římského patrona Filipa Neriho).  V závěru svého života se opět vrátil k pracím pro římské jezuity. Z let 1702–1703 pochází jeho kolorovaná mramorová socha "Svatý Stanislav Kostka na smrtelné posteli", znázorňující skon mladého polského jezuitského novice. Vystavena je v Kostkově pokoji v klášteře u kostele Sant'Andrea al Quirinale.  Začátkem druhého desetiletí 18. století však Le Grosova sláva začala upadat. Nejprve ztratil přízeň jezuitů, když tvrdošíjně prosazoval svůj návrh na přemístění sochy svatého Stanislava do nově vzniklé kaple. Navíc se začal potýkat s potížemi i v osobním životě. V roce 1714 zemřel v Paříži jeho otec a on sám také vážně onemocněl. V následujícím roce odjel do Paříže a ve svém rodném městě toužil strávit zbytek života. Avšak v pařížských uměleckých kruzích se setkal s nevraživostí svých kolegů z Královské akademie, na základě čehož se rozhodl vrátit do Říma. Zde pochopil, že jeho hvězda definitivně zhasla. Viděl, že na výsluní se dostává Camillo Rusconi, oblíbenec papeže Klementa XI. Vrcholem všeho bylo jeho vyloučení z Akademie svatého Lukáše, což mimo jiné znamenalo, že nemohl dostat žádnou další veřejnou zakázku. Římský trh pro něj byl od té chvíle uzavřen, což ho rychle přivedlo do finančních potíží. Musel se spokojit i s menšími pracemi mimo hlavní město (např. sochy pro benediktinské opatství v Monte Cassinu).  Jeho posledním dílem, které vytvořil na doporučení svého přítele Filippa Juvarra, v té době dvorního architekta savojského vévody Viktora Amadea II., byly dvě sochy (svaté Kristýny a svaté Terezie) pro turínský kostel San Cristina.  Zatrpklý Pierre Le Gros zemřel na zápal plic začátkem května 1719, necelý měsíc po dovršení padesáti tří let. Jeho tělesné ostatky uložili v národním chrámu římských Francouzů, v kostele San Luigi dei Francesi. V roce 1725 byl posmrtně rehabilitován a opět přijat do Akademie svatého Lukáše.

Pierre Le Gros (také Legros) ["pjer lgro"] (12. duben 1666, Paříž – 3. květen 1719, Řím) byl francouzský barokní sochař. Jeho život a tvorba jsou téměř výlučně spjaty s Římem.

Pierre Le Gros, dit le jeune', né à Paris le et mort à Rome le, est un sculpteur français qui a travaillé principalement à Rome et a réalisé des œuvres importantes pour des clients ecclésiastiques, en particulier les jésuites et les dominicains.


Domácí bůžkové.

Domácí kult hrál velmi významnou roli v řeckých a římských městech, ale patrně i v dalších usedlých kulturách. Velmi podobné obyčeje panovaly donedávna na čínském a indickém venkově a roztroušené stopy lze nalézt ve folkloru téměř všude. Kult zemřelých předků jako domácích ochranných božstev byl sice v každém domě velmi podobný, uctívaní předkové byli ale pochopitelně odlišní. Možná až později byl však kult spojen s uctíváním společného božstva rodiny a ohniště, řecké Hestie a římské Vesty. Vlastní oběti mohl vykonávat pouze „otec rodiny“ (lat. "pater familias"), který tradovaný rituál předával nejstaršímu synovi jako dědici.  Přes nesčetné množství zmínek v antické literatuře víme o domácím kultu poměrně málo. Odehrával se totiž v soukromí, ve starších dobách se ho nikdo mimo rodinu nesměl zúčastnit a nikdo o něm tedy podrobněji nepsal. O funkci penátů patrně svědčí jejich název, odvozený od latinského "penus", komora, zásobárna. V latinské literatuře se často jmenují jedním dechem také lárové ("lares", z etruského "lars", pán), takže není snadné obojí rozlišit. Podle některých autorů je rozdíl v tom, že zatímco penáti se dědili v rodině a v rodě, lárové byli spojeni s obydlím a místem. Často se vyskytuje i spojení „rodinní lárové“ ("lares familiares"), což patrně znamenalo právě penáty, kdežto své láry mohla mít i obec ("lares praestites"), most nebo cesta. "Lares militares" chránili v boji a "lares permanni" na moři. Naproti tomu označení mánové ("manes", dobrodinci) znamená jednoznačně zemřelé předky, později – například u Vergilia – duše zemřelých. Na římských náhrobcích se pravidelně vyskytuje zkratka D.M. – "diis manibus".

Penáti (lat. "dii penates") byla ve starověkém Římě ochranná božstva domu a rodiny, obvykle ztotožněná se zemřelými předky. Sídlila u rodinného ohniště a chránila především zásoby potravy. Úcta k penátům byla osou domácí bohoslužby a penáti také dohlíželi na provoz v domě. Před každým jídlem se jim obětoval kousek chleba, oleje a vína. Jako většina prvků domácího kultu dostali také penáti svůj společenský, městský protějšek, "Penates publici", v Římě samém "Penates populi Romani".

Les Pénates sont des divinités romaines. Ils sont chargés de la garde du foyer et plus particulièrement des biens, du feu servant à faire la cuisine et du garde-manger. À partir du IIIe siècle avant J.-C., ils passent du culte privé au culte public.


Postup.

Hurikán Humberto vznikl z brázdy nízkého tlaku vzduchu, která se rozprostírala jihozápadně od hurikánu Gabrielle. Ten se předtím pohyboval nad Floridou a západním Atlantikem. Tlaková níže, ze které se hurikán vyvinul, se vytvořila 19. září. Oblačnost v této níži se začala pohybovat na západ a začala se formovat do kruhu. Patrně 21. září bouře po hluboké konvekci ve středu tlakové níže v oblasti mezi Portorikem a Bermudami překonala sílu tropické deprese a větry dosahovaly rychlosti až 63 km/h. První výstrahu týkající se této deprese vydalo Národní hurikánové centrum v 11 hodin místního času. Výstraha varovala před systémem nazvaným tropická deprese Ten (Tropical Depression Ten). Dále se bouře pohybovala na severozápad. Na satelitním snímku se deprese jevila jako dobře organizovaná oblačnost. Patrný byl např. odtok vzduchu či konvekce. Národní hurikánové centrum mělo ale problém s určením místa oka bouře. V systému ovšem panovaly nepříznivé podmínky, které měly za následek střih větru. Národní hurikánové centrum ale dále počítalo s intenzivněním bouře.  22. září se oblačnost dále silněji organizovala a po hlášení lovců hurikánů povýšilo Národní hurikánové centrum depresi na tropickou bouři Humberto. O den později, 23. září, se ve středu systému vytvořilo oko. Když se bouře přiblížila Bermudám, přibližně 285 km od ostrova, posílila na stupeň hurikánu 1. stupně a později, zhruba 225 kilometrů od ostrova v bouři řádily větry odpovídající 2. stupni hurikánu na Saffirově-Simpsonově stupnici hurikánů. 25. září došlo k výraznému zeslábnutí hurikánu, a to díky silným západním větrům v horní části systému a větry dosahovaly rychlosti okolo 120 km/h. Díky střihu větru a klesající teplotě vody v moři se Národní hurikánové centrum předpokládalo, že hurikán bude i nadále slábnout. Tato předpověď ale nevyšla a hurikán opět začal nabírat na síle. Systém se mírně zpomalil a oko hurikánu zvýraznilo. Náhle ale opět zrychlil a jeho větry dosahovaly rychlosti kolem 170 km/h, zatímco se pohyboval asi 320 km jihovýchodně od ostrova Sable.  Později se oko hurikánu zdeformovalo. Konvekce už nadále nebyla symetrická, a to díky chladnějším vodám Atlantiku a silnějším západním větrům. 27. září se systém začal rychle pohybovat na východ a zhruba 645 km od Newfoundlandu zeslábl na tropickou bouři. Oblačnost pak změnila svůj tvar a protáhla se. Později v tentýž den cirkulace oblačnosti zmizela a oblačnost se dostala do otevřených prostor Atlantiku.  Do bouře byly vyslány celkem 3 průzkumné lety, přičemž každý z nich trval 3 dny. Tyto lety byly pořádány za účelem zisku dalších údajů pro lepší předpovědi hurikánů.

Následky.

Během průchodu hurikánu Humberto kolem Bermud, Národní hurikánové centrum vydalo výstrahu určenou to tamní obyvatele, aby sledovali vývoj bouře, dokud bezpečně neprojde kolem ostrova. Nakonec Bermudy čelily větrům o rychlosti 44 km/h s nárazy až 69 km/h. Spadlo zde asi 4,3 cm srážek.  Hurikán jinak zasáhl pouze 2 lodě, obě byly ale daleko od oka systému. Na pobřeží New Jersey byly vlivem hurikánu zaznamenány vysoké vlny. Během řádění hurikánu bylo vydáno několik dalších výstrah, např. pro přímořskou oblast Newfoundlandu, nakonec ale Atlantickou Kanadu hurikán nepostihl.  Celkově nebyly hlášeny žádné oběti či škody.

Zajímavosti.

Hurikán Humberto mírně zkomplikoval pokus dvou mužů o rekord v plachtění, během něhož se snažili v rekordním čase přeplout z New Yorku do Melbourne. To se jim nakonec podařilo a rekord překonali o 28 hodin.

Hurikán Humberto byl středně silný hurikán, který v září 2001 zasáhl Atlantský oceán a na krátkou dobu i ostrovní stát Bermudy. Jednalo se 8. pojmenovanou bouři a 4. hurikán sezóny. Bouře se zformovala 21. září nad Atlantikem v oblasti mezi Portorikem a Bermudami a poté prošla zhruba 225 km západně od Bermud a ostrov tak zasáhla v době své největší intenzity. Po zeslábnutí větrů a ocitl se na hranici rozplynutí, nečekaně nad jihovýchodní částí Atlantické Kanady opět zesílil. Toto zesílení nemělo dlouhého trvání a Humberto se 27. září rozptýlil.

L'ouragan Humberto est le dixième cyclone tropical, la huitième tempête tropicale, et le quatrième ouragan de la saison cyclonique 2001 dans l'océan Atlantique nord dans le bassin de l'océan Atlantique.


Život.

Hrabě Maximilian Baillet z Latour pocházel z lucemburského šlechtického rodu, který již od 15. století často vstupoval do vojenských služeb burgundských vévodů a později španělských i rakouských Habsburků. Karel VI. rodinu v roce 1719 povýšil do hraběcího stavu Rakouského Nizozemí a Marie Terezie udělila roku 1744 Maximilianovu otci, hraběti Janu Křtiteli Bailletovi z Latour také hraběcí stav pro rakouské dědičné země. Maximilian vstoupil roku 1755 do pěšího pluku Salm-Salm. Účastnil se sedmileté války a v bitvě u Kolína se vyznamenal a byl povýšen na kapitána pěchoty ("Hauptmann"). V roce 1767 byl povýšen do hodnosti majora ("Oberstwachtmeister") a v roce 1769 se stal podplukovníkem ("Oberstleutnant"). V roce 1772 se stal plukovníkem ("Oberst") a v roce 1782 byl povýšen do hodnosti generálmajora ("General-Feldwachtmeister"). Po povýšení působil jako velitel v haličském městě Wieliczka u polských hranic.  V roce 1787 byl převelen do Rakouského Nizozemí. Zde byl roku 1788 jmenován lucemburským zemským maršálkem. V roce 1790 byl povýšen do hodnosti polního podmaršálka ("Feldmarschall-Leutnant") a stal se majitelem pluku.  Od roku 1792 se účastnil války první koalice. Bojoval v Nizozemí, u Rýna a v jižním Německu. Účastnil se bitvy u Fleurus. Roku 1795 velel armádě při Mohanu a Neckaru a zatlačil Francouze až k Mannheimu, který dobyl. V roce 1795 byl vyznamenán řádem Marie Terezie. Následujícího roku byl poražen v bitvě u Biberachu. Ve stejném roce (1796) byl povýšen do hodnosti "General-Feldzeugmeister" (generál pěchoty a dělostřelectva) a stal se rakouským zástupcem na kongresu v Rastattu. Od roku 1797 byl zemským vojenským velitelem ve spojené korunní zemi Morava a Slezsko a současně byl jmenován tajným radou.

Karl Anton "Maximilian" Joseph Graf Baillet von Latour (frc. "comte de Baillet et de la Tour") (14. prosince 1737 na zámku Latour u Virtonu – 22. července 1806 Vídeň) byl tajným radou a generálem kavalérie.

Le comte Maximilien Antoine Charles de Baillet de Latour ( à Latour (Pays-Bas du Sud), mort le à Vienne) est un général du Saint Empire qui servit dans l'armée impériale pendant les guerres révolutionnaires.


Kariéra.

Frail získal vysokoškolské vzdělání v Kanadě, nejprve bakalářský titul v oboru fyzika na Acadia University v Novém Skotsku, následně magisterský titul a doktorský titul v oboru astrofyzika na Torontské univerzitě. V roce 1989 se jako postdoktorand přestěhoval do Spojených států, kde získal Janskeho stipendium. V roce 1993 se stal výzkumným pracovníkem Národní radioastronomické observatoře, kde působí i k roku 2016.  Frail je autorem více než 200 recenzovaných vědeckých prací, včetně asi 30 článků v prestižním časopise Nature. Významně přispěl k rozvoji mnoha oblastí astrofyziky, jeho výzkum se týkal zejména gama záblesků, extrasolárních planet, mezihvězdného prostředí, pulsar, maserů a zbytků supernov. Veřejnosti je nejlépe známý pro objevy extrasolárních planet a gama záblesků. V roce 2010, mu bylo uděleno Guggenheimovo stipendium. V srpnu 2011 byl jmenován asistentem ředitele v národní radioastronomické observatoři pro Very Large Array a Very Long Baseline Array, a ředitelem pro Nové Mexiko.

Klíčové objevy.

Na počátku roku 1992 Frail a polský astronom Aleksander Wolszczan oznámili svůj objev existence dvou planet a možné třetí kolem pulsaru PSR B1257+12. Objev byl potvrzen v polovině roku 1992. Kromě toho, že jde o první potvrzený objev planety u pulsaru, je také obecně přijímáno, že jde o první potvrzený objev extrasolární planety jakéhokoli druhu.  Na počátku roku 1997 byl Frail součástí týmu Kalifornského technologického institutu a Národní radioastronomické observatoře, který pomohl rozluštit dlouhotrvající záhadu původu gama záblesků. Skupina použila optické spektrum pořízené Keckovými dalekohledy z gama záblesku GRB 970508 a stanovila, že gama záblesky jsou v kosmologických vzdálenostech. Poté byly použity radioteleskopy Very Large Array, což vedlo k objevu radio dosvitu emisí ze stejné záblesku. Byla měřena velikost objektu a odozeno, že zdroj se rozšiřuje relativistickou rychlostí. Tato dvě pozorování se stala základem pro kosmologický fireball model gama záblesků. V roce 2009 Thomson ISI uvedly Fraila jako jednoho z trojice nejvíce citovaných výzkumných pracovníků v oblasti gama záblesků v posledních deseti letech.

Dale A. Frail (* 1961) je astronom, pracující v Národní radioastronomické observatoři (NRAO) v Socorru v Novém Mexiku. Narodil se v Kanadě, většinu dětství strávil v Evropě, a profesionální kariéru ve Spojených státech.

Dale A. Frail est un astrophysicien travaillant au "National Radio Astronomy Observatory" (NRAO) à Socorro (Nouveau-Mexique). En, il est nommé assistant directeur du "Expanded Very Large Array" et du "Very Long Baseline Array" ainsi que directeur des opérations du site du Nouveau-Mexique.


Historie.

Socha byla vytvořena sochařem Emilem Venkovem roku 1988 v československém městě Poprad (dnešní Slovensko). Venkov při své práci naplňoval požadavky státní komise, avšak i přes to se snažil Lenina vyobrazit jako násilného revolucionáře; nejen tradičního intelektuála a teoretika, jak bylo za tehdejšího režimu zvykem.  Navzdory obecné víře nebyla socha po roce 1989 stržena. Namísto toho byla několik měsíců po sametové revoluci v tichosti odstraněna a uložena na pozemek Technických služeb města. Ten byl ale v rámci restitucí vrácen do rukou rodiny Rothových, proto se radní města Poprad dohodli, že když sochu nikdo nekoupí, tak ji nechají roztavit ve VSŽ, popřípadě nechají peníze tomu, kdo pro ni najde vhodného zájemce. Krátce po tomto prohlášení si sochy všiml majitel zimního stadionu a hlavní rozhodčí na MS v hokeji 1993 Anton Danko, který téměř okamžitě kontaktoval svého amerického přítele Lewise E. Carpentera, dlouholetého učitele angličtiny v Popradu. V úzké spolupráci s místním novinářem Tomášem Fülöppem se snažili přesvědčit městské radní o tom, že i přes svou značnou neoblíbenost je socha stále uměleckým dílem a stojí za zachování. Zároveň Carpenter nabídl 13 tisíc dolarů za její odkoupení, což se následně stalo 16. března 1993 po podpisu smlouvy s primátorem města.  Lenina potom po třech částech dopravili do Seattlu ve státě Washington. S transportem ale byly značné problémy, zejména finanční – přeprava stála téměř třikrát tolik, co samotná socha – 41 tisíc dolarů. Uprostřed rozruchu, který po dovozu sochy nastal, však Carpenter 18. února 1994 zemřel při dopravní nehodě. Socha tak přešla do vlastnictví jeho rodiny, která se ji rozhodla za 150 tisíc dolarů prodat. Za pomoci místní slévárny byla v roce 1995 umístěna na roh ulic N 34th St a Evanston Ave N ve čtvrti Fremont. Dnes stojí dva bloky severněji na křižovatce ulic Evanston Ave N, N 36. St a Fremont Place asi 300 metrů od Fremontského trolla, další velmi známé atrakce v této oblasti.  Rodina Carpenterových pro sochu nadále hledá vhodného kupce. V roce 2006 oznámila zvýšení původní ceny na 250 tisíc dolarů.

Kritika.

Umístění sochy na veřejném prostranství bylo velice kontroverzní a provázely ho protesty jak umělců, tak i místních obyvatel. Zároveň se rychle stala vyhledávaným cílem vandalů – brzy po jejím vztyčení jí neznámý pachatelé pomalovali ruce červenou barvou, která má s největší pravděpodobností připomínat krev jako odkaz na zločiny, kterých se spolu se svou stranou dopouštěl proti vlastnímu lidu. Místní umělec Frederick Edelblut o soše prohlásil: „Není to umělecké dílo. Je to neúcta, symbol pošpinění a symbol milionů lidí, kteří zemřeli ve Východní Evropě v důsledku komunistické nadvlády.“ Od roku 2004 také Lenina každoročně zdobí zářivá rudá hvězda, jež je na jeho hlavu umisťována během Vánoc.

Socha Lenina (anglicky "Statue of Lenin"), známá též jako Popradský Lenin, je se svými 5 metry největší sochou Vladimira Iljiče Lenina ve Spojených státech. Nachází se ve čtvrti Fremont ve městě Seattle.

La statue de Lénine de Seattle est une sculpture de bronze de Lénine exposée dans le quartier de Fremont, dans la ville de Seattle, aux États-Unis. Elle se trouvait auparavant en Tchécoslovaquie.