Konstrukce a úkoly sondy.

Tříose stabilizovaná sonda tvaru čtyřbokého hranolu vybavená dvěma trojdílnými, po obou stranách tělesa sondy rovnoběžně umístěnými panely fotovoltaických baterií. Z hlediska technického se bude zkoumat:  Sonda nese iontový motor, používající jako pracovní látku xenon, ionizovaný mikrovlnným zářením a urychlovaný elektrostatickým polem. Pro potřeby autonomní navigace sonda nese:  Kromě toho sonda bude vypouštět speciální naváděcí cíle TM [=Target Marker] tvaru disku o průměru 10 cm s vysoce odrazivým povrchem. Na discích jsou vyleptána jména 877 490 osob. Pro průzkum planetky z oběžné dráhy kolem ní nese následující vědecké přístroje:  Pro průzkum okolí místa přistání nese malého skákajícího robota MINERVA. Odběrné zařízení vystřelením malého projektilu o hmotnosti několika gramů rychlostí 300 m/s do povrchu asteroidu zvíří drobný povrchový materiál (prach), který je následně shromážděn kuželovitou násoskou. Odběr vzorků se měl postupně uskutečnit na několika místech asteroidu při opakovaných přistáních. Pro dopravu vzorku na Zemi je sonda vybavena návratovým pouzdrem o hmotnosti 20 kg s padákovým systémem. Na horní podstavě sondy je umístěna pevná parabolická anténa pro spojení se Zemí.  Předpokládané trvání expedice je 4,5 roku.

Průběh letu.

Sonda byla vypuštěna z kosmodromu Kagošima dne 9. května 2003 ve 4.29:25 UTC na meziplanetární dráhu, která byla průběžně měněna tahem palubního iontového motoru.  19. května 2004 uskutečnila sonda gravitační manévr při průletu kolem Země ve výši 3725 km. V průběhu průletu kolem Země byly pořízeny ke kalibračním účelům snímky Měsíce a Země kamerou ONT-T.  V druhé polovině srpna 2005 byl palubní iontový motor vypojen a s využitím korekčního motoru na chemická paliva začala sonda uskutečňovat setkávací manévr s planetkou Itokawa.  12. září 2005 zakotvila ve vzdálenosti 20 km od cíle. Nácviky sestupu k povrchu planetky se uskutečnily ve dnech 4. listopadu, 9. listopadu a 12. listopadu 2005.  První pokus o přistání a odběr vzorků sonda provedla 19. listopadu. Přistání po dvou poskocích bylo sice úspěšné a sonda setrvala na povrchu planetky necelých 30 minut, než opět odstartovala, ale z technických důvodů se odběr vzorků neuskutečnil.  26. listopadu došlo k opakovanému pokusu, završenému přistáním na povrchu planetky v 22:07 UTC na dobu necelé minuty. Pokus o odběr vzorku prachu byl zřejmě neúspěšný. Vzhledem k úniku paliva z pohonného systému byla sonda uvedena do nouzového režimu a došlo ke ztrátě spojení.  30. listopadu bylo oznámeno, že byla obnovena komunikace se sondou, ovšem nefunguje její orientační systém.  6. prosince se sonda nacházela ve vzdálenosti 550 km od planetky Itokawa a pomalu se od ní vzdalovala. V tomto období se podařilo zachytit vysílání palubního radiomajáku a následovala celá řada testů a pokusů činnost sondy obnovit. S využitím Xenonu z pohonného iontového systému bylo dosaženo kontroly orientace sondy v prostoru.  8. prosince došlo k náhlé ztrátě orientace sondy v prostoru a k opětovné ztrátě spojení se sondou. Dle názoru řídícího centra v důsledku náhlého odpaření malého množství paliva. Bylo předpovězeno, že v důsledku změny mechanických momentů dojde po několika měsících k ustálení chaotického pohybu sondy v prostoru a pravděpodobně bude možno opět obnovit spojení. Bylo vyčísleno, že pravděpodobnost obnovení spojení bude 60% v prosinci roku 2006 a 70% na jaře roku 2007.  23. ledna 2006 byl opět zachycen radiomaják sondy a v následujících dnech byla sonda opět stabilizována a došlo k opětovnému navázání spojení.  6. března se sonda nacházela ve vzdálenosti 13 000 km před planetkou Itokava a vzdalovala se od ní rychlostí 3 m/s.  1. června bylo oznámeno, že byla obnovena činnost 2 ze 4 iontových motorů a sonda se pokusí uskutečnit návrat zpět na Zemi.  25. dubna 2007 byly zapojeny iontové motory a sonda, nacházející se ve vzdálenosti 81 mil. km od naší planety, zahájila návrat k Zemi.  29. srpna byla obnovena činnost 3. iontového motoru – C (společně s již funkčními motory B a D).  29. října došlo k ukončení první fáze návratového manévru.  4. února 2009 došlo k opětovnému spuštění motorů a zahájení druhé fáze návratového manévru.  4. listopadu byl automaticky vypojen iontový motor D z důvodu jeho degradace.  19. listopadu agentura JAXA oznámila, že kombinací iontového generátoru motoru B a neutralizeru motoru A se podařilo vytvořit funkční pohonnou jednotku s dostatečným výkonem. Z celkové změny rychlosti 2200 m/s nutné pro návrat na zemi již byla provedena změna o 2000 m/s a zbývalo uskutečnit manévry o rozsahu 200 m/s  5. března 2010 se sonda nacházela na dráze, která ji zaručovala průlet okolo Země ve vzdálenosti Měsíce. Byly vypojeny pohonné motory aby mohla být změřena přesná dráha sondy pro uskutečnění korekcí (TCM) nutných k přistání pouzdra sondy na Zemi.  27. března se sonda nacházela na dráze, která ji zaručovala průlet ve vzdálenosti 20 000 km od Zemského centra. Tímto byla ukončena fáze přiblížení sondy od planetky Itokawa k Zemi.  6. dubna byla ukončena korekce dráhy TCM-0 pro nasměrování letu sondy do těsnějšího okolí Země.  4. května byla ukončena další korekce dráhy TCM-1 pro nasměrování letu sondy do těsnějšího okolí Země. Nacházela se ve vzdálenosti okolo 17 mil. km od Země.  5. června byla ukončena korekce dráhy TCM-3. Ta upravila dráhu tak, aby přistávací modul po oddělení od sondy dopadl do oblasti základny Woomera v Austrálii. Sonda se nacházela ve vzdálenosti okolo 3,6 mil. km od Země. 9. června poslední korekce dráhy TCM-4 trvající 2,5 hodiny, která jemně doladila místo přistání v Austrálii  13. června v 10:51 se návratové pouzdro oddělilo od zbytku mateřské sondy. Ve 13:51 vstoupilo oddělené návratové pouzdro a sonda do atmosféry Země. Sonda, bez tepelných štítů, plánovaně zanikla v prudkém žáru nad Austrálií. Pouzdro přistálo na padáku v jižní Austrálii ve vojenské oblasti Woomera.  14. června bylo návratové pouzdro po nočním přistání nafoceno z vyhledávacího vrtulníku.

Po letu.

Krom otestování pro JAXA nových technologií bylo zjištěno, že i přes potíže s odběrovým zařízením sondy přistávací pouzdro skutečně přineslo na Zemi kolem 1500 mikroskopických (<10μm) zrnek z asteroidu Itokawa.

V kultuře.

O misi sondy Hajabusa byl v Japonsku mj. natočen film.

Hajabusa (; doslovně jako "sokol stěhovavý"), předstartovní označení MUSES-C ("Mu Space Engineering Spacecraft C"), byla japonská planetární sonda organizace JAXA, především určená k technologickým prověrkám komponent budoucích kosmických sond. Vedlejším cílem tohoto experimentu byl průzkum planetky (25143) Itokawa z bezprostřední blízkosti, přistání na jejím povrchu, odběr vzorků prachu a jeho doprava na Zemi.

, ou "MUSES-C" pour, est une sonde spatiale de l'Agence d'exploration aérospatiale japonaise (JAXA), ayant pour objectif l'étude du petit astéroïde Itokawa et la validation de plusieurs techniques d'exploration robotique innovantes. Pour sa mission, la sonde, qui pèse, embarque plusieurs instruments scientifiques ainsi qu'un atterrisseur de petite taille pesant. L'objectif le plus ambitieux du projet est le retour sur Terre d'un échantillon de quelques grammes prélevés sur le sol de l'astéroïde.


Tramvajová doprava v Mostě a v Litvínově

Historie.

Konec 19. století.

Na konci 19. století se město Most, hornické centrum celé oblasti, prudce rozvíjelo. Přibývaly nové závody, kam museli dojíždět lidé. Situace se nakonec stala neúnosnou, a tak v roce 1893 byla navržena trať parní tramvaje. Druh pohonu však byl změněn na elektrický, stavět se začalo v roce 1899. 7. srpna 1901 byla první trať (dlouhá 12,9 km), vedoucí od nádraží přes Kopisty, Růžodol a Horní Litvínov do Janova zprovozněna, meziměstský úsek vedl východněji než dnešní trasa. Celá trať byla jednokolejná s tehdy obvyklým a oblíbeným rozchodem 1 000 mm.

První polovina 20. století.

Koncem roku 1917 byla síť prodloužena o úsek na Čepirožskou výšinu. Do druhé světové války se ale již více nerozšiřovala, pouze v roce 1938 bylo, opět na Čepirožské výšině, provedeno menší prodloužení. V souvislosti s výstavbou petrochemických závodů v Záluží, které měly za války strategický význam, byla k nim zavedena trať, která částečně využívala vlečky k dolu Minerva. Ke konci války, v roce 1945, byly chemické závody v Mostě a jeho okolí vybombardovány, rovněž došlo i ke zničení meziměstské tramvajové tratě; kvůli tomu se síť dočasně rozpadla na litvínovskou a mosteckou část.

Druhá polovina 20. století.

Po válce bylo nutné tratě opravit, to bylo provedeno již během pár měsíců po skončení bojů. V rámci dvouletky byly dokonce zdvoukolejněny a přeloženy některé úseky, jako např. trať k nádraží. Kolem roku 1950 bylo v Mostě v provozu 5 tramvajových linek, objevily se i nové tramvaje typu 6MT pořízené z Teplic. Dalším důležitým úkolem byla modernizace meziměstské tratě, rozhodlo se tak o výstavbě moderní rychlodrážní a normálněrozchodné trati. Její první úsek byl v Litvínově uveden do provozu 1. dubna 1957.  V souvislosti s tím musely být vyřazeny staré tramvajové vozy dřevěné konstrukce s lyrovými sběrači, které byly nahrazeny tramvajemi typu Tatra T1, Tatra T2 a později Tatra T3. Modernizace tramvají zároveň k roku 1959 ukončila provoz trolejbusové sítě, která se tím stala nadbytečnou.  V roce 1961 byla rychlodráha prodloužena do Velebudic (k současné vozovně), zároveň tak byl k 24. březnu definitivně ukončen provoz tramvají úzkorozchodných. V 70. letech se tramvajová síť, stejně jako celé město Most, musela připravit na přestěhování. Díky předchozím úpravám se však nejednalo o tak náročný proces. Přemístění města bylo dokončeno do roku 1978, trať byla přemístěna do koridoru na úpatí Hněvína a úsek přes starý Most byl opuštěn. Téhož roku byla rovněž postavena trať k novému mosteckému nádraží. Starý Most byl vyklizen a později zbourán, nahradilo ho tehdy moderní sídliště pro 65 000 obyvatel. Poslední rozšíření proběhlo roku 1981 jako krátké prodloužení na novou smyčku ve Velebudicích. V 80. a 90. letech v Mostě jezdily i tramvaje Tatra KT8D5 a Tatra T5B6, „kátéčka“ však byla roku 1997 odprodána do maďarského Miskolce. V prvních letech 21. století přibyly nízkopodlažní tramvaje zcela nové (Škoda 03T).

Současný stav.

Většina vozového parku se skládá z modernizovaných tramvají Tatra T3, v provozu jsou také dva nízkopodlažní vozy Škoda 03T. Na konci roku 2012 byla dodána první nízkopodlažní tramvaj VarioLF plus. Nadbytečné vozy typu Tatra T3SUCS byly během roku 2013 odprodány do různých ukrajinských tramvajových provozů, zejména do Oděsy.  Tramvaje dnes jezdí na čtyřech linkách č. 1–4, s rozšiřováním sítě se prozatím nepočítá. V září 2016 vypsal DP výběrové řízení na pořízení 2 vozů o délce 20–24 metrů. Spolu dodávkami vozů VarioLF by tak počet nízkopodlažních vozidel mohl dosáhnout až 60 % vypravovaných vozů.

Vozový park.

V současné době jsou v Mostě a v Litvínově v provozu osobní tramvajové vozy těchto typů:  Jako historický je veden vůz Tatra T5B6 ev. č. 273, vyrobený pouze ve dvou prototypech. Oba jezdily v Mostě a Litvínově v pravidelném provozu v letech 1979 až 1990

Vozovny.

Ač je místní síť poměrně malá, má dvě vozovny:

V severočeských městech Most a Litvínov se nachází společná tramvajová síť s rozchodem kolejí 1435 mm a délkou přibližně 18,6 km, kterou provozuje Dopravní podnik měst Mostu a Litvínova.

Le tramway de Most - Litvínov, circule depuis 1901 et relie la ville de Most à Litvínov, en République tchèque.


Transkripce ve fonetice a fonologii.

Pro zápis zvukové stránky jazyka se ve fonetice a fonologii používají následující typy transkripce:  Fonetická transkripce se snaží o co nejpřesnější záznam výslovnosti, zapisuje se obvykle do hranatých závorek:  Fonetická transkripce se často používá například v dvojjazyčných slovnících.  Fonologická transkripce je přepis textu pomocí fonémů, který neodpovídá zcela přesně výslovnosti. Obvykle se zapisuje mezi lomítka. Pro zápis jednotlivého fonému se používá znak odpovídající alofonu, který je považován za základní způsob výslovnosti:  Morfonologická transkripce zaznamenává stavbu slov na úrovni morfonémů. Obvykle se zapisuje mezi složené závorky. Příklad ukazuje způsob morfonologické transkripce kmenového morfému, v jehož rámci dochází ke střídání fonémů v tvarech "knih-a – kniz-e – kniž-ní – kníž-ka". V uvedeném příkladu dochází ke strídání hlásek v rámci dvou morfonémů:  Je-li třeba odlišit grafický zápis používaný v daném jazyce podle příslušných pravidel pravopisu, je možné umístit text mezi ostré závorky:  Pro přepis zvukové stránky jazyka se používají znaky fonetické abecedy, nejčastěji mezinárodní fonetické abecedy (IPA) nebo americké (APN, APA) anebo – jak je obvyklé v českém prostředí – znaky národní abecedy, kterou daný jazyk (čeština) používá, doplněné podle potřeby o znaky jiné.

Přepis mezi různými písmy.

Transkripce do latinky.

Z latinky.

Výjimečně se provádí transkripce i mezi dvěma abecedami, které obě využívají stejné písmo. Důvodem bývají technické obtíže se zadáváním, zobrazováním a tiskem znaků, které se v cílovém jazyce nevyskytují, výjimečně též velký rozdíl mezi výslovností určité skupiny znaků ve zdrojovém a v cílovém jazyku. Do prvně jmenované kategorie patří odstraňování či nahrazování cizokrajných diakritických znamének (např. "è" → "e", "ñ" → "ň"), ale také nahrazování znaků, které jsou specifické pro určitý jazyk a nepodobají se ostatním písmenům (např. islandské "ð" a "þ" lze nahradit "dh", resp. "th"). Do druhé kategorie patří např. příležitostné přepisování albánského "Hoxha" (jméno někdejšího albánského diktátora) do češtiny jako "Hodža".

Z cyrilice.

Přestože abecedy založené na cyrilici používá řada navzájem velmi vzdálených jazyků, většina transkripčních schémat vychází z výslovnosti v ruštině. Většina transkripčních schémat z cyrilice do latinky se shoduje v přepisu následujících znaků:  Transkripce znaků, které nejsou běžně dostupné ve všech abecedách postavených na latince, bývá ovlivněna cílovým jazykem:  Uvedená pravidla se nejčastěji používají pro transkripci jmen známých osobností v médiích, méně žádoucí je takto nejednotné přepisování zeměpisných názvů na mapách. Lingvistické publikace obvykle nepoužívají transkripci, ale transliteraci, přičemž ve výše uvedených případech jsou velmi blízko českému přepisu (liší se však např. přepisem "х", které se přepisuje jedním znakem buď jako "h", nebo jako "x"). Blízko k českému přepisu má také doporučení OSN (vydané na základě návrhu někdejší sovětské vlády), jehož cílem je sjednotit přepis ruských vlastních jmen do latinky. Transkripce jmen (obyčejných) žijících osob se obvykle řídí přepisem, který mají uveden v cestovním pase. Ruští úředníci, kteří pasy vydávají, se při transkripci neřídí jednotnými pravidly, nejčastěji lze však pozorovat vliv anglického a francouzského pravopisu. Znaky, jejichž transkripce naopak závisí na zdrojovém jazyku, zahrnují následující  Zvláštní kapitolou je srbština, která umožňuje použití cyrilice i latinky a definuje vzájemně jednoznačné zobrazení mezi oběma abecedami.

Z řečtiny.

Řecká abeceda je úzce svázána s jediným jazykem, řečtinou. Vzhledem k dlouhé historii tohoto jazyka se ovšem liší zvyklosti pro transkripci starověkých písemných památek (včetně jmen hrdinů řeckých bájí) od transkripce novořečtiny (např. současných zeměpisných názvů). Řečtina má poměrně složitý pravopis, takže transkripce (s důrazem na výslovnost) se nutně bude lišit od transliterace (s důrazem na pravopis).  Většina transkripčních schémat z (novo)řečtiny do latinky se shoduje v přepisu následujících znaků:  Výjimkou ovšem mohou být některé skupiny znaků, např. "μπ" se čte "b" na začátku slova a "mb" uprostřed, "ντ" se čte na začátku "d" a uprostřed "nd", "γε" se čte "je", "γκ" se čte "g", ale "γκε" se čte "nkje", "γγ" se čte "ng", ale "γγε" se čte "nje" atd. Díky změkčené výslovnosti "γ" před některými samohláskami tak narazíme nejen na přepis "Agios Nikolaos" ("Αγιος Νικολαος", "Svatý Mikuláš"), ale též "Ajios Nikolaos", "Ayios Nikolaos" apod. Skupina "τζ" se čte "dz", ale zřídkakdy se to projevuje při transkripci. Písmeno beta ("β") se někdy přepisuje jako "b", někdy (díky své současné výslovnosti) jako "v". Písmeno "χ" se obvykle přepisuje jako "h", ale v českém kontextu je (opět díky výslovnosti) běžnější přepis "ch".  Zvuk odpovídající českému "i" lze v řečtině zapsat pěti způsoby: "ι, η, υ, ει, οι". Některá schémata přepisují všechny tyto skupiny jako "i", některá ponechávají původní pravopis u "ei" a "oi", některá odlišují "υ" (jako "y" nebo "u") a úplná transliterace odlišuje (různými způsoby) i "η". Podobně je to s "αι", které se čte (a někdy též přepisuje) jako "e". Skupiny "αυ" a "ευ" se čtou "af", resp. "ef", což je také jedna z používaných transliterací. Alternativně se používá "av, ev" nebo "au, eu". Skupina "ου" se čte a někdy přepisuje "u", alternativní přepis je "ou".  Diakritická znaménka, kterými se v řečtině volitelně vyznačuje přízvuk a některé další jevy, se obvykle do latinky nepřepisují (alespoň pokud jde o transkripci a ne transliteraci).

Z arabského písma.

Arabské písmo se používá vedle arabštiny pro zápis několika indoevropských (např. perština, paštština, urdština) a turkických (např. ujgurština) jazyků. Za částečný mezinárodní standard pro transkripci arabštiny (zejména u zeměpisných názvů) lze považovat anglický a francouzský přepis, protože mu (často vzhledem ke své koloniální historii) dávají přednost arabsky mluvící země.  V samotné arabštině najdeme řadu hlásek, které indoevropské jazyky neznají, takže při transkripci je potřeba najít jejich nejbližší ekvivalent; není pak výjimkou, že skupině znaků odpovídá jediný zdrojový znak, nebo že se některý zdrojový znak při přepisu úplně ztratí. Bezproblémové z tohoto hlediska jsou následující znaky:  Další znaky se vyslovují způsobem, který Evropan jen obtížně odliší od výslovnosti některých výše jmenovaných, a přepisují se proto obvykle stejným písmenem. Z transkripce arabštiny proto nelze zpětně získat původní pravopis:  Obvyklou skupinu znaků, jejichž přepis se liší v závislosti na cílovém jazyku, tvoří ج (do češtiny "dž", do angličtiny a francouzštiny "j", při přepisu z egyptské arabštiny kvůli odlišné výslovnosti "g"), خ (do češtiny "ch", do angličtiny a francouzštiny "kh"), ش (do češtiny "š", do angličtiny "sh", do francouzštiny "ch"), غ (do češtiny "g" nebo "gh", do angličtiny "gh", do francouzštiny "rh") a ق (do češtiny "k", do angličtiny a francouzštiny "q").  Arabština obvykle nezapisuje krátké samohlásky (i když na to má prostředky). Protože transkripce má aproximovat výslovnost, v přepisu by samohlásky chybět neměly. Na rozdíl od některých jiných písem proto arabštinu nedokáže přepsat člověk, který neumí arabsky, jen s použitím převodní tabulky. Spisovná arabština rozlišuje pouze tři samohlásky ("a", "i" a "u"), ale v transkripcích se často objevuje i "e", kterému má výslovnost některých arabských dialektů blíže. Tři dlouhé samohlásky se zapisují pomocí znaků, které v jiném kontextu představují souhlásky či polosamohlásky: ا (samohláska "ā", o souhlásce viz níže), ى (samohláska "ī", souhláska "j" (při přepisu do češtiny) neboli "y" (při přepisu do angličtiny)) a و (samohláska "ū", souhláska "w").  Písmeno álif (ا) jako souhláska představuje ráz, který předchází samohlásce, jež je z pohledu latinky „na začátku slova“. V důsledku toho se nepřepisuje, i když to vypadá, jako by jeho ekvivalentem byla samohláska "a", "i" nebo "u". Také souhláska ع se vyslovuje jako Evropanem těžko zvládnutelný hrdelní zvuk a při přepisu se buď úplně vynechává, nebo se přepisuje různými apostrofy, v odborněji laděných kontextech se používá malé "c" jako horní index: "al-Irāq". Apostrofem se přepisuje nebo se vypouští také znak hamza, který se objevuje samostatně nebo nad a pod dlouhými samohláskami: ء,ؤ,إ,ئ,أ.  V transkripci arabštiny lze objevit i další jevy, ke kterým je potřeba znalost jazyka: např. zdvojená písmena (v původním arabském textu zdvojená nejsou) či upravený člen před konkrétními souhláskami (název letoviska شرم الشىخ se vyslovuje a přepisuje "Šarm aš-Šajch", přestože v původním arabském pravopisu není "aš", ale "al").  Nearabské jazyky používající arabské písmo většinou nemají řadu specificky arabských hlásek, příslušná písmena se v nich ale stejně vyskytují např. v běžných muslimských jménech "(Muhammad)". Bývají v nich lépe vyznačeny krátké samohlásky. A samozřejmě mají své vlastní souhlásky, které arabština nemá a kvůli nimž bylo nutné původní arabské písmo rozšířit. Nejběžnější jsou následující: پ ("p"), چ ("č") a گ ("g").

Z hebrejského písma.

Ani hebrejština obvykle nezaznamenává samohlásky. Na rozdíl od spisovné arabštiny se v hebrejštině můžeme setkat i se samohláskami "e" a "o". V hebrejštině navíc pro některé znaky existuje dvojí výslovnost, ražená a třená, kterou je při přepise třeba zohlednit.  Upravené hebrejské písmo se také používá pro zápis jidiš a některé formy aramejštiny a mandejštiny.  Znaky א a ע se vyslovují jako ráz, které se na začátku slova obvykle nepřepisují vůbec (přepsané slovo pak začíná samohláskou), uprostřed slova se rovněž vynechávají nebo zvýrazňují apostrofy.

Z čínského písma.

Čínské písmo využívá repertoár desetitisíců znaků, takže při přepisu do jiného písma se téměř jistě část informace ztratí. Transkripce více než kde jinde závisí na zdrojovém jazyku, protože tentýž znak se jinak vyslovuje v (mandarínské) čínštině, jinak v kantonštině, jinak ve tchajwanštině a jinak třeba v japonštině.  Pokud jde o přepis ze samotné čínštiny, její fonetický systém je relativně jednoduchý. Každý znak odpovídá právě jedné slabice, která se skládá z počáteční souhlásky "(iniciály)" a z "koncovky", která je tvořena jednou nebo více samohláskami a v některých případech ještě koncovým [n], [ng] nebo [r]. Slabika dále může mít jeden ze čtyř tónů nebo být tónově neutrální. Existuje několik systémů přepisu čínštiny do latinky, které většinou respektují repertoár iniciál, koncovek a tónů, takže správně přepsaný text lze převádět z jednoho systému do druhého. Ve světě nejrozšířenější je systém pinyin (též hanyu pinyin), podporovaný vládami ČLR a Singapuru, dále tongyong pinyin doporučený na Tchaj-wanu, Wade-Gilesova transkripce a český přepis Oldřicha Švarného (s platností od 1. 1. 2009 byl na Tchaj-wanu uzákoněn jako jediný oficiální přepis také hanyu pinyin).  Tóny se většinou vyznačují jen v lingvisticky orientovaných publikacích a běžná média (např. při přepisu jmen čínských osobností) je ignorují. Vzhledem k tomu, že odborné publikace (i české) používají téměř výhradně mezinárodně uznávaný pinyin, zřídkakdy se setkáme s tóny vyznačenými v jiných transkripčních systémech.  Kromě otázky, jak zapisovat jednotlivé iniciály a koncovky a zda a jak vyznačit tóny, musí transkripce čínštiny stanovit i další pravidla pro dělení slov (čínština mezery mezi slovy nedělá), značení hranic slabik uvnitř slov tam, kde by mohlo dojít k chybnému čtení, a pravidla pro psaní velkých písmen. Jména, která byla do čínštiny foneticky přepsána z latinky, se obvykle přepisují z čínštiny do svého původního pravopisu a k čínské výslovnosti se nepřihlíží: např. "Washington" se tedy nepřepisuje do pinyinu jako "Huáshèngdùn", což by normálně odpovídalo čínským znakům, kterými se zapisuje.  Pro přepis z kantonštiny je de-facto standardem systém vyvinutý na Yaleské univerzitě, pro japonštinu se používá systém rómadži (skupinový název) podporovaný samotnými Japonci (i když pravidla českého pravopisu doporučují i zde odchylky pro citovaná slova uvnitř českého textu; pokud se nejedná o ustálený pravopis, je lépe používat přepis podle systému čekošiki rómadži a vyhýbat se přepisu, určeného pro anglicky mluvící hebonšiki rómadži nebo jiným přepisům, původně určeným pro jiné jazyky).  Následující tabulka obsahuje přepis nejběžnějších čínských znaků některými jmenovanými systémy.

Transkripce v lingvistice představuje: Používá se např. pro přepis výslovnosti cizích slov a jmen ve slovnících, zeměpisných názvů na mapách a v médiích či pro přepis výslovnosti v lingvistických textech. To, že je založena na výslovnosti, má za následek, že konkrétní schéma transkripce odráží nejen zdrojové a cílové písmo, ale i zdrojový a cílový jazyk. Důraz na výslovnost také odlišuje transkripci od transliterace, která se snaží zachovat pokud možno kompletní informaci o původním pravopisu v původním písmu.

La transcription, au sens linguistique, est la représentation systématique du langage sous forme écrite. Certains linguistes considèrent que la seule base de la transcription doit être l’énoncé, même si des textes déjà existants dans un autre système d’écriture peuvent également servir de support. Il s’agit de dissocier la transcription non seulement de la traduction, qui a pour objectif de rendre le sens d’un texte de la langue source vers la langue cible (par exemple : traduire un texte de l’anglais vers l’espagnol tout en conservant le sens), mais aussi de la translittération, qui a pour objectif de représenter les graphèmes d’un système d’écriture par les graphèmes correspondants d’un autre système d’écriture (ex : translittérer un texte de l’alphabet cyrillique vers l’alphabet latin).


Složení fylitu.

Fylit je složen hlavně ze sericitu, chloritu, křemene (SiO), albitu (NaAlSiO, živec sodný) a z tmavé slídy – biotitu. Příměs chloritu způsobuje šedozelenou barvu horniny, sericit fylitu dodává hedvábný lesk, kterým jej odlišujeme od sedimentárních jílových břidlic. Podle velikosti částic je fylit jemně zrnitý.

Vznik.

Fylit vzniká zvýšením teploty a tlaku. Další metamorfózou se z fylitu v důsledku nárůstu tlaku a teploty stává svor a později rula až migmatit. Je typickou regionálně přeměněnou horninou nižšího stupně ve facii zelených břidlic.

Vlastnosti.

Je to nejčastěji šedá, nažloutlá až zelenkavá hornina. Lesk je pozorovatelný zvláště na plochách břidličnatosti. V případě grafitické příměsí má tmavou barvu. Fylity se vyznačují velmi jemnou břidličnatostí, podle které mají i tenkou deskovitou odlučnost. Typická je porfyroblastická mikroskopická struktúra. Velikost minerálů se pohybuje v rozpětí 0,1-1,0 mm. Textura je lepidoblastická. Svorové fylity jsou přechodnými horninami k výše metamorfovaným svorům.

Složení.

Charakteristickým znakem fylitů je též přítomnost sericitu, který na plochách břidličnatosti vytváří hedvábný lesk a chloritu, který zbarvuje horninu do zelena. Dalšími důležitými minerály jsou křemen a někdy i biotit, který může způsobovat tmavé zbarvení, nebo živce. Někdy mohou fylity obsahovat i kalcit, grafit a jiné minerály. Granát a staurolit jsou typické hlavně pro výše přeměněné variety. Z akcesorií bývá přítomen turmalín, rutil, magnetit, pyrit a další.

Výskyt.

Fylity se v ČR vyskytují v barrandienském proterozoiku středních a západních Čech (tzv. pokrývačské břidlice, Manětín, Rabštejn nad Střelou), v Krkonošsko-jesenické subprovincii, jak na české (například okolí Ještědu), tak polské straně hranic. Výskyty fylitů jsou známy i v okolí Železného Brodu, Kraslic, Chebu nebo Aše.  Na Slovensku tvoří mohutné komplexy v Spišsko-gemerském rudohoří, zejména v gemeriku Volovských vrchů, též v některých zónách veporika, v harmonské skupině Malých Karpat a jinde.

Využití.

Některé fylity se pro svou štěpnost těží a používají jako pokrývačské břidlice.

Fylit je metamorfovaná hornina, vznikající přeměnou nízkého stupně (facie zelených břidlic) z jílovito-prachovitých usazených hornin, především břidlic. Má břidličnatou strukturu, tj. má rovnoběžné uspořádání částic. Díky své břidličnatosti se velmi dobře deskovitě štípe.

La phyllite, du grec ancien φύλλον (phýllon), feuille, est un type de roche métamorphique foliée composée à l'origine de quartz, de micas à base de séricite et de chlorite. Le degré de métamorphisme de la roche se situe entre celui de l'ardoise et celui des micaschistes.


Historie.

Území vesnice bylo osídleno pravděpodobně i v pravěku, na území obce byly nalezeny kamenné nástroje, existují i nálezy z doby slovanského osídlení. První zmínka o obci pochází z roku 1353, kdy je uveden Zbyněk z Dědic v Zemských deskách brněnských. Obec byla pojmenována buď po slovu "děd" nebo od slovního významu slova "dědictví".  Mezi roku 1353 a 1369 patřila obec do zástavy Lichtenburků, ale v roce 1406 pak Albrecht z Lichtenburka zastavil vesnici Šavlovi z Drásova a ten ji pak prodal budějovickému špitálu. Někdy kolem roku 1350 vznikla nedaleko obce osada "Bořečkovice", která byla osídlena ještě kolem roku 1481, ale již kolem roku 1531 je zmíněna jako opuštěná. Nicméně v roce 1498 pak byla prodány Dědice, Hornice a Kojatice Václavovi z Ludanic (koupil ves od Vladislava II.). V 16. století pak získal vesnici Zdeněk Bítovský z Lichtenburka, který pak roku 1563 prodal vesnice Blatnici, Dědice, Hostim, Jiřice, Lažínky, Příštpo, Radkovice, Vesce a Zvěrkovice Jiřímu Valeckému z Mírova, ten pak v roce 1573 prodal Bačkovice, Dědice, Hornice a Kojatice Václavu Tavíkovskému z Tavíkovic - tím se Dědice dostaly pod správu polického panství. Roku 1576 zemřel Václav Tavíkovský a jeho majetky získala jeho dcera Eva, ta pak předala majetky v roce 1590 Kryštofovi Teuflovi z Grundersdorfu, se kterým byla sezdána. Ten ale dědictví hned v roce 1600 prodal Voršile z Inky, která pak prodala majetek zřejmě Ottovi Kotulinskému z Kotulína, ten zemřel bez dědice a před smrtí slíbil svůj majetek svému sluhovi pod podmínkou, že mu bude sloužit až do jeho smrti. Ale sluha jej roku 1635 zavraždil a byl popraven. Vesnice tak připadla Zeměpanské komoře, o rok později pak vesnici koupil Benedikt Palastaj z Kasejova. Roku 1667 však vesnice již patřila Janu Kořenskému z Terešova a pak byla prodána Jakubovi Berchtoldovi, který spojil polické a uherčické panství.  Během třicetileté války vesnice byla téměř opuštěna, ale roku 1671 se do vesnice přistěhovalo několik rodin. V roce 1770 byly domy v obci očíslovány. Posléze v obci žilo několik čtvrtláníků a chalupníků, kteří až do roku 1820 hospodařili na úhorech. V letech 1679 a 1709 se ve vsi objevil mor. Mezi roky 1740 a 1771 přes vesnici a okolí táhli pruští vojáci, v roce 1805, 1809 a 1813 pak i francouzští vojáci. V roce 1831 pak byla obec postižena cholerou. Roku 1837 pak vesnice patřila Augustovi von Segür, který pak Dědice, Hornice a Kojatice prodal Karlovi z Nimpšů, který vesnici spojil s novosyrovickým panstvím. Součástí panství pak zůstala vesnice až do roku 1848, kdy proběhly správní reformy.  V roce 1866 pak opět přes vesnici táhli pruští vojáci a v roce 1892 byla postavena silnice mezi Budkovem a Dědicemi. Roku 1896 pak byl slavnostně spuštěn provoz na železniční trati Moravské Budějovice – Jemnice a byla také otevřena stanice v Dědicích, roku 1973 byla ale změněna v zastávku bez obsluhy. V roce 1903 byla v Dědicích založena škola (ta byla zrušena v roce 1975).  Během 1. světové války museli narukovat všichni muži z vesnice, jeden z nich na italské frontě zahynul. Po vzniku Československa bylo na návsi v roce 1919 vysázeno 16 lip svobody.  V roce 1930 byla obec elektrifikována a roku 1934 byla postavena kaplička. Druhá světová válka obec zasáhla jen mírně, byla dočasně zrušena školní docházka a několik občanů bylo nuceně nasazeno. Dne 9. května 1945 do obce přijela Rudá armáda. Byl zřízen revoluční národní výbor, jehož předsedou byl zvolen Klement Bílý. Z vesnice bylo odsunuto 5 rodin německé národnosti. V březnu roku 1946 byl ustanoven místní národní výbor. V roce 1952 byl do vesnice zaveden telefon a v roce 1953 pak bylo založeno JZD. Do roku 1960 byla vesnice součástí okresu Moravské Budějovice, od toho roku pak byla obec součástí okresu Třebíč. V roce 1975 byla zrušena škola a žáci přešli do školy v Nových Syrovicích, roku 1976 pak došlo k opravě železniční zastávky.

Dědice (niem. "Dieditz", "Tietitz") jsou obcí ležící jižně od města Třebíče. Nadmořská výška obce je 475 metrů nad mořem. Obec patří do správního obvodu obce s rozšířenou působností Moravské Budějovice. Žije zde obyvatel. První zmínka o obci se nachází v místní kronice, a je z roku 1353.

Dědice est une commune du district de Třebíč, dans la région de Vysočina, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Fotbalová kariéra.

Narodil se v Mnichově-Giesingu a začal hrát fotbal v SC Mnichov 06. Ve čtrnácti letech přišel do juniorského týmu Bayernu Mnichov. Za amatéry Bayernu debutoval v červnu 1964 v Regionalliga Süd a v roce 1965 se dostal do Bundesligy. Poprvé si zahrál za národní tým v září 1965 a na prvním mistrovství světa si zahrál o rok později. Bayern brzy začal být silným klubem v nové německé lize, v sezóně 1966-67 vyhrál německý pohár a úspěchu dosáhl také v Poháru vítězů pohárů v roce 1967. V sezóně 1968/69 se jeho kapitánem stal Beckenbauer a hned přivedl svůj klub k prvnímu ligovému titulu. V této době zkoušel post libera, na kterém začal hrát novým způsobem, a stal se tak asi největším představitelem útočné hry stoperů.  V roce 1971 se stal kapitánem národního týmu. Následujícího roku vyhrálo Západní Německo Mistrovství Evropy, když ve finále porazilo výběr Sovětského svazu 3:0. Mistrovství světa 1974 se uskutečnilo v Západním Německu a Beckenbauer přivedl svůj tým k vítězství, když porazil favorizované Nizozemsko, které mělo v sestavě Johana Cruijffa. Také v Bayernu byl Beckenbauer úspěšný, klub vyhrál v letech 1972–1974 tři ligové ročníky za sebou, a také udivující hattrick tří po sobě jdoucích vítězství Poháru mistrů (1974–1976).  V roce 1976 prohrálo Západní Německo ve finále Mistrovství Evropy a roce 1977 Beckenbauer přijal lukrativní nabídku, aby hrál v North American Soccer League za tým New York Cosmos. Za tento klub hrál až do roku 1981, za dobu jeho působení vyhrál klub třikrát Soccer Bowl. S fotbalem skončil roku 1984 po působení v Hamburger SV a poslední sezóně v Cosmos. Beckenbauer nastoupil v Bundeslize ke 424 zápasům a nastřílel 44 gólů, v reprezentaci odehrál 103 zápasů a vstřelil 14 gólů.  Po svém návratu do Německa přijal místo trenéra národního týmu jako náhrada za nevýrazného Juppa Derwalla a hned v roce 1986 se s tímto nepřesvědčivým týmem dostal do finále s Argentinou, které však prohrál. V roce 1990 vedl poslední západoněmecký tým před sjednocením na mistrovství světa a vyhrál ho, když ve finále porazil Argentinu. Stal se tak spolu s Mariem Zagallem, a Didierem Deschampsem jedním z pouhých tří lidí, kterým se podařilo vyhrát Mistrovství světa jako hráči i jako trenérovi.  Beckenbauer roku 1990 přijal místo v Olympique de Marseille, ale hned následující rok odešel. V roce 1992 se vrátil do Bayernu a v roce 1994 se stal jeho prezidentem. Roku 1998 se stal viceprezidentem Německého fotbalového svazu (DFB).  Beckenbauer je považován za jednoho z nejlepších hráčů všech dob. V roce 2004 byl zvolen druhým nejlepším evropským fotbalistou za posledních 50 let. Na Mistrovství světa ve fotbale 1966, 1970 a 1974 odehrál 18 zápasů a vstřelil 5 branek.

Franz Beckenbauer (* 11. září 1945) je známý německý fotbalista, trenér a manažer, přezdívaný „der Kaiser Franz“ („císař Franz“) díky svému skvělému hernímu stylu, svým vůdcovským schopnostem a dominanci na hřišti. Je dvojnásobným držitelem Zlatého míče pro nejlepšího evropského fotbalistu (1972, 1976). V letech 1966, 1968, 1974, 1976 získal v Německu ocenění Fotbalista roku. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů.

Franz Anton Beckenbauer, né le à Munich, est un footballeur international puis entraîneur allemand. Grand nom de l'histoire du football au poste de libéro, Beckenbauer signe sa domination au plus haut niveau international en remportant en tant que capitaine de l'équipe d'Allemagne de l'Ouest le Championnat d'Europe de 1972 et la Coupe du monde deux ans plus tard. En plus de ses succès internationaux, Beckenbauer mène également son club du Bayern Munich au triplé en Coupe des clubs champions européens (1974-76) et est élu deux fois Ballon d'or, en 1972 et 1976 (il est à ce jour l'un des trois seuls défenseurs à avoir décroché la récompense avec son compatriote Matthias Sammer du Borussia Dortmund en 1996 et l'Italien Fabio Cannavaro de la Juve en 2006). Le Bavarois devient ensuite sélectionneur de l'Allemagne et remporte notamment la Coupe du monde 1990.


Přehled.

Moderní paleontologie zasazuje starodávný život do svého kontextu tím, že studuje dlouhodobé fyzikální změny geografie („paleogeografie“) a klimatu („paleoklimatologie“) na evoluci života. Tedy, jak ekosystémy reagovaly na tyto změny a jak poté změnily své prostředí a také jak tyto vzájemné odezvy jednoho na druhé změnily dnešní vzorky biodiverzity. Tedy paleontologie se překrývá s geologií, studující horniny a geologické formace, ale také s botanikou, biologií, zoologií a ekologií. U těchto oborů se překrývá především studiemi života dávných tvorů a studií jejich vzájemného chování.  Paleontologie se dělí na tyto vědní obory: paleobotanika (rostliny), paleozoologie (živočichové) a mikropaleontologie (mikrofosilie). Paleontologové se také mohou specializovat na paleontologii bezobratlých anebo na paleontologii obratlovců, která se zaobírá zkamenělinami, které mají kosti, včetně kostí hominidů (tímto oborem se zabývá paleoantropologie). Mikropaleontologové se zabývají mikroskopickými zkamenělinami, včetně buněk s organickou membránou, které také studuje palynologie.  Vyvíjí se také mnoho specializovaných oborů, jako například paleoekologie, paleobotanika, ichnologie (studuje stopy a doupata) a tafonomie, která zkoumá, co se děje s organismem, jakmile zemře. Výzkum fosilních stop vyhynulých organismů může prozradit množství informací o jejich sociálním životě a způsobech chování.  Většina studií zahrnuje porovnávání zemského vrásnění s jeho geologickým stářím a studii evoluce živočichů. Paleontologie využívá to samé biologické názvosloví, které již zavedl v 18. století Švédský vědec Carl Linné a zařazuje tyto vymřelé druhy do genealogických rámců, které ukazují jejich stupně provázanosti, přičemž používal trochu kontroverzní kladistiku.  Hlavní ekonomická úloha paleontologie je v použití fosílií zejména vůdčích, aby bylo možné určit stáří a povahu hornin, které je obsahují, nebo stáří vrstev hornin nad nebo pod těmito zkamenělinami. Tato informace je důležitá pro těžařské společnosti, obzvláště pak pro naftařský průmysl. Jednoduchý pohled na zkamenělinu v hornině je jeden z nejrychlejších a nejjednodušších způsobů, jak určit stáří dané horniny. V některých případech jsou horniny lehce radioaktivní, což může představovat způsob, jak některé fosilie lokalizovat (například nodosaurid "Animantarx ramaljonesi").  Oborem, který se díky paleontologickému výzkumu značně rozvinul, je tzv. paleoart, neboli paleo-umění. Jedná se o oblast výtvarné činnosti, zaměřené na rekonstrukci podoby pravěkých ekosystémů a tehdejších organismů. Z významných osobností tohoto oboru lze jmenovat například i českého výtvarníka Zdeňka Buriana.

Dějiny oboru.

Fosilie znal už pračlověk a občas je správně identifikoval jako pozůstatky dávných živočichů. Zejména fosilie mamutů, srstnatých nosorožců a jeskynních medvědů stály často za vznikem legend o dracích, obrech a dalších bájných bytostech. Mnohé fosilie byly v průběhu předvědecké éry považovány za zlá znamení nebo pozůstatky činnosti nadpřirozených bytostí. V některých případech možná posloužily objevy zkamenělin (v tomto případě fosilní otisky stop jurských dinosaurů) k jakýmsi okultním rituálům a staly se poutním místem či občasným shromaždištěm obyvatel oblastí výskytu těchto fosilií (příkladem je obec Kontrewers v Polsku, kde byly objeveny "stopy čerta", ve skutečnosti ovšem tříprsté otisky stop ptakopánvých dinosaurů z ichnorodu "Moyenisauropus").  Organizovaná paleontologie na vědeckých základech je známa až od konce 18. století. Mezi historicky nejstarší stále přístupné fosilie patří lebka nosorožce srstnatého z Rakouska, uložená ve sbírce v Klagenfurtu již roku 1335, a fosilie třetihorního stromu z Jáchymova, objevená roku 1557. Paleontologie se rozvíjela i za světových válek, ačkoliv v průběhu té první byla její historie poměrně kuriózní, neboť docházelo například ke krádežím fosilií v podobě válečné kořisti a výsledky vědy byly zneužívány propagandou na obou stranách. První známý fosilní plaz (permský protorosaur) byl objeven u německého městečka Kupfersuhl v měděném dole v roce 1706. Vědecky byl tento nález popsán jako "kamenný krokodýl" v roce 1710.

Významní paleontologové.

Paleontologové jsou známi jako velmi excentrické postavy v historii vědy. Mezi důležité postavy paleontologie patří Angličan William Smith který jako první zaznamenal, že stejné zkameněliny se našly v daném regionu, a zakladatel srovnávací anatomie Georges Cuvier, který inicioval počátek studií dávných živočichů založenou na studii těch žijících. Důležité americké postavy jsou: Edward Drinker Cope, Othniel Charles Marsh, Alfred S. Romer, Paul Sereno, Henry Fairfield Osborn, Louis Agassiz, Charles Walcott a Roy Chapman Andrews. Mezi důležitými evropskými paleontology se sluší vyjmenovat tyto: britská sběratelka fosilií Mary Anningová, Němec Friedrich von Huene, švédsky mluvící Fin Björn Kurtén nebo česká paleontoložka Jarmila Kukalová-Peck. Franz Nopcsa von Felsö-Szilvás je často oceňován jako zakladatel paleobiologie, oboru, který zkoumá biologické a ekologické funkce, které mohou být dedukovány ze zkamenělin. Významných jmen je však podstatně více.  Historie zahrnuje ohromný počet amatérských paleontologů i mezi lidmi jiných profesí. Už Charles Darwin sbíral zkameněliny jihoamerických savců během své cesty na lodi Beagle a zkoumal zkamenělé lesy v Patagonii. Thomas Jefferson se velmi zajímal o mamutí kosti. Mimo pozorování zubů savců a vykopávek tučňáků sehrál George Gaylord Simpson velkou roli ve spojení ideologií biologie, paleontologie a genetiky a pomohl tak vytvořit „Moderní syntézu“ evoluční biologie. Jeho kniha Tempo a režim („Tempo and Mode“) je klasikou tohoto oboru.  Důležitá jména v paleontologii bezobratlých jsou: Steven Stanley, Stephen Jay Gould, David Raup, Geerat Vermeij, a Jack Sepkoski, který se hodně zapřičinil o to, abychom rozšířili své povědomí o dlouhodobých vzorcích vývoje života na Zemi. Stejný je případ s řeckým vědcem Dragutin Gorjanovic-Krambergerem a jeho objevem „Krapinského muže“.

Pašování fosilií.

Ve 21. století patří k největším problémům paleontologie černý trh s cennými fosiliemi (zejména dinosauřími), které jsou získávány především v odlehlých oblastech Mongolska, Číny, Argentiny, Brazílie i jinde. Nově vyvinuté metody ale dokážou určit jejich původ, což může usnadnit vyšetřování. Cenné zkameněliny dinosaurů i jiných pravěkých obratlovců jsou také často předmětem dražeb a obchodování. Mnohdy jsou fosilie v aukcích a dražbách zakoupeny za velmi vysoké částky, a to až v řádu milionů dolarů.

Externí odkazy.

Paleontologie:

Paleontologie (řecky: παλαιός "palaios" stáří) je věda o životě v minulých geologických obdobích. Jejím účelem je studie vývoje života na Zemi, pravěkých rostlin a živočichů na základě fosilních záznamů, které se dochovaly v horninách, ale například také v černém uhlí, jako zkameněliny.

La paléontologie est la discipline scientifique qui étudie les restes fossiles des êtres vivants du passé et les implications évolutives ressortant de l'étude de ces restes.


Před bitvou.

Roky předcházející bitvě byly charakteristické relativně statickým vývojem, neboť dvacet let trvající náročné válčení vyčerpalo zdroje obou soupeřů. Starověký Řím trpěl nedostatkem prostředků k výstavbě loďstva, přičemž většina jeho lodí z počátku války byla zničena v bitvě u Drepana a během následné bouře. Kartágo této výhody nicméně nedokázalo využít ke svému prospěchu. Nepřátelské operace mezi Římany a Kartáginci se tudíž pozvolna omezily na pozemní akce na Sicílii. Jelikož však kartaginský vojevůdce Hamilkar Barkas začal na ostrově postupně získávat převahu, rozhodli se Římané v roce 242 př. n. l. k výstavbě nové flotily, s níž by mohli opět nabýt převahu na moři. Závažný problém ale představovala skutečnost, že římská státní pokladna byla v této době zcela prázdná. Římané se však s touto překážkou vypořádali typicky římským způsobem, neboť bohatí občané projevili svůj patriotismus a oddanost státu poskytnutím peněžních příspěvků nezbytných k vybudování loďstva a k jeho osazení posádkami. Zanedlouho bylo tímto způsobem opatřeno loďstvo čítající zhruba 200 pětiveslic ("quinqueremes").  Velením nad flotilou byl pověřen konzul Gaius Lutatius Catulus, k němuž byl přidělen praetor Quintus Valerius Falto. Zvraty štěstěny, jež stíhaly Římany v dřívějších námořních bojích, je přinutily k provedení řady inovací. Římské lodě se tak staly odolnější vůči nepříznivému počasí, jelikož bylo upuštěno od používání havranů ("corvus"), kteří je činili příliš nestabilními během bouří. Ještě před opuštěním bezpečných vod se Catulus a Falto věnovali tvrdému tréninku posádek v manévrováni, díky čemuž získali loďstvo skvící se na vrcholu sil a bojových schopností. Zprávy o nepřátelské aktivitě ovšem nezůstaly Kartágincům utajeny, pročež byla rekonstruována taktéž kartaginská flotila, jež nyní disponovala kolem 250 lodí (část z nich ale nebyla dostatečně osazena). Velení kartaginských sil bylo přenecháno admirálu Hannovi, jenž byl o několik let dříve poražen v bitvě u mysu Eknomus.

Aegatské ostrovy.

Catulus nejprve oblehl sicilské město Lilybaeum (dnešní Marsala na západě Sicílie) zablokováním jeho přístavu, čímž přerušil zásobovací a komunikační linie Hamilkarova vojska na ostrově. Zbytek roku strávil Catulus vyčkáváním na kartaginskou reakci. Protože zatím uplynulo jeho funkční období, byl římským senátem potvrzen ve velení ustavením prokonzul. Kartaginská flotila určená k vyproštění Lilybaea dorazila teprve v následujícím roce (241 př. n. l.). Poblíž nedalekých Aegatských ostrovů nařídil Hanno zastavit plavbu, neboť chtěl počkat na příznivý vítr, jenž by mu umožnil nabrat rychlost k vyplutí do Lilybaea. Avšak bdělé římské hlídky zpozorovaly kotvící kartaginské lodě, načež Catulus přerušil blokádu a vytáhl vstříc nepřátelům.  V ranních hodinách 10. března 241 př. n. l. zadul vítr příznivý pro Kartágince a proto Hanno přikázal okamžité rozvinutí plachet. Catulus nyní čelil riziku útoku za podmínek větru foukajícího proti přídím jeho lodí. Zároveň si však uvědomoval, že pokud Hannonovi nezabrání v přistání v Lilybaeu, Hamilkarovi muži tísnění na Sicílii obdrží životně důležité posily, což povede k pokračování války. Navzdory nepříznivým podmínkám proto konzul nařídil seřazení lodí do bitevní formace. Aby se Římané vyrovnali Kartágincům v rychlosti, rozkázal zbavit lodě veškeré nepotřebné výstroje včetně stěžňů a plachtoví. Sám Catulus se ovšem bitvy nezúčastnil kvůli zranění, jež utrpěl v dřívějším střetu, takže v následném boji velel Římanům Catulův zástupce Quintus Valerius Falto. V důsledku svého odlehčení prokázaly římské lodě v nastalém střetnutí větší pohyblivost, zatímco Kartáginci byli příliš těžkopádní, k čemuž přispělo rovněž přetížení zásobami pro vojsko na Sicílii. Kartaginské posádky navíc postrádaly dostatečný výcvik a zkušenosti. Římské lodě dosáhly v boji záhy převahy, neboť díky zdatnosti svých posádek, lepšímu manévrování a vyšší ovladatelnosti dokázaly zpřerážet vesla nepřátelských lodí a poté prorazit jejich boky svými zobci. Polovina kartaginské flotily byla následně potopena nebo zajata. Zbytek Kartáginců se zachránil jen vlivem náhlé změny větru, která jim umožnila odpoutat se od Římanů, jimž chybějící plachty zamezily v pronásledování. Hanno byl po svém neslavném návratu do Kartága ukřižován.

Konec první punské války.

Po tomto drtivém vítězství nad kartaginskou flotilou obnovil Catulus obléhání Lilybaea, jež bylo brzy poté Římany dobyto. Hamilkar Barkas a jeho armáda tím byli izolováni na Sicílii, na níž Kartágu zůstávalo v držení pouze několik málo pevností. Bez prostředků nutných k vypravení nové flotily a doplnění pozemních sil bylo Kartágo přinuceno uznat porážku a podepsat s Římem mírovou smlouvu, čímž byla první punská válka po dlouhých dvaceti třech letech ukončena. Na oslavu vítězství nechal Gaius Lutatius Catulus postavit na Martově poli chrám zasvěcený bohyni Juturně, jehož pozůstatky se dosud nacházejí na náměstí Largo di Torre Argentina v Římě.

Bitva u Aegatských ostrovů bylo starověké vojenské střetnutí mezi Římskou republikou a Kartágem v rámci První punské války. Bitva byla svedena při západním pobřeží Sicílie 10. března 241 př. n. l. a stala se rozhodujícím námořním střetnutím mezi flotilami Kartága a římské republiky za první punské války. Výsledkem této bitvy bylo přesvědčivé vítězství Římanů, jež přimělo Kartágince k uzavření míru.

La bataille des îles Égates est une bataille navale ayant eu lieu le 10 mars 241 durant la Première Guerre punique au large de la côte ouest de la Sicile, près des Îles Égates et ayant opposé les flottes de Carthage et de la République romaine. Ce fut la dernière bataille navale de la guerre et le résultat fut une victoire romaine décisive qui mit fin à ce conflit prolongé, à l'avantage de Rome.


Přehled.

Kantony jsou uvedeny v historicky podmíněném pořadí podle Spolkové ústavy.  Šest kantonů – Obwalden, Nidwalden, Appenzell Innerrhoden, Appenzell Ausserrhoden, Basel-Stadt a Basel-Land – které vznikly rozdělením původních kantonů, bylo v minulosti označováno jako "polokantony" nebo "polostavy". Pojem polokanton byl formálně odstraněn ze Spolkové ústavy při její revizi v roce 1999 a nahrazen jejich taxativním vyjmenováním; fungují stejně jako ostatní kantony a odlišují se pouze tím, že:  Ve Spolkové ústavě jsou kantony uvedeny v pořadí, jak je uvedeno v přehledu. Toto pořadí je historicky podmíněno, dnes už bez jakéhokoliv jiného významu. Ve společenství, spolku Osmi starých míst totiž byla města Curych, Bern a Lucern, každý jako tzv. "Vorort", v hierarchii před venkovskými kantony. Ostatní kantony jsou uvedeny v pořadí jejich přístupu ke spolku. Poslední změnou byl vznik kantonu Jura oddělením frankofonní části od kantonu Bern.

Dějiny.

Před napoleonskými válkami bylo švýcarské spříseženectví ("Eidgenossenschaft") volným spolkem 13 států, jež byly označovány termínem "Orte", "Stätten" – místa, či "Kantone"/"Cantons". K tomu přistupovala řada spojeneckých území ("Zugewandte Orte") a podřízených teritorií. Tento systém byl po obsazení Švýcarska napoleonskými vojsky rozbit, v roce 1798 byla z jejich moci vytvořena Helvétská republika jako unitární stát, který se nicméně nadále členil na kantony. Ještě v období Helvétské republiky však převážily federalistické tendence a roku 1803 samotný Napoleon udělil Švýcarsku federalistickou ústavu, přičemž jednotlivé kantony přijaly republikánské ústavy a emancipovala se některá bývalá závislá teritoria, termín kanton se však vžil. Některé takto ustanovené kantony však nepřežily dlouho a byly začleněny do jiných.  Po pádu napoleonského režimu kanton Bern požadoval obnovu svých práv a odmítal uznat nové kantony Aargau a Vaud vzniklé na územích, jež mu dříve podléhaly, avšak pod mezinárodním tlakem byl donucen zříct se svých nároků výměnou za území bazilejského biskupství. Podle Spolkové smlouvy z roku 1815 bylo Švýcarsko pouze volným spolkem států. Kantony byly nositeli stání suverenity, měly právo vystoupit ze spolku, měly vlastní vojska, vybíraly cla, razily mince, mohly uzavírat mezinárodní smlouvy. Teprve spolková ústava z roku 1848 vytvořila ze Švýcarska federální stát, kde kantony ztratily výše zmíněné pravomoci.  Teritoriální vymezení kantonů dodnes zůstává v podobě, jakou získalo po napoleonských válkách. Výjimkou je rozdělení kantonu Basilej na dva polokantony v roce 1833, krátkodobé rozdělení kantonu Schwyz ve stejné době, zánik polokantonů v Glarusu v roce 1836. Jedinými změnami v průběhu 20. století je vytvoření kantonu Jura v roce 1979 odtržením od kantonu Bern a poté přechod bernského okresu Laufen do kantonu Basel-Landschaft v roce 1994.

Švýcarsko (Švýcarská konfederace) je vytvořeno z 26 autonomních členských států, kantonů. V úřední terminologii je pro kanton užíváno také označení "stav" (německy "Stand", plurál "Stände"). Další dřívější označení, "Stätte" – "místo", má dnes již jen historický význam a odráží se např. ve jménu jezera Vierwaldstättersee – "Jezero čtyř lesních kantonů".

Les 26 cantons suisses sont les États fédérés de la Confédération suisse. Il s'agit des cantons d'Appenzell Rhodes-Extérieures, d'Appenzell Rhodes-Intérieures, d'Argovie, de Bâle-Campagne, de Bâle-Ville, de Berne, de Fribourg, de Genève, de Glaris, des Grisons, du Jura, de Lucerne, de Neuchâtel, de Nidwald, d'Obwald, de Saint-Gall, de Schaffhouse, de Schwytz, de Soleure, du Tessin, de Thurgovie, d'Uri, du Valais, de Vaud, de Zoug et de Zurich.


Život.

Narodil se 18. ledna 1689 v La Bréde poblíž Bordeaux v urozené měšťanské rodině. Rodiče mu za křestního kmotra zvolili žebráka, aby si celý život připomínal chudobu svých bratří.  Studoval právo, stal se poradcem parlamentu v Bordeaux. 1715 se oženil s Jeanne de Lartigue, bohatou protestantkou. V roce 1716 zdědil po svém strýci velké jmění včetně titulu barona z Montesquieu a od té doby se věnoval již převážně jen světovým problémům a pobavení.  Velmi se zajímal o vědy a prováděl různé experimenty na poli anatomie, botaniky, fyziky,... Napsal několik vědeckých spisů. Později se zaměřil na člověka a humanitní studia. Věnoval se literatuře a filozofii.  Ve svých "Perských listech", jež publikoval anonymně 1721 v Holandsku, satiricky popisuje francouzskou společnost pohledem návštěvníků z Persie, které provází filosof a vysvětluje jim poměry zde panující. Dílo je výsměchem zkostnatělosti a církvi.  Po svém zvolení do Francouzské akademie 1726 podnikl Montesquieu několik cest po Evropě, především po Anglii, kde ho zaujala náboženská tolerance a politická svoboda.  Po návratu z cest začal pracovat na svých největších dílech a roku 1748 vydal "O duchu zákonů".  Zemřel 10. února 1755 v Paříži na žloutenku.

Filozofie.

Sociální geografie – neboli sociologická metoda geografie. Snaží se sdělit, že to, jak společnost (v určité zemi) funguje a jak je uspořádána (je–li agresivní, mírumilovná, usedlá, kočovná, zemědělsky zaměřená,...) souvisí s geografickou polohou její země. Prostředí, kde žijeme, nás ovlivňuje a tak neexistuje univerzální vhodný politický (vládní) systém, pro všechny země.  Dělba moci – zde se inspiroval Johnem Lockem v názoru, že ve státě by neměl být absolutní panovník s veškerou mocí, ale jeho moc má být rozdělena na dvě navzájem oddělené: výkonnou moc a zákonodárnou moc. K těmto dvěma mocem přidává Montesquieu třetí: moc soudní.

Dílo.

Spis "Perské listy" ("Lettres persanes") a spis "O duchu zákonů" ("De l'esprit des lois") zařadila církev na Index zakázaných knih.

Charles Louis de Secondat, baron de La Brède et de Montesquieu (od 5. ledna 1728) (18. ledna 1689, La Brède, Francie – 10. února 1755, Paříž) ["šárl lui d ́sekonda e d ́monteskijé"], byl francouzský filosof a spisovatel, především kritik francouzského absolutismu a společnosti své doby.

Charles Louis de Secondat, baron de La Brède et de Montesquieu, est un penseur politique, précurseur de la sociologie, philosophe et écrivain français des Lumières, né le à La Brède (Guyenne, près de Bordeaux) et mort le à Paris.


Championnat de Tchéquie de football 1997-1998

Konečná tabulka.

Poznámky:

Návštěvnost.

Na českou fotbalovou ligu zamířilo v sezóně 1997/98 v průměru 6167 diváků. Nejvíc diváků přišlo 27.10.1997 na zápas mezi FC Boby Brno – AC Sparta Praha 2:1, tento zápas sledovalo 31730 diváků. Naopak nejmíň diváků zamířilo 4.4.1998 na zápas mezi AFK Atlantic Lázně Bohdaneč – Viktoria Plzeň 2:2, jen 735 diváků.

Soupisky mužstev.

AC Sparta Praha.

Michal Čaloun (2/0/1), Tomáš Poštulka (28/0/15) – Miroslav Baranek (25/7), Michal Bílek (2/0), Vladimír Cifranič (1/0), Martin Čížek (26/5), Petr Gabriel (23/0), Ivan Hašek (4/2), Martin Hašek (28/1), Michal Horňák (26/2), Marián Ľalík (1/0), Vratislav Lokvenc (29/12), Petr Lukáš (3/0), Lumír Mistr (9/0), Szilárd Németh (8/0), Václav Němeček (13/2), Jiří Novotný (27/1), Josef Obajdin (28/2), Petr Papoušek (16/0), Radek Petrák (1/0), Tomáš Řepka (28/2), Horst Siegl (26/12), Luděk Stracený (10/2), Marek Stratil (1/0), Vlastimil Svoboda (2/0), Zdeněk Svoboda (15/3), Tomáš Votava (15/0) – trenér Jozef Chovanec (1.–15. kolo) a Zdeněk Ščasný (16.–30. kolo), asistenti Zdeněk Ščasný (1.–15. kolo), Jan Poštulka, Vítězslav Lavička (16.–30. kolo) a Karol Dobiaš (16.–30. kolo)

SK Slavia Praha.

Radek Černý (6/0/3), Jan Stejskal (24/0/12) – Slađan Ašanin (24/3), Pavel David (1/0) Pavel Horváth (25/4), Martin Hyský (6/0), Lukáš Jarolím (1/0), Jaromír Jindráček (2/0), Libor Koller (11/1), Luboš Kozel (27/1), Radek Krejčík (18/0), Tomáš Kučera (17/2), Vladimír Labant (23/0), Edvard Lasota (24/4), Jiří Lerch (23/0), Adam Petrouš (8/1), Samir Pinjo (17/3), Martin Pohořelý (1/0), Pavel Řehák (10/0), Ivo Ulich (30/5), Robert Vágner (27/6), Karel Vácha (26/6), Jiří Vávra (3/0), Jaroslav Veltruský (4/0), Petr Vlček (27/2) – trenér František Cipro (1.–7. kolo), Pavel Tobiáš (8.–24. kolo) a Petr Rada (25.–30. kolo), asistenti Petr Rada a Daniel Drahokoupil

SK Sigma Olomouc.

Petr Pižanowski (15/0/6), Jindřich Skácel (15/0/8) – Jiří Balcárek (28/6), Marcel Cupák (21/1), Radek Drulák (23/10), Milan Duhan (3/0), Marek Heinz (23/4), Marek Hollý (5/0), Martin Kotůlek (26/1), Radoslav Kováč (1/0), Michal Kovář (27/0), Radim König (13/0), Jiří Krohmer (16/1), Oldřich Machala (30/0), Petr Mašlej (7/0), Josef Mucha (30/3), Aleš Ryška (21/0), Michal Šmarda (28/2), Michal Štefka (18/0), Martin Šustáček (8/1), Martin Švestka (5/1), Tomáš Ujfaluši (11/2), Stanislav Vlček (30/5) – trenér Milan Bokša, asistenti Vlastimil Palička a Leoš Kalvoda

FC Baník Ostrava.

Vít Baránek (11/0/6), Ivo Schmucker (20/0/7) – Jiří Barbořík (22/1), Lubomír Blaha (2/0), René Bolf (22/1), Vladimír Čáp (14/0), Pavel Harazim (16/0), Marek Jankulovski (26/3), Miroslav Kaloč (2/0), Karel Kula (10/0), Marcel Lička (15/3), Martin Lukeš (24/7), Miroslav Mikulík (9/0), Michal Pančík (24/4), Aleš Pikl (12/3), Marek Poštulka (6/1), Milan Poštulka (24/2), Petr Ruman (8/3), Petr Samec (23/11), Petr Sedlák (1/0), Libor Sionko (18/3), Vladimír Skalba (3/0), Radek Slončík (23/6), Kamil Šebesta (3/0), Tomáš Šťástka (10/0), Milan Timko (28/2), Dušan Vrťo (18/0), Tibor Zátek (15/1) – trenér Petr Uličný (1.–6. kolo) a Verner Lička (7.–30. kolo), asistenti Petr Nesrsta a Bohumil Páník

FC Slovan Liberec.

Tomáš Bárta (2/0/0), Ladislav Maier (29/0/10) – Martin Barbarič (27/8), Zdeněk Beňo (8/0), David Breda (24/4), Pavel Čapek (21/1), Martin Čupr (22/3), Michal Hrbek (25/0), Libor Janáček (29/0), Jiří Jarošík (18/0), Josef Jinoch (10/0), Marián Klago (18/2), Luděk Klusáček (25/3), Josef Lexa (25/1), Lazzaro Liuni (10/7), Oleh Lyzohub (9/0), Stanislav Marek (25/1), Rastislav Michalík (9/1), Pavel Němčický (12/1), Lukáš Novotný (1/0), David Sládeček (8/0), Petr Silný (1/0), Roman Týce (23/3), Luboš Zákostelský (28/6) – trenér Jiří Štol (1.–9. kolo) a Josef Petřík (10.–30. kolo), asistenti Josef Petřík a Zdeněk Hruška

FK Jablonec 97.

Petr Drobisz (3/0/2), Zdeněk Jánoš (27/0/9) – Milan Barteska (11/1), David Breda (1/0), Tomáš Čížek (2/0), Milan Fukal (26/2), Radim Holub (27/2), Radovan Hromádko (26/7), Jaromír Jindráček (12/1), Pavel Jirousek (23/2), Josef Just (12/0), Aleš Kohout (9/2), Pavel Medynský (6/0), Jaromír Navrátil (25/3), Radim Nečas (27/7), Robert Neumann (28/0), Pavel Pěnička (29/11), Tomáš Požár (10/0), Martin Procházka (19/1), Richard Sitarčík (1/0), Roman Skuhravý (24/1), Jan Sopko (17/1), Miroslav Šebesta (18/1), Martin Vejprava (28/4) – trenér Jiří Kotrba, asistenti Zdeněk Klucký a Radim Straka

FK Teplice.

Marek Láska (1/0/0), Libor Macháček (30/0/10) – Jean-Bertin Akue (12/1), Sergio José Bastida (7/0), Michal Bílek (27/3), Petr Brabec (26/0), Petr Bystroň (1/0), Radek Divecký (27/7), Michal Doležal (26/1), Petr Fousek (27/4), Zdenko Frťala (23/1), Tomáš Janda (25/1), Jaromír Jindráček (10/4), Vladislav Mikiska (6/0), Radek Miřatský (4/0), František Mysliveček (2/0), Radek Petrák (11/0), Aleš Pikl (8/0), Miroslav Rada (29/1), Zbyněk Rampáček (29/1), Marián Řízek (23/6), Petr Strouhal (1/0), Dušan Tesařík (30/1), Štěpán Vachoušek (2/0), Pavel Verbíř (23/4), Petr Voříšek (2/0), Radek Zlatník (5/0) – trenér Josef Pešice, asistent Miroslav Šafařík a Petr Němec

FK Viktoria Žižkov.

Jiří Kobr (4/0/2), Oldřich Pařízek (15/0/5), Juraj Šimurka (10/0/6), Michal Václavík (1/0/0) – Miroslav Baček (4/0), Zdeněk Bečka (27/2), Jan Buryán (21/0), Milan Duhan (11/1), Petr Holota (22/1), Zdeněk Houštecký (12/1), Tomáš Hunal (24/0), Kennedy Chihuri (24/3), Tomáš Klinka (23/1), Miloslav Kordule (25/2), František Koubek (4/0), Milan Lindenthal (5/0), Jaroslav Ložek (17/0), Antonín Mlejnský (29/0), Josef Němec (25/3), Marek Poštulka (3/1), Karel Socha (2/0), Petr Strnadel (20/1), Jaroslav Šilhavý (8/0), Karel Valkoun (2/0), Miroslav Vápeník (2/0), Pavel Zbožínek (21/1), Luděk Zelenka (28/5) – trenér Július Bielik, asistent Václav Hradecký

FC Petra Drnovice.

František Ondrůšek (6/0/2), Martin Vaniak (24/0/7) – Bronislav Červenka (19/2), Miroslav Holeňák (26/4), Aleš Hynek (21/1), Roman Janoušek (10/1), Róbert Kafka (18/1), Ivan Kopecký (9/0), Miloslav Kufa (17/2), Jozef Majoroš (28/4), Petr Maléř (26/2), Martin Müller (24/1), Michal Nehoda (27/4), Jiří Pospíšil (9/0), Roman Přibyl (2/1), Martin Rozhon (23/7), Pavel Řehák (11/0), Petr Slončík (1/0), Michal Šlachta (1/0), Karel Urbánek (7/0), Jiří Vaďura (12/0), Ivan Valachovič (27/2), Petr Veselý (25/1), Jozef Weber (29/1) – trenér Ján Kocian, asistenti Josef Kolečko a Jiří Doležílek

FC Boby Brno.

Luboš Přibyl (27/0/6), Radim Vlasák (4/0/1) – Petr Bartes (8/0), Petr Baštař (3/0), Zdeněk Cihlář (26/0), Richard Dostálek (22/8), Pavel Holomek (27/10), Martin Hyský (14/0), Vladimír Chaloupka (22/1), Petr Kocman (21/0), Michal Kolomazník (30/8), Přemysl Kovář (5/0), Petr Křivánek (27/1), Jan Maroši (27/1), Milan Pacanda (28/4), Jan Palinek (26/0), Jan Polák (5/0), Patrik Siegl (26/3), Pavel Šustr (5/0), Zdeněk Valnoha (27/5), Martin Zbončák (11/0), Marek Zúbek (22/0) – trenér Karel Večeřa, asistenti Radek Bělák a Josef Hron

FC Kaučuk Opava.

Michal Kosmál (2/0/1), René Twardzik (29/0/8) – Jan Baránek (29/2), Lukáš Černín (5/0), Peter Duchyňa (2/0), Alois Grussmann (29/8), Michal Hampel (7/0), Aleš Hellebrand (21/0), Roman Hendrych (26/2), Roman Janoušek (15/2), Miroslav Kamas (24/0), Marián Klago (9/1), Jaroslav Kolínek (28/1), Radim Kučera (29/2), Karel Orel (3/0), Jan Pejša (28/3), Martin Prohászka (29/9), Petr Prokop (3/0), Ľubomír Puhák (9/0), Uladzimir Putraš (1/0), Aleš Rozsypal (4/0), Lumír Sedláček (27/2), Radek Špiláček (9/0), Ivan Václavík (13/0), Tomáš Vychodil (19/0) – trenér Jiří Nevrlý (1.–26. kolo) a Petr Žemlík (27.–30. kolo), asistent Jiří Bartl

SK Hradec Králové.

Karel Podhajský (29/0/10), Stanislav Vahala (2/0/0) – Pavel Černý (25/4), Jaroslav Dvořák (14/1), Roman Gibala (26/1), Karel Havlíček (6/0), David Homoláč (19/2), Richard Jukl (15/0), Daniel Kaplan (13/1), David Kalousek (19/1), Peter Kavka (8/1), František Koubek (22/5), Jan Kraus (5/0), Tomáš Kučera (3/0), Michal Lesák (10/1), Jaroslav Michalička (22/2), Bohuslav Pilný (23/1), Petr Pokorný (27/1), Milan Ptáček (11/0), Petr Samec (5/0), Ladislav Šimčo (19/2), Michal Šmíd (21/1), Karel Urbánek (12/0), Jozef Urblík (1/0), Jiří Záleský (27/0), David Zoubek (15/1) – trenér Jaroslav Hřebík, asistent Stanislav Kocourek

FC Dukla.

Antonín Kinský (22/0/5), Ladislav Macho (8/0/2) – Jiří Antoš (15/0), Manuel Avedikian (1/0), Václav Černý (3/0), Radek Čížek (21/1), Michal Hoffmann (2/0), Tomáš Janů (30/0), Lukáš Jarolím (18/2), Josef Jinoch (15/0), Marek Kincl (27/8), Ivo Knoflíček (16/1), Karel Krejčí (26/1), Tomáš Kukol (24/5), Pavel Kýček (11/1), Marcel Mácha (21/0), Jaroslav Mašek (2/0), Petr Melcher (1/0), Rastislav Michalík (15/0), Leoš Mitas (8/0), David Nehoda (12/0), Rudolf Otepka (29/9), Petr Papoušek (9/5), Ivan Pihávek (6/1), Petr Podzemský (25/0), Libor Polomský (4/0), Roman Pučelík (13/0), Jiří Rychlík (1/0), Luděk Vyskočil (19/3), Jan Zakopal (1/0) – trenér Karel Jarolím, asistenti Jan Fiala, Václav Pavlis a Josef Csaplár

FC Viktoria Plzeň.

Radomír Havel (19/0/5), Jiří Vosyka (11/0/2) – Lukáš Došek (15/0), Tomáš Došek (15/5), Michal Drahorád (10/2), Dejan Drenovac (12/0), Tomáš Heřman (22/3), Petr Hlavsa (8/0), Martin Hřídel (14/0), Miroslav Janota (23/4), Patrik Ježek (14/1), Petr Kopp (1/0), Pavel Mejdr (13/0), Miroslav Mika (23/2), David Novák (6/0), Lukáš Pleško (16/0), Stanislav Purkart (25/5), Jiří Skála (28/4), Miloš Slabý (28/1), Libor Smetana (6/2), Martin Smíšek (3/1), Petr Smíšek (16/3), Jiří Studeník (28/1), Marcel Švejdík (10/1), Martin Švejnoha (1/0), Jan Velkoborský (24/1) – trenér Antonín Dvořák (1.–8. kolo) a Petr Uličný (9.–30. kolo), asistent Milan Šíp

SK České Budějovice JČE.

Peter Holec (3/0/0), Jaroslav Karel (8/0/3), Pavol Švantner (19/0/7) – Pavel Babka (27/0), Milan Barteska (14/0), Vladimír Blüml (3/0), Erich Brabec (4/0), Ladislav Fujdiar (28/9), Petr Hruška (18/0), Zoran Jovanoski (3/0), Michal Káník (19/1), Libor Koller (15/2), Marek Kopecký (6/0), Jozef Kostelník (14/3), Tomáš Krejča (2/0), Roman Lengyel (28/1), Zdeněk Mikoláš (3/1), Aleš Nešický (13/0), Michal Ondráček (4/1), Luboš Pecka (3/0), Miloslav Penner (26/1), Jiří Povišer (29/1), Vlastimil Ryšavý (24/3), Tomáš Řehoř (2/0), Jan Saidl (25/1), Milan Šedivý (16/0), Michal Šlachta (10/1), Radek Tejml (6/0), Marek Trval (10/0), Martin Vozábal (28/1), Martin Wohlgemuth (3/0) – trenér Pavel Tobiáš (1.–7. kolo), Zdeněk Procházka (8.–30. kolo) a František Cerman (20.–30. kolo), asistenti Daniel Drahokoupil, Miroslav Jirkal a Petr Skála

AFK Atlantic Lázně Bohdaneč.

Jan Klíma (9/0/0), Petr Kostelník (7/0/0), Vítězslav Rejmon (1/0/0), Martin Tomek (12/0/1), Václav Winter (6/0/1) – Petr Bílek (6/0), Aleš Brychnáč (3/0), Martin Danihelka (8/0), Lukáš Hodan (9/0), Martin Chorý (23/1), Pavel Janeček (13/0), Jiří Ješeta (27/3), Tomáš Kalán (7/0), Jiří Kaufman (6/0), Stanislav Krejčík (12/1), Tomáš Krejčík (7/0), Petr Krištůfek (4/0), Luboš Kubík (2/0), Marek Kulič (15/1), Milan Lednický (2/0), Rostislav Macháček (3/0), Roman Nohavica (22/2), Roman Pavelka (23/2), Jaromír Plocek (24/0), Michal Ráliš (1/0), Josef Ringel (13/0), Jaroslav Schindler (23/2), Antonín Spěvák (15/0), Martin Svědík (2/0), Martin Špinar (23/0), Radek Tejml (19/1), Marek Trval (15/2), Jiří Valta (29/1), Adrian Vizingr (22/0) – trenér Luděk Zajíc (1.–5. kolo), Karel Krejčík (6.–10. kolo) a Petr Pálka (11.–30. kolo), asistenti Karel Krejčík a Milan Šmarda

Sezóna 1997/98 Gambrinus ligy byla 5. sezónou v samostatné české lize. Začala 1. srpna 1997 a skončila 3. června 1998. Titul získala Sparta Praha, která si zajistila titul už několik kol před koncem. Tuto sezónu prohrála jen 3 zápasy a to s Boby Brno, Baníkem Ostrava a Sigmou Olomouc.

La saison 1997-1998 du Championnat de République tchèque de football était la de la "Gambrinus Liga", le championnat de première division de République tchèque. Les 16 clubs de l'élite jouent les uns contre les autres lors de rencontres disputées en matchs aller et retour au sein d'une poule unique.


Bondage et discipline, domination et soumission, sado-masochisme

Základy.

„BDSM“ je zastřešující pojem pro určité typy erotického chování mezi dospělými lidmi, kteří s tímto chováním vyjádřili souhlas. Pod tímto zastřešujícím termínem existují různé druhy subkultur. Terminologie rolí se u různých subkultur velmi liší. Dominantní praktiky jsou široce využívány u partnerů ve vztazích nebo činnostech, kdy jsou fyzicky aktivní či ovládají své partnery. Submisivní role jsou široce využívána u partnerů ve vztazích nebo při činnostech, kdy jsou fyzicky vnímavými či kontrolovanými účastníky. Interakce mezi dominancí a submisivitou - kde se fyzická nebo mentální kontrola submisivního odevzdává dominantnímu - někdy se pro to používá pojem „výměna energie“, ať už v souvislosti s lekcí či vztahem.  Akce BDSM často konají v čase dohodnutém oběma stranami, jsou označovány jako „hra“, „scéna“ či „lekce“ Účastníci hry či lekce z ní obvykle mají potěšení, i když mnoho praktik - jako je vyvolávání bolesti či ponížení nebo omezování svobody - by bylo za jiných okolností nepříjemné. Explicitní sexuální aktivita, například sexuální penetrace, se objevuje občas během lekce, není ale nezbytná. Lekce se v právních důvodů zřídka konají ve veřejných prostorech. Někdy jsou i určité praktiky zakázány pravidly poskytovatelů lekce. Ať už se jedná o večírek v soukromých prostorech či v nočním klubu - pravidla se mohou lišit. Někde mohou být účastníci pouze ve spodním prádle, jinde je povolená úplná nahota se sexuálními praktikami.  Základní zásadou pro BDSM je, že je prováděna s výslovným souhlasem zúčastněných stran. Od osmdesátých let mnoho odborníků a organizací přijalo heslo (původně o účelu GMSMA - aktivistické gay organizace SM), které je „bezpečné, rozumné a konsensuální“, obvykle zkráceně „SSC“, což znamená, že vše je založeno na bezpečné činnosti, že všichni účastníci mají dostatečně zdravý/rozumný názor pro souhlas aktivitou a všichni účastníci praktikami souhlasí. Jedná se o právě vzájemný souhlas, který právně a eticky rozlišuje mezi BDSM a trestnými činy, jako je sexuální napadení či domácí násilí.  Někteří praktikující BDSM dávají přednost kodexu chování, který se liší od „SSC“ "Bezpečně, rozumně a po dohodě" a jsou popisovány jako kink ("výstřednosti"), kdy účastníci jsou si vědomi rizik (RACK "Risk-aware consensual kink"), což naznačuje preferování stylu, ve kterém je důrazněji zdůrazňována individuální odpovědnost zúčastněných osob, přičemž je každý účastník zodpovědný za své zdraví. Zastánci RACK argumentují, že SSC může bránit diskusi o riziku, protože žádná činnost není skutečně „bezpečná“, a že diskuse o možnostech s nízkého rizika je nutná pro skutečně informovaný souhlas. Dále tvrdí, že stanovení diskrétní hranice mezi „bezpečnými“ a „nebezpečnými“ činnostmi popírá ideologicky, že by dospělí měli právo hodnotit rizika vs. odměnu za sebe; že někteří dospělí budou přitahováni k určitým činnostem bez ohledu na riziko; a že s hrou BDSM - zvláště s vyšší rizikovou hrou nebo hraním - by se mělo zacházet stejně jako s extrémními sporty, s respektem i s požadavkem, aby se praktikující vzdělávali a praktikovali vysoce rizikové aktivity ke snížení rizika. RACK znamená že zúčastněné osoby jsou si vědomy všech rizik, které provozované praktiky přinášejí, veškeré praktiky jsou provozovány se souhlasem a po vzájemné dohodě všech zúčastněných a jedná se o alternativní sexuální praktiky. Nejdůležitějším kritériem je zde souhlas. Souhlas a soulad se sadomasochistickou situací mohou udělit pouze lidé, kteří mohou posoudit potenciální následky. Pro jejich souhlas musí mít k dispozici relevantní informace (rozsah, v jakém bude lekce, možná rizika, bude-li použito bezpečnostní slovo, co jsou jednotlivé praktiky atd.) A nezbytná duševní schopnost posoudit rizika. Výsledný souhlas a porozumění je i možné shrnout v písemné „smlouvě“, což je dohoda o tom, jaké praktiky je možno a jaké praktiky nejsou možné.  Obecně jsou hry či lekce BDSM obvykle strukturovány způsobem, aby zde byla stále možnost, odvolání souhlasu partnera svůj souhlas kdykoli během lekce, například použitím bezpečnostního slova, které je předem dohodnuto. Používání dohodnutého bezpečnostního (nebo jindy „bezpečnostního symbolu“, jako je např. pád míče nebo zvonění, v případě kdy je při lekci omezena řeč), je považováno za výslovné odvolání souhlasu. Nedodržení bezpečného slova je považováno za závažné pochybení a mohlo by se dokonce změnit ze situace sexuálního souhlasu na trestný čin, v závislosti na příslušném právu, protože dominantní či submisivní účastník výslovně zrušil svůj souhlas s jakýmikoli úkony, které následují po použití bezpečnostního hesla. U jiných scénářů, zejména ve vztazích, může být dohodnuto bezpečné slovo, které upozorní na varování („toto je příliš intenzivní“), než na výslovné odvolání souhlasu; a jsou i tací, kteří se rozhodli bezpečnostní slovo nepoužívat vůbec.

Terminologie a podtypy.

Inicializační BDSM zahrnuje tyto psychologické a fyziologické aspekty:  Toto rozlišování mezi těmito aspekty BDSM je dnes v literatuře stále více používáno. Nicméně jde pouze o pokus o fenomenologickou diferenciaci. Individuální vkus a preference v oblasti lidské sexuality se mohou mezi těmito oblastmi překrývat, diskutuje se o nich samostatně.  Bondage a disciplína jsou dva aspekty BDSM, které se nezdají být ve vzájemném vztahu díky typu provozovanýchčinností, ale koncepčně se podobají, a proto se objevují společně. Na rozdíl od ostatních dvou typů, B&D nedefinuje dominanci a submisivitu samotně, ale používá se k popisu obecných činností, přičemž jeden z partnerů je příjemce a dárce.  Otroctví je praxe fyzického omezení. Bondage je obvykle, ale ne vždy, sexuální praxe. Zatímco otroctví je velmi populární variace uvnitř větší komunity BDSM, přesto se někdy liší od zbytku komunity. V roce 2015 ukázala studie týkající se více než 1 000 Kanaďanů, že přibližně polovina všech mužů měla fantazie týkající se otroctví a téměř polovina žen je realizovala. Přísně řečeno, otroctví znamená svázat partnera pomocí pomůcek; například pomocí pout nebo lan nebo přivázáním paží např. k židli. Bondage lze také praktikovat přiváváním ke kříži řetězy či lany nebo k rozpěrným tyčím.  Termín kázeň popisuje psychologické omezování, s použitím pravidel a trestem ke kontrole zjevného chování. Trest může být bolest způsobená fyzicky (např. bičování), ponížení způsobené psychologicky (veřejné bičování) nebo ztráta svobody způsobená fyzicky (například připoutání poslušného partnera k noze postele). Dalším aspektem je strukturované školení submisivního partnera.  „Dominance a submisivita“ (také známé jako D&S, Ds nebo D/s) je soubor chování, zvyků a rituálů týkajících se udělování a přijímání kontroly jedním jednotlivcem nad druhým v kontextu erotiky či životního stylu. Zkoumá duševnější aspekt BDSM. To je také případ mnoha vztahů, které se nepovažují za sadomasochistické; považuje se však za součást BDSM, pokud je praktikována účelně. Rozsah jeho individuálních charakteristik je široký.

BDSM jsou erotické praktiky nebo hraní rolí, které zahrnují otroctví, disciplínu, dominanci a podrobení, sadomasochismus a další související praktiky. Vzhledem k široké škále praktik, z nichž některé provozují i lidé, kteří nepraktikují BDSM, je začlenění do komunity nebo subkultury BDSM obvykle závislé na sebeidentifikaci a sdílené zkušenosti.

Le sigle BDSM (pour ) désigne un ensemble de pratiques sexuelles et contractuelles utilisant la douleur, la contrainte, l'humiliation érotique ou la mise en scène de divers fantasmes sexuels. Les pratiques sadomasochistes sont fondées sur un contrat entre deux parties (pôle dominant et pôle dominé). Le BDSM fait l'objet de pratiques très variées.


Nutriční hodnoty.

Avokádo je bohatým zdrojem minerálních látek draslíku, mědi, magnezia, fosforu a vitaminy C, E, K, H, B a B (kyseliny pantothenové). Dužina obsahuje jen mizivé množství cukru, zato na ovoce nezvyklé množství tuku (složení mastných kyselin se podobá olivovému oleji).  Avokádo obsahuje persin, který je silně jedovatý zejména pro papoušky, nebo kanárky. Intoxikace těchto zvířat avokádem většinou končí smrtí. Avokádo by se ze stejného důvodu nemělo podávat ani psům nebo kočkám.

Použití.

V kuchyni: Avokádo se může stát ozdobou slavnostního stolu, pokud plod rozkrojíme, odstraníme pecku a trochu dužiny, vzniklý prostor naplníme třeba hráškem nebo čočkou smíchaných s dužinou a ochucených špetkou zázvoru, pepře a soli. Půlky avokáda můžeme také naplnit šlehanou nivou s křenem, případně s bramborovou kaší nebo jinou směsí podle vlastní fantazie.  Avokádo je velice dobré když ho jíme i syrové nebo tepelně upravené, dá se z něho dělat i velice dobrá zdravá polévka či pomazánka. Stačí – voda, olej, avokádo, popřípadě sůl, přidáme koření dle vlastní fantazie. Tradiční recept je mexické guacamole.  V léčitelství: Avokádo je ovoce, není však sladké, chutí spíše připomíná ořechy, tomu odpovídá i vysoká energetická hodnota a množství tuků (100 gramů = více než 220 kcal = 920 kJ! a cca 15 g tuků (záleží na stupni zralosti) i přesto se hodí do dietní stravy. Obsažené tuky jsou rostlinného původu, tedy velmi zdravé a velmi dobře zasytí. Avokádo se při dietě hodí obzvláště jako náhražka másla, majonézy či dresinku nebo jako chutná svačinka, je však třeba si dát pozor na množství; má příznivé účinky při chorobách kůže a sliznic, posiluje srdce (zdroj?), snižuje krevní tlak (zdroj?)a pomáhá také při nemocech jater, ledvin a močových cest.

Avokádo je ovoce (botanicky), někdy se však uvádí jako zelenina. Je to plod hruškovce přelahodného. Zralý plod je zvenku tmavozelené až černé barvy, uvnitř měkký a světležlutý. Dužina se dobře roztírá. Ve středu plodu se nachází kulatá nejedlá pecka o průměru 3 až 5 cm, která lehce naklíčí i v květináči. Avokádo je 7 až 20 cm dlouhé. Zralé plody váží od 100 g až do 1 kg. Běžná roční sklizeň z jednoho stromu je kolem 120 avokád.

L'avocat est le fruit de l'avocatier ("Persea americana"), un arbre de la famille des "Lauraceae", originaire du Mexique. Il en existe trois grandes variétés. La variété la plus populaire est l'avocat Hass.


Hvězdy.

Tabulová hora sestává ze slabých hvězd. Jeho bezejmenná Alfa Mensae má hvězdnou velikost jen 5,09. Je to nejslabší alfa vůbec a to nejen co se týče zdánlivé, ale také absolutní hvězdné velikosti. Patří do málo početné skupiny hvězd slabších než Slunce, které je možné vidět pouhým okem. Zařazujeme ji do spektrálního typu G<nowiki>6</nowiki> hlavní posloupnosti a je jen 33,1 světelných let daleko, čímž patří k našim nejbližším hvězdám.  Beta Mensae se promítá do Velkého Magellanova mračna, ale leží samozřejmě daleko před ním. Gamu Mensae uvádí kniha Obloha na dlani jako nejjasnější hvězdu souhvězdí s magnitudou 5,06, podle dnešních poznatků je však o něco slabší než alfa. Obloha na dlani též udává pro zmiňované tři hvězdy jiný spektrální typ - K - stejně jako novější zdroje.  Další hvězdou podobnou Slunci v tomto souhvězdí je Pí Mensae. Ačkoliv je svítivější než Alfa Mensae a o 49 % svítivější než naše Slunce, jeví se velmi slabá, protože leží ve vzdálenosti 59 světelných let od nás. U pí Men byla objevena exoplaneta s hmotností 10 Jupiterů. Její průměrná vzdálenost od mateřské hvězdy je 3,29 AU.

Objekty.

V souhvězdí se nenachází mnoho objektů, které by stály za pozornost. Ze sousedního souhvězdí (viz souhvězdí Mečouna) však do tohoto nevýrazného a malého souhvězdí zasahuje Velké Magellanovo mračno. Za výborných pozorovacích podmínek v něm velkým triedrem anebo teleskopem můžeme spatřit množství slaboučkých hvězd, někde uspořádaných do shluků a mlžnatých skvrnek. I nejjasnější hvězdokupy Velkého Magellanova mračna zasahující do tohoto souhvězdí však mají jen magnitudu 10 nebo vyšší.

Poloha.

Ve čtyřech hlavních hvězdách Tabulové hory - alfa, beta, gama a éta - bychom měli vidět lichoběžníkovou horu přikrytou Velkým Magellanovým mračnem jako ubrusem. Všechny hvězdy jsou však velmi slabé, souhvězdí působí téměř jako prázdná oblast na obloze. Střed Tabulové hory leží asi 25° jižně od druhé nejjasnější hvězdy noční oblohy - Canopa.

Tabulová hora (lat. Mensa) je jedno z 88 souhvězdí moderní astronomie, leží na jižní obloze. Souhvězdí zavedl Nicolas-Louis de Lacaille v roce 1754 na planině nedaleko dnešního Kapského Města v Jižní Africe. Bylo pojmenováno podle stolové hory Table Mountain nacházející se v Jihoafrické republice u Mysu Dobré naděje.

La Table est une constellation de l'hémisphère sud, peu lumineuse. Elle découpe un pan de ciel quasiment vide d'étoiles et d'objets célestes. Elle est de plus impossible à observer au nord de l'équateur.


Série Matrix.

"Matrix" vydělal 171 milionů dolarů jen v USA a 460 milionů celosvětově. Příliš se neočekávalo, že si takto nevšední film získá davy, ale stalo se. Tento nečekaný úspěch vedl k natočení dalších dvou dílů: "Matrix Reloaded" a "Matrix Revolutions". Podle Wachowských ale byla trilogie zamýšlena již od začátku. Trvalo mnoho let, kdy se vytvářel a znovu přepisoval scénář, než se oba filmy začaly současně točit, aby daly dohromady v podstatě jednolitý příběh uměle rozdělený na dvě části, které měly premiéru půl roku od sebe. Mnoho lidí se shoduje, že pokračování nedosahuje kvalit ani koncepční hloubky prvního dílu. Na internetových stránkách se o tom stále vedou debaty.  Vydán byl také "Animatrix", sbírka devíti animovaných povídek v japonském kreslířském stylu anime, který výrazně ovlivnil autory filmové trilogie. Sourozenci Wachowští sice na tento projekt dohlíželi, ale napsali pouze čtyři z těchto příběhů a žádný nerežírovali, sezvali totiž významné osobnosti ze světa kreslené animace a nechali jim relativně volnou ruku, aby přenesli své vize na papír. Každý příběh je nakreslen zcela odlišným způsobem a vypráví o něčem jiném, všechny ale dokreslují příběh "Matrixu" a jeho svět jako takový. Čtyři části byly vydané na oficiální stránce série, jeden díl byl promítán spolu s filmem od Warner Bros Dreamcatcher, ostatní byly poprvé k vidění až po vydání samostatného DVD "Animatrix".  K sérii patří také tři počítačové hry: Enter the Matrix (2003), která zobrazovala události spojené s filmem a obsahovala navíc krátké hrané filmečky natočené přímo pro hru; The Matrix Online (2004), MMORPG ve které příběh pokračuje po "Matrix Revolutions"; a (2005), která se zaměřuje na Vyvoleného a situace, ve kterých se ocitá během trilogie.  Na webových stránkách je zdarma k dispozici velké množství komiksů odehrávajících se ve světě "Matrixu" nakreslených různými osobnostmi z komiksového průmyslu. Některé také vyšly v jednom ze dvou tištěných vydání.  Jak je tedy vidět, původní kultovní film se během let rozrostl nejen do filmové trilogie, ale využil i různých jiných médií a forem vyjádření k vytvoření velkého a provázaného světa "Matrixu".

Děj filmu.

Programátor jménem Thomas A. Anderson (Keanu Reeves) vede tajně druhý život jako obávaný hacker Neo. Série podivných událostí jej přivádí až k setkání se skupinou lidí vedenou Morpheem (Laurence Fishburne), který mu nabízí možnost zjistit, co skutečně je onen Matrix. Neo je vytažen z falešné reality do reálného zničeného světa, kde se nepíše rok 1999 (tento rok je v umělém Matrixu), nýbrž 2199 (Morpheus si tímto není jistý; informace z třetího dílu toto nepřímo vyvracejí).  Lidstvo vede válku s inteligentními stroji, které samo vytvořilo. Po dlouhých bojích se lidé rozhodli vypálit oblohu a odříznout tak stroje od zdroje sluneční energie. Stroje reagovaly zotročením lidí a začaly je uzavírat do schránek, kde jim do mozku byla pouštěna umělá realita – "Matrix" – iluzorní svět zobrazující lidskou společnost na vrcholu roku 1999, v němž lidé zdánlivě žijí své životy. Ve skutečnosti jsou ale drženi na umělé výživě a jejich kinetická, elektromagnetická a tepelná energie je využívána jako zdroj pro stroje. Pěstováním lidí stroje získaly nevyčerpatelný nekonečně se množící zdroj energie. Morpheus s organizovanou skupinou lidí probouzí lidi stále připojené na Matrix.  Morpheus odpojil Nea, protože pevně věří, že právě on je "Vyvolený", jehož příchod předpovězený Vědmou má přinést zkázu Matrixu a svobodu pro lidstvo. Vyvolený prý dokáže Matrix ovládat a podřídit si jej. Neo samotný je zpočátku skeptický, ale Morpheus jej s neotřesitelným přesvědčením učí, jak si přisvojit a překročit pravidla umělého světa – porušovat fyzikální zákony. Matrix zevnitř hlídají programy strojů, agenti, kteří jsou neskutečně silní, ovládají bojová umění a superschopnosti. Neo se více sbližuje a prohlubuje vztah s Trinity (Carrie-Anne Moss).  Neo se setkává s Vědmou (Gloria Foster), která dostává svému jménu a představuje mu jeho budoucnost. Krátce poté skupinu zradí Cypher (Joe Pantoliano), který dává přednost pohodlnému nevědomému životu zpátky v Matrixu. Morpheus je chycen agenty, kteří se z něj vymýváním mozku snaží dostat přístupové kódy k Sionu, poslednímu lidskému městu. Podle předpovědi se Neo rozhoduje Morphea zachránit, společně s Trinity se vrací do Matrixu a vysvobodí Morphea z držení agentů a vojáků. Morpheovi a Trinity se podaří uniknout „východem“ – k odpojení z Matrixu používají telefony. Neo je ale donucen postavit se Smithovi, vedoucímu agentovi. Porazí jej, ale agenti se mohou znovu vtělit do kterékoli osoby v Matrixu.  Neo tedy utíká pronásledován agenty ve snaze najít jiný východ. Je ale dostižen Smithem, několikrát střelen do hrudi a zdá se být mrtev. V tuto chvíli ale Trinity, stojící u jeho reálného těla a neschopná připustit jeho smrt, políbí jeho rty a šeptá mu o své víře v jeho moc a lásku, kterou jí předpověděla vědma. Na hranici smrti si Neo uvědomuje pravdu a jeho mozek rozpoznává nereálnou a jen umělou smrt. Plně pochopí pravidla Matrixu a znovu v něm ožívá. Nyní, už jako Vyvolený, bez námahy zničí agenty. V závěrečném epilogu jim slibuje, že povede boj proti nim za osvobození lidí z otroctví.  Příběh pokračuje ve filmu Matrix Reloaded.

Svět Matrixu a skryté významy.

Ve filmu se nachází početné množství odkazů na historická a literární díla včetně Platónova dialogu "Ústava", "Alenky v říši divů", Orwellův román 1984, židovsko-křesťanskou představu o mesiášství, indickou filosofii (Matrix: májá), buddhismus, gnosticismus, ale také třeba díla jako "Ghost in the Shell" od japonského režiséra Mamoru Ošiiho, "Naušika z Větrného údolí" od "Hayao Miyazakiho" nebo příběhy od Williama Forda Gibsona, zejména "Neuromancer".  Komiksová série "The Invisibles" od Granta Morrisona zcela jistě ovlivnila trilogii "Matrix", jak vyplývá z tematické a výtvarné podobnosti. Morrison tvrdí, že Wachowští jeho dílo okopírovali.  "V této části článku se nachází popis fiktivní postapokalyptické budoucnosti."

Historie.

V 21. století byla sestrojena první umělá inteligence. Zpočátku žili lidé s roboty v míru, avšak jak začala válka (někdy v roce 2090), tak lidé nechali zčernat nebe, aby roboti neměli zdroj energie. Ti si však zdroj našli v podobě transportu biologické elektřiny z živých lidí do svých baterií a Města strojů. Tedy roboti si doslova pěstují lidi. K zastírání skutečnosti slouží program virtuální reality Matrix, který byl původně vymyšlen jako svět, kde na nikom nebylo pácháno příkoří. V údajném roce 2199 je v provozu už jeho šestá verze. Poslední zbytky svobodných lidí se usadily v městě Siónu u zemského jádra.

Skutečný svět.

Poté, co lidé nechali zčernat nebe, čímž znemožnili sluneční reakce na zemi, tak roboti vyhnali člověka z povrchu zemského a bývalá velkoměsta začala chátrat. Roboti se stali pány tvorstva. Je zde také hodně scén, kdy vznášedlo letí starým kanalizačním systémem o průměru asi patnáct metrů. Tyto stoky vedoucí vodorovně i svisle jsou spojnicemi mezi nehostinným, temně pustým zemským povrchem (s Městem strojů) a pohostinnou poslední základnou lidstva, městem Siónem.

Sión.

Toto podzemní město je největším lidským městem a ukrývají se zde poslední zbytky kdysi většinou svobodného lidstva. Je vykutáno několik desítek kilometrů pod zemí a tak se zde stále drží teplo od zemského jádra. Město se skládá z několika částí: Chrámu, Doků, velitelství, poradního sálu, několika moderních samostřílen a také Technického podlaží.  Dle lidí byl Sion vybudován krátce po propuknutí války, v níž stroje razantně vyhrávaly, a to jako prostředek poslední záchrany civilizace před mechanizovanou hrozbou. Avšak dle Architekta z druhého dílu je to trochu komplikovanější; Sion je jen součástí Primárního programu – programu důležitého pro samotný chod Matrixu. Jednou za nějaký čas dojde k opakování pravidelného cyklu – stroje zcela vyhladí celý Sion, přičemž Vyvolený (anomální program na základě neodstranitelné nerovnice) později odpojí několik lidí (16 žen a 7 mužů) z Matrixu, kteří Sion opět obnoví, a to aniž by jakkoliv věděli o předchozích vyhlazovacích cyklech. Takto se celý cyklus pravidelně opakuje, bez nějž by Matrix nefungoval (Sion slouží jako útočiště pro ty, jejichž mozky se napojení na Matrix brání, tedy hrozba pro samotný chod Matrixu. Sice tito lidé tvoří jen 1%, nicméně stále pro stroje a jejich propracovaný systém tvoří hrozbu).

Chrám.

Je to velká klenutá krápníková jeskyně, ve které žhnou nepřetržitě pochodně, které ji zahřívají. Vstup do Chrámu vypadá poněkud goticky, i když tuto gotiku hyzdí kabely (všudypřítomné). Jsou zde prováděny modlitby, bývají zde taneční zábavy a lid se zde schovává v případě nebezpečí i jindy.

Doky.

Zde parkují lodě (elektrovznášedla), vjíždí se sem mohutnými bránami, jsou tady také řídící věže, virtuální dispečinky a automatické samopalné věže. Aby toho nebylo málo, tak zde jsou i některá velitelství a stávají zde mechové. V docích je také velké množství kolejí.

Poradní sál.

Jako jediná místnost zde nemá prakticky žádné kabely. Je to klenutý dóm, něco mezi americkým Kapitolem, barokními katedrálami a klasicistními budovami, avšak notně šedivější. Zasedá zde rada a také zástupci stavů.

Svislá promenáda.

Je to soubor podlaží, s velkou kruhovou dírou uprostřed. V některých patrech jsou byty, někde zase výroba potravin. Osvěcují je staré velké trojžárovky, které se na noc zhasínají a za ně nastupují úsporná modrá světla, která dělají 3D efekt noční oblohy. Aby se však mohli lidé dopravit mezi podlažími, slouží jim k tomu několik výtahů.

Technické podlaží.

Technické podlaží je ze všech nejznámější především proto, že se zde nacházejí zařízení na podporu života, například k recyklaci vody a výrobě elektřiny z tepla. Jinak je víceméně bez dozoru.

Vyhledávací program.

V první scéně vidíme na černé obrazovce zelený blikající kurzor. V této první metafoře je skryt nejhlubší význam celého filmu – živoucí stroj, dualita mezi člověkem a umělou inteligencí. Ve scénáři z roku 1996 přirovnávají Wachowští onen blikající kurzor k bijícímu srdci.

Zrcadla a hudba.

Zrcadla se ve filmu objevují velmi často: odlesk červené a modré pilulky v Morpheových brýlích, chycení Nea je sledováno zpětným zrcátkem na Trinitině motorce, odraz zakolísá, když je lžíce ohýbána, odraz prolétající helikoptéry na mrakodrapu. Film také často zmiňuje "Alenku v říši divů", jejíž pokračování nese název "Alenka v zemi za zrcadlem" (Through the Looking-Glass). Například text Alenky v říši divů začíná tím, že Alenka pronásleduje bílého králíka a spadne do králičí nory, kterou se dostane do říše divů, podobně v jedné z úvodních scén Matrixu je Neo vyzván nápisem na počítači, aby následoval bílého králíka.  Hudební skladatel Don Davis se také zaměřil na tento motiv reflexe, když tvořil soundtrack. Pracoval se sekcemi orchestru a pokoušel se zakomponovat protichůdné prvky. Použil orchestr a symfonii k reprezentaci lidí a syntetizéry pro stroje.

Jména.

V celé sérii "Matrix" jména často souvisejí s významem postav v ději  K těmto i k mnohým dalším jménům existuje řada dalších výkladů.

Barvy.

Při budování kulis pro scény uvnitř Matrixu bylo použito určitých vzorců a osnov, aby byla navozena atmosféra odtažité a chladné vypočítavosti tohoto umělého světa. Ve scénách reálného světa je kladen důraz na modré odstíny, kdežto v Matrixu na zelenou, barvu stékajícího kódu Matrixu. Zelená byla použita záměrně, aby podtrhovala spojitost této barvy a počítačů, díky starým monochromatickým monitorům. Také při použití zvláštních efektů se scény z reálného světa točily na modrém pozadí a ty z Matrixu na zeleném.  Kabeláž v "Nabuchadnezzaru" má červenou a modrou barvu, aby připomínala schematické zobrazení krevního oběhu. Dává se tak najevo, že loď je žijící věc, což dává posádce šanci na přežití. Potřebuje ale také milující péči od všech jejích členů, takže ji neustále opravují, čistí a starají se o ni, což připomíná symbiotický vztah mezi dvěma entitami. Jedna nemůže žít bez druhé, typické pro Matrix.

Ocenění a nominace.

Matrix získal Oscary za střih, zvukové efekty, vizuální efekty a zvuk. Navíc film získal tato ocenění v rok, kdy měly premiéru "Star Wars: Epizoda I - Skrytá hrozba", čímž se z něj stal první film, který získal Oscara za speciální efekty v soupeření s kterýmkoli filmem ze série Hvězdných válek.

Matrix je kultovní sci-fi film z roku 1999. Je prvním ze série tří kultovních filmů série Matrix, napsaných a režírovaných sourozenci Larrym (Lanou) a Andym (Lilly) Wachovskými. Zahráli si v něm například Keanu Reeves, Laurence Fishburne, Carrie-Anne Moss nebo Hugo Weaving.

Il dépeint un futur dystopique dans lequel la réalité perçue par la plupart des humains est en fait une simulation virtuelle appelée « Matrice », laquelle est créée par des machines douées d'intelligence afin d'asservir les être humains, à leur insu, et de se servir de la chaleur et de l'activité électrique de leur corps comme source d'énergie. Le programmeur informatique Neo apprend cette vérité, c'est le début d'une rebellion.


V zootechnice.

Plodnost je v zootechnice dle definice u samců „schopnost produkce kvalitního ejakulátu a jeho přenos do pohlavních ústrojí samice“, u samic pak „schopnost pravidelné reprodukce tj. pravidelným pohlavním cyklem, zabřeznutím a porozením zdravého mláděte“.

Plodnost u lidí.

Plodnost označuje schopnost lidí počít a (v případě žen) porodit dítě.  Jako plodná (resp. fertilní) se označuje žena schopná přirozeným způsobem počít a porodit životaschopné dítě. Neplodné ženy pak lze rozdělit na ty, u nichž lze neplodnost obejít pomocí lékařského zákroku, a ty u nichž není možné dosáhnout otěhotnění a porodu ani tímto způsobem.  Jako plodný se označuje muž, který je schopen přirozeným způsobem počít se zdravou ženou dítě. I muže lze rozdělit na ty, u nichž lze neplodnost obejít lékařským zákrokem (např. umělým oplodněním) a na muže, kteří jsou naprosto neplodní.

Snižování plodnosti mužů.

Postupem 20. století dochází minimálně v moderních zemích k poklesu plodnosti mužů, způsobenému primárně poklesem množství zdravých spermií (a spermií vůbec) v ejakulátu. Daný jev není ještě řádně prozkoumán, předpokládá se, že primárním důvodem bude působení různých nepřirozených chemických látek, které se dostávají (nebo jsou cíleně přidávány) do potravy.

Škodlivé látky.

Faktem je, že účinek v podobě snížení plodnosti bývá postupně objevován u některých látek, kde nebyl očekáván a že látky, o nichž se nepředpokládalo, že by se mohly dostat do potravy, se v ní přesto objevují. Příkladem chemických látek, které snižují plodnost a nedopatřením se dostaly do potravy, mohou být například dnes již zakázané polychlorované bifenyly. Některé další látky a prvky, u nichž je známo, že snižují plodnost jsou: olovo, alkohol (v nadměrném množství), viagra (pravděpodobně, výzkum ještě není ukončen).

Zvýšená teplota.

Plodnost mužů může být též snižována v důsledku dlouhodobého zahřívání varlat, např. při nevhodném oděvu (těsné spodky) nebo častém užívání přenosného počítače položeného na klíně. Příznivě nepůsobí ani sedavé zaměstnání, ohrožení jsou zejména řidiči.

Biologický pojem plodnost označuje schopnost generativního rozmnožování daného organismu, jak u rostlin tak u živočichů. V případě kulturních rostlin se často používá pro schopnost přinášet úrodu.

La fécondité est la capacité de se reproduire, qualité de ce qui est fécond. Le terme s'applique d'abord aux êtres vivants, et notamment à l'Homme, dans le domaine de la santé reproductive ou de la démographie.


Geografie.

Wetzlar je v okrese Lahn-Dill ve středním Hesensku na řece Lahn, nedaleko od místa, kde mění směr svého toku z jižního na západní ve vysočině poblíž ústí přítoku Dill. Toto město leží jižně od pohoří Taunus, na severo-západě Lahn-Dill začíná Westerwald, severo-východně od Lahn-Dill leží Rothaargebirge. Nejvyšším bodem v okolí je Stoppelberg, 401 m nad mořem.  Sousedy Wetzlaru jsou Gießen 12 km proti proudu řeky Lahn, Koblenz 80 km po proudu, Limburg an der Lahn 40 km na západ, Siegen 50 km na severozápad, Dillenburg 30 km na sever, Marburg 30 km na severovýchod a Frankfurt nad Mohanem 60 km jižně.  Wetzlar a Gießen jsou dvě centra této malé aglomerace (má asi 200 000 obyvatel) uprostřed Hesenska. V nížinách Lahnu a Dillu, je stále více městských oblastí, které se propojují s Wetzlarem. Vysočiny na severozápad, severovýchod a jih od Wetzlaru jsou zalesněné a velmi řídce osídlené.

Dějiny.

Vznik města je neznámý, ale už v roce 897 byl na místě Wetzlaru postaven kostel. V roce 1180 se stal Wetzlar svobodným říšským městem (: "Freie Reichsstadt"), což znamenalo, že bylo v rámci Svaté říši římské národa německého fakticky nezávislým státem. Později byl vybudován klášter Řádu menších bratří.  K obraně své nezávislosti potřebovalo město značné částky peněz. To vedlo k jeho úpadku roku 1370, kvůli němuž musela být například zastavena již započatá výstavba katedrály. Tato krize skončila až tehdy, kdy město umožnilo přistěhovalectví mnoha valonských uprchlíků roku 1586.  Masivní růst města byl povzbuzen v roce 1693, kdy byl ze Speyeru do Wetzlaru přemístěn Říšský komorní soud ("Reichskammergericht"). Na tomto soudu působil krátkou dobu Johann Wolfgang Goethe jako koncipient (tehdy ještě bez šlechtického titulu).  Wetzlar byl nucen vzdát se svého postavení jako říšského svobodného města v roce 1803 a následně byl získán do majetku kurfiřtským dómem v Mohuči. Svatá říše římská byla rozpuštěna v roce 1806, zanikl i Říšský komorní soud a město se propadlo do své druhé zásadní hospodářské krize. Vídeňský kongres (1815) rozhodl o připojení města k Prusku, i když Wetzlar nebyl s Pruskem nijak geograficky spojen (exkláva).  K zavedení železnice došlo v roce 1862, vedlo to k zakládání mnoha továren včetně prominentního optického průmyslu.  Staré Město ("Altstadt") bylo ušetřeno bombardování za druhé světové války, nicméně jiné oblasti města byly válkou těžce postiženy.  Po druhé světové válce se stal součástí spolkové země Hesensko. V roce 1977 se město Gießen a 14 dalších obcí sloučilo do nového města Lahn, to ale bylo o dva roky později zrušeno kvůli silným protestům proti sdružení.

Obvody.

Wetzlar je rozdělen do 8 obvodů (Stadtteile):

Hospodářství.

Základem wetzlarské ekonomiky je výroba v továrnách společností Leica (dříve Leitz) a Buderus, ale v optickém průmyslu je činných i mnoho jiných společností ve městě, jako je například producent fotoaparátů Minox a Zeiss (dalekohledy a objektivy). Tím se Wetzlar řadí mezi nejdůležitější centra německého optického průmyslu vedle Jeny a Oberkochenu.  Město leží na dálnicích A45 a A480 a má přístup k několika železničních tratí vedoucím k Frankfurtu, Kasselu, Kolínu nad Rýnem, Cáchám, Siegenu a Koblenzu.  Vzdálenost k frankfurtském letišti je cca 60 km.

Vzdělání.

Wetzlar nemá žádné vysoké školy, ale nachází se tu několik oddělení univerzity aplikovaných věd (polytechnike) Gießen-Friedberg. Nejbližší univerzita se nachází v Gießenu.

Wetzlar je bývalé svobodné říšské město v německé spolkové zemi Hesensku. V dubnu 2005 žilo ve městě 53 000 obyvatel. Město je situováno severně od měst Frankfurt nad Mohanem a Wiesbaden. Známé je především neporušenou částí Staré město (Altstadt), které bylo jako jedno z mála ušetřeno bombardování za druhé světové války.

Wetzlar est une ville d'Allemagne située dans le Land de Hesse. Elle est traversée par la Lahn. Elle compte environ habitants, et est connue pour être l’un des lieux de résidence de Goethe ainsi que le siège historique de Leica.