Pravěk v Gruzii.

Na základě vykopávek v oblasti Dmanisi v regionu Kvemo Kartli bylo dokázáno, že se předchůdci dnešních lidí v této oblasti vyskytovali již před 1,8 milionem let. V 6. tisíciletí př. n. l. Gruzii osídlil první zemědělský národ, tzv. Kultura Šulaveri-Šomu, který se zabýval pěstováním obilí a ovoce, zejména vinné révy, skotu a prasat.  Ve 4. až 3. tisíciletí př. n. l. je vystřídala po vlně několika dosud neidentifikovaných kmenů kultura Kura-Araxes, jež byla ve 2. tisíciletí př. n. l. vytlačena nouvou kulturou Trialeti, která přinesla do oblasti pokročilejší znalosti staveb budov a architektury.  Na konci 2. tisíciletí př. n. l. se objevil nejstarší dosud známý státní útvar na území Gruzie: Diaochie. Jednalo se o rozsáhlý kmenový svaz, který vznikl kolem 12. století př. n. l. po rozpadu říše Chetitů a zaplnil mocenské vakuum v oblasti. Existence Diaochetie je doložena v písemnostech sousední říše Urartu.  Celá oblast se během této epochy vyhnula silnější kolonizaci ze strany Chetitů, Peršanů, Médie a Kimmerijců. Na tom měla zásluhu i dosavadní jednotnost kartvelských (gruzínských) kmenů, které se teprve v 1. tisíciletí př. n. l. začaly od sebe odlišovat a rozpadly se na Svany, Zany a Kartvelce, což vedlo ke vzniku několika různých jazyků: svanštiny, megrelštiny, lazštiny a gruzínštiny. Zatímco Svanové ovládli pohoří Velkého Kavkazu, Zanové (Megrelci a Lazové) osídlili pobřeží Černého moře a kartvelské kmeny se přesunuli do gruzínského vnitrozemí, zejména na východ země. Kvůli přerušeným kontaktům se tyto tři oddělené národy dále vyvíjely samostatně a daly vzniknout dvěma kolébkám gruzínské kultury a státnosti. Byly jimi království Kolchida a Kavkazská Ibérie.

Starověk a antika.

Na jihozápadě vznikl státní útvar Diaochie a směrem na sever se zformoval ještě jeden kmenový svaz: Kolchida. Kolchidu dle řeckých bájí navštívil v 2. tisíciletí př. n. l. Iásón s argonauty při cestě za Zlatým rounem. Během let 1000 a 550 př. n. l. pak Řekové pobřeží Kolchidy zkolonizovali a založili mnoho přístavů: Naessus, Pitijis, Dioscurias, Guenos, Fasis, Apsaros, a Rizos a udržovali s Kolchy přátelské styky.  Naproti tomu na východě dnešní Gruzie bojovaly různé kmeny mezi sebou o moc a dostaly se i pod vliv Urartské říše. Z mocenského boje nakonec vzešel vítězně kmen Kartlijců z okolí města Mccheta a ve 4. století př. n. l. založil starověký gruzínský stát, který existoval až do 6. století a byl nazýván Kavkazská Ibérie. Nejvýznamnějším panovníkem byl král Parnavaz I..  Obě země dokázaly odolávat nepřátelským invazím, zejména Persie, a byly svědky pochodu Alexandra Velikého, který však území Kavkazské Ibérie a Kolchidy nechal být. Přesto se díky řeckým kolonistům v kolchidských městech mluvilo hlavně řecky a kolchidská kultura měla s řeckou mnoho společného. V Ibérii Řekové téměř žádný vliv neměli.  V 2. století př. n. l. však v oblasti Zakavkazska vypukl dlouhý a krvavý konflikt mezi Římem, Arménií a zejména Pontem. Arménie tehdy ovládla téměř polovinu iberského území a měla na tento gruzínský stát značný vliv. Mezi roky 120 a 63 př. n. l. pak pontský vládce Mithridatés VI. Pontský postupně dobyl celou Kolchidu a pustil se i do dobývání celé Malé Asie.  Na jeho války brzy odpověděl Řím a generál Pompeius, který ovládl bývalou Kolchidu a přeměnil ji v provincii Lazicum. Jeho válka proti Arménii a Pontu byla úspěšná (Pontus byl úplně zničen a z Arménie se stal římsko-parthský protektorát a ztratila všechna dobytá území), ale v roce 36 př. n. l. se Římané vrátili, aby přinutili k poslušnosti i vládce Kavkazské Ibérie a aby táhli dále na východ do Kavkazské Albánie. Zatímco Kolchida, přejmenovaná na Laziku, zůstala římskou provincií, Kavkazská Ibérie pouze musela přijmout římskou ochranu, ale zůstala nezávislá. Na počátku 3. století byl Řím nucen oblast vyklidit a předat území Arménie a kavkazské Albánie Sasánovcům z Persie, zatímco Lazice byla ponechána rozsáhlá autonomie. Kolem roku 250 se však z římského vlivu zcela vymanila. Začátkem 4. století bylo v Ibérii i Lazice přijato jako hlavní náboženství křesťanství.

Gruzínské království pod vládou Bagrationů.

Od arabského vlivu se Ibérie, předchůdce Gruzie, osvobodila až na počátku 9. století, kdy eristavi Ašot I. z jihozápadogruzínského rodu Bagrationi využil oslabení Arabské říše a prohlásil svůj rod za nový, dědičný vládnoucí rod nad iberským knížectvím opět pod patronátem Byzance.  Bagrationové se v gruzínské historii objevili v 9. století jako knížata na jihozápadě Gruzie, která v bojích s Araby a dalšími rody v okolí postupně obnovili nezávislou moc. Ašotův I. nástupce Ardanase II. pak formálně ještě jako byzantský vazal přijal v roce 888 po více než 300leté odmlce iberskou královskou korunu. Korunován byl už nikoliv jako vládce Ibérie, ale jako „"Král všech Gruzínců"“. Jeho potomek Bagrat III. pak dokázal kolem let 1001–1010 sjednotit okolní rozdrobená knížectví v Gruzii pod jedinou vládu a položil tak základ existence Gruzínského království.  Období vlády Bagrationů od konce 11. století do počátku 13. století, zejm. vláda Davida IV. a jeho vnučky Tamary, patří k vrcholným epochám gruzínských dějin. Toto zlaté období bylo násilně ukončeno mongolskou invazí. V roce 1122 bylo hlavní město přesunuto z Kutaisi do Tbilisi.  Jednotná vláda byla po čase rozdrobena na drobná knížectví (abchazské, kachetinské, eretínské a tao-klardžetské). Na začátku 13. století tak byla země, přesto však začínala být v ohrožení jak ze západu z Turecka, tak z východu z Persie – ty získávaly postupně vliv v jednotlivých knížectvích. Pod nátlakem těchto dvou velkých impérií se tak podařilo část obyvatelstva islamizovat.

Osmanská a íránská nadvláda.

Další ránu jednotě Gruzie uštědřil Tamerlán a koncem 15. století po smrti krále Jiřího VIII. dochází v roce 1466, také díky jeho třem synům k fragmentaci Gruzínského království: etablují se tři hlavní království — Imereti, Kacheti a Kartli — pod vládou samostatných větví Bagrationů a několik dalších polosuverénních knížectví (jako abchazské, kachetinské, eretínské a tao-klardžetské).  Oblast Gruzie byla v dalších staletích místem neustálých vpádů Peršanů, Osmanů, kteří si nakonec podrobili všechna samostatná či polosamostatná gruzínská panství. Peršané obnovili znovu svou hegemonii nad všemi regiony nad většinou Gruzie v osmansko-perské válce (1603-18). Během dalších století se proti peršanům vzbouřili různí gruzínští králové a šlechtici, ale mnoho králů a aristokratů plně přijalo perskou nadvládu a konvertovalo k islámu.  Do 17. století se východní i západní Gruzie dostaly do velké chudoby jako důsledek neustálého válčení. Ekonomika na tom byla velice špatně a populace měst značně klesla. Různí vládci v Gruzii byli proto často rozděleni mezi uznáním osmanské nebo íránské nadvlády. Vznik třetí imperiální moci na severu, křesťanského Ruska, proto bylo stále více lákavou volbou.  Po občanské válce a následném chaosu, k němuž došlo po celém perském impériu po jeho rozpadu, se Osmanové a Rusové dohodli rozdělit velké části Persie v Konstantinopolské smlouvě (1724). Gruzie byla rozdělena napůl. Po rychlém vzestupu Persie byli v roce 1735 po dvou letech vlády z části Gruzie vyhnáni Osmané, což vedlo k rychlému obnovení perského panství nad celou Gruzií. Nicméně mnoho gruzínských šlechticů odmítlo přijmout nový režim v reakci na těžké daně.  Gruzinské království se spojilo v alianci s Ázerbájdžánem, který také povstal proti agresí perských válečníků. V roce 1752 poslali gruzínští králové do Ruska misi, aby požádali o 3 000 ruských vojáků nebo dotaci, která by jim umožnila koupit žoldnéře pro vpád do Persie a nastolit proruskou vládu. Velvyslanectví však nedosáhlo žádných výsledků, jelikož ruský dvůr byl znepokojen evropskými záležitostmi.  Po třech stoletích bylo území bývalého gruzínského království opětovně, i když jen částečně sjednoceno v roce 1762 spojením sousedních království Kartli a Kachetie. Spojil je král Iraklij II., který byl již předtím králem každého zvlášť. Království se obrátilo k Rusku pro ochranu před osmanskými a perskými útoky. Ruská císařovna Kateřina Veliká měla zájem na tom, aby byli Gruzínci spojenci ve válkách s Turky, ale poslala na pomoc jen menší síly.  V roce 1783 uzavřel Iraklij II. smlouvu, čímž se Kartli-Kachetie stalo protektorátem Ruska, smlouva zaručila územní celistvost Gruzie a pokračování jeho vládnoucí dynastie Bagrationi výměnou za výsady při vedení gruzínských zahraničních věcí. Smlouva tedy rušila jakoukoliv nadvládu Peršanů či jiné moci nad královstvím, každý nový gruzínský monarcha potřeboval potvrzení a uznání od ruského cara a Gruzie by neměla mít žádnou diplomatickou komunikaci s jinými národy bez předchozího souhlasu Ruska. Ale když v roce 1787 vypukla další rusko-turecká válka, Iraklij s Osmany podepsal samostatnou smlouvu. Proto Rusové stáhli své jednotky z tohoto regionu za účelem použití jinde, takže království zůstalo nechráněné. V roce 1795 nový perský šáh napadl zemi a vypálil Tbilisi, obnovil tak perskou vládu nad Gruzií.  Po neplnění podmínek smlouvy gruzínští vládci cítili, že se nemají na koho jiného obrátit. Po smrti Iraklije vypukla občanská válka a jeden z konkurenčních kandidátů na trůn vyzval Rusko, aby zasáhlo. 8. ledna 1801 podepsal císař Pavel I. Ruský vyhlášku o začlenění království do ruské říše. V létě 1805 ruští vojáci na řece Askerani během rusko-perské války (1804-1813) perskou armádu porazili. Tímto způsobem Persie ztratila nad oblastí kontrolu.  Kartli-Kacheti však nebylo jediné Bagrationské království, které bylo nástupcem jednotné Gruzie. Tím dalším bylo království Imeretie, které si ze všech gruzínských státečků uchovalo nejdéle svou samostatnost (i když jen formální), a to do roku 1810. Poté se celá Gruzie stala ruskou.

Období nadvlády Ruského impéria.

Roku 1810 se západní knížectví formálně připojilo k Ruskému impériu. Do roku 1864 se podařilo Rusům anektovat celou Gruzii, kromě přístavů Suchumi a Batumi, které získali až po rusko-tureckých válkách. Do konce 19. století vliv carství a rusifikace země natolik zesílil, že se obyvatelstvo začalo bouřit, začal růst gruzínský nacionalismus. Při nepokojích v roce 1905 v Rusku vypukl v Gruzii ozbrojený boj. Během této doby se marxistická sociální demokratická strana stala dominantním politickým hnutím v Gruzii. Po roce 1905 se Josif Vissarionovič Džugašvili (více známý jako Josif Stalin), gruzínský bolševik, stal vůdcem revolučního hnutí v Gruzii. Byl na cestě k vedení Sovětského svazu.

Období revoluce a nadvláda SSSR.

Po vypuknutí Říjnové revoluce moc v zemi rychle získali gruzínští sociální demokraté pod vedením Noa Žordaniji. Byl ustanoven výbor Zakavkazský komisariát, což byla společná vláda nacionálních stran všech tří budoucích kavkazských sovětských republik. Ten rozhodl o odtržení od Ruska a vytvoření Zakavkazské demokratické federativní republiky. Existovala až do doby, než Ázerbájdžán začal požadovat politickou i ekonomickou orientaci na Turecko, s čímž nemohli představitelé Arménie a Gruzie souhlasit. Gruzie po vyhlášení samostatnosti požádala Německo o ochranu, čemuž bylo vyhověno. Roku 1920 byla podepsána také mírová smlouva s RSFSR, kterou ruští bolševici uznali nezávislost Gruzie za podmínky, že bude povolena bolševická strana v Gruzii a pomoc bělogvardějcům zastavena. Ruské bolševické vedení ale porušilo veškeré smlouvy a Rudá armáda se nakonec zmocnila země silou. Byla vyhlášena Gruzínská SSR a menševická vláda byla nucena uprchnout do francouzského exilu. V rámci Gruzínské SSR byla zřízena Adžarská ASSR na jihu, Abcházská ASSR na severozápadě a Jihoosetská autonomní oblast. Byl učiněn i pokus o integraci s Arménií a Ázerbájdžánem v Zakavkazskou SFSR, která se však 5. prosince 1936 rozpadla. V roce 1924 vypuklo protisovětské srpnové povstání, které bylo potlačeno.

Období pádu SSSR a vyhlášení nezávislosti.

Roku 1989 vláda Gruzínské SSR prohlásila, že současný stav je okupací a porušením mírové smlouvy. Na jaře roku 1990 byly schváleny zákony vedoucí k zárukám vlastní nezávislosti, byla odstraněna vedoucí úloha komunistické strany v zemi; nezávislost pak byla vyhlášena 14. 11. 1990. Gruzie se jako jedna z mála nových republik nestala členem SNS, nakonec však z hospodářských důvodů do společenství vstoupila (vystoupila až v roce 2008 jako následek tehdejší války v Jižní Osetii). V následujícím roce byl v nezávislých volbách zvolen za prezidenta Zviad Gamsachurdia.  Protože se nejvyšší sovět snažil rozhodnutí zrušit, začaly v zemi ne bez přičinění ruských tajných služeb vypukat nepokoje, které se přenesly i do autonomních republik, žádajících také nezávislost, čemuž nebylo vyhověno. V letech 1991 a 1992 se situace natolik zhoršila, že vypukly mezi Osety a Gruzínci ozbrojené střety, nesoucí znaky občanské války. Po uklidnění situace v roce 1995 se do čela země dostal bývalý ministr zahraničí SSSR Eduard Ševardnadze, který se ve skutečnosti k moci dostal již v roce 1992, ale až do smrti Gamsachurdii probíhaly vnitřní boje o moc. Vládnout jako prezident země vydržel až do revoluce v roce 2003.

Období tzv. růžové revoluce.

Během této „růžové“ revoluce protestovaly tisíce lidí v čele s pozdějším prezidentem Michailem Saakašvilim proti Ševardnadzeho vládě, která nevyřešila základní hospodářské a politické problémy – chudobu a korupci. Roku 2004 byl Saakašvili zvolen prezidentem už demokratickou cestou, kdy získal 95 % hlasů. Opozice tvrdila, že volby byly zmanipulované a že se na volebním výsledku podepsaly dary od nadací amerického miliardáře George Sorose a dalších nadací financovaných vládou USA. Saakašvili po nástupu k moci prosadil úpravy gruzínské ústavy, aby vytvořil „superprezidentský systém“ a soustředil veškeré pravomoci v exekutivě. Gruzínským parlamentem byly schváleny zákony, kterými byla snížena nezávislost soudní moci či podle kterých jsou ústřední i volební komise sestavovány pouze z lidí jmenovaných prezidentem. Postupně byla eliminována plná svoboda tisku, bylo omezeno vysílání. V roce 2006 se v Gruzii konaly demonstrace, při nichž lidé žádali odstoupení prezidenta. Policie proti demonstrantům brutálně zasáhla a začala zatýkat představitele opozice. Roku 2007 protesty přerostly v masové demonstrace, při nichž lidé kritizovali dramatický pokles životní úrovně a korupci. Prezident vyhlásil „výjimečný stav“, zakázal nestátní média, zakázal veřejná shromáždění a začal podnikat nedemokratické kroky proti svým politickým oponentům. Koncem listopadu 2007 Saakašvili z funkce odstoupil, ale již v lednu 2008 se konaly volby, při nichž byl zvolen znovu prezidentem a které opozice označila jako zmanipulované.  Mezinárodní organizace kritizují stále přetrvávající nedemokratické praktiky v Gruzii, které pošramotily jak zásahy proti demonstrantům či opozici, tak přetrvávající náboženská nesvoboda. Mezi největší gruzínské skandály, v němž jsou zapleteny politické špičky, patří zavraždění Sandra Girgvlianiho  V květnu 2008 se v Gruzii konaly parlamentní volby, v nichž zvítězila vládnoucí strana prezidenta Saakašviliho Sjednocené národní hnutí, které získalo 63 % hlasů. Opozice označila tyto volby za zfalšované.

Válka v Jižní Osetii.

1. srpna 2008 začala válka v Jižní Osetii mezi Gruzií a Jihoosetinskými separatisty. Ta pak začala 7. srpna nabírat na síle, když se na stranu Osetie přidalo Rusko. Rusové postupně zatlačili Gruzínce zpátky až na gruzínské území.  12. srpna potvrdilo Rusko stažení svých jednotek z Gruzie.  14. srpna 2008 schválil gruzínský parlament kvůli ruské agresi vystoupení ze Společenství nezávislých států.  26. srpna 2008 byly Ruskou federací uznány samostatné státy Jižní Osetie a Abcházie.  Na summitu EU, který probíhal na začátku září, prohlásil ruský prezident Dmitrij Medveděv, že Rusko stáhne své vojáky z Gruzínského území, avšak ponechá ozbrojené síly v Abcházii a Jižní Osetii.

Gruzie byla poprvé jednotná ve starověku v době největšího rozmachu království Kavkazská Ibérie, jinak byla převážně rozdrobená na množství menších království, knížectví, nebo byla pod nadvládou sousedních mocností. Znovu sjednocena byla až od 10. století díky vzrůstajícímu vlivu mocného šlechtického rodu Bagrationi v Gruzínské království. V období novověku byla Gruzie opět rozdrobená a odolávala náporu Turků. Proto se vcelku ochotně nechali ovládnout Ruským impériem, v němž viděli ochranu před Turky, avšak s jejich nadvládou nebyli příliš spokojeni. V roce 1918 se proto Gruzie osamostatnila, ale o tři roky později znovu upadla pod ruskou správu a stala se součástí SSSR. Gruzínská SSR se od Sovětského svazu odtrhla v roce 1991 a pod vedením prvního postkomunistického prezidenta Zviada Gamsachurdii dospěla k samostatnosti. Kvůli válkám, separatismu, všeobecnému úpadku a korupci však čelí dodnes mnoha překážkám.

L’Histoire de la Géorgie, pays situé aux confins de l'Europe et de l'Asie, dans le Caucase, s’étend sur plusieurs millénaires et son territoire est l’un des foyers de civilisation agricole et lettrée, avec la Mésopotamie et l'Égypte. Avant cela, durant la préhistoire, les premiers hominidés connus hors de l’Afrique s’y sont établis il y a plus de d’années. Dès l’Antiquité, la Géorgie fut pendant très longtemps disputée entre les puissances qui l’entouraient, de l’Empire hellénistique à la Russie moderne (qui contrôle indirectement une partie de son territoire), en passant par les royaumes perses, l’Empire romain, les Arabes, les Mongols et les Turcs. Chacun de ces facteurs influença l’identité géorgienne sans parvenir à l’effacer.


Soukromý život.

Narodil se na Haiti v rodině evangelického pastora, poté se s rodinou přestěhovali do USA, kde vystřídali několik měst, než se natrvalo usadili v New Jersey. V roce 1994 se Wyclef oženil s Marií Claudinete. V roce 2005 spolu adoptovali jejich dceru Angelina Claudinelle Jean.  Jeho bratranec Prakazrel Samuel Michel (známý jako Pras) byl s Wyclefem a s Lauryn Hill členy formace Fugees. Jeho strýc Raymond Alcide Joseph je známým politickým aktivistou, diplomatem a novinářem, a haitským ambasadorem ve Spojených státech. V roce 2010 se spolu s Wyclefem se angažovali při pomoci zemětřesením postiženému Haiti. 5. srpna 2010 Wyclef Jean oficiálně oznámil svoji kandidaturu na haitského presidenta za stranu Viv ansanm ve volbách hlavy státu 28. listopadu 2010. Jeho kandidatura však byla zamítnuta s tím, že prezidentem se může stát jen člověk, který žil na Haiti nepřetržitě pět let před datem voleb. Hlava státu nakonec stejně zvolena nebyla, protože výsledky, podle nichž vyhrála Marlene Madigatová, žádná ze stran neuznala.

Fugees.

Poté, co ho Pras seznámil s Lauryn Hill, vznikla formace Fugees, která se ve 2. polovině 90. let stala jednou z nejslavnějších a kritiky hodnocenou jako jednou z nejlepších hip hopových skupin. Se dvěma vydanými alby z nichž druhé "The Score" se stalo celosvětovým bestsellerem a skupina se nesmazatelně zapsala do hudební historie.  Jejich první album "Blunted on Reality" producenta Ronalda Khalise Bella vyšlo v roce 1994. Na 49. příčce americké hitparády HOT 100 se umístil singl "Nappy Heads (Mona Lisa)". Dalšími singly byly "Vocab" a "Boof Baf". Zlom přišel však v roce 1996 kdy se jejich druhé album "The Score" dostalo na 1. pozici v prodejnosti ve Spojených státech a zabodovalo na celém světě na předních příčkách hitparád. Za toto album si odnesly následující rok dvě ceny Grammy za nejlepší rapové album roku a za nejlepší rhytm and blues přednes s písní "Killing Me Softly With This Song". Na albu se také objevily cover verze hitu Boba Marleyho "No Woman No Cry", předělávkou "Ready or Not" od skupiny The Delfinics s použitím úvodního samplu písně "Boadicea" od zpěvačky Enyi, nebo už zmiňovaná "Killing Me Softly With This Song" od Roberty Flack. Singly byly vydány tři a to "Fu-gee-la" z roku 1995, "Killing Me Softly" a "Ready or Not" z roku 1996. Po celém světě se prodalo na 18 000 000 kusů alb. Poté se skupina rozpadá a začíná své sólové projekty.

Sólové projekty.

Ve své sólové kariéře vydal Wyclef celkem 9 alb, kde první dvě zaznamenaly poměrně velký úspěch. V roce 1997 vydal své první sólové album s názvem "The Carnival", kde hostují exčlenové Fugees Lauryn Hill a Pras, Celia Cruz a The Neville Brothers. Singly z toho alba jsou "Gone Till November", "We Trying to Stay Alive", "Guantanamera" a "To All the Girls".  Další albu vydal v roce 2000 pod názvem"The Ecleftic: 2 Sides II" a "Book". Na albu opět hostuje mnoho umělců jako zpěvák Youssou N'Dour, Mary J. Blige se kterou nahrál nejúspěšnější singl z alba s názvem "911", duo Melky Sedeck, zpěvačka Whitney Houston, se kterou na album přepracoval její skladbu "My love is Your Love", kterou pro ni sám napsal, nebo kde přepracoval do své podoby známou píseň "Wish You Were Here" od skupiny Pink Floyd.  Před albem největších hitů z roku 2003 vydal ještě album "Masquerade" ze kterého pochází úspěšný singl "The Wrongs" a tentýž den jako album největších hitů vydal album "The Preacher's Son". Kompilace největších hitů je tedy postavena ze 4 dosavadních alb. Album také obsahuje píseň od Boba Marleyho kterou předělal se skupinou Fugees, "No Woman No Cry".  V roce 2004 vydal album "Welcome to Haiti", "Creole 101", které je oproti jeho předchozím dílům více ovlivněno karibskou hudbou. Další vychází v roce 2007 pod názvem "Carnival Vol. II: Memoirs of an Immigrant" jako pokračování jeho debutového alba "The Carnival" z roku 1997. V roce 2009 vyšlo album "From the Hut", "To the Projects", "To the Mansion" založené na vyprávění fiktivní postavy z období haitské revoluce v 18. století.  V roce 2010 vydal album "If I Were President: My Haitian Experience", které je pojmenované podle jeho pokusu stát se prezidentem Haiti.

Wyclef Jean (* 17. října 1969, Croix-des-Bouquets, Haiti) je haitsko-americký hudebník a producent, bývalý člen hip hopové formace Fugees, který se po rozpadu skupiny vydal na sólovou dráhu. Hudba Wyclefa Jeana je převážně kombinace hip hopu, rapu, soulu, reggae a haitské hudby.

Wyclef Jean, né le à Croix-des-Bouquets, est un chanteur, rappeur, guitariste, producteur et acteur haïtien. À neuf ans, il emménage avec sa famille aux États-Unis, et devient membre du groupe The Fugees. Jean remporte au total trois Grammy Awards pour ses œuvres musicales. Il compte au total d'albums écoulés.


Příběh.

Kdysi dávno byla jedna jediná říše, která existovala po celém kontinentu. Země klidu a míru, kde neexistovaly války a nemoci. Lidé tu žili šťastní a v harmonickém soužití.  Jejich osud se však začal měnit, když z nebe spadl obrovský kámen; kámen známý jako Metin. Ten začal měnit zvířata v příšery, jeho samotná přítomnost vytvářela smrtelné nemoci, které se šířily po celém světě. Nevinní lidé trpěli stejně jako ti, kteří byli zabiti zvířaty nebo zemřeli na následky nemoci později ožili jako nemrtví. Nemrtví působili zkázu a chaos, který se zdál být nekonečným. Vznikla tím pohroma, která neměla konce a žádného východiska. Nakonec se jediné impérium rozpadlo na tři různá království, kde všichni bojují za vlastní přežití. Od tohoto velkého dne se k sobě tyto království chovají jako nepřátelé.  Pád kamene Metin byl jen začátek toho, co mělo teprve přijít. Menší kameny padaly čas od času stále a všechna tři království žila ve strachu. Nikdo by se odvážil přiblížit ke kamenům Metin, protože ty nejděsivější stvůry byly vždy poblíž. Lidé si však uvědomili, že síla kamenu Metin rostla a cítili obrovskou ztrátu energie, která mizela z celého jejich světa.  Začali věřit, že to způsobuje Dračí bůh, který se v zemi objevil a lidé doufali, že on by mohl být tím, kdo obnoví jejich zemi a dovede je znovu ke klidu a míru...

Výbava.

Každý hráč má vlastní výbavu, jež je vylepšována po tzv. úrovních. Do úrovně +4 stačí za vylepšení zaplatit několika "yangy" (herní měna), pro vyšší úrovně budete potřebovat i různé suroviny, které se dají získat např. zabíjením nepřátel, předměty nižší než lvl 25 lze zlepšovat bez předmětů až do +6. Nejvyšší úrovní je obvykle +9, některé předměty však lze z +9 povýšit ještě na tzv. epickou úroveň.  Výbavu dokáže vylepšit kovář, který se nachází v hlavním městě hráčovy říše, a specialisté sídlící v instanci nazvané "Věž démonů". Věž je však obsazena silnými nepřáteli, proto se tato lokace otevírá až po dosažení 40. levelu. Při každém výstupu do 6. patra věže se však objeví pouze jeden ze specialistů (klenotník, zbrojíř, nebo platnéř), již vylepší jen jednu věc, nepotřebují k tomu ale žádné suroviny.  Dále lze výbavu vylepšovat pomocí Požehnaných pergamenů. Zde se za vylepšení vždy platí surovinami, v případě neúspěchu však hráč o daný předmět nepřijde, pouze klesne jeho kvalita o jednu úroveň.  Ovšem Pergameny nejsou jediné věci, kterými se dá zlepšovat bez použití kováře; existují ještě "Pergamen Válečníka", "Pergamen Draka", "Příručka Kováře" a "Magický kámen" (Dříve byly jen na privátních serverech, nyní existují i na oficiálním serveru avšak je možné ho získat jen v Item Shopu).

Postavy.

Hráči si mohou zvolit jedno z pěti povolání: Válečník, Ninja, Šaman,Sura nebo Lycan (vlkodlak). Případně v ženské variantě: Válečnice, Ninja, Šamanka a Sura. Každé povolání má ještě další dvě specializace (kromě lykana který má pouze jedno), mezi kterými si hráč může vybrat při dosáhnutí určité herní úrovně.  Od páté úrovně si hráči můžou vybrat kouzla. Válečník má na výběr mezi mentálním útokem (kam patří: Dupnutí, Průraz, Rána mečem, Prudká rána, Silné tělo) a tělesným útokem (Trojcestný střih, Pádit, Smršť meče, Aura meče a Bojové zuření). Ninja má na výběr mezi útoky na dálku (Ohnivý šíp, Otrávený šíp, Smršť šípů, Opakované výstřely a Našlapování polehoučku) a kouzla na blízko (Jedovatý oblak, Léčka, Víření kordů, Bleskový útok a Zamaskování). Šaman si může vybrat mezi dračí mocí (Létající Talisman, Požehnání, Střílení na draky, Pomoc draka, Řev draků a Zrcadlit) a léčením (Běžet, Bleskový vrh, Útok+, Bleskový dráp, Ošetřit a Zaříkat blesk). A Sura si může vybrat mezi černou magií (Duch plamene, Rána plameny, Temná rána, Rána ducha, Temná ochrana a Tmavý kámen) a magickými zbraněmi (Drači vír, Strach, Začarované brnění, Rána prstem, Začarovaná čepel a Zrušit kouzlo).  Všechny dovednosti mají své úrovně. Jde o úrovně 1–20 a M (mistrovská), G (velmistrovská) a P (perfektní). Úrovní G a P lze dosáhnout jen pomocí speciálních předmětů:

Pohyb.

V Metin2 je možné ovládat pohyb postavy pomocí myši a klávesnice (šipky a WASD, nebo WQE). Kliknutí levým tlačítkem myši (nebo mezerníku) se používá k označení skupiny nebo cíle a k útoku na nepřátele. Hru lze nakonfigurovat tak, aby útok probíhal ručně nebo automaticky.

Hráč vs. hráč (PvP).

PvP je v Metin2 k dispozici, když postava dosáhne patnácté úrovně. Existují tři způsoby, jak bojovat s ostatními hráči. První je vyzvat hráče k souboji pravým kliknutím na požadovaného soupeře a zvolením možnosti "Souboj". To je nejčastější způsob a v případě smrti nejsou ztraceny žádné zkušenostní body. Druhý způsob je bojovat s hráči z jiného království. Tento způsob nevyžaduje výzvu k souboji, jelikož jiné království je automaticky považováno za nepřátelské. Třetí způsob je aktivovat možnost "Volný" v menu hry. To umožňuje hráči útok na kohokoliv bez rozdílu království a bez potřeby souhlasu s výzvou k souboji. Znamená to ale i to, že i hráč může být kýmkoliv napaden. V tomto režimu boje může hráč přijít o body hodnosti. Pokud hráč ztratí příliš mnoho bodů hodnosti, změní se jeho titul na "Krutý", bude mít negativní body, což vede k nižší šanci získat předmět ze zabitých nestvůr a k nedůvěře ostatních hráčů. Hráči s pozitivní hodností pak mohou takovéhoto "krutého" hráče libovolně napadnout (pomocí nastavení "Nepřátelský" v menu hry). Na úrovni 50 nebo vyšší mají hráči s titulem "Krutý" jistou šanci, že v případě zabití od jiného hráče upustí libovolný předmět z inventáře.  Body hodnosti:  Pokud jsou body v záporu, nabíhají rychleji. Rychlost růstu bodů hodnosti lze zvýšit nošením předmětů Symbol moudrého císaře a Rukavice moudrého císaře. Také lze zvýšit body hodnosti předměty Fazole zen (+500 bodů, funkční pouze v negativní hodnosti) nebo Plod života (+2000 bodů).

Servery.

Kromě klasických oficiálních serverů, kde se rychlosti přibývání zkušeností a získávání vybavení pohybují na hodnotě 1× (nejpomalejší), je možné hru hrát i na privátních serverech. Tyto servery nejsou oficiálními a tudíž není zajištěna plná technická podpora.  Privátní servery se dělí na:

Event.

Event je pro hráče bonus od správců serveru. Buďto za odměnu, nebo pro oživení atmosféry ve hře. Většinou se jedná o malé eventy, kdy moderátor hry shodí pár metinů a pustí na hráče nestvůry a bossy. Ale někdy jsou i eventy velké, které jsou hlášené dopředu na fóru hry. Jedná se většinou o event, kterého se účastní všechny říše. Jako Event se dá počítat třeba velikonoční zajíček nebo DM kupony, které se dají koupit za realnou měnu.

Metin2 je MMORPG hra, kterou vyvinula a stále vyvíjí společnost Ymir Entertainment. Hra byla uvedena na trh koncem roku 2004 v Asii a v Číně. V dalších zemích ji pak vydávaly různé společnosti v: Další verze pak existují v různých asijských jazycích.

Metin2 est un jeu de rôle en ligne massivement multijoueur développé par la société sud-coréenne Ymir Entertainment, et édité par Gameforge Gmbh en Europe et aux Émirats arabes unis.


Cyklokros v rodině.

Pochází z cyklistické rodiny. Na mistrovství světa a ve Světovém poháru v cyklokrosu jezdil i jeho bratr Pavel Camrda starší (* 3. prosince 1968) a cyklokrosu se věnoval i nejmladší bratr Luděk Camrda. V roce 2009 se cyklistice a cyklokrosu zvlášť začal věnovat i Pavel Camrda mladší, synovec Karla a syn Pavla staršího.

Účast na mistrovství světa.

1988: Původně náhradník, nicméně zlatý mezi amatéry.

V roce 1988 poprvé startoval na Mistrovství světa ve švýcarském Hägendorfu. Původně jel do země helvétského kříže jako náhradník, ale do konečné nominace pro samotný závod se dostal díky bahnitému terénu, který na cyklokrosaře v závodu čekal. Protože Karel byl nejlepším specialistou na bahnitou trať mezi všemi československými cyklokrosaři, kteří se tehdy v pětičlenné širší nominaci na místě závodu ve Švýcarsku nacházeli, trenér Hasoň jej bez váhání nominoval. S osudem náhradníka se pak musel smířit Peter Hric (rodák ze Spišské Nové Vsi jezdící tehdy za Lokomotivu Košice), který však sám uznal, že za těchto podmínek nemohl Karel chybět.  V mrazivém počasí a bahnitém terénu se dokázal nejlépe vypořádat s nástrahami náročného závodu a do cíle dojel s náskokem 25 sekund před domácím Švýcarem Honeggerem a jedné minuty a šesti sekund před Dánem Djernisem.

1992: Stříbrný mezi profesionály.

V roce 1990 přesedlal k profesionálům, mezi kterými o dva roky později (1992) na mistrovství světa v anglickém Leedsu vybojoval stříbro, když ho dokázal předjet jenom dvojnásobný amatérsky mistr světa (1985, 1987) Němec Mike Kluge. Nejelo se v bahně a blátě, kde byl specialistou Karel a s potížemi tam jezdil Kluge a nejelo se ani ve sněhu ani na ledě, kde to uměl Kluge a vůbec to nevyhovovalo Camrdovi. MS v Leedsu se jelo na suché, relativně tvrdé trati, což vyhovovalo oběma. V těchto stejně výhodných podmínkách byl nakonec o 18 sekund rychlejší německý závodník.

Profesionální kariéra.

Svoji profesionální kariéru absolvoval v těchto týmech:

Ocenění.

Král cyklistiky 1992

Karel Camrda (* 26. října 1964, Tábor) je bývalý československý reprezentant v cyklokrosu. Při svém premiérovém startu v roce 1988 získal ve švýcarském Hägendorfu titul amatérského mistra světa v této cyklistické disciplíně. V mrazivém počasí a bahnitém terénu se tehdy dokázal nejlépe vypořádat s nástrahami náročné tratě. V roce 1990 přešel k profesionálům. V této elitní kategorii získal na mistrovství světa v anglickém Leedsu v roce 1992 stříbro, což mu vyneslo také ocenění Král cyklistiky v témže roce.

Karel Camrda (né le à Tábor) est un coureur cycliste tchécoslovaque. Spécialisé en cyclo-cross, il en a été champion du monde amateur en 1988 et champion de Tchécoslovaquie en 1989.


Děj.

Za posledních časů Narnie poradí záludný opičák Vytáčka naivnímu oslovi Zmatlíkovi, aby si oblékl lví kůži a vydával se za Aslana, pravého krále Narnie. Mluvícím zvířatům z Narnie ukazuje Zmatlíka jen v noci a tlumočí jim jeho rozkazy: otročit pro národ Kalormenců. Zvířata váhavě uposlechnou. Když se to dozví narnijský král Tirian, hned se svým přítelem, jednorožcem Klenotem, zbrkle napadne Kalormence v Narnii a je jimi zajat. Volá o pomoc Aslana a dávné krále z našeho světa.  V Anglii jeho prosbu spatří ve vidění všichni lidé, kteří se v předchozích dílech dostali do Narnie, kromě Zuzany, která se již o Narnii nezajímá. Je dohodnuto, že vykopou prsteny, které zakopal Digory Kirke v knize Čarodějův synovec, a že Eustác a Jill půjdou do Narnie na pomoc Tirianovi. Ovšem dříve než stihnou prsteny použít, jejich vlak se prudce otřese a oni se ocitnou v Narnii. Tiriana vysvobodí, vplíží se s ním do tábora Kalormenců a odvedou Zmatlíka s sebou. Toho poté ukáží skupině trpaslíků na důkaz, že Vytáčkova řeč o Aslanovi byl podvod, ovšem všichni trpaslíci až na jednoho odmítnou věřit v pravého Aslana.  Mezitím Vytáčka s kocourem Zázvorkou a kalormenským velitelem Rišdou lžou shromážděným zvířatům, že Aslan a kalormenský krvelačný bůh Taš jsou jedno. Nevědí ovšem, že tím přivolali do svého tábora skutečného Taše.  Tirian se svými přáteli jde do Rišdova tábora odhalit Vytáčkovu lež; cestou se dozvídá, že Narnii napadla kalormenská vojska, dobyla Cair Paravel a pobila narnijskou armádu. Tirian chce ukázat ostatním Zmatlíka ve lví kůži, ovšem Rišda mu to chytrou lží znemožní - prohlásí, že nějaký osel se vydával za Aslana a proto skutečný (Rišdův) Aslan se již nebude zvířatům ukazovat.  Tirianovi nezbývá, než se pustit do beznadějného boje proti přesile. Při tomto boji jsou Tirian a jeho věrní buď zabiti, nebo zahnáni do stáje. Tím se ocitnou v posmrtném ráji, v Nové Narnii, kde se setkávají se všemi, které dříve v Narnii poznali, včetně Petra a jeho přátel.  Aslan ničí původní Narnii a ukazuje všem nádheru Nové Narnie. Pevensieovi zjišťují, že je propojen s Novou Anglií, ve které se shledávají se svými rodiči. Aslan jim vysvětlil, že v Anglii při havárii vlaku zahynulo všech sedm přátel Narnie i rodiče Pevensieových. V tu chvíli jim Aslan "čím dál méně připadal jako lev - a věci, které se udály pak, byly tak veliké a krásné, že je ani nemohu vypsat." Vstup do Nové Narnie byl pro děti teprve začátkem velkého příběhu, "který trvá věčně a v němž každá kapitola je lepší, než ta předchozí."

Překlady do češtiny.

V překladu Renaty Ferstové (1993, Orbis Pictus) jsou jména hlavních postav přeložena takto: Osel Zmatlík, opičák Podšívka, král Tirian, jednorožec Křišťál, Eustác Pobuda, Julie Poláková, Tarkán Rišda, trpaslík Kulík.  Audio nahrávka: Osel Janek, opičák Finta, král Tirian, jednorožec Klenot, Evžen Záloha, Jitka Poláková, Tarkán Rišda, trpaslík Pogín.

Poslední bitva je poslední díl "Letopisů Narnie" a navazuje na předešlé díly. I tento díl napsal Clive Staples Lewis - autor předchozích šesti dílů. Kniha byla napsána v roce 1953 (před knihou Čarodějův synovec), ale byla vydána až po ní v roce 1956.

La Dernière Bataille (titre original : "") est un roman fantastique pour la jeunesse écrit et publié par Clive Staples Lewis en 1956. C'est le septième et dernier tome de la série "Le Monde de Narnia". La prestigieuse médaille Carnegie lui fut décernée en 1956.


Rozšíření.

Rostliny patřící do čeledě cypřišovité mají ze všech jehličnanů nejrozsáhlejší areál rozšíření. Pokrývají, vyjma Antarktidy, všechny kontinenty. Rostou od 71° severní zeměpisné šířky v Norsku (jalovec obecný) po 55° jižní šířky v Chile ("Pilgerodendron uviferum"). Jalovec indický je zase dřevinou rostoucí v nejvyšší nadmořské výšce, lze ho nalézt v Tibetu až do 5200 m n. m. Dost druhů roste v horských tropických deštných pralesích a rod "Cupressus dupreziana" zase ve velice suchých oblastech centrální Sahary.

Popis.

Jsou to bohatě větvené dřeviny různé velikosti, jednodomé nebo dvoudomé (např. jalovec) stromy nebo keře o výškách od 1 m do 115 m. Vláknitá kůra dospělých stromů mívá oranžově hnědou až červeno hnědou barvu, její povrch je hladký, šupinatý nebo rozpraskaný. Dřevo má většinou pryskyřičné kanálky. Obsahují terpenoidy, tropony, lignany, biflavony aj.  Listy jsou vstřícné, křižmostojné, ve trojčetných přeslenech nebo šupinovité, jednožilnaté. Většina rodů vytváří na nejmladších rostlinách jehlicovité listy (juvenilní-mladistvé) a teprve v dalším vývojovém stadiu listy šupinové (adultní-dospělé). Listy přetrvávají na stromech průměrně 2 až 10 let, některé druhy jsou i opadavé.  Samčí šištice jsou drobné, tvořené šupinovitými tyčinkami se 2 až 9 prašnými pouzdry, pylová zrna netvoří vzdušné váčky ani prothaliové buňky.  Samičí šištice vyrůstají jednotlivé na terminálních výhonech nebo bývají úžlabní, jsou kulovité, vejcovité nebo podlouhlé, mají větší počet podpůrných šupin srostlých se semennými, na vřeteni jsou křižmostojné nebo ve šroubovici, obsahují 2 až 12 vajíček. Embryo má více děloh, 2 až 6, dozrávají prvním až třetím rokem po anemogamním opylení. Zralé jsou šišky dřevnaté, kožovité nebo zdužnatělé (tzv. galbulus u jalovců), mívají 1 až 20 semen s křidélky nebo bez.

Taxonomie.

Čeleď cypřišovité je po posledních úpravách pojata velice široce, byla do ní včleněna i bývalá čeleď tisovcovité. Po genetické i morfologické analýze je 30 rodů rozděleno do 7 podčeledí. Sesterskou skupinou je čeleď tisovité ("Taxaceae").  Příbuzenské vztahy jednotlivých podčeledí znázorňuje následující fylogenetický strom:

Zajímavosti.

Do čeledě cypřišovité patří stromy s těmito význačnostmi:

Cypřišovité ("Cupressaceae") je čeleď řádu borovicotvarých z třídy jehličnanů. V moderním širokém pojetí zahrnuje 28–30 rodů a cca 130 druhů.

La famille des Cupressaceae (Cupressacées, aussi nommées Cupressinées), regroupe des plantes gymnospermes. Le contenu de cette famille a beaucoup changé entre classification classique et classification phylogénétique. La famille, qui inclut les cyprès, est référencée parmi les émetteurs de pollens allergisants selon le Réseau National de Surveillance Aérobiologique.


Koncepty klíčů.

Trusted Computing zahrnuje šest technologií konceptů klíčů, z nichž jsou všechny vyžadovány pro plně důvěryhodný systém. Neboli systém vyhovující TCG normám:

Potvrzovací klíč.

Potvrzovací klíč je 2048-bitový RSA veřejný a soukromý klíčový pár, který je náhodně vytvořený na čipu výrobku již v době výroby (výrobce jej zná a může jej použít i třetí strana) a nemůže být změněn. Soukromý klíč nikdy neopustí čip, zatímco veřejný klíč je použit pro šifrování citlivých dat poslaných do čipu.  Tento klíč umožňuje provádět bezpečné transakce: po každém Trusted Platform Module (TPM) je požadováno, aby dokázal podepsat náhodné číslo (aby mohl majiteli ukázat, že je opravdu důvěryhodný počítač) používáním specifického protokolu vytvořeného Trusted Computing Group (Direct Anonymous Attestation protokol) k tomu, aby zabezpečil shodu s TCG standardem a prokázal jeho identitu. To znemožňuje softwarovému emulátoru TPM s nedůvěryhodným klíčem (například se svým náhodně vygenerovaným) začít bezpečnou komunikaci s důvěryhodnou stranou. TPM by měl být navržený tak, aby extrakci tohoto klíče hardwarovou analýzou zkomplikoval, ale větší odpor není vyžadován.

Zaclonění paměti.

Zaclonění paměti rozšiřuje běžné paměťové ochranné techniky k tomu, aby poskytovaly plnou izolaci citlivých oblastí paměti – například lokality obsahující šifrovací klíče. Dokonce ani operační systém nemá plný přístup k zacloněné paměti. Přesné detaily provedení jsou u každého výrobce specifické; Intel ́s Trusted Execution Technologie již tuto možnost nabízí.

Zapečetěné uložení.

Zapečetěné uložení ochraňuje soukromé informace tím, že na ně naváže informace o konfiguraci a nastavení použitého softwaru a hardwaru. To znamená, že data mohou být vydána pouze specifické kombinaci softwaru a hardwaru. Zapečetěné uložení může být použito k prosazení DRM (Digital Rights Management). Například uživatel, který bude mít na svém počítači písničky, na které nebude mít licenci, je nebude schopný přehrát. V současné době si může uživatel píseň najít, poslouchat ji, poslat někomu jinému, přehrát pomocí libovolného softwaru, nebo si ji zálohovat (v některých případech přelstít software k dekódování). DRM bývá v běžné praxi obcházena úpravami operačního systému, po kterých je možné přehrávat písničky více než jednou. Zapečetěné uložení používá ukládání písní zašifrovaných bezpečným klíčem vázaným na důvěryhodnou platformu tak, že pouze nemodifikovaný a nezmanipulovaný přehrávač je může přehrát. Tato DRM architektura pak zabrání lidem v nakupování nových počítačů či upgradování jejich částí, pokud nedostanou povolení od prodejce písně.

Vzdálené ověření.

Vzdálené ověření dovoluje detekovat změny v uživatelově počítači autorizovanými stranami. Například softwarové společnosti mohou identifikovat neautorizované změny v programech, včetně uživatelů manipulujících se softwarem k obejití ochranných opatření. Funguje to tak, že hardware generuje certifikát, říkající, jaký software aktuálně běží na uživatelově počítači. Počítač tak může tento certifikát představit vzdálené straně a ukázat, že na něm probíhá nezměněný software. Vzdálené ověření je obvykle kombinované s šifrováním za pomocí veřejného klíče tak, že poslaná informace může být přečtena pouze programy, které si o osvědčení požádaly - a nikým jiným. Pokud bychom vzali příklad s písní, uživatelův hudební přehrávač by mohl poslat píseň dalším strojům, ale pouze pokud by proběhlo úspěšné ověření, že na nich běží bezpečná verze hudebního přehrávače. V kombinaci s dalšími technologiemi to představuje bezpečnější cestu pro hudbu.

Důvěryhodná třetí strana (TTP).

Jednou z hlavních překážek, která musí být pokořena vývojáři TCG technologie, je udržení anonymity, zatímco stále ještě poskytují "důvěryhodnou platformu". Hlavním způsobem získání "důvěryhodného módu" je, že druhý účastník (nazveme ho Bob), s kterým počítač (nazveme ho Alice) může komunikovat, může věřit, že Alice nepoužívá žádný zmanipulovaný hardware a software. Toto ujistí druhého účastníka (Boba), že strana, se kterou komunikuje (Alice), nebude schopna používat software (malware) ke kompromitaci citlivých informací na počítači. Následek tohoto procesu je, že musíte informovat druhého účastníka, že používáte registrovaný a bezpečný software a hardware, a tím se potenciálně identifikujete druhému účastníkovi. Toto není problém, pokud si přejete být identifikovaný (například u internetového bankovnictví). Pokud si ale přejete zůstat v anonymitě a přesto být považován za důvěryhodnou osobu, měli byste použít důvěryhodnou třetí osobu. Tato osoba pak bude používána jako prostředník pro komunikaci mezi uživatelem a jeho počítačem, nebo uživatelem a ostatními uživateli.

Kritika.

Oponentem je například Electronic Frontier Foundation a Free Software Foundation, kteří zpochybňují důvěryhodnost a kritizují, že technologie dává příliš mnoho síly do rukou subjektů, které vytvářejí systémy a software.

Trusted Computing (TC) je technologie vyvinutá a podporovaná Trusted Computing Group (TCG). Tento termín se odvozuje z oblasti důvěryhodných systémů a má specializovaný význam. S Trusted Computingem se bude počítač chovat v určitých situacích stále stejně a toto chování bude vynucováno hardwarem a softwarem. V praxi Trusted Computing využívá šifrování k tomu, aby pomáhalo prosadit vybrané chování. Hlavním účelem TC tedy je možnost ověřit si, že na systému běží pouze autorizovaný kód. Tato autorizace pokrývá počáteční bootování, jádro a může také pokrýt aplikace a různé skripty. Jen sebe samo nedokáže TC ochránit před útoky, které využívají bezpečnostní zranitelnosti představované programovými chybami.

L’informatique de confiance est un projet de grandes sociétés d'informatique, incluant plusieurs technologies, suscitant de très vifs débats notamment sur la préservation des libertés individuelles et de la vie privée de l'utilisateur.


Message vs email.

JMS není emailové API, přestože funguje na podobném principu. Základem komunikace mezi klienty v rámci JMS jsou asynchronně posílané zprávy (požadavky, události, odpovědi atd.). Tyto zprávy jsou vytvářeny a užívány aplikacemi a obsahují informace, díky kterým tyto aplikace fungují, nastavují se a koordinují svou činnost v rámci celku. Emaily jsou posílány také mezi klienty, ale výsledným cílem je uživatel – člověk.

Message system type.

V oblasti MOM se běžně používají dva modely a to peer-to-peer (také point-to-point, dále P2P) a publish-subscribe (dále PS). Tyto dva modely se liší nejen počtem poskytovatelů a odběratelů zpráv, ale také způsobem jakým si odběratelé své zprávy vyzvedávají a jakým způsobem jsou zprávy publikovány. JMS dokáže pokrýt funkcionalitu obou modelů.  P2P je založen na frontách. Každá zpráva je přiřazena do určité fronty a klienti získávají z těchto front své zprávy. Není však přesně určeno kdy si klient má zprávu vyzvednout, třeba může nastat i případ, že si ji vůbec nevyzvedne. Tedy se v jedné frontě hromadí zprávy a mnoho uživatelů si je vyzvedává (one-to-many).  Oproti tomu PS model přiřazuje své zprávy určitému uzlu v kontextové hierarchii, ke kterému se odběratelé i publikovatelé přihlašují a odhlašují v průběhu doby trvání (many-to-many). Systém se stará o doručení zpráv od různých publikovatelů k mnoha různým odběratelům a systém také zajišťuje kdy a jak se zpráva odběrateli doručí.

Providers, Messages, Domains.

Provider je entita, která implementuje MOM pro příslušný systém či aplikace. Provider může být implementován tak, jak ho definuje JMS (tedy Java implementace) a nebo je za providera považován adaptér na non-Java MOM, tedy lze zajistit i kompatibilitu Java aplikací s non-Java providerem.  Messages jsou hlavní podstatou MOM, tedy zprávy, kterými se zabývá provider a následně poskytovatel i konzument. Samotný JMS definuje soubor rozhraní pro zprávy, takže programátoři pracují s konzistentním API a můžou vytvářet a posílat zprávy nezávisle na druhu providera.  Domains(také Destinations) jsou buď point-to-point nebo publish-subscribe. Tyto domény byly vytvořeny jako reflexe dvou základních modelů MOM. JMS definuje různá rozhraní pro každou doménu a tím sice obtížně, ale přesto umožňuje propojení i různých modelů MOM najednou. Pro použití JMS není potřeba mít implementovány obě domény, stačí pouze jedna.

JMS neobsahuje.

JMS neobsahuje:

JMS a Java API.

JMS a Java API:

Části aplikací.

Typicky se JMS aplikace skládá z několika částí: JMS Clients, Non-JMS Clients, Messages, JMS Provider, Administered Objects.  Popis objektů JMS:  Souběžný přístup k objektům je v rámci JMS podporován pouze pro Destination, ConnectionFactory a Connection, tedy pro ty objekty, které přirozeně musí obsluhovat mnoho přístupů současně. Ostatní objekty jsou navrženy pro použití jen jedním logickým vláknem v určený čas. V případě Session je toto omezení uplatněno hlavně proto, že je velmi těžké implementovat mnohovláknové transakce a přineslo by to více škody než užitku. Pro složitější aplikace, které potřebují tuto funkcionalitu, je možné použít více Session najednou.

Messages - zprávy.

Prostředkem komunikace v messaging systémech jsou samozřejmě zprávy a v mnoha messaging systémech se forma i obsah zpráv dost liší. JMS poskytuje způsoby jak jednotně přistupovat ke zprávám a tedy jakou mají mít formu a druhy obsahu. Zpráva v JMS se skládá ze tří částí:

TextMessages.

Takto se označují zprávy, které obsahují jednoduchý String a předpokládá se pouze posílání textu. Téměř ideální pro posílání zpráv pomocí XML, což je v podstatě pouhý text.  Používá se typ objektu TextMessage a s pomocí Session se vytvoří skrze createMessage(). Na vytvořené zprávě pak stačí zavolat metodu setText() do které se předá příslušný String. Dále už je zpráva hotova a může být předána messaging systému.

ObjectMessages.

Tyto zprávy slouží k posílání entit typu Object, ale pouze serializovatelných. JMS umožňuje posílat i Collection objekt (např. List, Set), tedy soubor více serializovatelných objektů v jedné zprávě.  Používá se pro to typ objektu ObjectMessage a na Session je třeba zavolat metodu createObjectMessage(). Před odesláním je už jen třeba pomocí metody setObject(), zavolané na vytvořené ObjectMessage zprávě, nastavit požadovaný objekt k odeslání. Následně lze zprávu předat messaging systému.

Příklad použití.

Podstatou komunikace v MOM je asynchronní zpracování a posílání dat či informací mezi různými komponentami ve formě zpráv. Nejde ale pouze o textové řetězce, jak by napovídal název zpráva, ale lze posílat i celé objekty různých typů a také i kolekce objektů.  Příkladem použití asynchronních zpráv je komunikace mezi aplikacemi, sloužící k vytváření návrhů smluv. Tedy pracovník vytvoří smlouvu, připraví podklady a odešle ji ke schválení (tedy je publikovatelem – publisher). Technologicky se odešle v systému objekt Smlouva s určitými parametry ve zprávě typu ObjectMessage. Zde přichází ke slovu JMS a dle použitého modelu se Provider postará o doručení, publikování atd. O několik dní později, na jiném pracovišti, klidně i v jiném státě, si pracovník odpovědný za schvalování smluv příslušný návrh vyzvedne (jako odběratel – subscriber). Po schválení se ještě může nastavit jako další odběratel příslušný nadřízený kontroly kvality práce. Výsledkem je, že se zpráva (Smlouva) dostane na místo určení a i kdyby se původní místo odeslání odpojilo od sítě či internetu, tak stále, pokud bude provider v pořádku fungovat, je ta zpráva k dispozici.

Java Messaging Services se řadí do skupiny Message Oriented Middleware (dále MOM), jiným názvem také Enterprise Messaging System. MOM produkty se staly nedílnou součástí firemního software pro zajištění integrace aplikací. Umožňují různým byznys komponentám fungovat dohromady a tvořit tak ucelený, spolehlivý a pružný systém. Přestože se často jedná o naprosto odlišné komponenty, tak díky prostředníkovi (MOM) mohou tyto aplikace spolu komunikovat prostřednictvím zpráv. Jedním z možných řešení je právě JMS, které poskytuje kompletní API pro vývojáře a poskytuje tím možnost, jak psát programy v Javě, které dokáží vytvářet, posílat, přijímat a číst zprávy posílané mezi aplikacemi. Soubor rozhraní a přidružené logiky definuje jak v rámci JMS přistupuje klient k prostředkům MOM. Cílem JMS je poskytnout co nejvíce konceptů a rozhraní v takové podobě, aby se minimalizoval počet konceptů, které musí programátor Javy umět, aby mohl pracovat s MOM a zprávami. Programátor se díky JMS nemusí starat o technické pozadí za koloběhem zpráv.

L'interface de programmation Java Message Service (JMS) permet d'envoyer et de recevoir des messages de manière asynchrone entre applications ou composants Java. JMS permet d'implémenter une architecture de type MOM (message oriented middleware). Un client peut également recevoir des messages de façon synchrone dans le mode de communication point à point.


Dějiny.

Začátky.

City & South London Railway, první londýnská podzemní (ražená) železnice, postavená pod supervizí Jamese Henryho Greatheada, který byl odpovědný za Tower Subway. Trať otevřeli v listopadu roku 1890 ze Stockwell do v současnosti zavřené stanice na King William Street. Tato stanice byla postavena na nevhodném místě a nebyla schopna zvládnout nápor cestujících a tak byla v roce 1900 otevřena nová trasa do Moorgate přes stanici Bank. V roce 1907 byla City & South London Railway prodloužena na jih ke Clapham Common a na sever k stanici Euston.  Charing Cross, Euston & Hampstead Railway (známá také jako "Hampstead Tube") otevřeli v roce 1907. Trasa vedla ze stanice Charing Cross (která byla dlouhá léta známá pod jménem Strand) do Golders Green a Highgate (dnes Archway). V roce 1914 byla prodloužena o jednu zastávku na jih do stanice Embankment.  V roce 1913 se obě linky dostaly do vlastnictví jedné společnosti a během 20. let byly vybudovány spojnice ve stanicích Camden Town a Kennington. Tunely City & South London Railway byla rozšířena na standardní velikost a trať byla prodloužena na severu z Golders Green do stanice Edgware (1923-1924) a na jihu z Clapham Common do stanice Morden (1926). Výsledná linka byla pojmenována jako Morden-Edgware Line, i když existovaly mnohé alternativní pojmenování ve stylu kontrakce Baker Street & Waterloo Railway na "Bakerloo", jako např. "Edgmorden" nebo "Medgware". Své současné jméno, Northern Line, dostala linka v roce 1937.

Northern Heights.

V červnu 1935 předstoupil London Transport s odvážným plánem prodloužit trasu Northern Line s využitím již existujících tratí (zejména London & North Eastern Railway na sever od Highgate) skrz tzv. "Northern Heights Plan". Tyto tratě postavila společnost Edgware, Highgate and London Railway (a její následovníci) v 60. a 70. letech 19. století a vedly z Finsbury Parku do stanice Edgware přes Highgate s větvemi do Alexandra Palace a High Barnett. Dále by byla trať prodloužena z Edgware, přes Brockley Hill, Elstree až do Bushey Heath a novým depem Aldenham.  Projekt zahrnoval elektrifikaci pozemních tratí, které byly v té době obsluhované parními lokomotivami a vybudování tří nových spojnic: mezi Northern City Line a stanicí Finsbury Park na povrchu; prodloužení větve Highgate ke trati London & North Eastern Railway (LNER) nedaleko East Finchley skrz nové podzemní tunely a krátkou odbočku ze stanice Edgware patřící LNER do stejnojmenné stanice spadající pod London Underground.  Práce na projektu započaly koncem 30. let, avšak s počátkem druhé světové války se práce zabrzdily. Práce pokračovaly na spojnici z Highgate a na větvi směřující k High Barnett. Úsek Archway - East Finchley otevřeli v roce 1939, v roce 1940 otevřeli úsek East Finchley - High Barnet a nakonec v roce 1941 i novou stanici v Highgate. Jediná trať spadající pod LNER byla elektrifikována v roce 1941 až po Mill Hill East a sloužila k zásobování tamních kasáren. Práce na ostatních částech projektu byly zastaveny.  Po válce se území za Edgware stalo součástí tzv. "Zeleného pásu" (angl. "The Green Belt") a potenciální poptávka po vlakové dopravě z Bushey Heath se rozplynula. Dostupné finanční zdroje byly přesunuty na dokončení východního prodloužení Central Line a 9. únor a 1954 byl "Northern Hights Plan" zastaven na dobro. Trať z Highgate do Alexandra Palace byla v roce 1954 uzavřena pro přepravu cestujících. V současnosti je tato oblast oblíbená zejména u cyklistů.  V roce 1975 se Northern City Line, v té době známá jako větev Highbury, stala součástí British Rail a v současnosti je provozována společností First Capital Connect.

Současnost.

Během 80. a 90. let Northern Line pro svou nespolehlivost a přelidněnost získala přezdívku "Misery Line", i když její pověst se mírně vylepšila s uvedením nových vlakových souprav z roku 1995, které jezdí dodnes.  V roce 2003 se na stanici Camden Town vykolejil vlak. Tato nehoda poškodila signální zařízení a stanici během oprav nebylo možné využívat jako uzel - vlaky z Edgware jezdily pouze po větvi Bank, zatímco vlaky z High Barnett jezdily pouze po větvi Charing Cross. Plná převádí byla obnovena 7. března 2004. Jak příčina nehody se uvádí nevhodná geometrie tratě způsobující nadměrné tření. Během teroristických útoků v Londýně 7. červenec 2005 se čtvrtý útočník měl původně vydat na svou poslední cestu vlakem Northern Line, ale jelikož kvůli poruše jedné soupravy linku uzavřely, bombu odpálil místo toho v autobuse na Tavistock Square.  13. října 2005 byla provoz na celé Northern Line zastavena z důvodu technické závady na systému záchranných brzd ve vlacích. Omezený provoz byl obnoven 17. října a plný provoz byl obnoven o den později.

Vozový park.

Všechny soupravy na Northern Line jsou z roku 1995 a mají standardní nátěr v londýnských barvách - bílé, modré a červené. Oproti předchozím soupravám jsou stávající mnohem pohodlnější a jsou vybaveny orientačním systémem.

Trasa.

Uzel Camden Town.

Spojnice mezi dvěma severními větvemi a dvěma jižními větvemi Northern Line se nacházejí jižně od stanice Camden Town. Stanice ma dvojici nástupišť na obou severních větvích, takže vlaky směřující na jih mohou vyrazit směrem k Charing Cross nebo k Bank z kteréhokoliv jižního nástupiště.

Větev Charing Cross.

"Vlaky směřující na jih obvykle končí ve stanici Kennington, kde se otáčejí."

Větev Bank.

"Obě větve se spojují před stanicí Kennington."

Budoucnost.

Transport for London si v roce 2025 představuje rozdělení Northern Line do dvou zvláštních linek. Současný provoz souprav ve všech kombinacích mezi větvemi totiž omezuje interval souprav na max. 2,5 min., protože soupravy na sebe musí navzájem čekat na kolejových křížení. Oddělení linek umožní zmenšení intervalu na 2 min. (nebo i méně) na všech částech trasy. K tomuto však bude nutné přestavět stanici Camden Town, protože v současném stavu by nezvládla nápor přestupujících. Navzdory vizím, má TfL problém se získáním povolení pro projekt a přestavbu. V případě realizace by se mohl změnit název a barva jedné nebo obou linek. Linka větve Charing Cross by končila ve stanici Kennington, odkud by mohla být prodloužena dále na jih.  Od roku 2011 má na lince začít fungovat automatická obsluha vlaku, která je již v současnosti v provozu na DLR a od roku 2009 má být i na Jubilee Line.  Program Thameslink v centru města by měl pomoci Northern Line a pobrat část cestujících.  V červnu 2008 společnost Treasury Holding vlastnící elektrárnu Battersea oznámila návrh na prodloužení Northern Line ze stanice Kennington do nově přestavěné oblasti v místě dnešní elektrárny. Výstavba započala v roce 2015 s předpokládaným dokončením prodloužené trasy do stanice Battersea Power Station v roce 2020.

Zajímavosti.

Mezi stanicí Hampstead a Golders Green se nachází rozestavěná, ale nikdy nedokončená stanice North End. Stavební práce na ní byly ukončeny v roce 1906. Se svými 63 metry měla být nejhlubší na celém systému metra. V současnosti nejhlubší je tak stanice Hampstead s nástupišti 58,5 metry pod úrovní terénu.

Northern Line je jedna z linek londýnského metra. Na mapách je znázorněna černou barvou. Je to podzemní linka s raženými tunely na ose sever-jih. Se svými dvěma větvemi v severní části a dvěma větvemi v centrální části patří k nejsložitějším trasám londýnské podzemní sítě a je nejvíce vytíženou linkou vůbec. Navzdory svému názvu (česky: "severní linka") je linkou, která sahá nejdále na jih.

La Northern line (en français : ) est une ligne du métro de Londres. Inaugurée en 1890, elle est actuellement la ligne la plus fréquentée de réseau, avec 294 millions de passagers par an. Longue de 57,6 kilomètres, elle dessert 50 stations. Elle est représentée en noir sur le plan du métro de Londres.


Historie.

Circle Line byla schválena, když parlamentních jednání v letech 1853 a 1854 povolily na Metropolitan and the Metropolitan District Railways vnitřní okruh. Skutečností se stal 6. října 1884. Elektrifikace linky, na níž do té doby jezdily parní lokomotivy začala na pokusném úseku v roce 1900. První vlaky na elektrický pohon byly postupně představovány za 11 dní do 24. září 1905.  Vnitřní okruh byl následován vnějším, potom středním a za krátký čas dokonce i jiným větším okruhem jako byl vnější. Avšak žádný z nich nebyl kompletní kruh; např. vnější okruh byl následován North London a West London Railways ze stanice Broad Street do Willesden Junction a Addison Road (dnes Kensington (Olympia )), pak ke stanici na District Line - Mansion House. Dnes vlaky na Silverlink provozovaná na obdobném půlkruhu z Richmondu do východního Londýna a plánuje dokončit venkovní železniční okruh pod jménem Orbirail.

Teroristické útoky 7. července 2005.

7. července 2005 se dva vlaky na Circle Line staly terčem teroristů. Výbuchy nastaly téměř současně o 08:50 BST (British Summer Time - Britský letní čas), první mezi stanicemi Liverpool Street a Aldgate a druhý v stanici Edgware Road, kde výbuch poškodil tunel, který následně poškodil vlak jedoucí v protějším směru.  Následně po výbuších uzavřeli celou Circle Line. Zatímco většinu ostatních linek znovu otevřeli 8. července 2005, Circle Line zůstala zavřena na několik týdnů a otevřeli ji za necelý měsíc po výbuších - 4. srpna 2005. Při výbuších ve vlacích na Circle Line zahynulo nejméně 14 osob. Třetí bomba vybuchla mezi stanicemi King's Cross St. Pancras a Russell Square na Piccadilly Line.

Vozový Park.

Na Circle Line jezdí soupravy typu S7 s charakteristickými barvami londýnského metra - červenou, bílou a modrou.

Budoucnost.

Circle Line pravděpodobně zanikne v její původní podobě v roce 2011 a bude sloučena s Hammersmith & City Line. Nová linka by jezdila ze stanice Hammersmith přes Paddington a pak by udělala úplný okruh dnešní Circle Line končících ve stanici Edgware Road.  Okružní trasy mají podstatný problém ohledně jízdních řádů. Soupravy jsou neustále v pohybu, takže je zde malý čas "na vynulování zpoždění". I malé zpoždění způsobí podstatně horší výsledek než na neokružných linkách. Zpoždění se dá vynulovat delšími pobyty ve stanicích (určenými jízdním řádem), ale toto zvyšuje dobu cestování a naopak snižuje počet vlaků. Navrhované sloučení by mohlo tento problém odstranit, protože by zde byl dostatečný čas na vynulování zpoždění na obou konečných stanicích linky.  Bylo potvrzeno, že linka přestane existovat již v prosinci 2009.  Výše uvedenému navzdory je linka v provozu i v roce 2016

Trasa.

Ve směru hodinových ručiček ze stanice Paddington:

Circle Line je jedna z linek londýnského metra, která jako taková vznikla až v roce 1949, kdy se oddělila od jejích základních linek - Metropolitan Line a District Line, i když se na mapách objevila již v roce 1947. Je často označována jako "virtual line", protože na lince není jediná stanice, kde by zastavovala sama. Je to z toho důvodu, že Circle Line byla vytvořena již ze dvou existujících linek. Jediné úseky tratě, na kterých linka jede o samotě jsou mezi stanicemi High Street Kensington a Gloucester Road a mezi Tower Hill a Aldgate. Z linky se dá přestoupit na většině hlavních londýnských terminálů. Je to osmá nejvytíženější linka v síti.

La Circle line (en français : ) est une ligne du métro de Londres. Inaugurée en 1884, elle est empruntée par environ 73 millions de passagers par an. Elle est représentée en jaune sur le plan du métro.


Dějiny.

Vznik.

Piccadilly Line vznikla jako Great Northern, Piccadilly & Brompton Railway (GNP & BR), což byla jedna z několika železnic společnosti Underground Electric Railways Co of London Ltd, jejíž ředitel byl Charles Yerkes, který však zemřel dříve, než se jeho plány staly skutečností.  V roce 1902 se objevilo před parlamentem 26 návrhů zákonů, které hovořily o povolení umístit železnici v Londýně hlouběji do podzemí. Několik z nich navrhovaly konkurenční trasy a uložilo aby Parlamentní výbor o tom rozhodl. Nakonec to vyhrála dnešní Piccadilly Line.  Odsouhlasený návrh zahrnoval sloučení dvou navrhovaných podzemních železnic - Great Northern and Strand Railway (GN & SR) a Brompton and Piccadilly Circus Railway (B & PCR), a převzetí plánovaného podzemního úseku mezi stanicemi South Kensington a Earl's Court na District Railway (návrh byl schválen v roce 1897, ale nikdy se neuskutečnil). V návrhu byl zahrnut i spojovací úsek mezi stanicemi Piccadilly Circus a Holborn.  První úsek Great Northern, Piccadilly & Brompton Railway byl oficiálně otevřen 15. prosince 1906 mezi stanicemi Finsbury Park a Hammersmith.  30. listopadu 1907 byl otevřen krátký úsek, který se větví od hlavní trati ve stanici Holborn a směřoval do stanice "Strand" (později Aldwych). Tento úsek byl plánován jako poslední na Great Northern, Piccadilly & Brompton Railway před sloučením s Brompton and Piccadilly Circus Railway. V roce 1905 (a znovu také v roce 1965) bylo navrženo prodloužit tento krátký úsek dále na jih pod Temži do stanice Waterloo, ale tato eventualita však nebyla nikdy provedena. Přestože měl dva zvláštní tunely, od roku 1918 byl východní tunel uzavřen a v západním začala jezdit kyvadlová doprava.  1. července 1910 byl schválen zákon o sloučení Great Northern, Piccadilly & Brompton Railway a další železnice společnosti Underground Electric Railways Co of London Ltd (Baker Street & Waterloo Railway, Charing Cross, Euston & Hampstead Railway a District Railway) do jednoho celku - London Electric Railway Company.  10. prosince 1928 byla otevřena nová stanice na Piccadilly Circus, která zahrnovala podpovrchový vestibul a 11 eskalátorů. Toto byl začátek důležitého vývoje železnic - tedy komplexní program rozšiřování stanice na základě rozšíření Piccadilly Circus.

Prodloužení do Cockfosters.

V 20. letech se na tehdejší konečné stanici Finsbury Park začalo objevovat vážné zahlcení, protože cestující museli přestoupit na povrchovou dopravu směr severní a severovýchodní Londýn. Proto bylo navrženo co nejdříve prodloužit trasu buď směrem na Tottenham a Edmonton nebo na Wood Green a Palmers Green. Začátek 30. let byl obdobím hospodářského úpadku a tak z důvodu snížení nezaměstnanosti vláda uvolnila své finanční prostředky. Hlavní bod návrhu bylo prodloužení směrem na sever do Cockfosters. V plánu bylo také postavit stanici mezi dnešními Manor House a Turnpike Lane na křižovatce ulic Green Lanes a St Ann's Road v Harringey, ale výstavbu zastavil Frank Pick, který se domníval, že tramvajová a autobusová doprava je zde dostatečná. Avšak větrací šachta v podobném stavebním stylu jako ostatní stanice v té době je viditelná dodnes. Prodloužená trať měří 12 km (7,7 mil), z toho v tunelu vede trať jen po jih stanice Arnos Grove. Celkové náklady na výstavbu činily 4 miliony liber a trať byla prodloužena na 3 etapy:

Prodloužení na západ.

Na mnoha stanicích z tohoto prodlouženého úseku je patrný stavební styl Art Deco navržen Charlesem Holden.

Victoria Line.

Během projektování trasy Victoria Line bylo navrženo, že stanici Manor House by měla převzít Victoria Line a dále byly plánované nové přímé tunely z Finsbury Parku do stanice Turnpike Lane, čímž by se zkrátila doba cesty za do Londýn a. Tento návrh byl nakonec zamítnut kvůli možnému nepohodlí cestujících, které by bylo způsobeno během přestavby, jakož i kvůli vysoké ceně nových tunelů. Nicméně, Piccadilly Line byla výstavbou i tak zasažena, a to zejména ve stanici Finsbury Park. Vlaky směrem do centra byly přesměrovány přes nově postavené tunely, kde využívali nástupiště, na kterém byl umožněn přímý přestup na Victoria Line (dříve nástupiště využívala Northern City Line). Tyto práce definitivně ukončily v roce 1965 a soupravy ve směru do centra začaly jezdit v nových tunelech 3. října 1965, tři roky před otevřením prvního úseku Victoria Line.

Prodloužení na letiště Heathrow.

V roce 1975 byl otevřen nový podpovrchový úsek Hounslow West - Hatton Cross, přičemž se stanice Hounslow West přesunula do podzemí. Dále, v roce 1977 byla trasa prodloužena na letiště Heathrow, s prvotním názvem stanice Heathrow Central (dnes Heathrow Terminals 1, 2, 3), protože v roce 1984 byl otevřen jednosměrný okruh na jih do stanice Heathrow Terminal 4.  Od 7. leden a 2005 do 17. září 2006 trať přes Heathrow Terminal 4 uzavřely, aby mohly propojit tunely do budoucí stanice Heathrow Terminal 5, kde bude jezdit každý druhý vlak (ostatní půjdou přes stanici Heathrow Terminal 4). V létě 2006 byla na krátkou dobu Piccadilly Line zkrácena do stanice Hatton Cross z důvodu napojení tunelů v Heathrow Terminals 1, 2, 3 a náhradní autobusová doprava jezdila do obou stanic - Heathrow Terminals 1, 2, 3 a 4. Toto prodloužení je také nazývané "PiccEx" (skrat.:"Piccadilly Line Extension") a novou stanici spolu s terminálem otevřeli 27. března 2008.

Teroristické útoky 7. července 2005.

7. červenec a 2005 se souprava na trase Piccadilly Line stala terčem sebevražedných bombových atentátníků. Bomba vybuchla ve vrcholící ranní špičce o 8.50 BST (British Summer Time - Britský letní čas) mezi stanicemi King's Cross St. Pancras a Russell Square. Bomba byla součástí koordinovaných útoků v Londýně a byla synchronizována s dalšími třemi bombami - 2 vybuchly na Circle Line a 1 v autobuse na Tavistock Square. Poměrně malá trhavina byla ukryta v batohu a všichni 4 atentátníci při výbuchu zahynuli. A právě tato bomba měla za následek nejvíce mrtvých - 21. Evakuace se ukázala jako nejobtížnější, protože Piccadilly Line se nachází hluboko pod zemí a bylo tam těžké dostat záchranářů. Během zbytku dne byla celá trasa uzavřena. Okrajové části trasy otevřeli následující den 8. červenec a (soupravy nejezdily mezi Hyde Park Corner - Arnos Grove) a plná provoz zahájila 4. srpen a, 4 týdny po výbuchu.

Vozový park.

Jako vlastně téměř na všech trasách londýnského metra, i na Piccadilly Line jezdí jen jeden typ souprav, a to z roku 1973. Šestivozové soupravy jsou natřeny v barvách londýnského metra - v červené, modré a bílé. Ve špičce je na plný provoz linky potřeba 76 souprav z celkového počtu 88 a jen jedna souprava byla vážně poškozena při teroristických útocích 7. červenec a 2005. I když byl vozový park nedávno zrekonstruovaný, do roku 2014 se plánuje zcela vyměnit stávající soupravy za nové. V minulosti zde jezdily i soupravy z let 1959, 1956, 1938, 1923 a 1906.  Soupravy jsou deponované ve dvou depech - v Northfields (přístup ze stanic Northfields a Boston Manor) a v Cockfosters (přístup ze stanic Oakwood a Cockfosters). Odstavné koleje se nacházejí v stanicích South Harrow, Arnos Grove, Rayners Lane, Down Street, Wood Green, Hyde Park Corner, Acton Town a Uxbridge.

Aktuální obsluha.

Intervaly souprav na Piccadilly Line mimo špičku:  Polovina souprav do Uxbridge se otáčí již ve stanici Rayners Lane - interval 10 min. je mezi stanicemi Acton Town a Rayners Lane a interval 20 min. mezi Rayners Lane a Uxbridge (tento úsek je doplňován Metropolitan Line).  Pozdě večer spoje končí už ve stanici Oakwood namísto pravidelně konečné v Cockfosters.

Trasa.

Poznámka: Za názvem stanice se nachází datum otevření, případně datum jejího zavření a také její případný původní název.

Prodloužení do Hounslow a Uxbridge.

Linka se zde rozděluje na dvě větve - do Uxbridge a na letiště Heathrow.

Zajímavosti.

Závěrečná píseň skupiny The Feeling na albu"Twelve Steps and Home"z roku 2006 je nazvána "Blue Piccadilly".

Piccadilly Line je jedna z linek londýnského metra, na mapách je označena tmavě modrou barvou. Prochází Londýnem ve směru severovýchod-západ. V centru se nachází hluboko pod zemí, přičemž její úseky v okrajových částech města se nacházejí na povrchu. Je to třetí nejvytíženější linka v síti.

La Piccadilly line (en français : ) est une ligne du métro de Londres ouverte en 1906. Elle relie Cockfosters au nord à l'aéroport de Londres-Heathrow et à Uxbridge à l'ouest. Elle possède la couleur bleu foncé sur le plan du métro londonien. Lors du cycle annuel 2016-2017, plus de 206 millions de passagers en font usage. Il s'agit d'une ligne profonde allant du nord à l'ouest de Londres via la zone 1 avec d'importantes sections en surface dans sa partie extérieure. Sur ses 53 stations, 25 sont souterraines.


Vznik.

Kořeny nové levice tkví v intelektuálním kvasu a společenské atmosféře 60. let. Nová levice zdůrazňovala nespravedlnost a špatnost kulturních, morálních a společenských norem konzervativní buržoazní společnosti, jež považovala za zpátečnické a přežilé. V zásadě tak usilovala o vymanění se ze zažitých společenských norem, schémat a klišé. V souvislosti s novou levicí se proto někdy hovoří o tzv. „kulturní revoluci“, na rozdíl od revoluce sociální, související s idejemi tzv. staré levice. Filozoficky se nová levice prolíná do značné míry s postmodernismem, je ovlivněna např. poststrukturalismem a kritickou teorií (Jean Paul Sartre, André Gorz), frankfurtskou školou, H. Marcusem či J. Habermasem a dalšími.

Charakteristika.

V podstatě jde spíše o konglomerát vzájemně blízkých myšlenek, postojů a zásad, než o jednolitý, pevně daný a vymezený politicko-filozofický směr, jako např. socialismus, liberalismus či konzervatismus. Program nové levice tradičně prosazuje sociálně liberální a progresivní myšlenky humanismu, pacifismu, multikulturalismu, feminismu, rasové/etnické rovnosti, silný důraz klade na ochranu životního prostředí, LGBTQ práv a boj s diskriminací; k myšlenkám nové levice může být řazen rovněž boj proti globalizaci a další. Obdobně jako u tzv. staré levice, tj. levice socialistického či sociálnědemokratického střihu, tvoří i u nové levice ústřední myšlenku idea rovnosti a spravedlnosti. Oproti prosazování ekonomické rovnosti, jakožto domény staré levicí, se ovšem s ohledem na její programová témata zaměřuje spíše na rovnost a spravedlnost sociální.  Novou levice lze rozdělit také na dva směry podle jejího vztahu k problému globalizace. První z těchto směrů přistupuje ke globalizaci pozitivně (v Česku patří k reprezentantům tohoto směřování Petr Uhl, ve světě například Henri-Bernard Lévy). Druhý postoj je naopak ke globalizaci kritický (Noam Chomsky).  Novou myšlenkovou orientaci, jež postavila svobodně uvažující intelektuály nové levice proti tradiční levici je možné charakterizovat těmito body:

Nová levice v České republice.

V socialistickém Československu mělo mnohé z myšlenek nové levice tendence k prosazení se během procesu politického uvolnění koncem 60. let, tzv. pražského jara, kdy působilo Hnutí revoluční mládeže. Invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa v srpnu 1968 a následný nástup normalizace však učinily těmto snahám přítrž. Během normalizačních let zůstal intelektuální diskurz blízký tezím nové levice doménou povětšinou uzavřených disidentských kruhů. Fakticky se tak nová levice v Československu etablovala až po politickém převratu v roce 1989, zejména v okruhu Občanského hnutí. K čelným českým představitelům myšlenek či postojů vycházejících z ideových kořenů nové levice patří např. politici Petr Uhl a Jan Tamáš, filozofové Václav Bělohradský a Martin Škabraha, sociologové Jan Keller, Jiřina Šiklová a řada dalších. Podle mínění skupiny okolo Václava Klause měl k některým myšlenkám nové levice blízko i bývalý československý a český prezident Václav Havel.  Na české politické scéně prosazují v současnosti nejvíce z postojů nové levice zejména některé osobnosti a proudy v ČSSD (Jiří Dienstbier ml.) a zelené strany (Strana zelených a její levicová platforma, Klíčové hnutí Taťany Fischerové nebo hnutí Změna).

Kritika nové levice.

Myšlenky nové levice bývají nejčastěji kritizovány z pravicově konzervativní části politického spektra. V kontrapozici vůči nové levici stojí zejména neokonzervatismus, pravicová politická doktrína, vzniklá v 80. letech 20. století v USA, prosazující společenský konzervatismus v kombinaci s ekonomickým liberalismem (neoliberalismem) a mocenskou hegemonií USA a jejich spojenců.

Nová levice (: "New Left") je myšlenkový směr a společensko-politické hnutí levicového zaměření, prosazující se od 60. a 70. let 20. století zejména v USA a západoevropských zemích. Od pádu komunistických režimů a rozpadu bipolární světové soustavy se prosazuje i v tzv. postkomunistických středo- a východoevropských zemích včetně České republiky.

La Nouvelle gauche, ou New left en anglais, est une expression utilisée pour qualifier un ensemble de mouvements de gauche et d'extrême gauche dans différents pays, essentiellement durant les années 1960 et 1970. Les remises en cause portées par la Nouvelle gauche sont à la fois sociales, économiques, mais aussi philosophiques et même psychologiques (voir antipsychiatrie). Elle se constitue en grande partie dans la critique des mouvements de gauche « traditionnels » du passé, dont l'analyse se focalise surtout sur le travail, et ainsi sur les luttes des travailleurs (du mouvement ouvrier, et le militantisme des syndicats et des partis de gauche).


Mládí.

Jan (jak se Robert III. původně jmenoval) se roku 1363 připojil ke svému otci v neúspěšné vzpouře proti Davidovi II. Jednou z příčin bylo utrácení prostředků vybraných na výkupné za Davida z anglického zajetí. Roku 1367 mu otec věnoval hrabství Atholl a Jan se oženil s Anabellou Drummondovou. David posílil jeho pozici tím, že ho jmenoval hrabětem z Carricku.  David zemřel náhle v únoru 1371. Janův otec se stal skotským králem a ještě předtím mu věnoval pozemky v okolí Firth of Clyde. Robert II. posílil pozici svých synů tím, že nechal parlament schválit výnos, který každému z jeho synů přiznal nárok na následnictví na trůnu.

Správce Skotska.

Robert II. upevňoval pozici svého rodu ve Skotsku rozšiřováním vlivu svých synů. Jan se tak stal správcem jižní části Skotska, zatímco Alexandr ovládal sever země. Alexandrovo využívání banditů vyvolalo velkou kritiku mezi šlechtici ze severu země a ukazovalo na Robertovu neschopnost nebo neochotu kontrolovat své syny. To nakonec vedlo ke ztrátě podpory mezi aristokracií. Sněm v listopadu 1384 odňal Robertovi královské pravomoci a předal je Janovi.  V červenci 1385 vpadlo skotské vojsko, s podporou francouzských sil, vedené Janem na sever Anglie. Toto tažení nebylo příliš úspěšné a vyprovokovalo odvetu Richarda II. Všeobecný sněm konaný roku 1385 požadoval, aby Jan vyrazil na sever země a zpacifikoval Alexandra. Nicméně Janovi se tato akce nezdařila a Alexandr naopak svou pozici posílil.  Skotská armáda porazila v srpnu 1388 Angličany v bitvě u Otterburnu, ale její velitel Jakub, hrabě z Douglasu byl zabit. Jan tím ztratil jednoho ze svých nejvlivnějších spojenců a funkce správce Skotska mu byla na sněmu v prosinci 1388 odňata. Robert II. vyrazil na sever země, aby tam posílil svou pozici, ale po návratu v dubnu 1390 zemřel.

Král Skotska.

V květnu 1390 povolil parlament Janovi změnu jména na Robert, zřejmě proto, aby tak posílil spojení se svým otcem a odlišil se od krále Jana. Robert roku 1392 posílil pozici svého syna Davida, nyní hraběte z Carricku, když mu pomohl zařídit si vlastní dvůr. Král také vyřešil vztahy s Anglií uzavřením mírové dohody s Richardem II. a posílením pozice hraběte z Angusu na jihovýchodě země.  Ale na sněmu v dubnu 1398 musel čelit silné kritice za to, že nedokázal pacifikovat severní oblasti země. V listopadu 1398 se konalo setkání vlivných šlechticů a jeho syna Davida, kteří pak na sněmu v lednu 1399 předali královské pravomoci na tři roky do Davidových rukou.  Mezi Davidem a Georgem Dunbarem, hrabětem z Marchu, došlo ke sporu poté, co si David místo dojednaného sňatku s Alžbětou Dunbarovou vzal jinou ženu. David se začal chovat nezávisle, začal si přivlastňovat prostředky z daní a výnosy z biskupství v St. Andrews. Poté co roku 1402 vypršela doba, po kterou byl pověřen královskými pravomocemi, byl uvězněn na Falklandském hradu, kde v březnu zemřel.  Po Davidově smrti přešla správa Skotska do rukou vévody z Albany. Po porážce skotského vojska v bitvě u Humbletonu se Robert stáhl na své panství. Na konci roku 1404 se pokusil obnovit svůj vliv ve sporu mezi Alexandrem Stewartem a vévodou z Albany o hrabství Mar. V zimě 1405–6 se jeho zdravotní stav zhoršil a jeho syn Jakub byl poslán do Francie, aby se dostal mimo dosah vévody z Albany. V březnu 1406 byla loď přepadena anglickými piráty a Jakub byl předán do rukou Jindřicha IV. Robert odejel na Rothesayský hrad, kde poté, co se dozvěděl o synově zajetí, 4. dubna 1406 zemřel.

Robert III. (cca 1337 – 4. dubna 1406), vlastním jménem Jan, byl králem Skotska, nejstarším synem Roberta II. a jeho manželky Alžběty Mureové a jako syn byl legitimizován po jejich sňatku roku 1347.

Robert III (vers 1337 – 4 avril 1406), né sous le nom de Jean Stewart, roi d'Écosse, ("Raibeart" III en gaélique écossais) règne de 1390 à 1406.


Charakteristika.

Tuleň středomořský se řadí mezi ploutvonožce. Ploutvonožci se vyvinuli uprostřed třetihor ze suchozemských šelem. Je jich asi 30 druhů a jednotlivé druhy se od sebe moc neliší. Jsou přizpůsobeni životu ve vodě, končetiny mají proměněné v ploutve. Jsou to velmi dobří plavci, rychlost plavání dosahuje až 30 km/h. Potravou ploutvonožců je plankton, měkkýši a ryby. Všichni ploutvonožci mají silnou vrstvu tuku, která je chrání před chladem, a mají srst s velice hustou podsadou. Tuleň středomořský patří do řádu tuleňovitých, pro který je charakteristická chůze po předních končetinách. Tuleni se zdržují spíše u břehu, kde hloubka moře nedosahuje více než 70 m. Neumí se potápět do velkých hloubek a musí často odpočívat na souši. Jsou to plaší tvorové. Mláďata kojí mateřským mlékem a krev mají stejně teplou jako ostatní savci. Délka tuleně středomořského dosahuje u samice 230 cm a u samce až 320 cm. Váží až 320 kg. Zvíře je černohnědě zbarvené a na břiše má velkou světlou skvrnu. Někteří tuleni jsou jednotně hnědí. Ve stáří dochází k prošedivění srsti, která má pak stříbrný nádech. Jejich latinský název "Monachus" je odvozen od ruského slova mnich, což souvisí s jejich jednoduchým tmavým zbarvením.

Výskyt.

Původně žil tuleň středomořský na ohromném území, od pobřeží Černého moře přes celé Středozemní moře až k pobřeží Madeiry a Kanárských ostrovů. Příbuzný poddruh žil v karibské oblasti, avšak tam je dnes vyhuben. Třetí příbuzný podruh v počtu několik set jedinců stále žije v okolí Havajských ostrovů. Tento druh tuleně je výborně přizpůsoben subtropickým podmínkám. Středomořští tuleni se v tomto století stali velmi vzácní díky nekontrolovatelnému odstřelu, kdy jejich stav klesl z několika desítek tisíc na pouhých několik set kusů, které žijí ve východním Středozemním moři, u západního pobřeží Afriky a na pobřeží Jadranu. Malé skupinky tuleňů se občas vyskytují i v západním středomoří např. v oblasti Sardinie, právě tady byl však tuleň středomořský přívalem turistů kriticky ohrožen. Od roku 2010 se několik jedinců usadilo v oblasti severního Jadranu u Puly, kde se s nimi potkávají i potápěči pod vodou.

Způsob života.

Tuleň středomořský se potápí především na skalnatých pobřežích v okolí jeskyní, kam se často ukrývá. Žije převážně na starých známých březích, kde odpočívá a rodí mláďata. Z místa na místo se přesouvá velmi vzácně. A proč vlastně dochází k takovému úbytku tuleně středomořského? Vědci si tento fakt vysvětlují takto: Mále kolonie žijící u pobřeží jsou dnes velmi vyrušovány čluny a loděmi s turisty. Lodě pronikají čím dál hlouběji do nejodlehlejších zákoutí pobřeží a tak se zvířatům nedostává patřičného odpočinku a nemají ve svých útočištích prostor ani k potřebnému rozmnožování. Právě proto, že nemají klid na souši, ukrývají se do jeskyní.  Tuleň středomořský je výjimkou mezi tuleni, neboť se velmi dobře pohybuje po souši, na rozdíl od jiných tuleňů, kteří se po souši pohybují spíše nemotorně. Za to, že se po souši takto obratně pohybuje, vděčí širokým a mohutným drápům na předních končetinách, které normálně využívá k plavání. Po vylezení z vody se mohutnými drápy uchycuje na skalách. Drápy mu umožňují, na rozdíl od tuleně obecného, opustit moře i na skalnatém pobřeží. Hlavním nepřítelem tuleně středomořského je žralok, kterému však dokáže svým obratným pohybem ve vodě uniknout.  Tuleň středomořský má chrup jako šelma a je schopen kořist nejen uchopit ale i rozkousat. Potravu si rozporcuje na kusy určité velikosti, které pak v celku polyká, aniž by je dále rozkousal.  Důležité je, aby měl tuleň klid, především v letních měsících, protože se musí chladit a chránit před slunečním zářením a následným přehřátím. K tomuto cíli vyhledává stinná místa v skalních rozsedlinách nebo podmořských jeskyních a pohybuje se v tomto období jen velmi málo.  Tuleni se dožívají dvaceti let, někdy i více. Dorozumívají se rozličným chrochtáním a ostrým štěkáním.

Potrava.

Živí se rybami a dalšími mořskými tvory, které často skupinově loví.

Rozmnožování.

Tuleni přivádí svá mláďata na svět na souši, kde se jich během rozmnožování shromažďují stovky. Každý samec se snaží zabrat si pro sebe co největší skupinu samic a ostatní samce zahání neohrabanými poskoky. Ve vodě se postupně páří se všemi svými samicemi. Tuleni středomořští dávají přednost nepřístupným a nerušeným místům, která slouží pouze k odpočinku a vrhu mláďat. Mláďata se rodí v září a v říjnu a matka o ně pečuje tři roky. Když dospějí do věku 4 let, jsou již pohlavně zralí. Tulení mláďata jsou roztomilá, avšak i tito skoro bezbranní tvorové jsou zabíjeni lidmi pro jejich kožešinu.

Tuleň středomořský ("Monachus monachus") patří do nevelké skupiny mořských vodních savců – ploutvonožců. Jeho domovem bylo kdysi celé Středozemní moře a přilehlé oblasti. Rybáři však v tuleních viděli konkurenci, která jim snižuje úlovky a tak je začali hubit, často velmi nevybíravými metodami. To vedlo k vymizení tuleně středomořského z velké části jeho původního areálu. Dnes je tuleň středomořský na pokraji vyhynutí. Poslední žijící tuleni jsou roztroušeni po celé oblasti Středozemního moře.

Le phoque moine de Méditerranée ("Monachus monachus") est une espèce de pinnipèdes rencontrée en Méditerranée, mais aussi sur les côtes de Madère, du Sahara occidental et de Mauritanie. Il est en danger, c'est la plus menacée des espèces de pinnipèdes.


Chimérismus u rostlin.

U rostlin mohou chiméry vznikat podobně jako u živočichů při splývání a dělení rodičovských buněk, tak, jako je tomu u polyploidie, během nejranějších fází vývoje zárodku. Tyto chiméry jsou nazývány chiméry chromozomální. Chromozomální chiméry se odlišují od původního jedince různými vrstvami chromozomů, absencí některých a smísením nebo přidáním jiných.  Chimérismus u rostlin se někdy morfologicky projevuje jako fasciace tkání, variegace nebo listová mozaika, která se objevuje i třeba jen na části celé rostliny.

Chiméry meristémů.

V tkáních chiméry často vznikají v růstových vrcholech rostlin. Některé buňky prochází genetickou změnou vyvolanou prorůstáním geneticky různých tkání, napadením virem, mutagenním zářením nebo jinými vlivy, například chemickými teratogeny. Část tkáně vznikající v chimérách po částečné mutaci rostliny pak například není schopna tvoření chlorofylu. Rostlinné tkáně mají však do určité míry schopnost kompenzovat změny, například ve velikosti buněk v sousedních vrstvách a celek tkáně tak není často funkčně poškozen, rostlina se vyvíjí dále i s geneticky poškozenou částí tkáně.  Další vývoj chiméry ovlivňuje především způsob a intenzita dělení zmutované tkáně. Ta může spoluvytvářet části orgánů a celé orgány, nebo se nešířit vůbec. Pokud je však zmutovaná buňka umístěna v blízkosti růstového vrcholu dělí se a spoluvytváří části rostliny.  Výzkum který se zabýval chimérismem rozděluje chiméry meristémů u rostlin z tohoto pohledu na tři druhy:  Periklinální meristémové chiméry jsou považovány za nejstabilnější tkáňové chiméry, které má smysl šířit vegetativním množením. Dělivý meristém obsahuje jednu celou vrstvu, která je geneticky odlišná od zbytku meristému (zelenec "Chlorophytum comosum" 'Variegatum'). Chiméra se může vyskytovat jen u části rostliny, takže množením částí, která není chimérou je získána původní odrůda (u beztrnné ostružiny 'Thornfree' kořenové řízky tvoří otrněné jedince).  U meriklinální meristémové chiméry tvoří změněné buňky jen část jedné vrstvy u dělivé tkáně. Část rostliny je tedy chimérou a část je nezměněna. Takže je například změněna jen část listu.  Sektorové chiméry jsou nestabilní a mohou vést k tvorbě celých organel, které jsou chimérami a jiných, jenž vůbec nejsou změněny, v závislosti na tkáni na růstovém vrcholu. U sektorové chiméry změna zasahuje více vrstev tkání než jen jednu.  Pečlivým pozorováním vzoru zbarvení u dvouděložných rostlin lze odhadnout způsob tvorby chiméry v růstových pletivech u daného jedince, ale úplnou jistotu může dát pouze laboratorní vyšetření.

Projevy chimér u rostlin.

Kromě pestrolistosti je známým projevem chimér se změnami epidermální tkáně beztrnnost ostružin nebo lysost u broskvoní (nektarinky), různobarevné vzory na některých kultivarech květin. Chiméry na úrovni polyploidie, například tetraploidy, vedou k zvětšení velikosti plodů.

Chiméry vzniklé transplantací tkáně.

U rostlin je člověkem často chimérismus uměle vytvářen při roubování nebo štěpování, srůstáním částí tkání v rámci jedince. Buňky podnože mohou pronikat do štěpu či roubu a obráceně, ale obvykle tkáně pouze vzájemně srůstají a podílí se funkcemi na stavbě rostliny. V různých částech rostliny takto vzniklého celku se mohou vyvíjet části původem z odlišných jedinců, takže mohou být na jedné rostlině organely dvou a více různých druhů.  Bezchlorofylové formy kaktusu "Gymnocalycium mihanovichii" cv. "Hibotan" jsou zářivě červené. Jsou roubovány na zelenou podnož, která dodává roubu asimiláty. Podobně jsou prodávány ovocné dřeviny s naroubovanými více odrůdami.

Množení chimér.

Množení chimér je možné vegetativně, ale u meriklimálních a sektorových chimér může dojít k odběru části tkáně bez změněných buněk, tedy původní rostliny. U mnoha dalších odrůd je třeba množit chiméry k zachování vlastností výhradně vrcholovými výhony.

Ekonomický význam.

Náhodně vzniklé chiméry zelené a bezchlorofylové formy rostlin jsou někdy ceněny a pěstovány pro svůj bizarní vzhled, jako např. "Myrtillocalycium" cv. POLYP  Pro ekonomiku v zahradnictví má velký význam šíření roubovanců a očkovanců, nejen zvláštní nebo dekorativní vzhled meristémových chimér. V minulosti se jako jeden z prvních pěstováním a vytvářením chimér (polygenetických kříženců) s cílem získat rostliny s lepšími ekonomickými vlastnostmi nebo odolností zabýval v SSSR ovocnář Ivan Vladimirovič Mičurin.

Chimérismus u živočichů.

Chimérismus se může vyskytovat nejen u rostlin, ale i u živočichů a dokonce i běžně u člověka. K takovému stavu může dojít několika možnými způsoby - např. při těhotenství v podobě fetálně-maternálního mikrochimérismus nebo při transfúzi či transplantaci v podobě potransplantačního chimérismu; také je možné, že se jedinec už jako chiméra narodí a v takovém případ mluvíme o tzv. tetragametickém chimérismu.

Tetragametický chimérismus.

Tetragametický chimérismus je stav, kdy se v jednom organismu nachází genetická informace pocházející ze čtyř gamet, tedy dvou zygot, a standardně vzniká při oplození dvou vajíček dvěma spermiemi a následným splynutím těchto buněk. Tento chimérismu je vrozený. Podle toho, jak moc jsou genetické linie promíchané a exprimované v různých orgánech a tkáních se mohou důsledky pro jedince lišit. Projevy zahrnují většinou pohlavní soustavu - jedinec může být v extrémních případech hermafroditem. Také se projevují v krevních buňkách a na kůži.

Fetálně-maternální mikrochimérismus.

Fetálně-maternální mikrochimérismus popisuje stav, kdy se v těle matky a plodu nachází navzájem jejich buňky, které tam v malém množství vycestovaly skrze placentální bariéru. Může se stát, že do těla plodu jsou od matky přeneseny nejen jeho buňky, ale také buňky jeho předchozích sourozenců nebo dokonce plodů, které matka před ním potratila.

Chimérismus je stav, kdy se v jednom těle vyskytují dvě buněčné populace, každá od jiného jedince. Tyto populace se liší geneticky či dokonce pohlavím. Takový jedinec se nazývá chiméra. V těchto případech je porušeno jinak železné pravidlo, že celé tělo živočichů se vyvíjí z jedné buňky (zygoty).

En génétique, une chimère est un organisme, animal en général, formé de deux (ou plus) populations de cellules génétiquement distinctes.


Původ.

Luisa Meklenburská se narodila jako deváté dítě z jedenácti potomků vévody meklenbursko-güstrowského Gustava Adolfa (1633–1695) a jeho manželky Magdaleny Sibylly Holštýnsko-Gottorpské.

Manželství a život v Dánsku.

5. prosince 1695 se v Kodani provdala za dánského korunního prince Frederika a po smrti jeho otce Kristiána V. se stala dánskou královnou. Korunovace královského páru se uskutečnila v roce 1700 v kapli zámku Frederiksborg.  Budoucí král poznal Luisu během pobytu na meklenburském dvoře při jedné ze svých zahraničních cest. Prameny se při uvádění důvodů sňatku liší: některé hovoří o manželství z rozumu, jiné o manželství z lásky. Pokud by tyto měly pravdu, potom Frederikův cit rychle vyprchal – kromě řady příležitostných nevěr a avantýr se již po osmi letech manželství dopustil bigamie, oženiv se s "Helenou von Vieregg". Ta po roce zemřela při porodu, Frederik ovšem po čase opět uzavřel bigamický sňatek, a to s Annou Žofií Reventlow. (Když v roce 1721 královna Luisa zemřela, oženil se s ní znovu, oficiálně, necelé tři týdny po královnině smrti.)  V letech 1708–1709 byla Luisa manželovou regentkou po dobu jeho cesty do Itálie.  Královna Luisa tedy žila v Dánsku většinu času bez manžela a jeho lásky, hluboce ponížená a osamělá, vzdálená nejen života u dvora, kde byla jen ""královnou na obraze"", objevující se pouze při oficiálních ceremoniích, ale i skrytá před veřejností, u níž nebyla snad i z tohoto důvodu populární, na rozdíl od svého oblíbeného charismatického manžela. Během let se zcela ponořila do svého bolu a hledala útěchu ve víře a pietismu. Shromáždila úctyhodou kolekci náboženských knih (cca 400 svazků), která po její smrti byla věnována Královské dánské knihovně.  Svým dětem vštěpovala nenávist k Anně Žofii Reventlow, kterou nazývala německy (neboť dánsky se nikdy nenaučila) ""die Hure" (děvka, čubka)". Dcera Šarlota Amálie však měla k Anně Žofii Reventlow vlídný vztah a snažila se předcházet silnému nepřátelství, projevovanému jí po smrti Frederika IV. od dvora (a především od krále).  Se svým synem Kristiánem (budoucím králem Kristiánem VI.) měla Luisa velmi úzký a pevný vztah. I on byl hluboce nábožensky založen a i on se ve svém manželství utíkal k náboženství a pietismu.

Potomstvo.

Přes všechny peripetie manželství alespoň v prvních letech plnilo svou základní funkci a vzešlo z něj pět potomků; pouze dva se však dožili dospělosti: druhý syn, budoucí král Kristián VI. a nejmladší dcera Šarlota Amálie, která se nikdy neprovdala.

Smrt.

Královna Luisa zemřela v Kodani 15. března 1721. Její ostatky byly pochovány v katedrále v Roskilde, místě posledního odpočinku dánské královské rodiny.

Luisa Meklenburská (: "Louise", : "Louise zu Mecklenburg"; 28. srpna 1667, Güstrow, Německo – 15. března 1721, Kodaň, Dánsko) byla meklenburská princezna a jako manželka Frederika IV. dánská a norská královna.

Louise de Mecklembourg-Güstrow (en allemand : "Louise, Herzogin zu Mecklenburg"), née le à Güstrow (Duché de Mecklembourg-Güstrow) et décédée le à Copenhague (Royaume de Danemark et de Norvège), est reine consort de Danemark et de Norvège en tant que première épouse du roi Frédéric IV de Danemark.