Klubová kariéra.

Začínal v senegalské fotbalové akademii Touré Kunda Foot-Pro, jejímž je odchovancem. V roce 2012 přestoupil do ruského celku FK Chimki, za který ale neodehrál ani jeden zápas, a odešel hostovat do arménského týmu FC Širak, do kterého po skončení hostování přestoupil. V tomto klubu se stal mistrem Arménie (v sezóně 2012/13) a vyhrál zde i arménský fotbalový pohár a arménský Superpohár.

SK Slavia Praha.

Na začátku sezony 2014/15 přišel jako volný hráč do českého mužstva SK Slavia Praha, kde podepsal smlouvu na dva roky s dvouletou opcí. V 1. české lize debutoval 16. srpna 2014 ve čtvrtém kole proti FK Teplice (porážka 1:2).

FC Fastav Zlín.

V zimní přestávce Synot ligy 2015/16 byl na testech v FC Fastav Zlín (od ledna 2015). V únoru 2015 ze Slavie do Zlína přestoupil jako náhrada za Lukáše Železníka, který odešel opačným směrem. V dubnu 2017 utrpěl v souboji na hřišti těžký otřes mozku a zlomeninu lícní kosti. Se zlínským týmem získal v sezóně 2016/17 český fotbalový pohár. V červnu 2017 mohl slavit zisk další trofeje, premiérového Česko-slovenského Superpoháru (po zdolání Slovanu Bratislava). Do utkání nezasáhl, byl připraven ke střídání na lavičce náhradníků.

FC Baník Ostrava.

V zimní přestávce HET ligy 2017/18 přestoupil z FC Fastav Zlín do FC Baník Ostrava.

Hatayspor.

V lednu 2019 přestoupil z ostravského Baníku do Hataysporu, vedoucího celku 2. turecké ligy.

Reprezentační kariéra.

Diop prošel ve své zemi mládežnickými reprezentačními výběry a v roce 2011 zasáhl do zápasů Afrického mistrovství hráčů do 23 let. Premiéru v seniorské reperezentaci Senegalu si připsal 31. 5. 2014 v přátelském zápase proti Kolumbii (remíza 2:2, přišel na hrací plochu v 71 minutě).

Dame Diop (* 15. února 1993, Louga, Senegal) je senegalský fotbalový záložník či útočník a reprezentant, v současnosti hráč tureckého klubu Hatayspor. Mimo Senegal působil na klubové úrovni v Rusku, Arménii, ČR a Turecku

Dame Diop est un footballeur international sénégalais né le à Louga. International olympique et milieu de terrain du FC Khimki, il est prêté au Shirak Giumri, club de division arménienne avec lequel il a remporté la Coupe d'Arménie en 2012, il remporte la Coupe du Sénégal de football 2010 ainsi que le Championnat du Sénégal de football de Ligue 2 2010.


Účinky.

Základním účinkem látky je tvorba methemoglobinu, tedy snížení kapacity krve pro přenos kyslíku (hypoxie). Poppers se užívají čicháním výparů přímo z lahvičky, účinek se dostavuje během pár sekund a obvykle trvá 1–2 minuty. Způsobují různé stavy jako euforii, sexuální touhu, malátnost, omámenost (uváděno bývá přirovnávání k účinkům vdechování tzv. rajského plynu – oxidu dusného), pocit tepla, zčervenání obličeje ale i nevolnost, bolest hlavy, mdloby až zvracení. Zapříčiňují také uvolnění hladkého svalstva bohatého na krev (konečník, vagina), proto je používají zejména homosexuálové, pro usnadnění análního styku, taktéž je ze stejného důvodu užíván u sexuální praktiky známé jako fisting.  V medicíně je užíván jako protijed při otravách kyanidy, přičemž zreaguje na netoxický kyanomethemoglobin.

Rizika.

Zdravotní rizika.

Některé studie ukázaly, že nitrity snižují funkčnost imunitního systému člověka ještě několik dní po užití. Způsobují prudké snížení krevního tlaku a zvýšení tepové frekvence, proto je velmi nebezpečné je kombinovat se stimulanty (pervitin, kokain, extáze, ale i Viagra atp.) Jejich užívání představuje zvýšené riziko pro jedince s oslabeným imunitním systémem, pro trpící chudokrevností a zejména pro lidi, kteří za sebou mají „mozkovou příhodu“. Naprosto nevhodné je užití v těhotenství. Poppers ovlivňují úsudek, proto je vhodné při sexu nasadit kondom ještě před jejich užitím.

Další rizika.

Delší užívání poškozuje nos a plíce. Jde o silně těkavou látku. Potřísnění pokožky způsobuje její podráždění a vyrážku. Jsou jedovaté – pokud se „podaří“ je polknout, je nezbytné zavolat rychlou lékařskou pomoc. Jsou velmi hořlavé. Aby se předešlo vypaření, je potřeba je uchovávat neprodyšně uzavřené ve zvláštní lahvičce, nejlépe v lednici nebo mrazáku.

Poppers je slangový výraz pro chemické látky "alkyl-nitrit", "butyl-nitrit", "isobutyl-nitrit" či "amyl-nitrit", které se vyučinkují jako afrodiziakum. Kolem 70. let 20. století byl oblíbený především v gay komunitě, ale v 90. letech začal být značně populární i mezi heterosexuály. Používá se především při sexu, ale lze ho dýchat nosem i při běžném použití. Účinky jsou okamžité a během pěti až deseti sekund se dostaví rychlé bušení srdce, pocit tepla, zčervenání obličeje a malátnost hlavy. Při opakovaném použití začíná pálit nos a poměrně často se dostavuje i bolesti hlavy a nevolnost. V Česku se prodává především v malých lahvičkách a nejznámější je "Ultra Strong Rush". Je legálně dostupný, ačkoliv je prodáván většinou jako „osvěžovač vzduchu“. Po vdechnutí je nezbytné lahvičku urychleně uzavřít, neboť látka se velmi rychle odpařuje. Isobutyl nitrit a butyl nitrit se prodávají jako speciální čisticí prostředky na kůži, hlav u videorekordérů a tak dále, bývají přítomny také ve většině osvěžovačů vzduchu. Amyl nitrity se používají v některých lécích pro kardiaky, taktéž bývají součástí těchto čichacích afrodiziak ze sexshopů.

Les poppers (parfois dénommés "« pop »", "« pops »" ou "« poppy »") sont des substances vasodilatatrices (c'est-à-dire qui lorsqu'elles sont inhalées dilatent les vaisseaux sanguins).


Objev.

67P/Churyumov–Gerasimenko byl objeven v roce 1969 ukrajinským astronomem Klymem Čurjumovem z Kyjevské univerzity, který porovnával fotografie od Světlany Gerasimenkové původně zaměřené na Comas Solà. Klym Čurjumov objevil na rohu desky fotografie kometární objekt, který původně považoval za Comas Solà. Nacházel se jedenáctého září 1969 poblíž Almaty ve výzkumném středisku FAPHI v tehdejším hlavním městě kazašské sovětské socialistické republiky v rámci Sovětského svazu.  Po návratu do Kyjeva, zkoumal fotografie Čurjumov podrobněji a 22. října přibližně měsíc po tom, co byly fotografie pořízené byl již přesvědčený o tom, že nově rozpoznaný objekt nemůže být Comas Solà. Nově identifikovaný objekt se v rámci sady fotografií nacházel kolem 1,8 stupně mimo předpokládanou polohu Comas Solà. Následná kontrola odhalila obraz objektu Comas Solà na předpokládaném místě, tím se potvrdila odlišnost nového objektu později pojmenovaného 67P/Čurjumov-Gerasimenko.

Tvar komety.

Kometa má dvě výrazné vystupující části napojené na sebe tenkým spojem. Větší lalok tělesa má přibližné rozměry 4.1×3.3×1.8 km a menší je o rozměru 2.6×2.3×1.8 km (1.6×1.4×1.1 mil). S každým oběhnutím ztrácí kometa hmotu ve formě plynů a prachu, která je vypařována vlivem záření ze Slunce. Současný předpoklad postupné ztráty je o průměrné tloušťce 1 ± 0.5 metru, který se vytratí za jeden dokončený oběh.  Tvar samotný je výsledkem lehkého nárazu dvou těles za poměrně nízké rychlosti. Odhalené povrchové vrstvy jsou ve viditelných dvou částech, směrované do různých směrů naznačující formování tělesa fúzí původně dvou rozdělených těles do jedné komety 67P/Čurjumov-Gerasimenko.

Povrch.

Povrch komety je rozdělen na 26 oblastí, které jsou pojmenované po egyptském božstvu. Oblasti rozléhající se na větším laloku jsou pojmenované podle bohů a oblasti na sousedním menším laloku jsou pojmenované po bohyních. Nejdříve bylo definováno 19 oblastí na severní polokouli tělesa přibližně dle rovníku nepravidelného tělesa. Později, následkem nasvícení jižní hemisféry Sluncem, bylo rozeznáno dalších sedm oblastí za využití stejných metod.

Povrchové změny.

Během průběhu mise sondy Rosetta, bylo pozorováno mnoho aktivních změn na povrchu komety. Obzvláště v době, kdy se kometa nacházela v "přísluní." Povrchové změny se projevovaly rozvíjejícími se kruhovými útvary na hladkém povrchu, které narůstaly za den i o několik metrů. Aktivita byla pozorována i na tenkém můstku mezi laloky, kde se přemístily kameny o šířce desítek metrů. Bylo pozorováno několik sesuvů srázů odhalujících nové rysy skryté pod povrchovou vrstvou a také kameny přemístěné i o 100 metrů z původní lokace na jádru komety. Konkrétní příklad byl zachycen v prosinci 2010 přístrojem sondy NAVCAM jako nově odhalená světlá oblast na povrchu. Výzkumníci týmu mise Rosetta došli k závěru, že se na povrchu komety zřítil velký útes. Jednalo se o zcela první blízké zaznamenání kolapsu vrstvy materiálu obíhající sondou a spojeného s povrchovou aktivitou komety.

Dráha oběhu a rotace.

Kometa pochází dle předpokladů z Kuiperova pásu a byla vymrštěna směrem k vnitřní části sluneční soustavy, kde byla také následovně ovlivněna planetou Jupiter. Planeta Jupiter lehce pozměnila trasu oběhu komety Čurjumov-Gerasimenko.  Do roku 1840 byla vzdálenost přísluní komety přibližně 4 AU (600 milionů km), tedy příliš daleko na to, aby bylo jádro komety ovlivněno zářením ze Slunce. Blízkost Jupiteru v roce 1840 zakřivila dráhu oběhu komety na bod přísluní o 3 AU (450 milionů km). Později se vzdálenost ještě více zmenšila na 2,77 AU (414 milionů km).  V únoru 1959 byla dráha oběhu komety pozměněna planetou Jupiter na přísluní 1,29 AU (193 milionů km), kdy tento bod přísluní kometě nadále přísluší. Před vstupem do bodu přísluní komety v roce 2009, byla u komety dokončena jedna rotace tělesa za 12,76 hodin. Po této události se perioda rotace zkrátila na 12,4 hodin, za předpokladu vlivu točivého momentu zapříčiněného sublimací látek komety.

Perihelion roku 2015.

V září 2014 mělo jádro komety zdánlivou jasnost o hodnotě kolem 20. Do bodu přísluní dorazila kometa 13. srpna 2015. Od prosince 2014 do září 2015 byla hodnota elongace komety od Slunce méně než 45 stupňů. Desátého února 2015 došlo ke konjunkci se Sluncem, kdy se kometa nacházela 3,3 AU (490 milionů km) a o pěti úhlech od Slunce. Kometa překročila nebeský rovník 5. května 2015 a byla viditelná na noční obloze severní polokoule. Dokonce i po přísluní, kdy se kometa na noční obloze nacházela v konstelaci blíženců, se zdánlivá jasnost pozměnila na 12 a na její pozorování bylo nutné použití teleskopu. Od července 2016 má kometa zdánlivou jasnost o hodnotě 20.

Mise Rosetta.

Cílová destinace pro sondu Rosetta byla kometa 67P/Čurjumov-Gerasimenko. Sonda byla vypuštěna v roce 2004 a setkala se s kometou v roce 2014. Jednalo se o misi s vůbec prvním přistáním vesmírné sondy na kometě.  Příprava  Samotné přípravě mise Rosetta (ESA) předcházela důkladná analýza snímků, které pořídil Hubbleův vesmírný dalekohled 12. března 2003. Byl také sestaven celkový trojrozměrný model za pomocí výpočetní techniky. Nejvíce detailní pozorování bylo provedeno 25. dubna 2012 za pomocí teleskopu Faulkes a to N. Howesem a G. Sosterem a E. Guidem, v době kdy se kometa nacházela v odsluní.  Šestého června 2014 byla detekována vodní pára vycházející z komety Čurjumov-Gerasimenko v rozmezí 1 L/s sondou Rosetta, která se od komety nacházela ve vzdálenosti 360,000 km (220,000 mil). Vzdálenost od Slunce během detekce byla 3,9 AU (580 milionů km). 14. Července 2014 bylo odhaleno jádro komety na snímcích pořízených sondou Rosetta, viditelný je nepravidelný tvar celé komety. Tvar komety je vysvětlen formací splynutí dvou původně oddělených těles, která se za nízké rychlosti střetla, nicméně jednou z možností je i nesymetrická eroze komety vlivem sublimace ledu z povrchu komety. Postupné odpařování by, tedy mohlo zanechat rozdělení komety na viditelné dva laloky, celková velikost jádra komety je předpokládaná na 3,5 x 4 km (2,2 x 2.5 mil).  Setkání a oběh  Při přiblížení ke kometě se rychlost sondy Rosetta snížila na 780 m/s (2,800 km/h) za využití série trysek. Sonda se přiblížila ke kometě 6. srpna 2014. Relativní rychlost vesmírné sondy byla redukována na 1 m/s (4 km/h), kdy sonda vstoupila na oběžnou dráhu komety 10. září ve vzdálenosti kolem 30 km (19 mil) od jádra komety.  Přistání  Se sondou Rossetta putovala ke kometě i robotická výzkumná sonda Philae („"Fílé""), která sestoupala na povrch 12. listopadu 2014. Sonda Philae vážila 100 kg (220 lb) a místo přistání bylo pokřtěno na Agilkia na počest ostrova Agilkia, na který byl přesunut chrám z ostrova Fílé, který byl zaplaven po dokončení výstavby Nízké Asuánské přehrady. Zrychlení na povrchu komety vlivem gravitace je předpokládáno pro účely chodu simulací na 10 m/s, nebo také kolem jedné deseti-tisíciny působení na Zemi. Z důvodu relativně nízké hmotnosti komety bylo potřeba mnoho jisticích mechanismů. Na povrchu komety je nízká gravitace a sonda byla připravená na přistání ukotvujícími přístroji. Včetně harpun, plynných trysek, malé umělé mechanické paže se záchyty a setrvačníku na udržení orientace během sestupu. Během samotného přistání selhaly trysky, harpuna i záchyty. Přistávací modul se dvakrát odrazil od povrchu a poklidně přistál až při třetím kontaktu s povrchem komety po 2 hodinách od prvního kontaktu.  Komunikace s přistávacím modulem Philae byla narušena 15. listopadu 2014 z důvodu nedostatku energie baterie. Komunikace se sondou byla na krátkou dobu obnovena 14. června 2015 a byl potvrzen správný chod sondy. Druhého září 2016 byl modul Philae lokalizován na fotografiích pořízených sondou Rosetta. Modulu se podařilo zaslat data získaná z kontaktu s povrchem zpět na Zemi, nicméně je s modulem nacházejícím se v prasklině na povrchu komety narušené spojení.  Vědecké poznatky  Složení vodní páry komety Čurjumov-Gerasimenko je odlišné, vzhledem k vodní páře na Zemi. Poznatky získané od sondy Rosetta poukazují na třikrát větší poměr deuteria k běžně vyskytujícímu se vodíku ve vodě komety, oproti vodě na Zemi. Voda na Zemi by tedy nemusela mít původ z komet typu, jakého je 67P/Čurjumov-Gerasimenko. Kometa z povrchu vydávala až desetkrát více vodní páry mezi červnem a srpnem 2014. Tento poznatek ohlásila NASA 22. ledna 2015. Speciálně zaměřené studie ohledně komety byly vydané 23. ledna 2015 v deníku "Science".  Před selháním baterií modulu Philae, byla úspěšně získána data. Z tohoto souboru informací vyplývá odhadovaná tloušťka povrchové vrstvy prachu na kometě kolem 20 cm. Pod vrstvou se ukrývá pevný led, nebo směs ledu a prachových zrn. Pórovitost ve struktuře směrem do nitra komety narůstá.  Jádro komety 67P/Čurjumov-Gerasimenko nevykazovalo při měření přístroji ROMAP uskutečněném při sestupu modulu Philae přítomnost magnetického pole. Ani sonda Rosetta nezaznamenala přístroji RPC-MAG přítomnost magnetického pole komety. Předpokládal se velký význam magnetické síle v období formování sluneční soustavy, kdy nové poznatky hypoteticky ubírají váhu magnetické síle těles, jako jsou komety na postupné formování sluneční soustavy.  Spektrograf ALICE na sondě Rosetta determinoval přítomnost elektronů (v blízkosti 1 km od jádra komety), produkovaných fotoionizací molekul vody radiačním zářením ze Slunce. Předchozí odhady se týkaly přítomnosti fotonů, které tedy nebyly potvrzeny a procesu, který měl degradovat molekuly vody a oxidu uhličitého vypouštěné z jádra komety do oblasti koma komety. Na povrchu komety byla zjištěna aktivita ve formě propadů a kolapsu struktur zapříčiněné výtrysky vodní páry.  Měření přístroji COSAC a Ptolemy na přistávacím modulu Philae odhalilo šestnáct organických sloučenin, z kterých čtyři byly na kometě zaznamenané vůbec poprvé. Jednalo se o acetamid, aceton, methylisokyanát, Propionaldehyd. Organické látky byly také nalezeny v pevném skupenství v prachových částicích emitovaných do okolí kometou. Uhlík je v těchto organických látkách vázán v „uspořádání velmi velkých makromolekul“, struktuře téměř analogií nerozpustných látek v C chondritových meteoritech. Výzkumnicí jsou toho názoru, že pozorované uhlíkaté látky komety v pevném skupenství mají stejný původ jako nerozpustné organické meteorické látky, nicméně prošly menší mírou chemického pozměnění po události vyúsťující v trvalé začlenění do struktury komety.  Velkým objevem sondy byla detekce přítomnosti velkého množství volných molekul kyslíku (O) v plynné formě obklopující kometu. Současné modely sluneční soustavy naznačují, že by měl molekulární kyslík vyprchat téměř okamžitě po vzniku samotné komety 67P v době před 4,6 miliardami let. Při velmi aktivním a žhavém procesu, během kterého plynný kyslík a vodík dohromady tvoří vodu. Molekulární kyslík nebyl nikdy předtím detekován v oblasti koma konkrétní komety. Měření provedená "in situ" indikují poměr mezi přítomností O/HO izotropního charakteru v oblasti koma a systematicky se nemění vzhledem k vzdálenosti od Slunce. Odhady výzkumníků tedy počítají s původem O postupným začleňováním při procesu formování komety. Detekce přítomnosti dusíku (N) v kometě poukazují na formaci zrn, při poměrně nízké teplotě kolem (−243.2 °C, −405.7 °F).

Budoucí mise.

CAESAR je navrhována mise, která by měla obnášet i návrat vzorku a měla by se týkat komety 67P/Čurjumov-Gerasimenko. Sonda by měla přinést od komety zpět na Zemi vzorek regolitu z povrchu komety. Celkový koncept mise soutěží s dalšími návrhy v rámci Programu New Frontiers. Od prosince 2017 se umístil mezi dva finální projekty programu.

67P/Čurjumov-Gerasimenko (anglicky: 67P/Churyumov-Gerasimenko), je kometa pocházející z Kuiperova pásu se současnou oběžnou dobou 6,45 roku, periodou otáčení zhruba 12,4 hodin a maximální rychlosti 135 000 km/h (38 km/s). Čurjumov-Gerasimenko má rozměry na 4,3 km na 4,1 km ve svých nejdelších a nejširších dimenzích.

67P/Tchourioumov-Guérassimenko, surnommée et parfois abrégée (en français) en 67P/TG ou 67P/T-G, est une comète périodique du système solaire. Comme toutes les comètes aujourd'hui, elle est nommée d'après le nom de ses découvreurs, en l'occurrence les astronomes soviétiques (aujourd'hui ukrainiens) Klim Ivanovitch Tchourioumov et Svetlana Ivanovna Guérassimenko, qui ont observé l'astre sur leurs plaques photographiques le à Kiev.


Dějiny.

Starověk.

Území Lakónie je kontinuálně osídleno již od šestého tisíciletí př. n. l. První obyvatelé byli Lelegové a Pelasgové, ale v mykénské době se zde usadily řecké kmeny Achájů a pravděpodobně i Iónů. Nejvýznamnějším městem mykénské Lakónie byla Sparta a Amyklai. Ze Sparty se stalo důležité centrum mykénské řecké kultury a podle mytologie odsud pocházel legendární král Meneláos.  Kolem roku 1100 př. n. l., tedy po pádu mykénské kultury, se zde usídlili dórští Řekové, kteří si podrobili achajské obyvatelstvo a založili slavný městský stát Sparta. Ve 2. století př. n. l. Lakónii ovládli Římané. Během římské doby nastává christianizace obyvatel. Ve 4. století kraj vyplenili Gótové, později Hunové. Od roku 395 patří Lakónie do Východořímské (Byzantské) říše.

Středověk.

Až do 6. století Sparta prosperovala, pak však na Peloponés vtrhli Slované, kteří se v Lakónii usadili v horských oblastech Taugetu a Parnónu a odtud ovládli Řeky. Mnoho Řeků v této době Lakónii opustilo. Někteří odešli na Sicílii, jiní na východ Peloponésu, další založili na jihu Lakónie město Monemvasia a jiní na poloostrov Mani, tedy na jih Lakónie a i proto byla až do 19. století hustě osídlená nejvíce pobřežní oblast Lakónie. Slované byli definitivně zničeni až v 9. století. Mnozí byli z Lakónie odvedeni byzantskou armádou. Byzantská vláda pak obnovila Spartu, která se nazývala Lakedemonia a do Lakónie umístila řecké obyvatelstvo, převážně z jižní Itálie a Sicílie. Malé slovanské etnikum se uchýlili vysoko do hor Taugetu a Parnónu. Ve 13. století Peloponés ovládli Latinové. Ti se zde snažili zavést feudální režim a mnoho Řeků s tím nesouhlasilo, proto velké množství obyvatel Lakónie přesídlilo do nepřístupných hor Parnónu a Taugetu. Zde narazili na slovanské osídlení, které do té doby žilo izolovaně a protože Slovanů bylo méně, s Řeky se pomíchali a zanikli. Naopak Latinové násilím odvedli některé Slovany z hor a usadili je do řeckých vesnic, aby posílili poddanských populaci. Slované se pomíchali a splynuli i zde. Malé území východní Lakónie s městem Geraki osídlili Arvanité, kteří zde žijí dodnes. Bylo zde založeno i město Mystra, kde se usídlili obyvatelé Sparty.

Turecká nadvláda.

Turci ovládli Lakónii v 15. století, ale některá horská území se jim nepodařilo dobýt, místní Řekové stále odolávali útokům. Především to byli bojovní Řekové z poloostrova Mani, kteří neustále s Turky bojovali a Turci toto území nikdy zcela neovládli. Území bylo na krátkou dobu ovládnuto Benátkami, ale ty opět vyhnali Turci. Lakónie byla dějištěm Řecké osvobozenecké v 19. století. Z Mani pocházel jeden z nejznámějších revolucionářů, Petros Mauromichalis.

Kultura.

Kultura obyvatel Lakónie, podobně jako i ostatních Řeků, je velmi bohatá. Můžeme zde obdivovat trosky starověké Sparty, ale i nádherné kamenné opuštěné město Mystra, chráněné UNESCO, s množství kostelů. Pod vysokými pohořími se nacházejí roviny, na kterých se pěstují obzvlášť kvalitní olivy, pomeranče a vinná réva.  Obyvatelé mají bohatý folklór v typickém peloponéském stylu, tedy rychlé písně hrané na klarinet a tance jako syrtos a tsamiko. Turisty vyhledávané je také přímořské město Monemvasia. Zvláštní část obyvatelstva tvoří Řekové z poloostrova Mani. Je to velmi horkokrevný a bojovný kmen, který vzdoroval turecké okupaci. Ctí rodinné tradice a v minulosti byli známí i tradiční krevní mstou, kdy mezi sebou bojovaly nejsilnější místní rody. Manioti jsou přímými potomky starověkých Sparťanů, kteří se sem v 6. století stáhli před slovanskou okupací. Koncem 19. století byla mnohá toponyma změněna na své původní, starověké názvy. Vesnice Sklavochorio (Otrocká vesnice) byla přejmenována na původní "Amykles", kde stále můžeme vidět zříceniny tohoto starověkého města. Město Levetsova dostalo původní jméno "Krokees".

Lakónie (řecky Λακωνία) je historický region a regionální jednotka v Řecku na poloostrově Peloponés. Spadá pod kraj Peloponés. Hlavním městem je Sparta. Žije zde okolo 100 000 lidí, mnoho dalších obyvatel původem z Lakónie žije v Aténách.

La Laconie (en grec ancien / ) est une région historique de Grèce, située à l'extrême sud-est de la péninsule du Péloponnèse. De nos jours, la Laconie est un district régional de la périphérie de la Péloponnèse comptant (2000), entre la Messénie et l’Arcadie, dont la capitale est Sparte.


Klubová kariéra.

Jankto je odchovancem Slavie Praha, kde prošel mládežnickými kategoriemi. V červenci 2014 odešel do italského klubu Udinese Calcio, kde již před ním působilo několik českých fotbalistů. Na přestupu se podílela agentura SPORT INVEST International. V srpnu 2014 vstřelil první gól za A-mužstvo Udine v přípravném zápase proti amatérskému týmu Giorgione (výhra 6:0). V soutěžním zápase si ale start v první sezóně nepřipsal, následující pak strávil na hostování v druholigovém Ascoli, kde patřil mezi stabilní členy základní jedenáctky. V italské Serii A debutoval za Udine 21. 9. 2016 proti týmu ACF Fiorentina (remíza 2:2, odehrál 5 minut). V základní sestavě nastoupil v italské nejvyšší lize poprvé o čtyři dny později proti týmu US Sassuolo Calcio (porážka 0:1). Premiérový gól v Serii A vstřelil 15. října 2016 Gianluigimu Buffonovi v utkání proti Juventusu (porážka 1:2).

Reprezentační kariéra.

Jakub Jankto reprezentoval Českou republiku v mládežnických týmech U17, U18, U19, U20 a U21.  S českou „jedenadvacítkou“ se v říjnu 2016 radoval z postupu na Mistrovství Evropy 2017. Trenér Vítězslav Lavička jej v červnu 2017 vzal na evropský šampionát v Polsku. Český tým obsadil se třemi body 4. místo v základní skupině C.  V březnu 2017 byl trenérem Karlem Jarolímem poprvé povolán do A-mužstva české fotbalové reprezentace na přátelské utkání s Litvou a kvalifikační zápas proti San Marinu.  Dne 22. března 2017 si připsal první start za mužskou reprezentaci a rovnou také poprvé skóroval. Stalo se tak v přátelském utkání proti Litvě (výhra 3:0) hraném na Městském stadionu v Ústí nad Labem. Svým gólem v 64. minutě zvyšoval na průběžných 2:0.

Soukromý život.

V září 2018 Jankto založil progamingový klub Team Sampi. Team Sampi se účastní turnajů ve hrách FIFA, NHL, Trackmania a League of Legends Největším úspěchem týmu je titul mistra světa hráče "Kappa" ve hře TrackMania. V týmu mj. působí i "EKI", mistr světa ve hře NHL 18.

Jakub Jankto (* 19. ledna 1996) je český fotbalový záložník a reprezentant, který momentálně působí v italském klubu Sampdoria Janov.

Jakub Jankto, né le à Prague (Tchéquie), est un footballeur international tchèque qui évolue au poste de milieu de terrain à la Sampdoria Gênes.


Rozpory mezi vědeckými zjištěními a názory veřejnosti.

Ačkoliv se zjištěními IPCC souhlasí drtivá většina vědců v oboru, existuje část vědců mimo klimatologii, politiků a veřejnosti, kteří nesouhlasí s tezí IPCC, že by byla většina oteplení posledních 50 let způsobena lidskou činností. Vlivný průzkum, publikovaný v roce 2013, ukázal na vědeckém poli souhlas s tvrzením, že globální oteplování je způsobeno člověkem u drtivé většiny (97 %) vědců v oboru (k této studii existují kritické připomínky, které ukazují nižší shodu při zapojení nepublikujících a odborníků jiných oborů), studie z roku 2016 ukazuje, že pouze 4 ze 69 406 autorů vědeckých článků nesouhlasilo s antropogenními příčinami globálního oteplování a ve stejném roce vyšla studie, shrnující předešlé studie konsenzu, která došla také k podobným výsledkům.  Velká část veřejnosti,je přesvědčena o tom, že názor vědců je nejednoznačný – např. v USA si to myslí 57 % lidí. Ovšem zmiňovaná studie z roku 2013 je kritizována za špatnou metodologii a některé studie mezi odborníky nedosahují ani 50 % konsenzu. Také označování za popírače je některými kritizováno pro nekorektnost ve srovnání s popíráním holokaustu.

Kdo ovlivňuje klimatickou politiku a názory veřejnosti?

Názory veřejnosti a na antropogenní příčiny globálního oteplování a především klimatickou politiku se snaží ovlivňovat různé zájmové a lobbistické skupiny. Například A. Michaelowa identifikovala ve své studii následující hlavní zájmové skupiny:  S ohledem na komplexnost problematiky a především díky nejistotám, především v odhadech makro- i mikroekonomických důsledků globálního oteplování dovoluje situace různým zájmovým skupinám zaujímat různé pozice, aniž by tím byly zásadně diskreditovány. Navíc tyto pozice mohou být různé od místní regionální po národní a nadnárodní úroveň.

Politici.

Politici mají tendenci přijímat jednoduchá, viditelná opatření, která pochopí voliči bez další potřeby vysvětlování i když tato opatření mohou být nákladná a často i na úkor budoucnosti, či jiných států. Opatření jsou většinou dělána tak, že jsou financována co nejširším okruhem plátců, např. emisní daň dopadá v mnoha státech pouze na domácnosti. S ohledem na to, že viditelnost této daně je pro domácnosti nízká, také jejich odpor je malý.

Voliči.

Voliči se začínají zajímat o problémy globálního oteplování, pokud jsou vyřešeny zásadní lokální environmentální problémy a pokud se dobře vyvíjí ekonomická situace. Existuje korelace mezi příjmy a zájmem o klimatickou politiku. Obecně mají voliči averzi k takovým opatřením, která jsou nákladná a přitom nemají jasný výsledek, což dává široké pole pro působení lobbistických skupin. Například lobby amerických znečišťovatelů věnovala 13 mil. USD na akce proti Kjótskému protokolu a hlavním argumentem bylo, že tento protokol ohrozí 1,5 mil. pracovních míst. Na druhou stranu například Greenpeace vykazuje každý meteorologický extrém jako indikátor nastupující klimatické změny.

Znečišťovatelé.

Znečišťovatelé, tedy ta část průmyslové lobby, která může mít ztráty z opatření proti globálnímu oteplování, se snaží snížit náklady na klimatická opatření na co nejnižší úroveň. Prosazují proto především dotace a administrativní povolení, vystupují naopak proti daním či obchodovatelným povolením. Lobby znečišťovatelů využívají hojně také internet, mají velmi často weby, které často nazývají zavádějícími jmény (např. Globální klimatická koalice) a vytváří vlastní výzkumné ústavy, často také kromě vlastních vědců financují i tzv. "klimaskeptiky". Důležitým spolupracovníkem této lobby jsou také odborové organizace, především z energetické oblasti. Podobnou roli, jako znečišťovatelé hrají také některé konzervativní think tanky, prosazujícími volný trh. Tyto lobbistické skupiny používají velmi často metodu popírání klimatické změny – sérii organizovaných pokusu o bagatelizaci, popření či zrušení vědeckého konsenzu o rozsahu globálního oteplování, o jeho významu a antropogenních příčinách těchto změn. Typicky mají tyto diskuse rétorickou formu řádné vědecké debaty, ačkoliv ve skutečnosti v nich nejsou dodržovány principy této debaty. Někteří komentátoři popisují popírání klimatické změny jako formu popíračství.  Peter Christoff, napsal v roce 2007 ve své knize "Věk", že popírání klimatické změny se liší od vědeckého skepticismu, který je nezbytný pro dobrou vědu. Napsal: "Téměř dvě desetiletí poté, co se téma globálního oteplování dostalo do centra globálního zájmu, je debata o změně klimatu u konce. V současnosti již nejsou žádní věrohodní vědečtí skeptici, kteří by napadali základní vědeckou teorii či obecné rámce změny klimatu". Vztah mezi popíráním klimatické změny, financovaným průmyslem, a změnami skepse veřejnosti ke klimatickým změnám lze porovnat s předchozími snahami tabákového průmyslu podkopat vědecké důkazy o nebezpečí pasivního kouření. Kromě soukromých průmyslových skupin můžeme popírání klimatické změny také často pozorovat u volených zastupitelů.  Někteří komentátoři kritizovali použití označení "popírání klimatické změny" jako pokus o delegitimizaci skeptických názorů a označili ho za nemorální. Mnozí autoři, včetně některých vědců tvrdí, že různé konzervativní think tanky, korporace a obchodní skupiny se zabývají úmyslným popírání vědy o změně klimatu již od roku 1990 a někteří, včetně Národního centra pro vědecké vzdělání USA požadují, aby popírání klimatické změny bylo označeno jako pseudověda.

Snižovatelé.

Snižovatelé, tedy ta část průmyslové lobby, která zastupuje firmy, které mají prospěch z opatření na snižování emisí skleníkových plynů vidí naopak své šance v prosazování klimatických politik. Jejich lobbistické skupiny jsou zatím malé, ale mají často úspěch, mediálně velmi známá je kauza podpory výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů v České republice. Ve prospěch klimatické politiky také lobují také zajišťovny, které dokonce koordinují své aktivity s nevládními organizacemi. Změny v chování lze ale také pozorovat u velkých evropských petrochemických firem jako jsou BP, Shell, nebo Elf, které začaly vidět svou budoucnost v oblasti obnovitelných zdrojů, opustili Globální klimatickou koalici a vstoupily naopak do asociací obnovitelných zdrojů.

Nevládní organizace.

Nevládní organizace (NGO) nejsou většinou zaměřeny výhradně na klimatickou politiku, ta je jen jedna z mnoha oblastí, kterými se zabývají. Pro zlepšení účinnosti často NGO tvoří koalice. V prvních obdobích byly kampaně NGO úspěšné, protože lobby znečišťovatelů nebyly doposud zkonsolidované a tak se NGO povedlo prosadit například "Torontský" cíl 20% snížení emisí do roku 2005. NGO často úzce spolupracují s vědci z oboru. V rámci mezinárodních jednání hrají skupiny NGO, spolu s lobbistickými skupinami znečišťovatelů důležitou roli, protože mají přímý přístup k jednáním.

Úředníci.

Úředníci dávají přednost takovým nástrojům, které umožňují oddělená rozhodnutí, mohou být vyjednávány a jsou založeny na speciálních informačních potřebách. To jim dovoluje zvedat rozpočty a hrát důležitou roli v implementaci.

Vědci.

Vědci ve státních univerzitách a vědeckých ústavech mohou mít podobné přístupy jako úředníci; nemají snahu zaujímat extrémní pozice, protože by to mohlo ohrozit jejich rozpočty. V privátně financovaných vědeckých systémech, jako v USA, jsou extrémní vědecké pozice atraktivnější, protože mohou pomoci získat financování od různých lobby. Mezinárodní panel IPCC lze považovat za dobře organizovanou mezinárodní skupinu vědců.

Problémy financování.

Podle S. Goldbergové podpořily lobby znečišťovatelů prostřednictvím jediné organizace v letech 2002 a 2010 tajně částkou cca 120 miliónů USD více než 100 organizací, které podporují pochybnosti o vědeckých závěrech o příčinách klimatické změny.  Kritici antropogenních příčin globálního oteplování často poukazují na to, že lobby podporující klimatické politiky jsou bohatě podporovány z veřejných financí.  Financování vědeckého výzkumu je často kritizováno odpůrci antropogenního globálního oteplování, poukazují na to, že i když 3 % vědců v oboru s vědeckým konsenzem nesouhlasí, dostává tato skupina ve skutečnosti výrazně méně, než 3 % financí.

Metody přesvědčování, používané jednotlivými lobbistickými skupinami.

Na studii dvou organizací, jedné podporující klimatické politiky a druhé bojující proti ní ukázali Knight a Greensberg, že obě strany sporu snaží zpochybňovat protistranu v 5 základních oblastech: Studie ukazuje, že obě strany sporu používají zpochybňování ve všech pěti oblastech, důraz na jednotlivé oblasti je však rozdílný.

Používaný slovník.

Skepticismus.

Slovo skepticismus pochází z řečtiny a znamená "pochybuji". Ve svém původním významu slovo skeptik naznačuje, že dotyčná osoba nedospěla dosud ke konečnému rozhodnutí, že stále pochybuje. Například Oxfordský anglický slovník definuje skeptika jako "hledače pravdy; tazatele, který dosud nedospěl k definitivním závěrům." Čestní skeptici mají ve vědě nepostradatelnou úlohu, protože vědci musí s novými poznatky zacházet pečlivé a opatrně, než vyvodí nové závěry, musí zajistit, aby nové tvrzení bylo plně opodstatněné. Pokud jsou však důkazy dostatečné, skutečný skeptik je přijme. Toto ale není případ tzv. "klimatických skeptiků - zde se nejedná o pochybovače, ale spíše dogmatiky, kteří už zastávají neměnný názor a jsou odhodláni za něj bojovat všemi prostředky.

Popírání klimatických změn nebo popírání globálního oteplování jsou součástí sporů o globálním oteplování. Za popírání je označováno jak přímé popírání, odmítání či neopodstatněné pochybnosti, která jsou v rozporu s vědeckým stanoviskem o změně klimatu; pod termín popírání jsou zahrnovány i popírání rozsahu, v němž jsou změny způsobeny lidmi, jejich dopady na přírodu a lidskou společnost nebo potenciál přizpůsobení se globálnímu oteplování lidskými činnostmi. Někteří představitelé popírání vědeckého konsenzu o změně klimatu souhlasí s termínem "popírání klimatické změny", jiní dávají přednost výrazu "skepticismus změny klimatu". Různí vědci označili "klimatický skepticismus" jako zavádějící termín pro označení popírání antropogenního globální oteplování. Odmítání změny klimatu může být také implicitní, když jednotlivci nebo sociální skupiny přijmou vědu, ale nedokáží se s ní vyrovnat nebo ji akceptovat. Několik společenskovědních studií analyzovalo tyto pozice jako formy popíračství a pseudovědy.

Le « déni du réchauffement climatique » est une expression qui désigne, de manière générale, une attitude de déni face au consensus scientifique sur le réchauffement climatique.


Přístavba.

Architektonická kancelář Richarda Rogerse vyhrála zakázku na projekt přístavby budovy soudního dvora v Bordeaux v roce 1992. Jednou z podmínek zadávajícího bylo vytvořit koncept, který svou otevřeností a přístupem k veřejnosti bude demonstrovat transparentnost francouzského soudnictví a změní pohled na tuto instituci, ale zároveň striktně oddělí provoz administrativní budovy soudců a veřejných prostor. Klíčová byla také integrace budovy do prostředí historické části města. Lord Richard Rogers byl velmi dlouho vnímán jako zastánce high-tech materiálů jako jsou sklo, hliník a ocel. Dřevěnou konstrukcí a obložením soudních sálů prolomil tuto bariéru a demonstroval ekologický přístup high-tech řešení v architektuře konce 20. století.

Design.

Veřejný vstup do budovy je přes schodiště umístěné v rohu, které překlenutím vodní plochy zpřístupňuje jádro budovy, tzv. "Salle des Pas Perdus". V této vstupní hale probíhají setkání právníků, klientů a veřejnosti. Sedm soudních sálů, obložených cedrovým dřevem vyrůstá na sloupech s travertinovou patkou. Chráněné jsou skleněnou membránou a měděnou zvlněnou střechou. S kancelářemi jsou propojeny můstky přes atrium. Toto řešení zajišťuje nerušené cesty pro veřejnost i úředníky. Použitými materiály a formou budova velmi dobře zapadá do citlivého prostředí ve kterém je umístěna. Tvary soudních síní reflektují nejen středověkou architekturu v její těsné blízkosti ale i vinařskou tradici regionu.  Prostory sálů jsou stíněny střechou a systémem slunolamů na západní fasádě regulujícím tepelné zisky. Tvar láhve umožňuje přístup denního světla přes střešní světlíky, vytváří komínový efekt pro přirozenou ventilaci prostor a má dobré akustické vlastnosti. Sály obklopuje skelný box se systémem slunolamů a ventilací ve střeše, který jim takto vytváří chráněnou atmosféru a optimalizuje tepelnou bilanci budovy v zimním i letním období. I kombinace různých materiálů jako překližka, dřevo a hliník spolu s tvarem snížily energetickou náročnost budovy.

Justiční palác () je budova Nejvyššího soudu v Bordeaux (), která byla postavena v letech 1839 až 1846 na základě projektu architekta Josepha-Adolpha Thiaca. Od roku 1979 je chráněnou památkou (monument historique). K budově v letech 1992-1998 přibyla přístavba, jejímž autorem byla architektonická kancelář Richard Rogers Partnership. Přístavba reprezentuje moderní architekturu města Bordeaux a stala se místem četných návštěv turistů.

Le palais de justice de Bordeaux se situe à Bordeaux en France, sur le côté nord de la place de la République. Le bâtiment ancien a été construit entre 1839 et 1846. Il a été inscrit monument historique le. Avec l'École nationale de la magistrature (ENM) inaugurée en 1972 et le tribunal de grande instance (TGI) construit en 1998 sur le périmètre de l'ancienne prison, l'ensemble constitue "l'îlot judiciaire". Le nouveau bâtiment (TGI) a été labellisé « Patrimoine du ».


Geografie.

Klášterní komplex je situován v klínovitě otevřeném úbočí, které je vklíněno do v západo-východním směru se táhnoucím hřbetu vrchoviny Udabno vystupujícího z východogruzínské stepi.  Fakt, že komplex se nachází na území Gruzie a Ázerbájdžánu, se stal předmětem žádosti Gruzie o změnu vedení státní hranice mezi oběma zeměmi s nabídkou územní kompenzace, ke kterému se Ázerbájdžán staví zamítavě.

Architektura.

Nejstarší místnosti klášterního komplexu tvoří jeskyňovité otvory, jejichž stropy jsou tvořeny přírodními šikmými vrstvami pískovce. Eremitské ubikace jsou rozmístěny ve dvou protilehlých skalních stěnách, které jsou v důsledku přírodního šikmého ukládání jednotlivých pískovcových vrstev rozmístěny v etážovitém sledu.  Klínovité rozšíření komplexu uzavírá v dolní části stará zeď, která má obrannou funkci. Druhou zdí je obehnána lávra v horní části.  Zvláštností důležitou k přežití v tomto komplexu je stín poskytující oázovitá lokalita s některými stromy a jinými rostlinami, které umožňují s péčí vedené skromné hospodaření s dobytkem pro potřeby kláštera. Zásobování vodou přitom hraje důležitou roli v životě mnichů a je založeno na funkci ojedinělého starého zařízení. Sporé srážky ve formě deště a mlhových kapiček jsou z vrchoviny Udabno zachycovány částečně skrytým systémem kanálů, mezizásobníků a do šikmých skal vytesaných koryt sváděny do centrálního zásobníku ve skalním výklenku. Již tak asketický život mnichů nezůstal nízkými ročními srážkami neovlivněn. V okolí kláštera se v severozápadně-jihovýchodním směru souběžně táhnou vlnovité horské hřebeny. Na jihu se terén svažuje do lehce zvlněné roviny sousedního Ázerbájdžánu. Krajina je chudá na srážky a řídká stepní vegetace se mění v suchou, v severním směru dokonce slanou, půdu. Ve východním směru přechází krajina v polopouštní oblast.

Klášterní komplex sv. Davida z Garedži () je na skále vybudovaný klášterní komplex gruzínské pravoslavné církve v jihovýchodní Gruzii na hranici s Ázerbájdžánem, přičemž část klášterního komplexu se nachází na území okresu Agstafa v Ázerbájdžánu.

Le monastère de David Garedja (en géorgien ) est un monastère chrétien fondé au, en partie rupestre, situé à la frontière entre l'Azerbaïdjan et la Géorgie. Il est inscrit au patrimoine mondial de l'UNESCO.


Historie.

Úplný začátek historie duchovní školy Lectorium Rosicrucianum se datuje do roku 1924, kdy si oba bratři Z. W. Leene a J. Leene a asi 15 sympatizantů Heindelova učení pronajalo zadní část domu v Bakenessergracht 13, v Haarlemu. Od té doby se rozvíjela práce po celých 16 let, až do začátku války. Oba bratří spolu s přáteli jako byl Cor Damme, A. Rutgers van der Loeff, E. Roland-Retera a dalšími se tak stali učiteli Heindlova nového ‚esoterického učení čistého křesťanství‘.  V roce 1928, přesně 15. února, byla založena v Haarlemu kancelář pro tisk Rosicrucian Fellowship, která se později proměnila v tiskárnu The Rozekruis Pers. Tato událost byla jedním z kroků pro osamostatnění nizozemské větve Heindlova učení. Umožnila vydávání tiskovin v Nizozemsku, zejména časopisu Het Rosenkreuz a týdeníku Aquarius.  24. prosince 1930 se k bratrům Leene připojila žena pana J. H. Stock, která sympatizovala s hnutím již od prvního momentu, paní H. Stok-Huizer. Také Cor Damm (1897–1969) byl tou dobou již dva roky po boku obou bratrů.  Společně pracovali na šíření myšlenek Heindlova „esoterického křesťanství“, které vedlo k tomu, že 24.12. 1934 byla oficiálně podána žádost úřadům o založení nezávislé pobočky Rosicrucian Fellowship společenství Maxe Heindela. O rok později dostala právní statut jako Nizozemská pobočka Rosecrucian Fellowship. Šlo o vytvoření ústředí pro nizozemsky mluvící oblast společenství Rosicrucian Fellowship, jehož sídlo bylo v té době v Seattle v USA. Nizozemsko mělo tehdy již 545 studentů a přibližně stejný počet zájemců o učení, kteří se scházeli v centrech ve městech.  Nedalo se již mluvit o dobrovolnické práci, proto bylo potřeba tato centra nějak zastřešit. Vytvořením ústředí došlo o vyvrcholení snah o vytvoření nezávislé větve Rosicrucian Fellowship v Evropě. Osamostatnění nizozemské větve přinesla novou sílu k práci na tvorbě školy, práce nabrala směr k obrodě původního rosikruciánství.  V letech 1934 – 1940 byly organizovány letní školy na pozemku v De Haere, který společnost zakoupila poblíž Doornspijk. Toto místo se později stalo centrem práce pro mládež a konferenční místo Noverosa (založené v roce 1957 původně jako konferenční místo po dospělé), plně proměnilo v konferenční místo pro mládež.  20. března 1937 byl položen základní kámen prvního chrámu v Nizozemsku v Haarlemu.  Až do roku 1938 byl Z. W. Leene dynamickou silou, která vedla společenství. 8. března 1938 ale zemřel v náručí svého bratra. J. Leene a H. Stok-Huizer pokračovali společně v započaté práci. Napsali řadu knih, které byly vydány pod pseudonymy Jan van Rijckenborgh a Catharose de Petri, které začali používat během války. Kdy se věnovali především v letech 1940–1945 studiu textů, manichejských, Corpus Hermeticum. Jejich zájmem se stal také Jakob Böhme.  Atmosféra války ovlivnila J.van Rijckenborgha natolik, že na ni reagoval sepsáním knihy Dei Gloria Inacta – Kresťanské mysterium zasvěcení. Stala se dobrým základem pro nový poválečný ‚začátek‘.  Po druhé světové válce, když mohla být činnost společnosti opět oficiálně (během válečných let byla kvůli Nacistům skrývána) zahájena, se Jan van Rijckenborgh a Catharose de Petri ujali práce znova a centrem zájmu stále více stával pojem „gnose“. Šlo o kristocentrický (Kristus ve středu zájmu) pohled na skutečnost, že Bůh může být poznatelný z první ruky. Tohoto poznání může být dosaženo vnitřním vývojem jedince na základě důkladného sebepoznání, které nazývá Bible jako ‚zrození z vody a ducha‘.  Nizozemské společenství Rosicrucian Fellowship se rozvíjelo jako společenství jednotlivých center v Nizozemsku, ve kterých byly postupně budovány chrámy. Zůstávalo stále ve volném pojení s Rosicrucian Fellowship i když se jejich práce ubírala stále více směrem k moderní duchovní škole, která staví na základech rosikruciánského učení a na gnostickém pohledu na proměnu člověka.  Po válce, kdy byla činnost společenství plně obnovena, jej Jan Leene transformoval do nové organizace, do ‚Duchovní školy‘ Lectorium Rosicrucianum, která byla oficiálně registrována 25. 11. 1946 jako Nadace Lectorium Rosicrucianum.  A v roce 1960, 20. června byla přeregistrována a stala se náboženskou organizací Lectorium Rosicrucianum. V té době byla již od předválečných let činná městská centra v Haagu, Amsterodamu, Utrechtu, Groningenu, Haarlemu, která rostla a dnes jich je celkem 14 v celém Nizozemsku..  Od té doby se činnost společenství stále rozvíjela i mimo hranice Nizozemska. V současné době má mezinárodní škola centra přibližně ve 130 městech v 36 zemích světa. V těchto centrech se scházejí žáci a sympatizanti. Kromě center jsou v jednotlivých zemích také budována konferenční místa.

Práce pro mládež.

Paralelně s vývojem školy šel vývoj práce týkající se mládeže. V roce 1929 byla pro práci s mládeží ustanovena paní E. Roland-Retera spolu s J. Leene. V některých městech byly vytvořeny kluby pro mládež. Když byl v 50.letech zakoupen pozemek v Lage Vuursche Elcekerlyc, přesunula se práce pro dospělé tam a pozemek v De Haere se stal místem práce pro mládež, organizovali se zde letní pobyty pro děti. Tato práce zde pokračuje dodnes.

Učení školy.

Škola má množství vlastní literatury, velkým impulsem pro rozvoj školy a její učení byla H. P. Blavatská a její Hlas ticha, čerpá z učení Jakoba Böhme Aurora, Cesta ke Kristu, A. Gadala, který viděl gnostický základ v učení katárů.  Základem učení je poznání a pochopení alegorie Chymická svatba Christiana Rosenkreuze (1616), hermetismus, hlásí se k manifestům rosicruciánství Fama Fraternitatis(1614), Confesio Fraternitatis (1615). Dále Nový zákon zejména kapitoly ze Zjevení Janova, starověká mysteria - Rosicruciáni, Grál, Katáři.  Základní kámen učení školy je gnosticismus, což znamená „poznání“.  Jde o to poznat a vědomě zakoušet moudrost mysterií pomalu a postupně se zbavit nadvlády smyslového těla, přesto však plnit všechny úkoly ve fyzickém světě. Jde o vědomé odvracení se od smyslových vazeb, odklonit se od světa stínů, pročištění vědomí. Až toto nastane, následuje příklon k duchovnímu světu, kde na konci povstane nový člověk, který je znovuzrozený (Bible, I. Kor. 15:31), podruhé zrozený.

Metoda.

Hlavní metodou je metoda sloučení protikladů – alchymický proces a metoda každodenního vědomého umírání, tedy 'Endura‘, tento pojem je již nám u Katárů. Nejde o žádnou pomalou sebevraždu, ale o každodenní vědomý odklon od pudů, sklonů, přání, vášní, které vážou člověka na hmotný svět, člověk musí nechat zemřít své egocentrické tendence nikoli sebe fyzickou smrtí. Způsob jakým je toho dosaženo, je nazván transfigurací nebo také metamorfózou. Tedy postupnou proměnou a slučováním protikladů, které probíhá pomalu a postupně každý den, dojde ke vzkříšení nového člověka v každém, kdo se procesu oddá (Bible„ On musí růst, já však se menšit.“ (Jan 3:30). )  Dva přírodní řády  Mezinárodní škola Zlatého Kříže s Růží Lectorium Rosicrucianum vychází z ideje, že existují dva přírodní řády: za prvé nám známý přírodní řád, který je nouzovým řádem, přechodným domovem. Tato příroda zahrnuje jak oblast živých, tak i oblast mrtvých. V ní je všechno podřízeno koloběhu zrození, života, umírání a nového zrození. Za druhé je zde původní božský řád. Ten první je světem pomíjivosti, tzv. „dialektika“ : vše v něm vzniká, rozkvétá a zaniká; druhý řád je světem nepomíjivosti, tzv. „statika“. Duchovní škola učí člověka postupně přejít z proměnlivého dialektického řádu do statického, neproměnlivého řádu věčnosti.  Atom jiskry ducha neboli růže srdce.  To co je v Bibli nazýváno „královstvím nebeským“, má v srdci člověka pozůstatek – poslední latentní pozůstatek, Boží jiskra neboli „atom jiskry ducha“. Tento princip způsobuje v mnoha hledajících lidech jakýsi neurčitý stesk po domově, mlhavou vzpomínku na původní stav u Otce – na nesmrtelnou jednotu s Bohem. O tento atom se může člověk opřít, pokud nastoupí cestu proměny.

Základní symbolika školy Lectorium rosicrucianum.

„Kříž s růží v průsečíku“ ve zlaté barvě, je základní symbol používaný v chrámech školy. Symbolizuje protnutí dvou řádů, dvou energií - dolů směřující energie se ve středu kříže, ale také symbolicky v srdci člověka, protíná s horizontální energií tedy s materiálním světem. Je to symbol propojení dvou přírodních řádů, ve kterém jde o propojení obou světů v srdci člověka.  „Pentagram“, symbol znovuzrozeného člověka, nového člověka, který je nositelem božského principu. Stará příroda, vědomí já, umírá a probudit se musí Boží příroda, Kristus v člověku. Lectorium Rosicrucianum s tímto procesem seznamuje žáky, kteří se jej snaží realizovat ve svém životě.  „Merkurova hůl“, symbol používaný v chrámech školy, představuje dva hady obtáčející okřídlenou hůl, jakožto symbol spojení dvou základních sil v člověku - kladné a záporné a jejich přivedení ke vzájemné spolupráci. Což se projeví v moudrostí daného člověka, symbolizované dvěma křídly na konci hole.

Lectorium Rosicrucianum je nové náboženské hnutí, které se považuje za moderní školu mysterií. U založení školy stáli dva nizozemští mystici, Jan van Rijckenborgh (1896–1968, vlastním jménem Jan Leene) a jeho bratr Zwier Willem Leene (1892–1938) a Catharose de Petri (1902–1990, vlastním jménem Henriette Stok-Huizer). Oficiálně společenství vzniklo v nizozemském Haarlemu 25. srpna 1935 jako pobočka americké větvě organizace Rosicrucian Fellowship. Škola staví na křesťanském gnosticismu, čerpá z učení Bible, učí znát Nový zákon, staví na učení albigenských, katárů. Zdrojem jsou pro ni také klasičtí rosenkruciáni sedmnáctého století. Svou metodou se opírá o poznání nábožensko-mystických myšlenek hermetismu a alchymie.

LÉcole internationale de la Rose-Croix d'Or (RCO), également connue sous le nom de Lectorium Rosicrucianum, fondée en 1945 par Jan Leene (pseudonyme : Jan van Rijckenborgh) et Henriette Stok-Huizer à Haarlem aux Pays-Bas, est un mouvement religieux se définissant elle-même comme « une fraternité initiatique d'inspiration gnostique et chrétienne » sans orientation politique, et revendique environ dans, dont 700 en France et dans l'ensemble des pays francophones.


Historie.

Mumifikace ve starověkém Egyptě.

S nejstaršími příklady projevování zvláštní úcty zvířatům se setkáváme už ve starověkých náboženstvích, kde často přecházela až do náboženského uctívání. Starověcí Egypťané z těchto důvodů mumifikovali kočky, které uctívali, ale také další posvátná zvířata, mezi něž patřil ibis, sokol nebo krokodýl.  V moderní západní kultuře dochází k takové přeměně úcty v uctívání spíše zřídka. Pietní pohřeb zvířete nicméně pro velkou část české společnosti zůstává podivínstvím, tím spíše, že mizí i tradiční úcta k mrtvým lidem.

Psí hřbitovy v 19. a 20. století.

Od druhé poloviny 19. století je nicméně mezi chovateli domácích zvířat zřejmý zvýšený zájem o pietní pohřby jejich domácích mazlíčků. Rostoucí zájem je ovlivněn módními trendy, finančními možnostmi chovatelů, větším upnutím se na domácí mazlíčky vlivem všeobecného civilizačního vypětí, ale i dalšími faktory.  Módní záležitostí byly první psí hřbitovy pro nemalou část šlechty v 19. století. Psí hřbitov se stal statusovou záležitostí. Jeden z prvních známějších tuzemských psích hřbitovů vznikl přibližně v druhé polovině 19. století v bažantnici třebivlického zámku (České středohoří). Zřídila si ho tam Ulrika von Levetzow, nenaplněná láska Johanna Wolfganga von Goetheho. Torzo jejího hřbitova se dochovalo až do konce třicátých let 20. století. Podobné hřbitovy pro aristokratické psy existovaly na přelomu 19. a 20. století také v Kunštátě, na zámku v Lánech, ve Ždánicích, v Českém Rudolci a také na hradě Bítov.  S rozvojem střední společnosti přestaly být psí hřbitovy výsadou šlechty. Vedle etických a emoční potřeb hrály stále větší roli také hygienické požadavky moderní doby. V zahraničí byl významný psí hřbitov poměrně živelně založen roku 1881 v londýnském Hyde Parku a fungoval až do roku 1903. Nejznámější evropský psí hřbitov je však umístěn na seinském ostrově des Revageurs v areálu zámku v Asnières. Byl založen roku 1899 a v roce 1932 na něm byla pohřbena i hollywoodská psí hvězda Rin Tin Tin.  Roku 1909 vznikl psí hřbitov na okraji Karlových Varů (dnes již neexistující). Na Jihlavsku založil roku 1933 malý psí hřbitov Josef Tomášek, lesmistr z Borovné. Spolek pro ochranu zvířat v pražských Jinonicích však o podobný hřbitov neúspěšně usiloval ještě v polovině třicátých let.

Současnost.

Kočky, psi i jiní domácí mazlíčkové byli z hlediska české legislativy dlouho pohřbíváni „na divoko“. Ke změně veterinárního zákona došlo až po roce 2000 se vznikem prvních zvířecích krematorií. Dnes v Česku existuje hned několik zvířecích hřbitovů. Pohřeb domácího mazlíčka na zvířecím hřbitově nicméně stále zůstává kuriozitou. Rozhodně není samozřejmostí, levnou ani snadnou záležitostí.

Psí hřbitov (jinak též zvířecí hřbitov, "hřbitov domácích mazlíčků", "hřbitov domácích zvířátek", "hřbitov zvířat", "hřbitov koček" apod.), je pietní místo, kde lidé pohřbívají mrtvé zvířecí mazlíčky, respektive ostatky jejich těl (uhynulá těla nebo popel po kremaci). Ačkoli mohou existovat i specializovaná pohřebiště koček a jiných zvířat, s ohledem na určitou vžitou tradici i s ohledem na skutečnost, že nejčastějším tuzemským domácím mazlíčkem je pes, jsou pohřebiště domácích mazlíčků nejčastěji označována jako "„psí hřbitov“".

Un cimetière pour animaux est un lieu de rassemblement de sépultures d'animaux au sein d'une société humaine dans un but généralement cultuel (animaux sacrés, sacrifiés ou non) ou honorifique. Y sont enterrés le plus souvent des animaux domestiqués : chats, chiens, chevaux, béliers, etc., mais aussi singes, ibis, crocodiles, etc. (Égypte antique, etc.).


Význam proroků v různých odvětvích islámu.

Muhammad jako poslední prorok se týká zejména sunnitského islámu, protože v řadě sekt odštěpených od islámu se prorocké nebo pseudoprorocké tendence vyskytovaly (například u hašašínů a řady jiných). V šíitském islámu je za autoritu pokládán ajatolláh, který by měl být z Prorokova rodu, ale nemá autoritu prorockou v pravém slova smyslu.

Zdroje islámské tradice.

Islám čerpá příběhy o prorocích především ze 3 zdrojů: Islám uznává většinu biblických proroků (některé vynechává a pomíjí, zvláště tzv. Menší proroky) a činí z nich muslimy.

Dispensace proroků.

Islámské proroky lze rozdělit do několika různých časových skupin (podle historické a teologické posloupnosti):

Proroci od stvoření do potopy.

Adam.

Adam je taktéž první člověkem a prorokem podle Islámu. Korán vypráví biblický příběh o Adamovi s drobnými odchylkami.

Enoch (Idrís).

V Koránu se Henoch objevuje pod jménem Idris.

Proroci od potopy k exodu.

Noe (Núh).

Noe je jedním z nejuznávanějších proroků Islámu. Pojednává o něm velké množství koránských súr i textů islámské tradice.

Húd (Heber).

Húd je nejstarším ze všech předislámských proroků, které nenajdeme v Bibli, ale pouze v Koránu. Mytologie zasazuje Húda do období říše Ádovců.

Sálih.

Sálih je oblíbeným předislámským prorokem, který stál u zániku thámudovské civilizace. Jeho příběh je spojen s osudem posvátné velbloudice.

Abrahám (Íbrahím).

Korán nepřejímá myšlenku vyvoleného židovského národa, ale přesto považuje Abraháma jednak za praotce Arabů (dle biblického líčení byl Izmael, Abrahámův syn z otrokyně Hagary, praotcem arabského národa), jednak za zbožného hanífu, tj. věrného ctitele jediného Boha. Je proto jedním ze vzorů čisté koránské víry, stejně jako pozdější proroci. Podle Koránu odešel do Sýrie/Palestiny z Babylonu.

Proroci od exodu k Šalamounovi.

Mojžíš (Músa).

Mojžíš je pravděpodobně nejdůležitějším ze všech biblických proroků, kteří vystupují v Koránu. Ačkoliv se Mohamedova teologie soustředila na Abraháma, Mojžíš a jeho příběh zabírají jednoznačně největší počet veršů v Koránu ze všech prorockých postav.

Jetro (Šuajb).

Mojžíšův tchán Jetro (Reuel), vystupující také v Bibli, je podle Koránu prorokem, vyslaným k Midjanovcům.

Samuel (Shammil).

Samuel je zmiňován jak v islámské tradici, tak v Koránu (ačkoliv tam není přímo jmenován). Je mu přisuzován proroctví o příchodu Ježíše Krista a proroka Mohameda.

Proroci doby královské.

Jonáš (Yunus nebo také Dhu n-Nún).

Jonáš je jedním z biblických proroků, kteří získali v islámu velikou oblibu. Korán Jonáše zmiňuje hned několikrát a existuje i súra, nazvaná přímo po něm.

Jeremjáš (Aramayah).

Postava Jeremjáše (arabsky zvaného Aramayah) je také uznávána v islámské tradici. Není sice zmíněn v Koránu, ale pasáž v súře 17:2-8 obsahuje v některých tafsírech (komentářích ke Koránu) výslovnou zmínku o proroku Jeremjášovi. Mnohem více informací o tomto prorokovi však rozvíjí islámská tradice a mytologie, která kromě jiného vypráví o jeho zázračném setkání s prorokem Danielem.

Edzráš (Uzajr).

Ezdráš je jednou z okrajových postav Koránu. Koránský Ezdráš je pravděpodobně syntézou několika různých tradic.

Islám uznává ve své tradici velké množství proroků. Někteří pochází z Bible, jiní z předislámské tradice, přičemž Mohammed je mnohými muslimy brán jako poslední z proroků („pečetí“). Postavy jako Adam, Noe, Abrahám, Mojžíš i Ježíš jsou z hlediska islámu pravověrnými muslimy.

Dans l'islam, les prophètes (ou nabi ; arabe : نبی, "nabī" ; hébreu : נביא, "nâbîy" ; grec : προφήτης, "prophētēs") sont des hommes chargés de transmettre le message de l'unicité divine et d'un monothéisme adamique pur. Le premier des prophètes de l'islam est chronologiquement Adam, et le dernier est Mahomet, d'où son titre de « sceau des prophètes » (Coran, Sourate XXXIII, verset 40).


Dějiny.

První cylindr vyrobil a na ulici v něm vyšel anglický kloboučník John Hetherington v roce 1797. Jeho módní novinka způsobila senzaci i veřejné pohoršení: ""Bylo to obrovské překvapení, protože jeho cylindr způsobil doslova poprask, když se poprvé objevil v londýnských ulicích. Jeho nositelem byl prodejce galanterie John Hetherington, který ho navrhl, vyrobil a také byl prvním člověkem, který v něm vyšel na ulici. Podle dobového svědectví v novinách začali kolemjdoucí při pohledu na klobouk panikařit. Několik dam omdlelo, děti křičely, psi štěkali a mladý poslíček si zlomil ruku, když ho převálcoval dav. Hetherington byl předveden před soud kvůli tomu, že na hlavě měl "vysokou konstrukci, jejíž zářivé odlesky měly vystrašit plaché a skromné lidi." Samozřejmě, že to bylo mnoho povyku pro nic.""  Klobouk má svůj původ v pokrývce hlavy, kterou nosili puritáni a kvakeři, členové protestantských sekt. Kvakerský klobouk byl však nižší a měl mnohem širší stříšku než dnešní cylindr. Cylindr jak ho známe dnes se začal vyrábět z filcu vyrobeného z bobří kožešiny. Později se však díky vlivu prince Alberta, manžela královny Viktorie, začaly vyrábět cylindry i z hedvábí.  V 19. století se v Spojených státech amerických rozšířila modifikace cylindru známá jako "stovepipe hat". Tyto klobouky byly vyšší než cylindry, avšak na spodku a vrcholu nebyly rozšířené, a tak připomínaly komín (anglicky "pipe"). Takový klobouk nosil např. americký prezident Abraham Lincoln. Další modifikace měla v sobě zabudovanou drátěnou konstrukci, která umožňovala, aby se dal složit naplocho. Takovým kloboukům se v angličtině říkalo "opera hats" nebo "Gibbus".  Ve druhé polovině 19. století cylindry začaly vycházet z módy. Střední vrstvy začaly nosit buřinky (anglicky "bowler hats") nebo měkké filcové klobouky známé jako borsalino. Tyto klobouky byly vhodnější pro městský způsob života a také byly vhodnější pro masovou produkci. Naopak cylindr musel být vyroben ručně a zkušeným kloboučníkem.  Cylinder se stal symbolem vyšších společenských vrstev a tím pádem i terčem satiristů a společenských kritiků. Ke konci první světové války se cylindry staly raritou v každodenním životě. Používal se však nadále při slavnostních příležitostech jako součást společenského oděvu - vycházkového obleku nebo fraku.

Významní nositelé.

Klobouk si během mnoha let jeho existence oblíbily různé známé osobnosti. Často se však vyskytuje i v uměleckých dílech. Mezi jeho nejznámější nositele patří: A mnozí další.

Cylindr je pánský vysoký klobouk válcovitého tvaru s plochým vrškem a širokou krempou. Rozšířil se v 19. a na počátku 20. století, v současnosti se nosí víceméně pouze při slavnostních příležitostech jako doplněk k fraku.

Un haut-de-forme (ou haute forme) est un chapeau à calotte haute et cylindrique qui se porte généralement avec la redingote ou l'habit.


Historie.

Původní osada, nacházející se na místě Novomoskovska, měla název Bobriki, po šlechtické rodině Bobrinských.  V rámci první pětiletky, po rozhodnutí o intenzivní těžbě uhlí a o výstavbě mohutného chemického kombinátu Azot (dusíkatá hnojiva), bylo, prakticky na zelené louce, od roku 1930 budováno město Bobriki. Následoval prudký nárůst počtu obyvatel, když byla v roce 1933 uvedena do provozu nová tepelná elektrárna a chemický kombinát zahájil první produkci. V témže roce bylo město přejmenováno na Stalinogorsk.  V době druhé světové války bylo město v rámci bitvy před Moskvou Němci nejprve obklíčeno a poté i obsazeno, ale pouze na dobu 17 dnů - 25. 11.-12. 12. 1941. Poté byli Rudou armádou přinuceni němečtí vojáci ustoupit.  V roce 1957 byl Stalinogorsk zařazen do Tulské oblasti a v roce 1961 byl přejmenován na Novomoskovsk. V průběhu devadesátých let byla utlumena těžba uhlí a ve městě se objevili západní investoři (Knauf, Procter&Gamble).

Charakteristika.

Podnebí.

Město se nachází v pásmu mírného klimatu, s kontinentálním charakterem, vyznačujícím se vyššími rozdíly mezi maximální a minimální teplotou. Roční úhrn srážek je asi 600 mm.

Okolní krajina.

Krajina v okolí města je mírně zvlněná až rovinatá, částečně zalesněná (asi 5% plochy). V okolí města je množství jezer a zaplavených dolů, nejvýznamnějším vodní nádrží je severně od města nacházející se Šatské jezero, prameniště řeky Šat. Městem prochází rozvodí mezi Černomořským a Kaspickým úmořím.

Urbanismus.

Centrální část Novomoskovsku tvoří pravoúhlá síť ulic, hojně lemovaných vzrostlou zelení, zpravidla s volně přístupnými a průchozími vnitrobloky. Osy města tvoří dvě významné třídy s parkovou úpravou mezi směrově rozdělenými komunikacemi, ulice Moskovskaja a Komsomolskaja. Po Moskevské ulici původně vedla železniční trať s nádražím v prostoru křížení obou ulic, později byla ale železnice odsunuta na západní okraj města.  Novější výstavba, navazující na centrum především ze severu, už pravoúhlý koncept ulic opustila. ́  Velké průmyslové závody a elektrárna se převážně nachází mimo město, většinou dále na severu.

Průmysl.

Novomoskovsk je významným průmyslovým centrem, s významným průmyslem chemickým, spotřebním, potravinářským a průmyslem stavebních hmot. Zejména imise chemického průmyslu ale představují nezanedbatelnou ekologickou zátěž pro město a okolí.  V novomoskovské oblasti se vyskytují zásoby uhlí, sádrovce, pyritu a keramických hlín. Předtím, než byla těžba uhlí v devadesátých letech utlumena, býval Novomoskovsk městem horníků. Dnes se zde těží převážně suroviny pro průmysl stavebních hmot.

Doprava.

Silničně je Novomoskovsk napojen především dálničním přivaděčem z dálnice A4 / E115 "Don" z Moskvy do Voroněže. Městem prochází elektrizovaná železniční trať, je zde autobusové spojení z Moskvy, Tuly a řady dalších měst..  Městská a příměstská hromadná doprava je zajišťována zejména sítí mikrobusů a autobusů.

Vzdělání, kultura a sport.

Ve městě se nachází pracoviště Akademie věd, výzkumných ústavů, středních a vysokých škol. Působí zde pravidelné Divadlo V. M. Kačalina, má zde sídlo symfonický orchestr. Jsou tu výstavní sály, knihovna a nachází se tu muzea regionálního významu. Ve městě vychází několik novinových titulů, nejstarší "Novomoskovská pravda" (od 1930), působí rozhlasové stanice. Na území města nalezneme řadu sportovišť, zimní a fotbalový stadion, bazén.

Zajímavosti.

Pramen Donu a Šatu.

V blízkosti Dětského parku, u ulice Komsomolskaja, se nachází pramen Donu. Dále po proudu pokračuje kaskádou hrází a vodních ploch. Původně bylo za společný pramen řek Don a Šat považováno Ivanovo jezero v prostoru dnešního Šatského jezera. Z důvodu různých vodohospodářských úprav a nakonec i stavby železnice, byl Don od Ivanova jezera zcela odříznut. Proto byl jako pramen Donu označen jiný tok a následně z důvodu rozvoje města přeložen. V blízkosti pramenu se nachází alegorické sousoší dvou chlapců na koních, "bratrů" Don a Šat, řek, které pramení na jednom místě, pak se jejich cesty rozejdou, aby se zase k sobě přiblížili (Šat už ve vodách Volhy) těsně před tím, než se každý vlije do jiného moře.

Dětská železnice s expozicí.

Dětský park okružuje úzkorozchodná dětská železnice se třemi zastávkami. Je v provozu od roku 1953. Okruh má délku 1,94 km, celková délka kolejí, včetně nádraží, depa apod. je 2,7 km. Doba provozu vlaků je od května do srpna a za tu dobu převeze přibližně 25 000 dětských pasažérů. Velkou část personálu zajišťují děti a mládež, na jedné směně je jich 70. V blízkosti stanice Berjozky je kámen, pod nímž je uloženo poselství budoucím pionýrům, které má být otevřeno v roce 2022.

Utopená BM-13 Kaťuša.

Při bojích o Novomoskovsk užívala Rudá armáda také raketomety Kaťuša. Začátkem prosince 1941 se jeden z nich, na podvozku pásového tahače STZ-5, propadl pod led Šatského jezera. Ležel na dně 47 let, až do roku 1988, kdy byl z hloubky 8 m vytažen, zrestaurován a nyní stojí u muzea na Komsomolské třídě.

Novomoskovsk (rusky "Новомосковск"), do roku 1933 Bobriki ("Бобрики") a poté do roku 1961 Stalinogorsk ("Сталиногорск"), je město v Rusku, v jeho evropské části, 220 km jižně od Moskvy, má 130 000 obyvatel. Je významným průmyslovým centrem Tulské oblasti a je místem, kde pramení řeky Don a Šat.

Novomoskovsk (en, c'est-à-dire « Nouvelle Moscou ») est une ville de l'oblast de Toula, en Russie, et le centre administratif du raïon de Novomoskovsk. Sa population s'élevait à 125 647 habitants en 2017.


RIAA certifikace.

Ve Spojených státech je cena za certifikaci alb a singlů závislá na počtu prodaných nosičů v maloobchodě a dalších podpůrných trzích. Další hudební trhy mají tytéž certifikáty (viz Certifikace prodeje na hudebních trzích). Umělec nezíská certifikaci automaticky. O cenu žádá hudební vydavatelství, které zaplatí poplatek za provedení potvrzovacího auditu na ocenění nahrávky. Prověřovány jsou přímé prodeje, prodeje maloobchodníkům, zásilkové služby, klubové a poštovní objednávky a podobně.  Zlatým americkým RIAA certifikátem je oceněn takový hudební nosič, jehož se prodalo 500 000 kusů. V roce 1976 bylo na platinové ocenění požadováno, aby se prodal milion alb nebo 2 miliony singlů. V roce 1984 pak byla zavedena multiplatinová ocenění. V roce 1989 bylo vzhledem k redukci zájmu trhu redukováno požadované množství singlů pro zlato na 500 000 a na platinu na milion. Od roku 1992 asociace RIAA začala oceňovat jednotlivé disky multidiskových edicí alb.

Současné RIAA certifikace.

Kritéria pro RIAA certifikaci jsou v současnosti tyto:  Vícedisková alba jsou jednotlivě certifikována pouze když jejich celková délka dosáhne 100 minut. Takto získala dvojnásobnou certifikaci alba "Speakerboxxx / The Love Below" od OutKastu (134:56 min) či "Up!" od Shanie Twain (145:44 min). V době vinylových, svou kapacitou limitovaných desek tak dvojnásobné ocenění nedostala např. alba "The Wall" (81 min) od skupiny Pink Floyd či "White Album" (93 min) od skupiny The Beatles.  Alba nazpívaná ve španělském jazyce mají požadované počty na certifikaci limitovanou na Po prosinci 2013 alba nazpívaná ve španělském jazyce mají požadované počty na certifikaci limitovanou na

Nová pravidla 2016.

Od února 2016 RIAA zavedla nová pravidla pro udílení certifikací. Nově započítává i streamování audio i video obsahu singlu či alba. Poměr je následující: 1 500 streamů se rovná 10 prodaným singlům a 1 prodanému albu. Díky tomu skokově získalo celkem sedmnáct alb novou certifikaci.

Recording Industry Association of America (zkr. RIAA; česky Asociace amerického nahrávacího průmyslu) je asociace, která je v USA reprezentantem hudebního průmyslu. V jejím členství je několik společností jako jsou například různá hudební vydavatelství a distributoři, produkujících přibližně 90% všech hudebních nahrávek na území Spojených států.

La (connue sous l'acronyme RIAA) est une association interprofessionnelle qui défend les intérêts de l'industrie du disque aux États-Unis. Ses membres principaux sont des sociétés privées détenant des labels et des maisons de disques. Elle pourrait être considérée comme l'équivalent de la SACEM en France. En 2008, selon la RIAA, ses membres.


Zákony týkající se homosexuality.

Zákony proti sodomii.

Stejnopohlavní sexuální styk byl ve Francii až do Velké francouzské revoluce závažným trestným činem, který se trestal smrtí. Posledními popravenými homosexuály ve Francii byli Jean Diot a Bruno Lenoir. K první fázi dekriminalizace homosexuality došlo během revoluce, kdy byla v roce 1791 z Trestního zákoníku vyškrtnuta pasáž týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity v soukromí. Veřejné projevy homosexuality a crossdressingu byly trestány jako veřejné pohoršování. Někteří homosexuálové žijící v oblastech Alsasko a Horní Lotrinsko byli během německé okupace Francie internováni v německých koncentračních táborech.

Věk způsobilosti k pohlavnímu styku.

Roku 1832 došlo ve Trestním zákoníku k uvedení legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku, který byl pro obě orientace stanoven na 11 let. V roce 1836 byl zvýšen na 13 let. 6. srpna 1942 přijala vláda Vichistické Francie spolu s prozatímní vládou okupované Francie diskriminační novelu trestního zákoníku, který navýšil legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku pro heterosexuální orientaci na 15 let a homosexuální orientaci na 21 let. Roku 1974 byl věk 21 let pro homosexuály snížen na 18 let v důsledku změny věku zletilosti. V roce 1982 došlo za podpory prezidenta Françoise Mitterranda k sjednocení legálního věku pro pohlavní styk na 15 let pro obě orientace, i přes odpor Národního shromáždění.

Zákony proti obscénním projevům.

V r. 1960 byl přijat zákon proti obscénním projevům (§ 330 odst. 2 Trestního zákoníku), podle něhož šlo trestně stíhat toho, kdo se dopustil na veřejných prostranstvích obscénních projevů. V případě, že by se jednalo o homosexuální projevy, trestní sazba se zdvojnásobovala. Toto nařízení se údajně přijalo proto, aby se eliminovalo kuplířství. Dodatek k zákonu diskriminující homosexuály se stal jeho součástí iniciativou tehdejšího parlamentu.  § 330 odst. 2 trval 20 let, dokud nebyl zrušen v rámci novelizace několika ustanoveních trestního zákona proti sexuálním trestným činům.

Stejnopohlavní soužití.

V r. 1999 byl vládou Lionela Jospina přijat zákon umožňující, jak heterosexuálním, tak i homosexuálním párům uzavírat tzv. občanský pakt solidarity, což je jakýsi ekvivalent registrovaného partnerství. Páry žijící v občanském paktu mají vesměs stejná vzájemná práva a povinnosti náležející manželům, mimo práv adopčních a přístupu k asistované reprodukci, která jsou přístupná pouze heterosexuálním manželským párům, ačkoliv zde bylo mnoho snah o postavení paktu na roveň manželství i v této oblasti. Nicméně francouzský nejvyšší soud přiznal právo osobám žijícím v paktu osvojit si dítě svého protějšku. Na rozdíl od manželů neměli partneři žijící v paktu ani stejná daňová práva, která jim byla přiznána až r. 2005 s tím, že ušlý zisk ze zákonů z předchozích let jim bude neprodleně navrácen.  Právní status této formy stejnopohlavního v zahraničí je problematický, neboť jen několik málo zemí jej plně uznává. Například ve Velké Británii se mu nedostává žádného uznání ze strany úřadů, a tudíž jediným řešením pro získání některých benefitů z něj plynoucích je zánik registrovaného partnerství vzniklého podle britských zákonů a následné uzavření občanského paktu solidarity podle francouzského práva. Stejnopohlavní manželství uzavřené v Nizozemí je ve Francii plně uznáváno, mimo práva na získání dvojího občanství, které náleží pouze různopohlavním párům. Například Francouz, který uzavře manželství s Nizozemcem, nabytím nizozemského občanství automaticky ztrácí své původní občanství. 14. června 2011 Národní shromáždění hlasovalo v poměru hlasů 293:222 proti legalizaci stejnopohlavního manželství. Poslanci tehdy většinové strany Union pour un mouvement populaire hlasovali většinou proti, zatímco poslanci Socialistické strany zpravidla pro. Poslanci Socialistické strany ve svém volebním programu jasně vyjádřili, že se zasadí o legalizaci stejnopohlavního manželství, pokud v parlamentních volbách 2012 získají většinu. 7. května 2012 vyhrál Francois Hollande ve volbách a hned v říjnu zpracovala vláda návrh zákona o genderově-neutrálních manželstvích. 2. února 2013 Národní shromáždění schválilo § 1 navrženého zákona v poměru hlasů 246:97. 12. února Národní shromáždění v poměru hlasů 329-229 schválilo zákon celý a postoupilo jej Senátu. Valná většina poslanců vládnoucí Socialistické strany hlasovala pro (kromě 4 hlasujících proti), zatímco většina opoziční strany UMP proti (kromě 2 hlasujících pro).  4. dubna 2013 Senát spustil veřejnou debatu ohledně návrhu a o pět dní později schválil jeho první paragraf v poměru hlasů 179-157. 12. dubna Senát návrh zákona schválil s nepatrnými úpravami. Nakonec francouzští zákonodárci zákon 23. dubna zcela odhlasovali v poměru hlasů 331:225, čímž se Francie stala čtrnáctou zemí na světě, která přiznala právo homosexuálním párům uzavírat plnohodnotné manželství a společně si osvojovat děti.  Nicméně novela zákona se setkala se značným odporem ze strany konzervativní UMP, která se jí pokusila blokovat podáním žaloby k Ústavnímu soudu Francouzské republiky, ale neúspěšně, neboť ten jí prohlásil za zcela slučitelnou s ústavním pořádkem země. 18. května 2013 zákon podepsal prezident Francois Hollande, čímž legislativní proces zcela skončil. Zákon byl publikován hned následující den po prezidentském podpisu. První oficiální homosexuální svatba se konala dne 29. května v Montpellieru a k prvnímu společnému osvojení dítěte homosexuálním párem došlo 18. října.

Práva translidí.

Translidem je umožněné procházet úřední změnou pohlaví. V r. 2009 se Francie stala první zemí na světě, která vyřadila transsexualitu ze seznamu nemocí. Veškeré náklady související se změnou pohlaví jsou hrazeny ze systému sociálního pojištění.  Diskriminace jiných genderových identit je ve Francii zakázaná od r. 2012.  6. listopadu 2015 schválil Senát návrh zákona, který by připouštěl úřední změnu pohlaví bez povinné sterilizace a chirurgie. 24. května 2016 tento návrh schválilo Národní shromáždění. Poslankyně Pascale Crozonová, autorka návrhu, apelovala na své kolegy, aby odstranili tuto dlouhodobou, rizikovou a nelidskou proceduru, kterou musí translidé podstupovat, pokud chtějí dosáhnout úřední změny svého pohlaví. Kvůli různým textům se konala společná schůze. 12. července 2016 schválilo Národní shromáždění modifikovanou verzi návrhu, v němž zůstaly nedotčeny dodatky o přístupnosti operativní změny bez souhlasu psychiatra a přípustnosti změny na vyžádání, zatímco z původního návrhu odstranilo část o pouhém právu na pohlavní sebeurčení. 28. září se návrh projednával v Senátu. Národní shromáždění, dolní komora francouzského parlamentu, se 12. října sešlo na plenární schůzi, aby ještě jednou schválilo návrh a odstranilo z něj pozměňovací návrhy Senátu, které požadovaly důkaz o lékařském zásahu. 17. listopadu byla Ústavní radou potvrzena kompatibilita návrhu s francouzskou ústavou. 18. listopadu 2016 byl návrh podepsán prezidentem a následující den zveřejněn ve Sbírce zákonů. Účinným se stane 1. ledna 2017.

Adopce a rodičovství.

Homosexuální páry můžou společné osvojit děti od května 2013, kdy nabyl účinnosti nový zákon o stejnopohlavních sňatcích. K prvnímu homoparentálnímu osvojení došlo 18. října téhož roku.  Lesbické páry nemají přístup k asistované reprodukci. „Procréation médicalament assistée“ (PMA) je ve Francii přístupné pouze heterosexuálním párům. Podle průzkumu z r. 2012 by s umělým oplodňováním lesbických párů souhlasilo 51 % Francouzů. Změnu tohoto přístupu podporuje Socialistická strana. V červnu 2017 potvrdil mluvčí nově zvoleného francouzského prezidenta Emmanuela Macrona, že jeho vláda zamýšlí přijetí legislativy, která by zpřístupnila lesbickým párům asistovanou reprodukci. V reakci na to vydala nezávislá etická komise doporučení revize PMA, tedy jeho otevření lesbickým párům a svobodným ženám. Marlène Schiappová, ministryně žen, řekla, že návrh zákona umožňujícího lesbickým párům a svobodným ženám podstoupit asistovanou reprodukci bude přijat v r. 2018. Podle průzkumu z r. 2017 by 64 % Francouzů umožnilo lesbickým párům podstupovat umělé oplodnění. V červenci 2018 předložil francouzský koaliční poslanec Guillaume Chiche návrh zákona o asistované reprodukci svobodných žen a lesbických párů. V červnu 2019 oznámil francouzský premiér Édouard Philippe, že návrh příslušného zákon bude Národní shromáždění projednávat koncem září 2019. 27. září 2019 přijalo Národní shromáždění první část zákona v poměru hlasů 55:17.  5. července 2017 rozhodl Kasační dvůr o adopci dítěte donošeném náhradní matkou partnerem jeho nebo jejího biologického otce. Soud nicméně odmítl automatické právo na uznání zahraničního rodného listu se dvěma rodiči stejného pohlaví.

Ochrana před diskriminací.

V r. 1985 byla přijatá národní legislativa proti homofobní diskriminaci v zaměstnání, bydlení a přístupu ke zboží a službám. V červenci 2012 začlenil francouzský parlament do diskriminačních důvodů i genderovou identitu. Již předtím ale šlo termín "sexuální identita" interpretovat stejně jako "genderová identita". I přesto byla předchozí legislativa kritizovaná ILGou-Europe jako nedostatečná. Nový přístup byl uvítán jako významný krok.

Diskriminace ve školách.

V březnu 2008 zahájil Xavier Darcos, ministr školství, politiku boj se všemi formami školní diskriminace, včetně homofobní. Tímto učinil Francii první zemí na světě, která se zapojila do aktivního boje s homofobii ve školství. Toto byla jedna z jeho 15 priorit, jichž chtěl dosáhnout ve školním roce 2008/2009.  "Fédération Indépendante et Démocratique Lycéenne" (FIDL) (Nezávislá demokratická federace studentů středních škol) - první unie studentů středních škol ve Francii - se do kampaně proti homofobii ve školách taktéž rozhodla zapojit.

Legislativa proti zločinům z nenávisti.

31. prosince 2004 přijalo Národní Shromáždění novelu anti-diskriminačního zákona stavějící mimo zákon projevy homofobie, sexismu a xenofobie. Maximální trestní sazba za porušení tohoto zákona sestávající buď z peněžitého trestu ve výši 45 eur nebo dvanáctiměsíčního odnětí svobody byla hojně kritizována hnutími za občanské svobody jako jsou například Reportéři bez hranic kvůli hrubému omezování svobody projevu. Ale konzervativní vláda v čele s Jacquem Chiracem tehdy považovala boj proti anti-gay nenávist za důležitý bod svého politického programu. Paradoxem ovšem je, že zrovna jeden z členů Chiracovy vlády Christian Vanneste se stal první osobou obviněnou a odsouzenou na základě tohoto zákona 1. ledna 2006, byť tento rozsudek byl později zrušen soudem vyšší instance.  Nový zákon z 30. prosince 2004 vytvořil "Haute autorité de lutte contre les discriminations et pour l'egalité" (Nejvyšší úřad pro ochranu před diskriminací a za rovné příležitosti). § 3 a odst. 20 a 21 tohoto zákona novelizované 29. července 1881 ohledně svobody tisku tímto více specifikovaly zločiny proti osobě nebo skupinám osob z důvodu jejich pohlaví, sexuální orientace nebo tělesného postižení rozšířené o tyto zločiny: ublížení na zdraví, urážky, pomluvy a podněcování k nenávisti nebo diskriminaci vůči nim.

Intersex práva.

Intersexuální osoby mají ve Francii skoro stejná práva jako ostatní, ale s omezenou ochranou před nedobrovolnými lékařskými zásahy a diskriminací. V reakci na nátlak ze strany intersex aktivistů a doporučení OSN publikoval v únoru 2017 Senát zprávu o zacházení s osobami majícími neurčité pohlaví. Gaëtan Shitt se momentálně snaží získat prostřednictvím žaloby status „neurčité pohlaví“ („sexe neutre“). Francouzský prezident François Hollande ve svém vyjádření 17. března 2017 nazval přeoperovávání dětí s nejednoznačným pohlavím na chlapce nebo dívky zmrzačujícími procedurami.

Hnutí za LGBT práva ve Francii.

Většina organizací bojujících za zlepšování životní úrovně LGBT osob je soustředěná v Paříži. Patří mezi ně například AcT Up Paris SOS Homophobie, Arcadie, FHAR, Gouines rouges, GLH, CUARH, "L'Association Trans Aide", ("Trans Aid Association", založená 31. září 2004) a Bi'cause (pro bisexuály).

Diskriminace ve školách.

V březnu 2008 Xavier Darcos, ministr školství, veřejně oznámil svůj záměr účinně bojovat proti veškerým formám diskriminace, včetně homofobní, ve školách jako první na světě. Jednalo se o jednu z 15 prioritních změn ve školství v letech 2008–2009.  Nezávislé a demokratické sdružení středoškolských studentů jako první studentský spolek ve Francii se do kampaně proti homofobii ve školách a mezi mladými lidmi rovněž zapojil.

Dárcovství krve.

Z rozhodnutí Generálního ředitelství pro zdraví z 20. června 1983 je zakázáno mužům majícím sex s muži dárcovství krve. Toto rozhodnutí bylo pak následně zrušené vládním nařízením z 12. ledna 2009.  3. dubna 2015 člen parlamentu za Union des démocrates et indépendants Arnaud Richard nvrhl novelu zákona proti vylučování MSM z dárcovství krve, k jejímuž schválení došlo ještě v ten samý měsíc.  V listopadu 2015 oznámila ministryně zdravotnictví Marisol Tourainová, že hodlá umožnit homosexuálním a bisexuálním mužům dárcovství krve po 1-ročním abstinování. Francouzské zdravotnictví se touto novou politikou řídí od 10. července 2016.

Veřejné mínění.

Pařížský primátor Bertrand Delanoë působící ve funkci v letech 2001-14 byl otevřeným homosexuálem po jeho veřejném coming outu před volbami r. 1998.  V prosinci 2006 podle Ipsos-MORI Eurobarometrického šetření 62 % Francouzů podporuje stejnopohlavní manželství, zatímco 37 % je proti; 55 % je proti tomu, aby měli gayové a lesby plná rodičovská práva a 44 % je pro.  V červnu 2011 podle Ifpop bylo 63 % respondentů pro uzákonění stejnopohlavních manželství, ale pouze 58 % podporovalo plná adopční práva pro homosexuály.  Podle průzkumu Pew Research Center z r. 2013 je 77 % Francouzů toho názoru, že by homosexualita měla být společensky akceptovaná, zatímco 22 % si myslí, že nikoliv. Mladší generace projevila obecně větší míru přijetí: 81 % mladých lidí ve věku 18-29 let byla pro akceptaci, 79 % mladých lidí ve věku 30-49 a 74 % lidí nad 50.  V květnu 2015 publikoval PlanetRomeo, LGBT sociální síť, první index gay spokojenosti (Gay Happiness Index GHI). Gayové ze 120 zemí byli tázáni na to, zda se cítí dobře ve společnosti, jaké mají zkušenosti ve vztahu s jinými lidmi, a jak hodnotí kvalitu svého života. Francie se umístila na 21. místě s výsledkem 63 nad Jihoafrickou republikou a pod Austrálií.

Práva leseb, gayů, bisexuálů a translidí (LGBT) jsou ve Francii tradičně velmi liberální a země je v tomto směru považována za jednu z nejpokrokovějších v Evropě. Ačkoliv byla stejnopohlavní sexuální aktivita i zde za starého režimu považována za trestný čin, za nějž se uděloval i trest smrti, během Velké francouzské revoluce v roce 1791 došlo ke zrušení veškerých zákonů proti sodomii. Přesto byl proti homosexuálům často uplatňován méně známý zákon proti exhibicionismu, který Francie přijala v roce 1960 a zrušila o 21 let později. V roce 1982 země sjednotila legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku pro obě orientace. O tuto novelu se velmi zasloužil prezident François Mitterrand. Zákony zakazující diskriminaci na základě sexuální orientace nebo genderové identity byly přijaty roku 1985. Od 15. listopadu 1999 Francie umožnila homosexuálním párům uzavírat mezi sebou občanský pakt solidarity, což je institut velmi podobný registrovanému partnerství. V roce 2013 se Francie stala 13. zemí na světě, která legalizovala stejnopohlavní manželství, včetně možnosti společného osvojování dětí. Francie se stala také první zemí na světě, která vyškrtla transexualitu ze seznamu duševních poruch a přiznává translidem právo na změnu. V současné době je považována za jednu z nejvíc gay friendly zemí na světě. Paříž je považována za jednu z nejoblíbenějších destinací, co se týče gay friendly turistiky. Ve čtvrtích Le Marais či Pigalle je největší koncentrace kaváren, restaurací, saun a nočních klubů pro gaye a lesby.

Les personnes lesbiennes, gays, bisexuelles et transgenres (LGBT) en France peuvent faire face à des difficultés légales que ne connaissent pas les résidents non LGBT.


Dětství.

Vyrostl na strýcově farmě v malé obci Andale v americkém Kansasu, spolu s dalšími pěti sourozenci. Jeho matka je Dana Denise Mitchellová. Otec William Clayton Haynes zemřel ve svých 63 letech 16. září 2004 a zanechal kromě Coltona ještě jeho bratry Williama mladšího, Joshuu a Clintona a dále nejstarší sestru Julii Heldovou. V té době již byl ženat s další manželkou Carol. Coltonův bratr Joshua později uzavřel sňatek s partnerem Scottem Culleym a společně vychovávají dceru.  Po úvodních letech v Kansasu se Colton Haynes na pět let přestěhoval do Arkansasu, na dalších pět let do Nového Mexika a pak zpět do Kansasu, kde zůstal do středoškolského druhého ročníku (na Andale High School). Bydlel se sestrou, která byla v armádě. A pak se znovu stěhoval na Floridu (tam studoval na Navarre High School) a na rok a půl do Texasu, kde střední školu dokončil (na Samuel Clemens High School ve městě Schertz).

Modeling.

V 15 letech podepsal smlouvu s newyorskou modelingovou agenturou DNA Model Management. Jeho prvním velkým úspěchem v této branži se stala spolupráce s fotografem Brucem Weberem pro módní značku Abercrombie & Fitch. Další práce obnášely např. reklamní kampaně „Verizon Print 08“ a „Kira Plastinina“, televizní reklamu pro Ralpha Laurena a značku J. C. Penney, různá vydání časopisů "Teen Vogue", "Arena" "Vogue Homme International", "Seventeen", "Men's Health", "Elle", "V Magazine" nebo gay magazín "XY".  V roce 2011 a znovu na jaře 2014 se opět vrátil ke značce Abercrombie & Fitch a v létě 2014 přidal také práci pro značku Diesel.  Objevil se i ve videoklipu kapely My Chemical Romance k písni I Don't Love You z roku 2007. Později následovaly i klipy k písním Leony Lewisové Trouble (2012) a Victorie Justice Gold (2013).

Herecká kariéra.

Kolem svých 17 let se přestěhoval do Los Angeles a dostal malý „štěk“ ve filmu "Transformers" (2007), kde hrál kluka z kavárny, ale z výsledného filmu byla jeho replika vystřižena. Následovalo ještě několik epizodních rolí v televizních seriálech jako Brandon Fox v "Kriminálce Miami" (2007, 4. díl 6. řady: Bum prásk, teď dlužíš ty), Alexander ve "Smetánce" (2008, 5. díl 1. řady: All About Friends and Family), Ares Kostopolous v "Řekni, kdo tě zabil" (2008, 4. díl 2. řady: Přítelníci) či Jessie Roberts v obnovené verzi "Melrose Place" (2009, 8. díl 1. řady: Gower).  Tak jako se jeho budoucí kolega Tyler Posey hlásil do konkurzu na úlohu Jacoba pro filmovou sérii Stmívání, i on v roce 2007 usiloval o roli Edwarda Cullena, kterou nakonec dostal Robert Pattinson. Neúspěšně se hlásil také do obsazení seriálu "Glee".  Výraznější role přišly v roce 2010 ve dvou seriálech: vlkodlačí teenager Brett Crezski v 13 dílech letního seriálu televize ABC "Za branou" ("The Gates") a Shane v 11 dílech poněkud voyerského seriálu televize Showtime ve stylu reality show "Pod dohledem" ("Look"). Oba seriály měly krátkého trvání a po první řadě již nebyly prodlouženy.

"Vlčí mládě".

A pak se dostavil úspěch v jedné z hlavních rolí seriálu televize MTV "Vlčí mládě" ("Teen Wolf"), vysílaném od roku 2011. Haynes ztvárnil Jacksona Whittemorea, jenž je spolužákem ústředního hrdiny Scotta McCalla (v podání zmíněného Tylera Poseyho) a jeho lakrosovým spoluhráčem, cítí se jím ohrožován na své týmové dominanci, a tak se stává jeho protivníkem. V druhé řadě seriálu se navíc promění v nebezpečné monstrum zvané Kanima. Haynes v rozhovoru pro "The Hollywood Reporter" vypověděl, že kvůli alergii na silikon bylo pro něj obtížné v druhé řadě seriálu podstupovat maskování. V říjnu 2012 bylo ohlášeno, že Haynes produkci seriálu opouští a od začátku třetí řady byla jeho postava ze scénáře vyškrtnuta. Následně také bylo zveřejněno, že podepsal smlouvu s produkcí jiného seriálu. Přesto se ještě v květnu 2014 vyskytly spekulace, že by se mohl se svojí postavou znovu objevit v průběhu 4. řady seriálu, která se měla začít vysílat od 23. června téhož roku.

"Arrow".

Tím novým seriálem se ukázal být dobrodružný krimi seriál televize CW "Arrow", adaptující klasický komiks "Green Arrow". Jeho natáčení probíhalo ve Vancouveru. Seriál byl vysílán od 10. října 2012 a Haynes se v něm objevil poprvé od 20. února následujícího roku, v 16. dílu nazvaném Dodger. Ztvárnil úlohu Roye Harpera, pohledného mladíka a zlodějíčka, který zkříží cestu Oliverově sestře Theji. Od druhé řady byla jeho postava zařazena mezi stabilní osazenstvo seriálu. Spolu s ním se do základní sestavy dostala i Emily Bett Rickardsová v roli Felicity Smoakové. Na jaře 2015 bylo oznámeno, že po vypršení dvouleté smlouvy se má Haynesova postava Roy Harper stáhnout z hlavního osazenstva seriálu. Neměla by však skončit úmrtím a tvůrci nevyloučili její možný návrat nebo občasný výskyt ani v dalším pokračování samotného seriálu, v jeho dceřiném seriálu "The Flash" nebo v nově zvažovaném dalším spin-offu "Legends of Tomorrow". VV dubnu 2018 byla oznámeno, že se znovu objeví v hlavní roli sedmé řady seriálu.

Další účinkování.

V dubnu 2014 ohlásilo studio New Line účast Coltona Haynese na filmu "San Andreas" režiséra Brada Peytona. Akční katastrofický snímek o pilotech záchranářských helikoptér při zemětřesení 9. stupně na území Kalifornie s Dwaynem Johnsonem, Paulem Giamattim, Carlou Guginovou a Alexandrou Daddariovou v hlavních rolích byl ohlášen k premiéře původně na 5. června a posléze přesunut na 29. května 2015. Kritika filmu vyčítala předvídatelný děj, nerealisticky velkolepé vyobrazení katastrofických scén nebo „hloupé“ dialogy, ale tržby ze vstupného na domácím trhu dosáhly za první víkend nadočekávání vysoké částky 53,2 milionu dolarů a dalších 60 milionů přidali diváci z dalších 60 kinematografických trhů. Haynes zde měl drobnou roli Jobyho, mladého nováčka v elitním týmu záchranářů.  V roce 2017 se připojil k obsazení seriálu "American Horror Story: Cult.".

Colton Lee Haynes (* 13. července 1988 Wichita, Kansas, USA) je americký herec a model, známý zejména díky televizním rolím Jacksona Whittemorea v seriálu "Vlčí mládě" (2011–2012) a Roye Harpera v seriálu "Arrow" (2013–2020).

Colton Lee Haynes, né le à Wichita dans le Kansas, est un acteur, mannequin et chanteur américain. Il est connu pour avoir joué dans les séries télévisées "Teen Wolf" (Jackson Whittemore) et "Arrow" (Roy Harper / Arsenal).


Život.

Při svém narození v roce 1937 získal od svého děda titul knížete neapolského, jak bylo zvykem v savojské dynastii pro dědičné následníky trůnu a jejich prvorozené syny. Titul kníže neapolský se uděloval střídavě s historickým titulem kníže piemontský, který kdysi dostal jeho otec Umberto, jako tehdejší následník trůnu. Při svém narození byl Viktor Emanuel zároveň provolán "říšským knížetem".

Válečná léta.

V roce 1938 se podle britských diplomatických zdrojů (zpráva o tom vyšla najevo až o mnoho let později) měla matka prince Viktora Emanuela, pozdější královna Marie Josefa, dohodnout s Rodolfem Grazianim a šéfem policie Arturem Bocchinim na přípravě státního převratu za pomoci několika ozbrojených jednotek v čele s generálem Pietrem Badogliem. Cílem akce bylo odstavit Benita Mussoliniho od moci, nahradit ho jistým "milánským protifašistickým advokátem" (zřejmě se jednalo o Carla Aphela) a přinutit krále Viktora Emanuela III. k abdikaci ve prospěch jeho syna Umberta. Ten by poté okamžitě abdikoval ve prospěch dosud nezletilého Viktora Emanuela. Marie Josefa měla být zároveň jmenována regentkou Italského království přes existenci tzv. Albertinského statutu (tento statut uznával regentství královny matky pouze v případě absence mužských příbuzných), a to až do dovršení 21 let předpokládaného mladého panovníka. Tento domnělý komplot, s nímž měli souhlasit také Italo Balbo, anglofil Dino Grandi a ambiciozní protiněmecky naladěný zeť "duceho" Galeazzo Ciano, se ovšem nedostal dále než k předběžnému setkání v Racconigi a k několika schůzkám v Miláně, přičemž Marie Josefa se spiklenci nikdy nehovořila přímo. Spolčení se účastnil také Edgardo Sogno.  7. srpna 1943 musely na příkaz krále Viktora Emanuela III. Maria Josefa a její tři dcery opustit Řím. Odjely do Sant'Anny ve Valdieri v Piemontu.. Z důvodů bezpečnosti se rodina poté přestěhovala na hrad Sarre a večer 8. září 1943 dostala příkaz k odjezdu do Švýcarska. Po skončení války se Viktor Emanuel a jeho sestry mohli o několik dnů dříve než jejich matka vrátit do Říma.

Konec války.

Po abdikaci Viktora Emanuela III. 9. května 1946 se mladý Viktor Emanuel stal korunním princem. 5. června 1946, krátce po hlasování o ústavním referendu 2. a 3. června 1946, nařídil Umberto II. vzhledem k nevraživosti ministrů a šéfů politických uskupení své manželce, aby s dětmi opustila Itálii a vyčkala výsledků jednání, neboť chtěl zabránit ohrožení jejich životů.  V noci z 12. na 13. června 1946 italská vláda udělila moc provizorní hlavě státu, předsedovi Státní rady, aniž by vyčkala vyhlášení definitivních výsledků ústavního referenda kasačním soudem, které bylo naplánovano na 18. června. Umberto, který situaci vyhodnotil jako projev revoluce, se rozhodl opustit Itálii, aby zabránil dalšímu krveprolití.

Manželství.

Manželkou Viktora Emanuela Savojského je Marina Ricolfi Doria, která se narodila 12. února 1935. Je původem ze Švýcarska, dcera továrníka vyrábějícího sušenky. Před svým sňatkem byla známou sportovkyní, závodila ve vodním lyžování.

Titulatura.

Hlavě savojské dynastie tradičně náleží titul vévody savojského. Tento titul byl však přiznán bratranci Viktora Emanuela, Amadeovi Savojskému z Aosty. S tím je spojena rozepře mezi oběma bratranci také ohledně teoretického následnictví italského trůnu.

Viktor Emanuel Savojský, celým jménem "Viktor Emanuel Albert Karel Teodor Hubert Bonifác Amadeus Damián Bernardin Gennaro Maria Savojský" (nar. 12. února 1937 Neapol, Itálie), je synem posledního italského krále Umberta II. a královny Marie Josefy. Je ženatý s Marinou Ricolfi Doria, se kterou má syna, Emanuela Filiberta.

Victor-Emmanuel de Savoie (en italien, Vittorio Emanuele di Savoia), né le à Naples, est le fils du dernier roi d'Italie Humbert II et de Marie-José de Belgique (fille du roi Albert de Belgique). Il a par ailleurs été impliqué dans plusieurs affaires judiciaires.


Biografie.

Původ a vzdělání.

Narodil se roku 1968 v Helsinkách do bilinguální rodiny švédsky hovořícího otce a finské matky. Otec pracoval v profesionálním ledním hokeji. V letech 1976–1983 zastával pozici výkonného ředitele Finského svazu ledního hokeje.  V roce 1986 absolvoval střední školu Mainland High School ve floridské Daytona Beach a za další dva roky dokončil helsinské gymnázium Gymnasiet Lärkan. Po splnění vojenské služby obdržel stipendium v golfu na Furmanovu univerzitu v Jižní Karolíně, kde začal studovat obchod. V průběhu přešel na obor politické vědy, v němž roku 1993 získal bakalářský titul (Bachelor of Arts, B.A.). Následujícího roku obhájil diplom z francouzského jazyka a vlastivědy na pařížské Sorbonně.  Na belgické Collège d'Europe dosáhl roku 1995 magisterského titulu (Master of Arts, M.A.) v oboru evropské záležitosti. Dále pokračoval postgraduálním studiem na London School of Economics v oboru filosofie a mezinárodní politika, které zakončil roku 1999 titulem Ph.D.. V období 1995–1997 působil jako vědecký pracovník na ministerstvu zahraničních věcí a navazující dva roky při Akademii věd Finska. Od roku 1997 také psát sloupky.

Politická kariéra.

V letech 1999–2001 byl odborným specialistou finské reprezentace při Evropské unii v Bruselu, stejně jako členem finské vládní delegace na mezivládním vyjednávání o Niceské smlouvě. Od roku 2000 vyučoval jako asistent na Collège d'Europe. Po ukončení práce v mezivládním panelu o smlouvě z Nice se stal poradcem tehdejšího předsedy Evropské komise Romana Prodiho. V roce 2003 se vrátil k práci ve finském zastoupení při EU a začal působit jako expert mezivládního jednání o Smlouvě o Ústavě pro Evropu, která však nakonec nebyla přijata.  V roce 2004 kandidoval za finskou Národní koaliční stranu do Evropského parlamentu (EP), kam byl zvolen druhým nejvyšším počtem hlasů 115 225 finských voličů. Poslancem EP byl v letech 2004–2008. Poté zastával funkce ve finských vládách. Nejdříve mezi roky 2008–2011 jako ministr zahraničních věcí a následné tři roky působil jako ministr pro evropské záležitosti a zahraniční obchod. V červnu 2014 byl zvolen předsedou Národní koaliční strany a deset dní poté jmenován předsedou vlády, když na obou pozicích vystřídal Jyrkiho Katainena.  Od května 2015 do června 2016 byl ministrem financí ve vládě Juhy Sipily. V současnosti zastává funkci místopředsedy Evropské investiční banky. V roce 2019 byl kandidátem na předsedu Evropské komise, nebyl však zvolen.

Soukromý život.

Jeho manželka Suzanne Innesová-Stubbová je britská právnička. K roku 2014 pracovala v mediální skupině Sanoma. Společně mají dvě děti, dceru Emilii a syna Olivera Johana Stubbovy. Rodina žila v belgickém městě Genval, než se přestěhovala do Taipoly, části jihofinského města Espoo.  Jako sportovní nadšenec se Stubb pravidelně zúčastňuje maratonských běhů a také triatlonů; dokončil také náročný závod Ironman ("Železný muž") na Havaji. Jako finský Švéd jsou jeho rodnými jazyky finština a švédština. Dále hovoří anglicky, francouzsky a německy.

Cai-Göran Alexander Stubb (* 1. dubna 1968 Helsinky) je finský politik, předseda Národní koaliční strany. V letech 2014–2015 zastával úřad předsedy vlády Finska. Od května 2015 do června 2016 byl ministrem financí ve vládě Juhy Sipily. V současnosti je místopředsedou Evropské investiční banky. V roce 2019 byl kandidátem na předsedu Evropské komise, nebyl však zvolen.

Cai-Göran Alexander Stubb, né le à Helsinki, est un homme d'État finlandais, membre du Parti de la coalition nationale (Kok).