Biografie.

Andy Kaufman se narodil 17. ledna 1949 v New Yorku. Jeho rodiče, Stanley a Janice Kaufmanovi, byli Židé. Vyrůstal v městské čtvrti Great Neck na Long Islandu. S herectvím začal již v sedmi letech, v osmi letech vystupoval jako bavič na dětských večírcích. V průběhu puberty se začal uzavírat do sebe. Místo toho, aby si hrál s ostatními dětmi, byl ve svém pokoji a představoval si, že uvádí svou vlastní zábavnou show. Vystudoval Graham Junior College, kterou dokončil v roce 1971.

Andyho role.

Cizinec.

Po dokončení školy se stal bavičem v menších klubech. Jeho role „Cizince“ se vyznačovala používáním cizího přízvuku. Imitoval známé osobnosti, například Richarda Nixona, Elvise Presleyho nebo amerického prezidenta Meestera Cartera. Imitace spočívala v tomto: Začal mluvit s přízvukem. „Chtěl bych imitovat Meestera Cartera, prezidenta Spojených států amerických.“ Aniž by změnil hlas, pokračoval: „Ahoj, já jsem Meester Carter, prezident Spojených států amerických.“ Diváci nevěděli, jestli být pobouřeni z tak špatného hereckého výkonu, nebo jestli jim má být vystupujícího líto. Jedno z jeho nejznámějších vystoupení je zpěv písně „Mighty Mouse“, které bylo 11. října 1975 vysíláno v "Saturday Night Live". Na scéně stál gramofón, hrála již výše zmiňovaná píseň a Andy stál na pódiu. S vyděšeným pohledem hleděl na diváky a při refrénu předstíral, že zpívá část textu „Here I come to save the day“.

Latka Gravas.

Když Andy předváděl roli cizince, všimli si ho v televizi ABC, kde ho obsadili do jeho nejslavnější role Latky Gravase v sitcomu Taxi. Hrál v 114 epizodách v letech 1978 až 1983. Latka byla postava mechanika pracujícího pro Sunshine Cab Company, byl přátelský, choval se jako dítě. Typická byla pro něj věta „Tenk you veddy much“ (špatnou angličtinou řečeno: Mockrát děkuji.). Andy Kaufman sitcomy nesnášel, nejdříve nabídku na roli odmítl, ale poté co ho jeho agent George Shapiro přemluvil a poté co televize ABC učinila ústupky, Andy roli přijal. Avšak své účinkování v seriálu těžce nesl a roli Latky neměl rád.

Tony Clifton.

Kaufman také často v přestrojení vystupoval jako barový zpěvák Tony Clifton. Aby Kaufman zmátl své diváky, nechával svého bratra Michaela nebo svého přítele Boba Zmudu, aby se za Tonyho Cliftona převlékli. Často tedy divák, který byl přesvědčený, že Tony Clifton je Andy Kaufman, najednou viděl oba dva stát vedle sebe.

Wrestler.

Andy Kaufman začal svou wrestlerskou kariéru tím, že vyzýval na souboj ženy. Nabídl dokonce 1000 dolarů, když ho nějaká žena porazí v ringu. Později byl vyzván na souboj profesionálním wrestlerem Jerrym „The King“ Lawlerem, který mu způsobil zranění krku. Poté v roce 1982 v přímém přenosu Late Night with David Letterman napadl Andy Kaufman Jerryho Lawlera a obviňoval ho ze zranění krku. Za nějaký čas začal Andy znovu zápasit se ženami, tentokrát nabídl ženě která ho porazí částku 100000 dolarů a tato žena se s ním bude moci oženit. Několik let po Kaufmanově smrti vyšlo najevo, že zápasení s Jerrym Lawlerem a pozdější aféra v Late Night s Davidem Lettermanem, byla mezi oběma aktéry předem domluvena.

Smrt.

V prosinci roku 1983 diagnostikovali lékaři Andymu Kaufmanovi rakovinu plic. Doktoři mu oznámili, že není žádná naděje, že by se mohl vyléčit. Poslední měsíce života strávil na chemoterapii a do poslední chvíle věřil, že mu pomůže přírodní medicína. Andy Kaufman zemřel v Los Angeles 16. května 1984 na selhání ledvin způsobené metastází rakovinných buněk. Bylo mu 35 let. Je pohřben na hřbitově Beth David v Elmontu, New York (Long Island). Mnoho jeho fanoušků věří, že je stále naživu. Vycházejí z toho, že Andy až do poslední chvíle tajil svůj zdravotní stav. Navíc byl nekuřák a vegetarián a tak je velice nepravděpodobné, aby u něj propukla rakovina plic. Andy dokonce jednou řekl, že pokud by někdy předstíral svou smrt, vrátil by se o 20 let později. Jeho přátelé si na tento výrok vzpomněli a 16. května 2004 uspořádali pro Andyho večírek na přivítanou, Andy se ale nedostavil.

Filmografie.

Host v televizních pořadech.

Late Night with David Letterman 17 November 1983... Himself Late Night with David Letterman 22 September 1983... Himself Late Night with David Letterman 23 February 1983... Himself Late Night with David Letterman 7 January 1983... Himself Late Night with David Letterman 17 November 1982... Himself Saturday Night Live (episode # 8.5) 30 October 1982... Himself Late Night with David Letterman 28 July 1982... Himself Late Night with David Letterman 17 May 1982... Himself Saturday Night Live (episode # 7.19) 15 May 1982... Himself Hour Magazine 7 May 1982... Himself The John Davidson Show 15 April 1982... Himself Good Morning America 14 April 1982... Himself Late Night with David Letterman 1 April 1982... Himself Late Night with David Letterman 30 March 1982... Himself Late Night with David Letterman 18 February 1982... Himself Late Night with David Letterman 17 February 1982... Himself Saturday Night Live playing "Himself/Elvis" (episode # 7.10) 30 January 1982... Himself/Elvis Good Morning America 28 October 1981... Himself Fridays playing "Guest Host" (episode # 3.1) 18 September 1981... Guest Host Fridays playing "Himself - Recorded Apology" (episode # 2.21) 27 February 1981... Himself Fridays (episode # 2.20) 20 February 1981... Guest Host The Midnight Special 23 January 1981... Himself The Merv Griffin Show 25 January 1980... Himself Saturday Night Live (episode # 5.8) 22 December 1979... Himself The Merv Griffin Show 13 December 1979... Himself Saturday Night Live (uncredited) (episode # 5.5) 17 November 1979... Himself Saturday Night Live (episode # 5.2) 20 October 1979... Himself The Tomorrow Show 20 August 1979... Himself Saturday Night Live (episode # 4.13) 24 February 1979... Himself Live Wednesday 29 November 1978... Himself The Dating Game (as Baji Kimran) 21 November 1978... Himself - Participant The Mike Douglas Show 11 April 1978... Himself Saturday Night Live (episode # 3.13) 11 March 1978... Himself The Tonight Show Starring Johnny Carson 20 February 1978... Himself Saturday Night Live (episode # 3.7) 10 December 1977... Himself Saturday Night Live (episode # 3.3) 15 October 1977... Foreign Man Redd Foxx 15 September 1977... Himself The Hollywood Squares 15 August 1977... Himself The Tonight Show Starring Johnny Carson 3 March 1977... Himself The Tonight Show Starring Johnny Carson 21 January 1977... Himself Dinah! 17 January 1977... Foreign Man Saturday Night Live (episode # 2.11) 15 January 1977... Foreign Man/Elvis The Tonight Show Starring Johnny Carson 23 June 1976... Himself Saturday Night Live (episode # 1.15) 28 February 1976... Himself Saturday Night Live (episode # 1.4) 8 November 1975... Foreign Man Saturday Night Live (episode # 1.3) 25 October 1975... Foreign Man Saturday Night Live (episode # 1.1) 11 October 1975... Foreign Man The Joe Franklin Show 20 June 1974... Himself The Dean Martin Comedy World 6 June 1974... Himself

Zajímavost.

V roce 1992 byla na albu kapely R.E.M. "Automatic for the People" vydána píseň "Man on the Moon" věnovaná Andymu Kaufmanovi, podle níž byl pojmenován životopisný snímek o Andy Kaufmanovi "Muž na Měsíci" režiséra Miloše Formana z roku 1999.  Andy Kaufman má také svůj online pomník, kam uživatelé přidávají své vzpomínky.

Andrew Geoffrey Kaufman (17. ledna 1949 – 16. května 1984) byl slavný americký komik a herec. Proslul svým absurdním a velice provokativním pojetím humoru. Osobně se za komika nepovažoval, říkal o sobě že je „song and dance man“ (zpěvák a tanečník).

Andy Kaufman ( – ) est un humoriste et acteur américain. Bien que classé comme un artiste comique, Kaufman ne s'est jamais identifié comme tel. Dans un article du "New York Times", il a déclaré :


Geografie.

Rozloha poloostrova činí 3 700 km2. Povrch tvoří planina, která se zvedá z jihozápadu na severovýchod od nadmořské výšky 100 m do 600 m. Nejvyšším vrcholem je 1 396 m vysoká hora Učka.

Geologie.

Planina je tvořena převážně mezozoickými vápenci. Důsledkem toho jsou rozvinuté krasové jevy na celém území poloostrova.

Klima.

Podnebí je středomořské. Roste zde řídké středomořské rostlinstvo (šibljak, tráva) a dobře se tu daří vinné révě, především odrůdě Teran. Hojně se zde také vyskytují olivovníkové plantáže.

Přístavy a města.

Největšími přístavy na pobřeží jsou Terst v Itálii a Pula v Chorvatsku. Dalšími významnými městy jsou Koper ve Slovinsku nebo Poreč a Rovinj na chorvatském pobřeží.

Obyvatelstvo.

Obyvatelstvo Istrie bylo odedávna etnicky rozmanité. Podle rakousko-uherského sčítání lidu z roku 1910 zde žilo 404 309 obyvatel, z toho 168 116 (41,6%) mluvilo srbochorvatsky, 147 416 (36,5%) italsky, 55 365 (13,7%) slovinsky, 13 279 (3,3%) německy, 882 (0,2%) rumunsky, 2 116 (0,5%) jiným jazykem a 17 135 (4,2%) byli cizinci, jejichž jazyk se nezaznamenával.  Podle chorvatského sčítání lidu z roku 2011 bylo 68,33% obyvatel Chorvati, 6,03% byli Italové, 3,46% Srbové, 2,95% Bosňáci, 1,15% Albánci a 1,96% neuvedlo národnost. Obyvatelé, kteří se prohlásili za Istrijce, tvořili 12,11%. Regionální identita je tedy dodnes silná a hranice mezi jednotlivými etnickými skupinami na Istrii jsou neostré. Istrijci bez ohledu na jazyk sdílí společnou kulturu.  Na Istrii také existují dva původní ohrožené románské jazyky: istrijština a istrorumunština. Místní albánská komunita až do 19. století hovořila zvláštním dialektem albánštiny.

Historie.

Starověké osídlení kmeny Ilyrů. Později dobytí a kolonizace Římany.

Zajímavosti.

Na poloostrově Istrie byl v 90. letech 20. století objeven jediný druhohorní dinosaurus, známý dosud z území Chorvatska. V roce 1998 dostal vědecké jméno "Histriasaurus boscarollii" ("Histria" byl latinský název pro Istrii). Byl to menší sauropodní dinosaurus s dlouhým krkem, který žil v období spodní křídy (asi před 130 miliony let).

Istrie (,, ) je poloostrov vybíhající do Jaderského moře. Nachází se mezi Terstským a Kvarnerským zálivem a je rozdělen mezi Itálii (region Furlánsko-Julské Benátsko), Slovinsko (Pobřežně-krasový region) a Chorvatsko (Istrijská župa, Přímořsko-gorskokotarská župa).

L’Istrie (en istriote et italien ', en croate et en slovène ', anciennement "" en latin) est une péninsule de l'Adriatique de forme triangulaire pointée vers le sud, attachée au continent par le nord-est. Sa superficie est de. Son littoral commence au nord-ouest avec le golfe de Trieste, suit une ligne rectiligne nord-ouest/sud-est longue de jusqu'au cap Kamenjak où il s'infléchit et suit une ligne sud-ouest/nord-est longue de jusqu'à la baie de Kvarner. Son territoire est principalement compris en Croatie.


Počátky.

Monopost MP4/2 používal jako většina konkurentů celokarbonové šasi. McLaren jako první použil tvar zadní části vozu připomínající láhev od Coca-Coly, ve výsledku to zlepšilo obtékání zadních kol. Byl v něm používán šestiválcový motor s válci od společnosti TAG Porsche. Tento motor byl na popud Nikiho Laudy, který se obával, že motor by byl bez testů nekonkurenceschopný, poprvé použit už v závěru sezony 1983. Stávající podvozek MP4/1 byl upraven a posílen, aby se motor dal použít v posledním závodě roku 1983, Lauda tehdy svým výkonem dokázal, že je motor konkurenceschopný a že dokáže bojovat o přední umístění.

1984.

V roce 1984 se k týmu McLaren připojil Alain Prost, který byl v sezoně 1983 v boji o mistrovský titul těsně poražen Nelsonem Piquetem. Prost byl po neúspěchu vyhozen od Renaultu, po sezoně Ron Dennis mladého Francouze angažoval místo Johna Watsona. Prost a Lauda byli impozantní kombinace. Oba výborně spolupracovali s techniky, což jim velmi pomohlo s vývojem monopostu a posunulo dál než ostatní.  MP4/2 byl jedním z mála monopostů F1, který v té době používal karbonové brzdy. Kombinací účinných brzd, nízké spotřeby a jezdeckého umění Laudy a Prosta vytěžila v roce 1984 stáj McLaren 12 vítězství. Lauda porazil Prosta v šampionátu o pouhý půlbod, stal se mistrem světa, přestože v sezoně měl jen pět vítězství oproti Prostovým sedmi. Jejich převaha byla patrná hlavně na vysokorychlostních okruzích. Často byly monoposty MP4/2 jediné, které dokončily závod ve stejném kole, taková to byla dominance. McLaren vyhrál pohár konstruktérů s velkým náskokem před týmem Ferrari. Ačkoliv MP4/2 nebyl nejrychlejší monopost v kvalifikacích (do té doby, dokud McLaren nezačal používat speciální motor jen pro kvalifikaci), často porazil vozy Brabham, ač používaly výkonnější motor BMW turbo; MP4/2 byl totiž mnohem spolehlivější.

1985.

Pro sezonu 1985 byla monopostu MP4/2 upravena aerodynamika, v souladu s novými pravidly přebudována přítlačná křídla a kvůli přechodu z pneumatik Michelin ke Goodyearu muselo být upraveno také zavěšení kol. Nicméně soupeři dokázali McLaren ve vývoji dohnat. Michele Alboreto (Ferrari) bojoval s Prostem po většinu sezony, ale marně. Díky větší spolehlivosti MP4/2 se z titulu radoval Prost. Vyhrál svůj první šampionát a stačilo mu k tomu 5 vítězství. McLaren vyhrál už druhý pohár konstruktérů v řadě. Nikimu Laudovy se v této sezoně nedařilo, proto po svém jediném vítězství ve Velké ceně Nizozemska ohlásil, že po této sezoně končí ve Formuli 1.

1986.

MP4/2 bylo v roce 1986 prakticky totožné jako v roce minulém (kromě kosmetických změn v aerodynamice), Před sezonou se k McLarenu připojil Fin Keke Rosberg. V té době byl Williams FW11 nejlepším vozem ve startovním poli, MP4/2 překonával hlavně rychlostí. Piquet, pro kterého to byla první sezona ve Williamsu, svedl se svým kolegou Mansellem mnoho bitev, čímž se ale obírali o důležité body. Zatím Prost chytře vyčkával na jejich chyby. Tato taktika mu vynesla druhý titul v kariéře. Po skončení této sezony už však bylo jasné, že motor TAG Porsche má svoje nejlepší léta za sebou.

McLaren MP4/2 byl monopost Formule 1, navržený inženýrem stáje McLaren Johnem Barnardem, pro rok 1984. V lehce pozměněné verzi byl použit ještě v letech 1985 a 1986 jako MP4/2B, respektive MP4/2C. Vůz MP4/2 byl založen na modelu McLaren MP4/1E, který McLaren používal jako testovací monopost v závěru sezony 1983.

La McLaren MP4/2 est la monoplace de Formule 1 engagée par l'écurie McLaren Racing en championnat du monde de Formule 1 1984. Elle est pilotée par le Français Alain Prost et l'Autrichien Niki Lauda. Le pilote d'essai est l'Allemand Stefan Bellof. La MP4/2 est équipée par un moteur Porsche.


Původ a kariéra.

Titus se narodil dva roky před smrtí Caliguly jako příslušník poměrně nevýznamné rodiny Flaviů. Během svého dětství prošel stejnou výchovou a vzděláním jako Britannicus, syn císaře Claudia. Údajně byli natolik blízkými přáteli, že se napil ze stejného poháru, kterým byl Britannicus otráven. Když se později stal císařem, nechal v paláci vystavět jeho sochu ze zlata.  Po prvních politických zkušenostech v nižších úřadech sloužil Titus od roku 61 jako vojenský tribun v Horní Germánii a v Británii. V těchto provinciích velel jeho otec jako legát římským jednotkám. V roce 64 se Titus vrátil z Británie do Říma, kde pracoval jako advokát a zastával obvyklé úřady mladého senátora. Ve stejném roce se oženil se svojí první ženou Arrecinou Tertullou, jejíž původ není znám. Tertulla zemřela krátce po svatbě, pravděpodobně při porodu dcery Julie. Jeho druhou ženou byla Marcia Furnilla, která pocházela z rodiny bývalého prokonsula Afriky. Z tohoto spojení nezískala rodina Flaviovců žádné výhody, protože Marciina rodina upadla u císaře Nerona v nemilost a manželství bylo krátce nato rozvedeno.

Židovská válka.

V provincii Judea vypukla v roce 66 revolta židovského obyvatelstva proti Římu. Jejími důvody byla vysoká daňová zátěž a svévole římských místodržitelů, neúcta k židovskému náboženství a řada dalších faktorů objektivní i subjektivní povahy. K potlačení nepokojů vtáhla do oblasti vojska pod vedením Gaia Cestia Galla, ta však musela za velkých ztrát ustoupit a z lokální záležitosti na předpolí Asie se stala věc celoříšského významu. Už jen z hlediska prestiže bylo nemyslitelné, aby císařské úřady nechaly vývoj situace bez odpovědi.  Úkolem porazit židovské vzbouřence pověřil císař Nero ještě v roce 66 osvědčeného velitele Vespasiana, který pro něj vzhledem ke svému prostému původu nepředstavoval velké ohrožení. Vespasianus dostal k dispozici tři legie a četné pomocné sbory, celkem asi 60 000 mužů ve zbrani. S sebou vzal i tehdy šestadvacetiletého Tita, který byl pověřen velením XV. legie. Titus sice neměl pro tak vysokou funkci potřebný věk a prakticky žádné zkušenosti, rychle se však osvědčil a již roku 67 se mu podařilo dobýt město Jaffa. Zúčastnil se pak vojenských akcí u Guš Chalav, Tiberiady, Tarichey i Gamaly.

Rok čtyř císařů.

Krátce po vypuknutí židovské války zažila římská říše dosud největší krizi od vzniku principátu. Svržení císaře Nerona v červnu 68, způsobené zejména špatným stavem financí, přivedlo na trůn prvního císaře z jiného než julsko-klaudijského rodu – Servia Sulpicia Galbu – avšak jeho vláda měla jen epizodický ráz; již v lednu 69 přišel také on o moc. Následná občanská válka mezi novými pretendenty trůnu, Othonem a Vitelliem, v níž nakonec zvítězil Vitellius, otřásla celým impériem a zpustošila sever Itálie. V mezidobí stále probíhal krvavý konflikt s Židy na východě.  Vespasianus a Titus se k nečekanému vývoji situace postavili svorně – po Neronově smrti se Titus ihned vypravil za Galbou, aby mu oznámil loajalitu vojsk bojujících v Judeji. Později oba Flaviovci zaujali vyčkávací pozici, dokud nebylo zřejmé, jak vratké Vitelliovo postavení je. V červenci 69 provolaly legie v Sýrii, Egyptě a Judeji Vespasiana císařem a ten nejpozději v srpnu téhož roku udělil Titovi titul "caesar". Občanská válka s Vitelliem měla poté rychlý průběh – v prosinci ovládli Flaviovci Řím, zatímco Vitellius zahynul. Na římský trůn nastoupila nová dynastie.

Císařským princem.

Obléhání Jeruzaléma.

Po vítězství se Vespasianus odebral do Říma, aby se pokusil odstranit následky občanské války, a jeho roli na východě převzal Titus. Bylo mu nařízeno, aby židovskou válku dovedl do konce ("ad reliqua Iudaici belli perpetranda"), což konkrétně znamenalo především dobytí Jeruzaléma, který až dosud odolával všem výpadům římských vojsk. Zda bylo plánováno i úplné zničení města, nelze na základě dochovaných pramenů rozhodnout, pravděpodobně však Římané žádné jasné plány neměli. Na jaře roku 70 zahájil Titus se čtyřmi legiemi obléhání pevnosti, v níž se tehdy shromáždila skoro třetina obyvatel Judeje, aby oslavila nejdůležitější židovský svátek, pesach. Titus prý dal před očima obléhaných mučit a ukřižovat velké množství Židů, podle Flavia Iosepha jich bylo až 500 denně. Zlomit odpor obránců však přesto nebylo snadné.  V průběhu června a července zdolali Římané všechny obtíže, které jim bránily v postupu. Po dobytí a rozboření druhého pásma hradeb přikázal Titus zbudovat kolem celého města zeď, aby obléhaným vzal naději na jakoukoli možnost úniku. Touto cestou mělo být více než 600 000 Židů během několika týdnů vyhladověno. Střed města spolu s chrámem se udržel až do počátku srpna, poté Titovi vojáci podpálili chrámový okrsek a usmrtili všechny, kteří dosud nezemřeli hladem či nespáchali sebevraždu. Během obléhání prý zahynulo 1 100 000 lidí, o něco menší počet přežil. Jeruzalémský chrám byl zcela zničen.  S podrobeným obyvatelstvem se nakládalo mimořádně krutě – velká část byla prodána do otroctví nebo zabita při hrách v cirku, příjmy ze země si přisvojil císařský fiskus, dávky určené na vydržování jeruzalémského chrámu přešly na zabezpečení chrámu Jova Kapitolského v Římě. V červnu 71 oslavil Titus spolu s Vespasianem nad Židy triumf.

Politická role za Vespasiana.

Po skončení židovské války začal Vespasianus systematicky připravovat půdu pro Titův nástup na trůn. Oba spolu sdíleli skoro každý rok konzulát – častěji než většina jejich předchůdců i nástupců. V roce 71 se stal Titus prefektem pretoriánů a v roce 73 spolu s otcem i censorem. Čtrnáctkrát ho vojsko provolalo za "imperátora".  Z titulu různých funkcí se Titus angažoval v soudnictví, kde mnohdy vystupoval tak nemilosrdně, že si vysloužil pověst "řezníka". Podle Suetonia procesy nejen osobně řídil, ale často je nechával rozhodovat lidem v divadle. Pro údajnou velezradu dal popravit několik senátorů, celkově se však projevil jako schopný administrátor, přístupný radám druhých. Pravidelně ho bylo možno vidět na zasedání senátu, kde dokázal vyjít s různými zájmovými skupinami; mnozí v něm viděli faktického Vespasianova spoluvládce.

Vláda.

Vespasianova smrt 23. června 79 vynesla Tita automaticky do čela říše – on sám počátek své vlády počítal od 24. června téhož roku ("dies imperii"). Zesnulý císař byl slavnostně pohřben a prohlášen za boha ("consecratio"), přičemž jeho syn a nástupce si připojil ke jménu přídomek "divi Vespasiani filius" (syn božského Vespasiana). Současně mu byly uděleny všechny tituly a pocty, které si přisvojili jeho předchůdci v 1. století, od čestného jména Augustus až po hodnost nejvyššího velekněze.  Titova vláda stála ve znamení všeobecného míru a jediným projevem neklidu bylo vystoupení jakéhosi Terentia Maxima v Malé Asii, který svým zjevem připomínal Nerona – to mu umožnilo vydávat se za císaře a získat si jisté množství straníků. Nakonec Terentius uprchl za Eufrat k parthskému králi Artabanovi III., u něhož našel dočasně azyl; později ho Parthové usmrtili.

Vnitřní politika.

Zkušenosti s Titem ve funkci "caesara" a prefekta pretoriánů vzbuzovaly zpočátku obavy, zda se z něj nestane "druhý Nero", Titus však všechnu nedůvěru rozptýlil mírností a velkorysostí. Stejně jako otec udržoval dobrý vztah se senátem a zcela nečekaně slíbil, že nikdy nenechá popravit žádného senátora – tím si získal na svou stranu aristokracii. Tato politika se odlišovala od politiky většiny panovníků v 1. století a Titovi získala takovou proslulost, že jej současníci obratem zařadili mezi "dobré císaře".  V administrativní a vojenské oblasti pokračoval Titus v dosavadním kurzu, což kromě ofenzívy v Británii znamenalo především opevňování hranic, zvláště v Podunají a na Eufratu. Jeho zákonodárná činnost se týkala tak odlišných sfér, jako bylo pozemkové vlastnictví, otázky manželské a právo svobodně odkazovat majetek. Obklopil se schopnými rádci a na veřejnosti vystupoval jako uvážlivý vládce, pečující o blaho všech vrstev společnosti. Po celé říši se rozšiřovala síť komunikací, zlepšovala se infrastruktura. Z řady opatření profitovali vojáci, provinciálové a chudší skupiny Římanů.

Živelní pohromy.

Vážným problémem, se kterým se Titus musel vypořádat, byl nečekaný výbuch Vesuvu 23. srpna 79. Vyžádal si četné oběti na životech (zahynul i známý polyhistor Plinius Starší) a sopečný popel zasypal města Pompeje, Herculaneum a Stabie. Titus se ujal odstraňování následků katastrofy osobně a vysloužil si za to uznání veřejnosti – problémy tím však neskončily. Během jeho pobytu v Kampánii zachvátil Řím mohutný požár, při němž byla zničena řada budov (včetně Pompeiova divadla a chrámu Jova Kapitolského). Také v tomto případě bylo nutné zajistit postiženým pomoc.

Stavební činnost.

V roce 80 se Titovi podařilo dokončit Flaviovský amfiteátr (Koloseum), s jehož stavbou započal už Vespasianus. K jeho zasvěcení byly uspořádány velmi nákladné, sto dnů trvající hry, jejichž součástí se stala kromě bojů zvířat a gladiátorů i námořní bitva ("naumachie"). Stavbu amfiteátru hradili Římané z válečné kořisti získané za židovské války, jak o tom svědčí nově interpretovaný nápis z 1. století. Kromě toho pečoval Titus o rozvoj akvaduktů v hlavním městě ("Aqua Marcia", "Curtia" a "Caerulea") a vydal příkaz, aby se část Neronova "Zlatého domu" ("Domus aurea") přestavěla na lázně. O jeho velkorysosti vůči obětem katastrof (obnova Kampánie a Říma) již byla řeč.

Panovnická stylizace.

Podobně jako Vespasianus byl Titus nucen zabývat se i otázkami legitimity a panovnické stylizace. Flaviovci se nemohli pochlubit obrazy slavných předků jako jiné rody a museli v tomto směru poukazovat na vlastní úspěchy a schopnosti – k tomu jim posloužilo vítězství v židovské válce. Na Titových mincích se objevily legendy "IVDAEA CAPTA" či "IVDEA DEVICTA" ("Judea podrobena, poražena"), vyjadřující zásluhy nové dynastie o stát. Titus nicméně odmítl připojit ke svému jménu vítězné příjmení "Iudaicus", protože nechtěl být spojován s židovským náboženstvím a zvyky. V případě Judeje navíc ani nešlo o dobytí nového území, ale jen o "bellum iustum", spravedlivou válku proti vzbouřencům.  Legitimitu flaviovského rodu se Titus pokoušel upevnit navázáním na julsko-klaudijské dědictví. Dal razit pamětní mince svých zbožštěných předchůdců na trůně, Augusta a Claudia. Stejně jako Augustus dbal o kult vlastního rodu a zahájil stavbu chrámu božského Vespasiana – ten byl však dokončen až po jeho smrti.

Smrt.

Titus zemřel roku 81 na stejném místě jako jeho otec Vespasianus. Jeho předčasná smrt sice vyvolala domněnky, že byl otráven svým bratrem Domitianem, avšak má se za to, že zemřel přirozenou smrtí. Podle některých zpráv prý navzdory radám lékařů navštívil lázně, a to jeho nemoc vážně zhoršilo.

Citát.

Titova reakce na to, že jednou neudělal za celý den nic dobrého.  Suetonius, "Titus" 8, 1.

Literatura.

Prameny  Bibliografie

Titus Flavius Vespasianus, jako císař "Imperator Titus Caesar divi Vespasiani filius Vespasianus Augustus" (30. prosince 39 Řím – 13. září 81 Aquae Cutiliae), byl římský císař z flaviovské dynastie panující od 24. června 79 do 13. září 81. Byl starším synem vojevůdce a pozdějšího císaře Tita Flavia Vespasiana a bratrem Flavia Domitiana, posledního flaviovského vladaře. Jako první císař nastoupil na trůn po svém vlastním otci.

Titus ( – ), appartenant à la dynastie des Flaviens, est un empereur romain, qui régna de 79 à 81. Il est resté célèbre pour la prise de Jérusalem, en 70. Pour commémorer cette victoire, son frère Domitien, devenu empereur à sa mort, fera ériger l'arc de Titus, lequel est toujours en bon état de conservation.


Vzdělání.

Vystudoval Gymnázium Na Zatlance a následně všeobecné lékařství na Fakultě všeobecného lékařství Univerzity Karlovy, jež dokončil roku 1987. Posléze se zaměřil na psychiatrii, ze které složil roku 1990 specializační atestaci. Následně absolvoval dvouletý kurz na baltimorské Univerzitě Johnse Hopkinse zaměřený na protidrogovou politiku a v tomto odvětví pokračoval i v po návratu do Česka. Roku 1994 složil druhou atestační zkoušku v oboru „prevence a léčení návykových nemocí“. Pracoval v psychiatrické léčebně, na protialkoholním oddělení, později vedl Středisko drogových závislostí při Všeobecné fakultní nemocnici v Praze a Kontaktní centrum pro drogově závislé v Praze.  K roku 2010 studoval postgraduální program "Preventivní medicína" na 3. lékařské fakultě UK, který nedokončil.

Politika.

Ve své lékařské praxi pokračoval i během působení v politice od r. 1995, kde se na Úřadu vlády ČR a Ministerstvu vnitra ČR věnoval protidrogové politice.  Do politiky vstoupil v roce 1998. V létě se sblížil s Václavem Klausem a vstoupil do Občanské demokratické strany. Po vnitrostranické krizi na podzim roku 1998 se stává Klausovým spojencem. V prosinci 1998 byl na čtyři roky zvolen starostou městské části Praha 6. Po komunálních volbách na podzim 2002 uzavřela ODS koaliční smlouvu s ČSSD a Bém byl zvolen primátorem Prahy. V komunálních volbách v říjnu 2006 vyhrála ODS v Praze ziskem 55 % hlasů. Bém přibral kromě členů ODS do Rady hlavního města Prahy i zástupce Strany zelených a SNK Evropských demokratů a byl znovu zvolen primátorem.  V roce 2004 byl zvolen místopředsedou ODS, od roku 2006 zastával post prvního místopředsedy strany. Byl členem regionální rady ODS Praha.  Částí veřejnosti je však kritizován za některé kontroverzní kroky. Výrazně například zasáhl do soutěže o novou podobu Národní knihovny. Přes počáteční nadšení se po kritickém hodnocení knihovny Václavem Klausem přidal na opačnou stranu a razantně se postavil proti vítěznému návrhu architekta Jana Kaplického.  Média také upozornila na sporný prodej luxusního hotelu Praha firmě Falkon Capital, který začal za Bémova starostování v Praze 6. Zakladatelem a údajným spoluvlastníkem firmy je Gruzínec Paata Mamaladze, který byl podle tajných služeb spojen s lidmi kolem gruzínské mafie. Falkon Capital hotel od Prahy 6 získal, přestože v soutěži skončil na druhém místě a nabídl o 200 milionů korun méně, než se očekávalo.  Před krajskými a senátními volbami v roce 2008 kritizoval vlastní stranu. Po neúspěchu ODS v krajských a senátních volbách 27. října 2008 oznámil, že se rozhodl kandidovat na funkci předsedy strany na prosincovém kongresu a nahradit stávajícího předsedu Mirka Topolánka. Oblastní sněm v Praze 1 nevyslovil podporu jeho kandidatury a podle stranického kolegy Petra Bendla neměl v souboji o křeslo předsedy ODS příliš velké šance na úspěch, protože měl podporu pouze v Praze. V době krize ODS sympatizoval s prezidentem Václavem Klausem, který stranu kritizoval, koncem listopadu 2008 ovšem Klaus svoji kritiku zostřil a jejich názory se začaly rozcházet. Na 19. kongresu v prosinci 2008 souboj s Mirkem Topolánkem prohrál a neobhájil ani funkci prvního místopředsedy, čímž opustil nejužší vedení ODS.  Podporoval kandidaturu Prahy na uspořádání olympijských her v roce 2016, na kterou magistrát vydal zhruba 70 milionů korun.  V roce 2007 získal spolu s manželkou 3,5 milionu korun od spolumajitele mostecké těžební společnosti Czech Coal Petra Pudila za to, že se vzdal bytu s regulovaným nájmem.  Bránil se svolání mimořádného regionálního sněmu, o jehož konání v dubnu 2010 rozhodla v březnu téhož roku rada pražské ODS. Kvůli historicky nízkým volebním preferencím v ODS začaly sílit názory na odvolání Béma a jeho spřízněnců z vedení pražské ODS. Jedním z důvodů odvolání měla být kauza Opencard. Předseda ODS Mirek Topolánek naznačil, že si Bém chce zajistit kandidaturou imunitu.  Pavel Bém je laureát mimořádné Ceny Přístav kterou mu v roce 2010 udělila Česká rada dětí a mládeže. Je členem dozorčí rady Nadačního fondu Václava Klause.

Lisabonská smlouva.

V listopadu 2008 se vyslovil proti přijetí Lisabonské smlouvy, kterou za Českou republiku podepsal jeho stranický kolega Mirek Topolánek a navrhl nahradit ji jednodušším dokumentem.

Ropák roku 2008.

V dubnu 2009 byl vyhlášen vítězem 17. ročníku ankety Ropák roku, která upozorňuje na antiekologický čin roku. Na cenu byl nominovám za prosazování výstavby mrakodrapů na Pankráci, kterou kritizoval Výbor světového kulturního dědictví UNESCO, za prosazování dálničního okruhu Prahy přes obytné části Suchdola a prosazování nové ranveje na letišti v Ruzyni, která by nadměrným hlukem zasáhla hustě obydlené části Prahy.

Kauza odposlechů hovorů s Janouškem.

V březnu 2012 zveřejnila MF DNES záznamy odposlechů z roku 2007 pořízených údajně BIS. Z nich se potvrdily dlouhotrvající spekulace, že Roman Janoušek, označovaný za jednoho z pražských kmotrů, zásadně ovlivňoval Bémova politická rozhodnutí. Janoušek zřejmě spolurozhodoval o prodeji majetku hlavního města Prahy, o územním plánu, o řízení magistrátních společností nebo o personální politice. Podle investigativního novináře Jaroslava Spurného začala spolupráce Romana Janouška a Pavla Béma už v době, kdy byl Bém starostou Prahy 6 a probíhala privatizace bytového fondu obvodu. Telefonní rozhovory obou probíhala v kódech a náznacích.  Bém na nátlak Bohuslava Svobody a Petra Nečase 26. března požádal o pozastavení členství v ODS. Na webových stránkách Místního sdružení ODS v Praze Bubenči – Dejvicích je Pavel Bém uváděn stále jako předseda tohoto místního sdružení. Miroslava Němcová a Zbyněk Stanjura vyzvali Pavla Béma ke složení poslaneckého mandátu, ale Pavel Bém přestal být členem poslaneckého klubu ODS až 25. 4. 2012.  Dne 18. ledna 2013 bylo Bémovi členství v ODS obnoveno.

Odchod z politiky.

Po odchodu z politiky se Pavel Bém začal věnovat podnikání v realitách. V roce 2015 se stal jednatelem realitní společnost Levanders s nejasnou strukturou vlastníků. Společnost krátce po svém vzniku disponovala milionovým majetkem, podle ČT24 je možné její napojení na slovenskou finanční skupinu J&T, která spolupracovala s Bémem během jeho působení na pražském magistrátě.

Horolezectví.

Horolezectví je jeho dominantní zálibou.  V pátek 18. května 2007 vystoupil jako desátý Čech v historii na vrchol nejvyšší hory světa Mount Everestu. Většinu výstupu zvládl bez kyslíku, od Jižního sedla (8 000 m n. m.) už však kyslík využil, a to z časových důvodů.  V únoru 2011 dokončil horolezecký program Seven Summits (Sedm vrcholů), který předpokládá zdolání nejvyšších vrcholů všech 7 kontinentů.  Dne 1. srpna 2012 se mu podařilo bez použití kyslíku vystoupit na vrchol druhé nejvyšší hory světa – obávané K2. Stal se tak teprve třetím Čechem, který to dokázal.  Dne 8. května 2015 v 15:00 vystoupil na vrchol osmé nejvyšší hory světa Manaslu (8.163 m). Společně s Francouzským horolezcem Danielem de Gabaiem dokázali na vrchol osmitisícovky vystoupit během čtyř dnů alpským stylem, bez použití výškových nosičů a bez umělého kyslíku a navíc ji ze severního sedla Manaslu slyžovat až do základního tábora.  20. července 2018 vystoupil bez použití výškových nosičů a bez umělého kyslíku "Kinshoferovou cestou" spolu s Pavlem Kořínkem, Radkem Grohem, Tomášem Kučerou, Lukášem Dubským a Pavlem Burdou na vrchol další osmitisícovky Nanga Parbat (8 125 m n. m.).

Pavel Bém (* 18. července 1963 Praha) je český psychiatr, politik a horolezec, který v roce 2011 dokončil projekt Koruna planety. V letech 2002–2010 byl primátorem hlavního města Prahy a v období 2004 až 2008 také místopředsedou Občanské demokratické strany. Od roku 2010 do roku 2013 byl poslancem. V dubnu 2015 se stal jediným jednatelem společnosti Levandres.

Pavel Bém, né le, est un ancien maire de la ville de Prague (capitale de la République tchèque). Son parti politique est l'ODS.


Terminologie dividendových dnů.

Declaration date je den, kdy jsou oficiálně vyhlášena důležitá data potřebná k výplatě dividendy. Data vyhlašovaná v Declaration date jsou podrobně rozepsaná níže.  In-dividend date neboli poslední den s nárokem na dividendu. Pokud nakoupíte akcie v tento den, můžete se spolehnout, že obchod bude vypořádán do record date a vy budete oficiálním vlastníkem akcií či vlastníkem ekonomických práv k vámi nakoupené akcii. Jelikož na různých burzách využívají různé časové vypořádání, může být na různých trzích toto datum pro stejnou akcii odlišné. Zjednodušeně nám toto datum říká, kdy musíme nakoupit akcii, abychom měli právo na dividendu.  Ex-dividend date je první den, kdy se akcie obchoduje bez nároku na dividendu. Zavírací cena akcie v In-dividend date se před otevřením trhů technicky sníží o hrubou výši dividendy.  Record date neboli rozhodný den je dnem, kdy společnost vyplácející dividendu identifikuje každého akcionáře dle výpisu z depozitáře. Record date je vždy in-dividend + doba vypořádaní na burze.  Payment date je dnem, kdy se vyplácí akcionářům dividenda. U českých akcii listovaných na akcionářovo jméno se stále využívá výplata dividendy pomoci složenky, v ostatních případech obdržíte dividendu na váš investiční účet.

Zdanění dividend.

Vyplacená dividenda se opět daní, například srážkou u zdroje, v České republice sazbou 15 %. Protože se dividendy vyplácejí až z čistého zisku společnosti, po odvedení daně z příjmů, jde o vícenásobné zdanění: To je však celosvětově platný a investory trpně přijímaný známý fakt. Toto daňové zneefektivnění toku peněz z výnosů firmy zpět k investorům bývá argumentem pro manažery, aby nakonec raději nevypláceli vůbec žádné dividendy. Ovšem dlouhodobé sledování výkonnosti akcií ukazuje, že už samo jejich vyplácení stabilizuje kurz, že cena takové akcie v dlouhodobém měřítku roste rychleji a v případě krize neklesá tak hluboko.

Dividendová politika.

I když už padne rozhodnutí o vyplácení dividendy, stále zůstává otázka, jak určit její výši pro tento okamžik a jak nastavit pravidla pro její vyplácení i do budoucna: Mít takové pravidlo stanovené předem, třeba i zveřejněné, působí věrohodně a umožňuje lepší plánování i firmě samotné.  Při stanovování výše dividendy se uplatňuje vícero protichůdných vlivů: Během historie manažeři a ekonomové navrhli několik možných strategií a formulovali je i do konkrétních výpočetních vzorců.

Reakce trhu po výplatě.

Následující obchodní den po rozhodném dni reagují akcie zpravidla technickou korekcí o celou výši dividendy.  Například Telefónica O2 má rozhodný den pro výplatu dividendy 9. září 2009 se splatností od 7. října 2009. Každý, kdo bude držet akcie Telefónica O2 9. září po uzavření trhů, má nárok na dividendu v hrubé výši 50 Kč. Při obchodování na RM Systému, na kterém probíhá převod akcií v den obchodu, nebude možné nakupovat 10. září 2009 akcie s nárokem na dividendu, proto kurz akcie tento den ráno poklesne o hrubou dividendu, tedy o celých 50 Kč: O tuto částku se majetek firmy skutečně sníží. V případě obchodování na Burze Praha, která měla v roce 2009 vypořádání v čase T+3 (tři obchodní dny po uzavření obchodu) nastane tedy tento pokles o 3 obchodní dny dříve, 7. září 2009. Kurz akcie Telefónica O2 se tak na trzích s rozdílným vypořádáním po dobu 3 dnů liší zhruba o výši dividendy Z dividendy v hrubé výši 50 Kč dostane akcionář 42,50 Kč: daň 7,50 Kč z dividend Českému státu za podílníka předem odvede už firma sama. Pokles kurzu, technická korekce, nemusí být přesně ve výši dividendy: Záleží na momentální situaci na akciovém trhu. Cenotvorný vývoj může v reakci na nové informace korekci zcela vykompenzovat, anebo ještě podstatně prohloubit.  ŠIROKÝ, J., BOGDANOVIČ, D. The potentical effect of the economic double

Odkazy.

Externí odkazy.

taxation of dividends on investors ́ decisions. In: Journal of Economics. Ostrava: VŠB – TUO, 2013. ISSN 1803-3865.

Dividenda je peněžité plnění akciových společností vyplácené akcionářům podle rozhodnutí valné hromady: Vyplácí se majitelům akcií podle rozhodného dne jejich držení. Vyjadřuje se zpravidla pevnou částkou na akcii. Ideální představa je, že výše dividendy závisí především na zisku akciové společnosti po zaplacení daní, ale dividendu může vyplácet i společnost momentálně bez zisku nebo naopak i zisková společnost nemusí vyplácet žádné dividendy.

Un dividende est un versement d'une entreprise à ses actionnaires. Ce sont les actionnaires, réunis en assemblée générale, qui décident du versement si l'entreprise détient une trésorerie suffisante.


Životopis.

Rodinné zázemí a studium.

Valentina Těreškovová se narodila v západním Rusku jako druhé ze tří dětí. Její otec byl traktorista, zemřel v sovětsko-finské válce v roce 1940, její matka pracovala v textilním podniku. Valentina postoupila do střední školy (obdoba 2. stupně základní školy, začínal 5. třídou) v roce 1945 ve věku devíti let. Po skončení středního všeobecného vzdělání (10. a 11. třída v té době) v roce 1953 okamžitě nastoupila do práce, a to také do textilního podniku jako její matka. Současně při práci Valentina nadále studovala a to alespoň prostřednictvím korespondenčních kurzů. V roce 1960 dokončila studia na střední průmyslové škole textilní, ale profesi brzy opustila a byla oficiálně uvolněnou tajemnicí závodní organizace Komsomolu.  Valentina se již od útlého věku zajímala o parašutismus a létání. Oba sny si v dospělosti splnila, jelikož se stala parašutistkou-amatérkou a studovala pilotáž. Tyto dva faktory se pak staly rozhodujícími při její kvalifikaci na kosmonautku v roce 1962. V konečném výběru se o místo první ženy „utkala“ se dvěma dalšími uchazečkami Valentinou Ponomarjovovou a Irinou Solovjovovou, nad které ji nakonec favorizoval její dělnický původ; o její nominaci definitivně rozhodnul Nikita Sergejevič Chruščov. I když i ostatní kandidátky prodělaly kosmonautický výcvik, ani jedna z nich do kosmu nikdy neletěla. Formální rozhodnutí o jménech pilotů na lodích Vostok vyslovila příslušná státní komise 4. června 1963 12 dní před startem.

Let do vesmíru.

Dne 16. června 1963 se k obloze vznesl Vostok 6 řízený Valentinou Těreškovovou. Start byl odložen kvůli technickým potížím i zvýšené sluneční aktivitě. Její let trval tři dny, Těreškovová se díky němu stala desátým člověkem a první ženou ve vesmíru. Vostok 6 startoval z kosmodromu Bajkonur v Kazachstánu, který byl tehdy součástí Sovětského svazu. Během letu obletěla Valentina 48krát naši planetu. Přesná doba jejího letu je 70 hodin a 50 minut. Z paluby Vostoku, ze kterého se hlásila volacím znakem (čajka, česky racek), vysílala živý rozhovor, který byl šířen rozhlasem po celém Sovětském svazu. Společně s Vostokem 6 se ve vesmíru nacházel i Vostok 5, kolem kterého Valentina proletěla ve vzdálenosti pouhých pěti kilometrů během jednoho ze svých oběhů okolo planety.  Let neprobíhal bez problémů, řídicí středisko odhalilo chybu v přípravě a muselo přeprogramovat motory, aby nedošlo k vážné nehodě při přistávacím manévru. Těreškovovou trápila kosmická nemoc a únava, na kterou si z kosmické lodi opakovaně stěžovala. Na palubě usínala i v době, kdy měla plnit pracovní úkoly. Několikrát se rozplakala, zvracela, opakovaně žádala o předčasné ukončení letu. Měla velký strach. Dnes pracovníci Institutu historie a techniky Ruské akademie věd spekulují o tom, že mohlo jít i o projevy nervového zhroucení.  Přistání proběhlo 19. června 1963. Podobně jako Jurij Gagarin se i Valentina katapultovala, při přistání se udeřila do hlavy. Přestože mezi štábem panovaly o vystoupení Těreškovové rozpaky, pro celosvětovou veřejnost – a po politické stránce – byla její mise úspěchem.

Po návratu z vesmíru.

Po návratu byla Valentina prohlášena za Hrdinku Sovětského svazu, povýšena do hodnosti kapitána a byla jmenována do vysoké stranické funkce, což byla jedna z věcí, která jí zamezila znovu letět do vesmíru. Souvisela s tím i neochota stranických a státních funkcionářů riskovat její život při letu z důvodu propagandy. Sama Těreškovová se pokusila 15 let po návratu na zem o návrat do výcvikového střediska, ale neprošla zdravotními testy (další ruská kosmonautka vyletěla do vesmíru až o další čtyři roky později). V letech 1966 až 1989 byla poslankyní Nejvyššího sovětu SSSR. Od roku 1968 do roku 1987 vedla Výbor sovětských žen a od roku 1989 byla místopředsedkyní Mezinárodní demokratické federace žen.  V letech 1964–1969 vystudovala Vojenskou leteckou inženýrskou akademii N. J. Žukovského a získala titul inženýr letec-kosmonaut. V armádě byla až do penzionování v roce 1997, kdy už měla dva roky hodnost generálmajora letectva.  Valentina se později stala oficiální mluvčí Sovětského svazu a za tuto službu byla odměněna Zlatou medailí za mír, kterou obdržela od Organizace spojených národů. V závěru 80. let v období perestrojky ale bylo její společenské postavení omezeno osobní averzí manželky nejvyššího sovětského činitele Michaila Gorbačova Raisy. Od 90. let působí ve vedoucích funkcích ruských organizací pro spolupráci s jinými národy, od roku 1994 je předsedkyní vládního Ruského střediska mezinárodní vědecké a kulturní spolupráce RCMNKS (tzv. Roszaruběžčentr).  V roce 2000 jí byl v Londýně udělen titul „Žena století“.  Už v srpnu 1963 obdržela Těreškovová také zlatou medaili Hrdinky socialistické práce ČSSR, Bratislava ji jmenovala čestnou občankou města. Roku 1975 zavítala Těreškovová mimo jiné na návštěvu do Písku, kde si prohlédla textilní závod Jitex.

Soukromý život.

V roce 1963, brzy po návratu ze své kosmické mise, se přímo v Kremlu za Chruščovovy přítomnosti Valentina provdala za sovětského kosmonauta Andriana Nikolajeva a o rok později se jim narodila dcera Jelena, která tak byla prvním dítětem, které mělo oba rodiče v kosmu (Jelena se stala lékařkou). Valentina se s Andrianem v roce 1980 rozvedla a vdala se za vojenského lékaře Julije Šapošnikova, se kterým žila až do jeho smrti v roce 1999.

Politička.

V roce 2013 je generálmajorka Těreškovová aktivní členkou vládní strany Jednotné Rusko, poslankyně Státní dumy a místopředsedkyní jejího zahraničního výboru.

Valentina Vladimirovna Těreškovová (: ) (* 6. března 1937, Maslennikovo v Jaroslavské oblasti v Sovětském svazu) byla první ženou ve vesmíru, kam vystartovala v roce 1963.

Valentina Vladimirovna Terechkova (en,, née le à Maslennikovo, raion de Toutaïev dans l'oblast de Iaroslavl) est la première femme à effectuer un vol dans l'espace. C'est une pionnière de la conquête spatiale. Elle reste encore aujourd'hui, la seule femme à avoir effectué un vol solitaire en orbite. Seule à bord de son vaisseau spatial Vostok 6 qui décolle le du cosmodrome de Baïkonour, elle passe près de trois jours en orbite basse dans le cadre d'un vol conjoint avec Valeri Bykovski lancé de son côté à bord du vaisseau Vostok 5 deux jours auparavant.


Městská část Praha 8.

Praha se člení na celkem 57 městských částí. Městské části poprvé stanovil s účinností od 24. listopadu 1990 dnes již zrušený zákon č. 418/1990 Sb., o hlavním městě Praze. Postavení a působnost městských částí v současné době upravuje zákon č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, zvláštní zákon a obecně závazná vyhláška č. 55/2000 Sb. hl. m. Prahy. Městská část je samostatný celek spravovaný voleným zastupitelstvem, radou a úřadem městské části. Stejně jako hlavní město Praha i každá městská část sama hospodaří s vlastním rozpočtem, který je sestavován individuálně dle potřeb dané městské části.  Území městské části Praha 8 zahrnuje celá katastrální území Bohnice, Kobylisy, Čimice a Karlín a části katastrálních území Libeň (hlavní část), Troja (horní část), Střížkov, Nové Město (malá část v oblasti ÚAN Florenc) a Žižkov (neobydlené území - část kolejiště Nového spojení nad Sluncovou).  Úřad městské části má sídlo v Libeňském zámečku a v tzv. Bílém domě, kde zasedá i zastupitelstvo Prahy 8.

Zastupitelstvo.

Po obecních volbách konaných na podzim 2018 se 14. listopadu toho roku stal starostou městské části Ondřej Gros (ODS + Svobodní). Koalici tvoří ODS + Svobodní, TOP 09 + STAN a Patrioti pro Prahu 8. Ve funkci vystřídal Romana Petruse (ČSSD).

Rada MČ Praha 8.

Starostou MČ Praha 8 je Ondřej Gros. Menšinovou koalici tvoří zástupci ODS, TOP 09, STAN a hnutí Patrioti pro Prahu 8.

Správní obvod Praha 8.

Městská část Praha 8 vykonává některé přenesené působnosti státní správy i pro městské části Praha-Březiněves, Praha-Dolní Chabry a Praha-Ďáblice, tj. pro celé území obvodu Praha 8. Území Prahy 8 jako jednoho z 22 pražských správních obvodů podle systému zavedeného 1. ledna 2002 je tak totožné s územím Prahy 8 jako jednoho z 10 obvodů členění Prahy v rámci územního členění státu.

Městský obvod Praha 8.

V letech 1949–1960.

Poprvé existoval obvod Praha 8 označený arabskou číslicí v rámci šestnáctiobvodového uspořádání Prahy v období 1. dubna 1949 – 30. června 1960 na základě vládního nařízení č. 79/1949 Sb. Tvořily jej větší část Libně, malá část Karlína (Rustonka), část Troji, Kobylisy, Střížkov a Bohnice.  Římské číslo VIII. označoval Libeň jako osmou část Královského hlavního města Prahy už po jejím připojení 12. září 1901. Poté, co k 1. lednu 1922 byla vytvořena Velká Praha, zavedlo k 17. lednu 1923 vládní nařízení č. 7/1923 Sb. její členění do 19 číslovaných obvodů (fakticky 13 volebních, od roku 1947 i státosprávních obvodů), přičemž do VIII. obvodu byly k Libni z nových částí připojeny ještě Střížkov, Kobylisy, Troja a Bohnice. V rámci správní reformy v roce 1949 byla dolní část Troji přeřazena do obvodu Praha 7, části Libně do obvodu Praha 7 a Praha 9, naopak z dosavadního obvodu Praha X - Karlín přeměňovaného na obvod Praha 3 byla do Prahy 8 přeřazena část Karlína (okolí Rustonky).

Od roku 1960.

Od 11. dubna 1960 zákon č. 36/1960 Sb. vymezil v Praze 10 obvodů. Jedním z nich je i obvod Praha 8. Ten vznikl v podstatě sloučením dosavadních obvodů Praha 8 (viz výše) a Praha 3 (Karlín a malá část Nového Města, pozůstatek někdejšího obvodu X.). Zahrnul tak Bohnice, Čimice, Karlín, Kobylisy, Nové Město (malou část mezi Karlínem a Žižkovem), Střížkov, většinu Libně a horní část Troji.  11. července 1960 přibyla do obvodu nově připojená osada Čimice, současně došlo i k úpravě hranic s některými sousedícími mimopražskými obcemi (Dolní Chabry, Ďáblice). K 1. lednu 1968 se obvod rozšířil o nově připojené obce Ďáblice a Dolní Chabry. V rámci rozšiřování Prahy zákonem ČNR č. 31/1974 Sb. od 1. července 1974 přibyla do Prahy 8 Březiněves. Části připojené od roku 1968 si zachovaly vlastní úřady a samosprávu. Obvod tak od roku 1990 zahrnuje 4 městské části: Praha 8, Ďáblice, Dolní Chabry a Březiněves.

Přírodní památky.

Na území Prahy 8 se nachází 10 chráněných území na celkem 35 hektarech.  Některé tyto cenné přírodní lokality jsou ohrožené plánovanou výstavbou severozápadní části silničního okruhu okolo Prahy (varianta J). Alternativní trasa "Ss" se Praze 8 zdaleka vyhýbá.

Obchod.

Na území Prahy 8 se momentálně nachází obchodní centrum Krakov v Bohnicích, a řada menších obchodních domů (Ládví, Odra), atp.

Zajímavosti.

Na území Prahy 8 se nachází více než 10 zahrádkářských kolonií: Koráb, Pod Plynojemem, Libeňský ostrov, Kotlaska, Kuchyňka, Labuťka, Košinka (u Thomayerových sadů), Troja (podél ulice Nad Trojou), Okrouhlík (podél ulice Na Okrouhlíku), Drahaňské údolí, U Drahaně (Bohnice), nebo Střížkov (podél ulice Střížkovská).

Praha 8 označuje jednotku několika způsobů členění hlavního města Prahy, které mají pokaždé jiné územní vymezení. Městská část Praha 8 je jednotka místní samosprávy územně členěného statutárního města Prahy, která je spravována voleným zastupitelstvem, radou a úřadem městské části. Prahu 8 v tomto rozsahu tvoří celá katastrální území Bohnice, Čimice, Karlín a Kobylisy a části katastrálních území Libeň, Troja, Střížkov, Nové Město a Žižkov.

Prague 8, officiellement district municipal de Prague ("Městská čast Praha 8"), est une municipalité de second rang à Prague, en République tchèque. Le district administratif ("správní obvod") du même nom comprend les arrondissements municipaux de Prague 8 et de Březiněves, Ďáblice et Dolní Chabry.


Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Višňová "(577 obyvatel, katol. kostel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: lékař, cihelna, obchodník s dobytkem, 2 holiči, 3 hostince, 2 kováři, mlýn, 2 obuvníci, 2 pekaři, obchod s lahvovým pivem, 3 řezníci, 2 obchody se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek pro Višňovou, 2 trafiky, truhlář.

Pamětihodnosti.

Největší památkou obce je zdaleka viditelný raně gotický kostel kostel sv. Kateřiny ze začátku 14. století. Kostel byl v 17. století přestavěn v barokním slohu. Zajímavá je také přízemní pozdně barokní fara z 18. století (v seriálu Chalupáři se objevuje jako ""stará škola"", která má být adaptována na ""družstevní vejminek""). Na hrázi rybníka je skupina tří památných dubů zimních.

Zajímavosti.

Obec se proslavila natáčením oblíbeného televizního seriálu "Chalupáři" (z roku 1975). V něm obec vystupovala jako obec "Třešňová". Seriál dobře zachycuje vzhled typické české vesnice v polovině 70. let. Byla to doba normalizace, doba 3. pětiletky. Tehdy na českých vesnicích probíhala mohutná výstavba prodejen „Jednoty“, betonových bytovek a budov patřící k JZD, v rámci „zlepšení služeb na vesnicích“ a „přiblížení vesnického bydlení městskému“. Na výstavbě těchto institucí měly výrazný podíl tzv. akce „Z".

Doprava.

Jižním okrajem obce prochází silnice I/18 Rožmitál pod Třemšínem – Příbram – Sedlčany – Olbramovice.  Obcí vedly autobusové linky např. do těchto cílů: Benešov, Dobříš, Kamýk nad Vltavou, Krásná Hora nad Vltavou, Milevsko, Plzeň, Praha, Příbram, Rožmitál pod Třemšínem, Sedlčany, Tábor.

Turistika.

Obcí vede turistická trasa Horní Hbity – Jelence – Višňová – Skalice.

Eduard III. (13. listopadu 1312 – 21. června 1377) byl jeden z nejúspěšnějších králů Anglie ve středověku. Obnovil autoritu krále po katastrofální vládě svého otce Eduarda II. a změnil Anglii v jednu z nejmocnějších vojenských mocností Evropy. V době jeho dlouhé vlády došlo k velkému rozvoji práva, vlády, vývoji parlamentu i velké morové nákaze označované černá smrt.

Édouard est couronné en l'abbaye de Westminster à Londres le, à l'âge de 14 ans, en raison de la destitution de son père le précédent. Alors qu'il est à peine âgé de dix-huit ans, il fait juger et exécuter le Roger Mortimer, commanditaire des assassins de son père et concubin de sa mère Isabelle de France, à qui cette dernière avait confié le gouvernement. Édouard III commence ainsi son règne personnel. Ayant restauré l'autorité royale après le règne désastreux de son père, il fait du royaume d'Angleterre la première puissance militaire d'Europe. Après avoir défait mais non soumis le royaume d'Écosse, il s'attaque à la France avec laquelle son royaume est en conflit larvé du fait de l'emprise économique de l'Angleterre sur toute la partie occidentale du royaume de France, des Flandres à l'Aquitaine, et de l'alliance franco-écossaise. Ces contentieux sont doublés par le problème de la souveraineté sur la Guyenne, fief pour lequel il est vassal du roi de France, qui peut à ce titre annuler toutes ses décisions de justice. Il se déclare héritier légitime du trône de France, en tant que petit-fils de Philippe IV le Bel par sa mère, le, déclenchant la guerre de Cent Ans.


Mládí.

Narodil se 13. listopadu ve Windsorském hradu. Ve stáří dvanácti dnů byl jmenován hrabětem z Chesteru a po dvou dalších měsících mu otec přidělil služebnictvo, takže se již v raném dětství dostal do postavení bohatých dospělých šlechticů. Když mu bylo 14 let, jeho matka královna Izabela Francouzská a její milenec Roger Mortimer přinutili abdikovat jeho otce na anglický trůn. Eduard tak byl 1. února 1327 korunován anglickým králem jako Eduard III. a Izabela s Mortimerem byli určeni jako jeho regenti. Mortimer se tak stal de facto vládcem Anglie a mladého Eduarda vystavoval ponížení a neúctě.  Mortimer si byl vědom, že jeho postavení je nejisté, hlavně poté, co se Eduardovi a jeho ženě Filipě, narodil 15. června 1330 syn. Mortimer využíval svou pozici k tomu, aby získal majetek a tituly náležející jiným šlechticům. Nicméně jeho arogance proti němu postavila mnohé další vlivné osobnosti. Mladý král nikdy nezapomněl na osud svého otce (uvádí se, že jeho vraždu zorganizovali Izabela a Mortimer) a to, jakým způsobem se k němu chovali jeho regenti. 19. října 1330, těsně před jeho osmnáctými narozeninami, společně se svými přáteli zorganizoval přepadení a uvěznění Izabely a Mortimera, kteří v té době byli na hradu v Nottinghamu. Mortimer byl uvězněn v Toweru a jeho majetek propadl ve prospěch krále. Byl obviněn z převzetí královské moci, bez řádného soudu odsouzen k trestu smrti a popraven.

Počáteční období vlády.

Rozhodl se obnovit vládu nad Skotskem. Odmítl uznat dohodu z Northamptonu, která byla uzavřena jeho regenty, a tím obnovil právo na anglickou svrchovanost nad Skotskem. Eduardovi se podařilo získat zpět hraniční město Berwick a roku 1333 zvítězit v bitvě u Halidon Hill proti skotskému králi Davidovi II. Eduard tak mohl na skotský trůn dosadit Eduarda Balliola a žádat odměnu ve formě půdy v jižních hrabstvích Lothians, Roxburghshire, Berwickshire, Dumfriesshire, Lanarkshire a Peebleshire. Skotové se ale po krátké době vzpamatovali a na konci roku 1335 zvítězili v bitvě u Culbleanu a ztížili tak anglickým okupantům pozici.  I když Eduard sestavil velkou a početnou armádu pro vojenské operace ve Skotsku, byla roku 1337 velká část Skotska osvobozena Davidem II. Angličanům zůstalo pouze několik hradů například Edinburgh, Roxburgh a Stirling. To nebyla vhodná pozice pro pokračování výbojů a na přelomu let 1338 a 1339 se Eduard vzdal myšlenky ovládnout Skotsko a soustředil se na udržení současné situace.  Musel řešit i problémy s Francií. Jednalo se o podporu francouzského krále Skotům prostřednictvím skotsko-francouzské aliance. Filip VI. poskytl Davidovi II. azyl a podporoval skotské tažení v severní Anglii. Francouzské vojsko napadalo anglická pobřežní města a vyvolávalo tak obavy z francouzské invaze. A državy anglického krále na kontinentu byly ohroženy, když Filip zabavil vévodství Akvitánie a hrabství Ponthieu. Rozhodl se spor vyhrotit a vyhlásil své právo na francouzský trůn jako poslední mužský potomek dědečka z matčiny strany Filipa IV. Francouzi ale, odvolávaje se na staré právo, zpochybnili jeho následnictví prostřednictvím Eduardovy matky. Eduardovou odpovědí bylo použití anglických a francouzských symbolů ve svém erbu. Tento spor byl hlavní příčinou následné stoleté války.  Ve válce s Francií vytvořil alianci s císařem Ludvíkem IV., který mu přislíbil podporu. V počátku válečného konfliktu dosáhli Angličané jen malé pokroky, když u Slys zničili francouzské vojsko a získali tak kontrolu nad Lamanšským průlivem. Mezitím finanční náklady na tažení ve Francii způsobily neklid v Anglii. Překvapivě se objevil ke konci roku 1340 v Anglii a poté co zjistil, že královská administrativa je v rozkladu, provedl v ní čistku. Toto opatření ale nepřineslo stabilitu a vyvolalo rozpory mezi králem a Janem Stratfordem, arcibiskupem canterburským. Eduard byl nucen v dubnu 1341 po nátlaku parlamentu přijmout určité finanční limity, ale v říjnu téhož roku tato omezení zrušil a arcibiskup Stratford byl vyobcován.

Válka s Francií.

Po nepřesvědčivých výsledcích na kontinentu se rozhodl roku 1346 k velké ofenzívě. Vylodil se v Normandii s armádou čítající 15 000 vojáků. Zahájil obléhání města Caen a vydal se na pochod severní Francií. 26. srpna se utkal s francouzským vojskem v bitvě u Kresčaku, ve které přesvědčivě zvítězil. Mezitím v Anglii Vilém Zouche, arcibiskup z Yorku, zmobilizoval vojsko proti Davidovi II., který se vrátil do Skotska a v bitvě u Neville's Cross, ho porazil a zajal. Zabezpečení severní hranice podpořilo Eduardovy výpady ve Francii a zahájil obléhání Calais, které vydrželo vzdorovat téměř rok.  Po smrti Ludvíka IV. v říjnu 1347, se snažil jeho syn Ludvík V. přesvědčit Eduarda aby se postavil proti novému králi Karlu IV., ale v květnu 1348 se rozhodl neucházet o německou korunu. Roku 1348 zasáhla Evropu morová nákaza, která zahubila asi třetinu obyvatel Anglie. To znamenalo zastavení vojenského tažení. Mor způsobil velký nárůst ceny pracovní síly, ale země se z této katastrofy vzpamatovala relativně rychle.  Roku 1356 dosáhl jeho nejstarší syn Eduard velkého vítězství v bitvě u Poitiers. Anglické vojsko, které se střetlo s francouzskou přesilou, v této bitvě nejen zvítězilo, ale podařilo se mu i zajmout francouzského krále Jana II. Po tomto vítězství získala Anglie ve Francii velká území a francouzský král byl vězněn v Anglii a francouzská centrální vláda téměř zkolabovala. I když tažení z roku 1359 bylo úspěšné, nevedlo k celkovému vítězství a Eduard souhlasil s ujednáním z Brétigny, které sice uznávalo Eduardův nárok na francouzský trůn, ale zároveň zůstala správa Francie nezávislá.

Pozdní období vlády.

Zatímco počáteční období jeho vlády bylo úspěšné, druhá polovina jeho vlády byla poznamenána bezvládím, vojenskými neúspěchy a politickými spory. Každodenní správa země pro něho byla méně zajímavá, než vojenské výpravy a byl závislý na práci svých podřízených. Jedním z nich byl Vilém Wykeham, který byl roku 1363 jmenován lordem tajné pečeti a roku 1367 i Lordem kancléřem. V důsledku politických problémů způsobených jeho nezkušeností byl parlamentem roku 1371 přinucen na tuto funkci rezignovat.  Jeho problémy zvyšovaly i úmrtí jeho nejschopnějších velitelů, kteří podlehli morové nákaze. Jejich nástupci byli spíše spojenci princů než krále samotného. Králův druhý syn Lionel, se pokusil se svým vojskem podrobit Irsko, ale jeho výprava skončila neúspěchem. Ve Francii po dohodě z Brétigny následovalo období klidu, ale 8. dubna 1364 Jan II. ve vězení zemřel. Jeho následníkem se stal energický Karel V., který byl podporován Bertrandem Guesclinem. Roku 1369 byla válka s Francií obnovena a za velitele anglického vojska byl určen Eduardův syn Jan. Neúspěšné tažení bylo ukončeno roku 1375 uzavřením dohody z Brugg, která znamenala pro Anglii ztrátu dříve dobytých území, s výjimkou Calais, Bordeaux a Bayonne.  Vojenské neúspěchy v zahraničí a s tím spojené finanční náklady vedly k politickému neklidu. Parlament svolaný roku 1376, byl požádán o vypsání nových daní a především jeho Dolní sněmovna využila možnosti vznést námitky. Kritika směřovala na blízké královy spolupracovníky. Vilém Latimer a Jan Nevil, vysocí královští hodnostáři, byli odvoláni ze svých funkcí. Alice Perrersová, Eduardova milenka, byla pro to, že si přisvojovala příliš velký vliv, vypovězena ode dvora. Eduard i jeho nejstarší syn byli nemocni a tak jejich zástupce Gaunt byl nucen přistoupit na požadavky parlamentu. Nicméně na příštím jednání parlamentu roku 1377 byla většina z opatření přijata předchozím parlamentem zrušena.  Eduard III. sám s těmito půtkami neměl mnoho společného a od roku 1375 se o vládu příliš nezajímal. Okolo 29. září 1376 onemocněl a po krátkém období zlepšení zdravotního stavu v únoru 21. června 1377 zemřel. Jeho následníkem se stal jeho desetiletý vnuk Richard II., syn jeho nejstaršího syna Eduarda, který zemřel 8. června 1376.

Višňová je obec v okrese Příbram. Obec na říčce Kocábě leží v nadmořské výšce 411 metrů. Je vzdálena 10 km východně od Příbrami a 9 km jižně od Dobříše. Žije zde obyvatel.

Višňová est une commune du district de Příbram, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Situace před bitvou.

Po počátečních úspěších Hannibalova tažení, se situace Kartáginců začala komplikovat. Římanům se v roce 212 př. n. l. podařilo po dvou letech obléhání obsadit město Syrakusy na Sicílii, které do té doby stálo na straně Kartága. Prokonzul Publius Cornelius Scipio mezitím oslabil moc Kartáginců v Hispánii. Do jeho rukou padlo Nové Kartágo a v roce 209 př. n. l. porazil Hannibalova bratra Hasdrubala v bitvě u Baeculy. Iberské kmeny tehdy začaly houfně přecházet na římskou stranu. Hasdrubal začal v Hispánii ztrácel půdu pod nohama a nemohl již nadále účinně podporovat vojsko svého bratra v Itálii. Hannibal byl mezitím donucen přejít do defenzívy. Jedním z klíčových momentů druhé punské války se stalo znovuzískání měst Capua a Tarent Římany, což pro Hannibala znamenalo výrazné oslabení jeho pozice.

Hasdrubalova výprava.

Hasdrubal spolu se svými muži vyrazil v roce 208 př. n. l. z Hispánie v úmyslu spojit se s Hannibalem v Itálii. Kartáginci, v jejichž vojsku nechybělo několik válečných slonů vycvičených v Hispánii, překonali Pyreneje a pravděpodobně postupovali stejnou cestou kterou již před nimi prošla Hannibalova armáda. Při pochodu Galií se na Hasdrubalovu stranu přidalo mnoho Galů. Výprava se přeplavila přes Rhônu, překročila Alpy a na jaře roku 207 př. n. l. stanula v severní Itálii. Přes velké komplikace se Hasdrubalovi podařilo přivést i několik slonů, nevyužil však momentu překvapení a oblehnul strategicky nevýznamné město Placentia. Vystrašení Římané, kteří se o Hasdrubalově tažení průběžně informovali, tak získali potřebný čas a urychleně zvolili konzuly Claudia Nerona a Marka Livia, aby čelili bratrům Barkasovým.  Konzul Livius se zaměřil na Hasdrubala u Seny a Nero rozložil svůj vojenský tábor v Bruttiu nedaleko Hannibalova ležení. Hasdrubal vyslal posla k bratrovi, který mu měl sdělit informace o místě setkání nedaleko Adriatiku v Umbrii. Posla s nezašifrovanou zprávou však zachytili Římané a rychle začali jednat. Nero v čele šesti tisíc pěšáků a tisíce jezdců tajně opustil svůj tábor, kde zanechal k Hannibalově oklamání pouze menší množství svých vojáků, kteří měli udržovat ohně a ponechat postavené všechny stany odešlých vojáků, aby budili dojem, že konzul se všemi vojáky zůstal v táboře. Mezitím se Nero spojil s Liviem proti nic netušícímu Hasdrubalovi. Livius totiž přikázal, aby se tábor po příchodu Nerona nerozšiřoval a nechal Neronovy vojáky ubytovat ve stanech svých mužů, takže nepřítel vůbec nezpozoroval, že se nějaké vojsko k Liviovi přidalo. Hasdrubal si před bitvou povšiml, že v Liviově vojsku je více opálených vojáků, a pojal podezření, že se k Liviovi přidala Neronova armáda. O římské léčce se dozvěděl až příliš pozdě, přesto dal raději povel k ústupu a začal se i s vojskem stahovat podél řeky Metaurus do vnitrozemí. Nepřítele se však setřást nepodařilo a unavené kartaginské vojsko bylo početnější římskou armádou nakonec přece jen donuceno k boji.

Bitva.

Levé křídlo římského vojska nacházející se nedaleko řeky Metaurus, bylo tvořeno jízdou vedenou konzulem Marcem Liviem. Gaius Claudius Nero vedl pravé křídlo, a střed římské armády tvořený pěchotou měl na starost praetor Lucius Porcius Licinus. Hasdrubal postavil proti Marcu Liviovi svoji jízdu, na své levé křídlo umístil bojovné Galy a sám stanul ve středu v čele iberských a ligurských žoldnéřů. Před střed svých linií rozmístil Hasdrubal své válečné slony.  Bitvu zahájil útok početné římské jízdy, která po tuhém boji obrátila Hasdrubalovy jezdce na ústup. Kartaginské levé křídlo tvořené Galy ubránilo své pozice proti Neronovým mužům díky výhodnější, vyvýšené pozici na kopci. Ve středu mezitím Hasdrubal vyslal své slony proti římské pěchotě, avšak zmatená zvířata vyplašená bitevní vřavou způsobila před smrtí velké ztráty na obou stranách. Postupující římští pěšáci zatlačili oslabené pravé Hasdrubalovo křídlo a sevřeli střed punského vojska. Poté spolu s částí navrátivší se jízdy zasadili Římané Kartágincům rozhodující úder. Hasdrubal, který viděl, že vše je ztraceno, se vrhl do největší bitevní vřavy a v boji zahynul. Ze tří stran obklíčení Punové začali ve zmatku ustupovat a Římani mohli začít slavit vítězství.

Důsledky.

Ztráty na straně Kartága byly obrovské a někteří historici uvádějí dokonce 20 000 padlých. Z prohrané bitvy se podařilo uprchnout především většině Galů. Římské ztráty jsou výrazně nižší, hovoří se o 2–8 000 usmrcených mužích. Gaius Claudius Nero se hned druhý den začal vracet do Bruttia a po šesti dnech stanul znovu ve svém táboře, načež poslal Hannibalovi hlavu jeho bratra a dva zajaté Numidy, kteří kartaginskému veliteli zvěstovali Hasdrubalovu porážku. Tehdy prý Hannibal prohlásil: „"Zde vidím osud Kartága"“.  Bitva nad Metaurem se stala významným momentem druhé punské války. Po porážce Hasdrubala bylo Hannibalovo tažení bez možnosti dalších posil odsouzeno k neúspěchu a bylo jen otázkou času, kdy Řím zasadí Kartágu rozhodující úder.

Bitva nad Metaurem se odehrála v roce 207 př. n. l. u řeky Metaurus v střední Itálii v rámci druhé punské války mezi Římskou republikou a Kartágem. Byla poslední bitvou kartaginského vojevůdce a Hannibalova mladšího bratra Hasdrubala, který v ní padl. Vítězné římské vojsko vedli konzulové Marcus Livius a Gaius Claudius Nero, kteří byli do svého úřadu zvoleni poté, co jejich předchůdci Marcellus a Crispinus padli u pahorku Petelia v potyčce s numidskou jízdou. Hasdrubal, který na Apeninský poloostrov přiváděl své muže na pomoc svému bratrovi Hannibalovi, byl v této bitvě římskou armádou drtivě poražen. Bitva u Metauru předznamenala konečnou porážku Kartága.

La bataille du Métaure est une bataille de la Deuxième guerre punique. Considérée comme l'une des batailles décisives de l'Antiquité, elle se déroule en -207 et doit son nom au fleuve Métaure, qui se jette dans l'Adriatique, au nord de l'Italie (latin: "Metaurus", italien : "Metauro"). Elle oppose l'armée du général punique Hasdrubal à celle des consuls romains Caius Claudius Nero et Marcus Livius Salinator.


Muzeum v Louvru, Paříž (namalovaný 1483-86).

Tento obraz se všeobecně připisuje Leonardu da Vinci vzhledem k precizní práci štětcem, měkkému podání tváří, vlasů i drapérií, použití šerosvitu a kontrastu mezi světlem a tmou, které jsou tak charakteristické pro mnohé Leonardovy práce. Namaloval ho během svého milánskeho pobytu na dvoře vévody Lodovica Sforzy, kde dostal zakázku od bratrstva Neposkvrněného početí Panny Marie na oltář v kostele sv. Františka v Miláně. Tento obraz měl tvořit střední část triptychu.  Obraz se však zalíbil Ludovicu Sforzovi, a tak ho jednoduše zabavil. Od roku 1625 byla Madona ve skalách majetkem francouzských králů a dnes se nachází v pařížském Louvru.

Popis.

Obraz zobrazuje Pannu Marii ve fantastické skalnaté krajině, jakési „jeskyni“ pročleněné dvěma výhledy do světlé skalnaté krajiny. Marie s klasicky krásnou tváří v modrém plášti vkleče objímá pravou rukou malého Jana Křtitele, levou žehná malému Ježíšovi. Jan má zbožně sepnuté ruce a klečí před Ježíšem na kolenou. Malý Ježíš mu žehná dvěma prsty. Vedle Ježíše, který jako nemluvně sedí na holé zemi, klečí anděl, který ho levou rukou podpírá a pravou ukazuje na Jana. Anděl s půvabnou dívčí tváří má zadumaný výraz s něžným podivným úsměvem.  Kompozice postav obrazu není pojata do trojúhelníku, jak bylo tehdy obvyklé, ale pyramidálně, tj. prostorově. Tento zájem o prostor je pro Leonarda typický. Postavy na svých obrazech komponuje v podstatě jako sochař komponuje volnou sochu. Tmavé pozadí s průhledy do krajiny pak vytváří v podstatě jakousi prostorovou jímku, do níž je skupina umístěna. Leonardo byl také první malíř, který ve svých obrazech použil "sfumato" – "kouřmo". Pozadí obrazu je totiž namalováno neostře, jako by bylo zahalené jemným mlžným oparem. I touto technikou dociloval Leonardo ve svých obrazech prohloubení prostorové iluze.

Ikonografie.

Ikonografie obrazu je přísně katolická, symbolicky zdůrazňuje vztahy, které podle evangelií charakterizovaly jednotlivé zobrazené postavy. Marie zde jako Ježíšova matka a zároveň příbuzná Jana křtitele hraje roli ochránkyně, opatrovnice, což je zjevná narážka na katolické pojetí Panny Marie. Jan Křtitel Krista adoruje, neboť právě Kristus je spasitelem světa a tedy zdrojem požehnání. Vyjadřuje tak i svou podřízenost: "„nejsem hoden ani rozvázat řemínek u jeho (tj. Kristově) obuvi“" (J 1,27). To vyjadřuje i Ježíšovo gesto žehnání, které je obvyklé například na byzantských zobrazeních Krista jako pantokratora – vládce světa a také na zobrazeních Madony s malým Ježíšem v náručí. Role anděla je především kompoziční, neboť účinně narušuje a obohacuje základní trojúhelník vztahů. Kromě toho zprostředkovává propojení děje s okolním světem, protože jako jediná postava hledí ven z obrazu. Gesto, jímž anděl ukazuje na Jana Křtitele, vyjadřuje Křtitelovu úlohu jako toho, který Krista předchází, jako "„hlas volajícího na poušti“" (J 1,23). Krajina, ve které se výjev odehrává, je „"nesličná a pustá"“. To je zjevný poukaz na existenci a působení hříchu ve světě. To nejen podtrhuje vykupitelskou roli Ježíše Krista, ale také zdůrazňuje svatost a čistotu jednotlivých postav, především Panny Marie. Značně neobvyklé je zobrazení Křtitele a Krista jako malých dětí, které ovšem jednají jako dospělí lidé. Tímto způsobem je totiž zdůrazněna role Panny Marie, což souvisí i s osobami objednavatelů díla. Obraz proto musíme v podstatě chápat jako mariánský.

Národní galerie, Londýn (namalovaný 1508).

Téměř identický obraz se nachází v Národní galerii v Londýně. Vznikl jako náhrada za Sforzou zabavený obraz. Téměř určitě nebyl tento obraz celý namalován Leonardem da Vinci, ale byl pod Leonardovým vedením buďto přímo vytvořen či alespoň dokončen jeho žákem Ambrogiem de Predis.  V době napoleonských válek byl obraz z Florencie odcizen a o asi 50 let později objeven v malém městečku v Rakousku. Předtím, než se v 19. století dostal do Národní galerie v Londýně, ho vlastnil jeden francouzský kupec.

Rozdíly mezi oběma obrazy.

Na první pohled je patrný odlišný kolorit obou děl. Zatímco pařížský obraz má teplý, zlatavý nádech, londýnský obraz je studenější, s větším podílem modré barvy a větším důrazem na lokální barvy. Při detailním pohledu je zřejmá i o něco nižší technická kvalita londýnského obrazu. Malířský rukopis je tvrdší, sušší, popisný, jakoby akademický a do jisté míry i nudný. Jeho autor daleko méně uplatňuje techniku sfumáta. Tváře postav jsou také zachyceny méně líbezně. Patrné je to především na tváři a tělíčku Ježíše, který je vysloveně nehezký.  Kompozice a ikonografie obrazu se příliš nemění. Rozdílů je několik. Postava Jana Křtitele je navíc opatřena obvyklým atributem hole ukončené křížem. Všechny postavy kromě anděla mají svatozáře v podobě tenkých lesklých prstenců. Anděl pravou rukou neukazuje na Jana Křtitele, ale přidržuje jí malého Ježíše a upírá na něj svůj pohled.  Především kompoziční a ikonografické změny způsobily, že londýnský obraz je méně rafinovaný a snadněji čitelný, v podstatě je konvenčnější. K tomuto závěru přispívá i popisnost a odlišné barevné podání. Výrazná je také ztráta očního kontaktu s andělem, který v první verzi hledí ven z obrazu směrem k předpokládaným divákům.

Obraz Madona ve skalách v literatuře a filmu.

Krátká povídka Poula Andersona Světlo ("The Light") vyšla v březnu 1957 v časopisu "Galaxy" (česky v antologii "Tunel do pozítří". Státní nakladatelství dětské knihy, Praha 1967) a líčí, jak posádka americké kosmické lodi Benjamin Franklin přistane na Měsíci a objeví tam cizí šlépěje a "podivné, mimopozemské světlo", které vypravěč poprvé uviděl právě na obrazu Madona ve skalách.  Obraz hraje důležitou úlohu v ději známého románu Šifra mistra Leonarda, žádná ze spekulací se však nezakládá na pravdě. Dan Brown především zaměnil postavy Krista a Křtitele. Také interpretace andělova gesta je zcela originální a nemá jakoukoli oporu v díle samotném.

Madona ve skalách je obraz Leonarda da Vinci namalovaný ve dvou verzích. Obě verze jsou si navzájem velmi podobné, ale zároveň obsahují důležité odlišnosti. Nacházejí se v Paříži a Londýně.

La Vierge aux rochers, parfois nommé La Vierge, l'enfant Jésus, saint Jean-Baptiste et un ange, désigne indistinctement les deux versions d'un tableau peint par Léonard de Vinci et destiné à occuper la partie centrale du retable de l'Immaculée Conception aujourd'hui disparu. La première version est créée entre 1483 et 1486 et se voit refusée par le commanditaire de l'œuvre ; la seconde, peinte en deux temps, entre 1491 et 1499 puis entre 1506 et 1508, est effectivement exposée dans le retable avant de rejoindre, à la fin du, la de Londres où elle se trouve toujours. S'il est avéré que le tableau conservé au Louvre est de la main de Léonard de Vinci, l'attribution de celui de Londres est contestée : il pourrait notamment avoir été réalisé par Giovanni Ambrogio de Predis, sous la direction de Léonard. Les deux tableaux sont essentiellement semblables dans leur conception générale, mais diffèrent par certains détails de composition et par leur technique d'exécution.


Život a působení.

Pocházel z početné vesnické rodiny, studoval filosofii a teologii v Paříži a roku 1392 získal doktorát teologie. Byl zároveň horlivým kazatelem a věnoval se pastorační práci. Jeho učitelem byl i Petr z Ailly, kancléř univerzity a jeden z nejvýznamnějších filosofů a teologů své doby. Spolu s Aillym byl Gerson pověřen jednat s papežem v Avignonu o univerzitní svobodě a společně také usilovali o reformu církve a ukončení papežského schismatu. Roku 1395 nastoupil po Aillym jako kancléř Sorbonny a účastnil se několika koncilů. Po vraždě vévody z Orléans roku 1407 ostře vystoupil proti vévodovi Burgundskému, který za vraždou stál.  21. ledna 1415 dorazil na Kostnický koncil, kam přinesl vlastní soupis 20 Husových bludných článků, které Jan Hus odmítl. Gerson byl odpůrcem racionální teologické spekulace, zejména Dunse Scota, byl silně ovlivněn teologií sv. Augustina, novoplatonismem Dionysia Areopagity a podobně jako John Wyklif filosofií a teologií sv. Bonaventury a nominalismem Williama Ockhama. Jako jeden z hlavních zastánců konciliarismu, teze o nadřazenosti koncilu nad papežem, zásadně ovlivnil průběh a výsledek Kostnického koncilu a významně se podílel na odstranění schismatu.  Po koncilu se však musel skrývat před pomstou burgundského vévody. Nevrátil se do Paříže, ale žil v neoficiálním vyhnanství v Kostnici a poté v tyrolském Rattenbergu, kde napsal svou slavnou knihu "De consolatione Theologiae" ("O útěše z teologie"). Po návratu do Francie roku 1420 se vzdal všech funkcí, odešel do kláštera v Lyonu, kde se věnoval vyučování dětí. Psal také francouzsky pro lid, nejznámější je jeho "La montagne de la contemplation" ("Hora rozjímání").

Jean Charlier de Gerson ["žán šarlié d'žerso"] (14. prosnice 1363, Gerson – 12. července 1429, Lyon) byl francouzský středověký filosof, teolog a církevní politik, nazývaný "doctor christianissimus".

Jean Charlier dit Jean Gerson, Jean de Gerson, ou Jean Charlier Gerson, né le à Gerson, hameau situé sur l'actuelle commune de Barby, dans les Ardennes, mort le à Lyon, est un universitaire, théologien, prédicateur, homme politique français des (Moyen Âge). Il fut chancelier de l'Université de Paris de 1395 jusqu'en 1415 et, à ce titre joua un rôle majeur dans les troubles politiques opposant le duc d'Orléans au duc de Bourgogne, par la suite Armagnacs et Bourguignons, ainsi que dans la crise découlant du grand schisme d'Occident.


Historie.

Dennis Gabor dal v roce 1948 holografii teoretické základy, avšak plného rozvinutí dosáhla až s vynalezením laseru v roce 1960, který dodal dostatečně bodové a koherentní světlo. První trojrozměrný záznam, zobrazující vláček, se podařilo vytvořit vědcům na michiganské univerzitě (Emmett Leith a Juris Upatnieks) v roce 1962. Následný vývoj se ubíral přes holografický záznam pohybu, trojrozměrné obrázky na obálkách knih a časopisů až k datovému záznamu.

Technické informace.

Na rozdíl od běžné fotografie, která zachycuje bod po bodu intenzitu jednotlivých paprsků světla, holografie umožňuje trojrozměrný záznam předmětu na dvourozměrný obrazový nosič (citlivá vrstva fotografického filmu, emulze na skle, plastová fólie), kam se zapíše informace jak o intenzitě, tak i o fázi světla odraženého od předmětu.

Záznam hologramu.

Svazek koherentních světelných paprsků, který vyzařuje laser a který je dostatečně široký, aby mohl zaznamenat úplně celý předmět, se obvykle pomocí optických prostředků (např. polopropustné zrcadlo nebo děličem svazku - skleněným dvojhranolem) rozdělí na svazek osvětlovací a svazek referenční. Po dopadu a následném odrazu osvětlovacího svazku od snímaného předmětu vzniká předmětový svazek, jenž nese informaci nejen o intenzitě světla, ale i jeho fázi, která vypovídá o trojrozměrné struktuře. Tyto informace se zaznamenají v obrazovém nosiči (např. fotografický film) díky referenčnímu svazku, jenž v místě obrazového nosiče interferuje s obrazovým svazkem. Vznikne tak interferenční obrazec - hologram, kde se nepravidelně zapíšou rozmístěná interferenční maxima a minima. Kvalita záznamu hologramu závisí na vnějších podmínkách. Nejkvalitnější záznamy lze samozřejmě provádět v laboratořích, v co nejdokonaleji odstíněné místnosti, předměty umístěné na antivibračních stolech (stoly, které mají každou nohu odpruženou). Záznam lze provést také na obyčejném stole a za běžně dostupných podmínek, než jsou laboratorní, ale kvalita je znatelně rozdílná.

Rekonstrukce hologramu.

Pro správné zobrazení zaznamenaného předmětu je nutné hologram osvětlit koheretním svazkem paprsků (rekonstrukční svazek) vyzařovaným obvykle laserem pod stejným úhlem, pod jakým dopadal během snímání referenční svazek. Díky difrakci rekonstrukčního svazku se vytvoří světelné pole (rekonstruovaný svazek) odpovídající trojrozměrnému obrazu předmětu, který je v hologramu zaznamenán. Jednoduše řečeno, hologramem projdou jen paprsky odpovídající paprskům odraženým od zaznamenaného předmětu. Výsledkem je zdánlivý prostorový obraz.

Využití holografie.

I přes finanční náročnost vývoje holografie, která nepřinesla očekávané výsledky, zejména v oblastech datového záznamu, se ji podařilo částečně vyvést z laboratoří do praxe. Zjednodušené verze hologramu, které svoji trojrozměrnost vyvolávají spíše pouze iluzí, se postupně také začínají využívat v běžném životě (např. na výstavách, kdy vystavované exponáty dosahují nedocenitelných hodnot), ne pouze ve sci-fi filmech.

Lisované duhové hologramy.

Duhové hologramy vznikají na rozdíl od obrazových v návrhářském studiu, kde jim odborníci vdechnou jedinečnou strukturu, která se nejčastěji v podobě plastem pokryté nálepky sériově vyrábí v lisovnách k tomu určených. Takto zhotovené hologramy díky své unikátnosti a možnosti pozorování i pod bílým světlem slouží jako zabezpečovací prvky bankovkám, důležitým dokumentům a výrobkům, jež mají chránit před paděláním. Průkopníkem podobných technologií byl časopis National Geographic, který v roce 1984 použil na obálku obrázek oplývající třetím rozměrem.

Pravé hologramy.

Obrazové hologramy vznikají holografickým záznamem předmětu. Díky velké hloubce obrazové scény a širokému úhlu pozorování se takto vytvořené hologramy využívají například k zpřístupnění vzácných archivovaných předmětů široké veřejnosti.

Datový záznam.

Historie.

Roku 1963 zaměstnanec Polaroidu Pieter van Heerden přišel s myšlenkou využít metodu holografie k záznamu binárních dat. Svazek paprsků se rozdělil na objektový a referenční. Poté, co projde objektový svazek maticí tmavých a čirých pixelů, představujících jednotlivé datové bity, interferuje s referenčním svazkem uvnitř destičky citlivé na světlo. Data uložená ve výsledné matrici se získají díky osvětlení referenčním svazkem pod stejným úhlem, pod jakým záznam vznikal. Vyšší hustoty dat uložených na jednom nosiči je možné dosáhnout jak změnou frekvence, tak i úhlu referenčního svazku paprsků. Největší vývoj holografických pamětí proběhl během posledních deseti let 20. století díky americkým konsorciím, která sdružovala univerzitní týmy. Ač přílišná technologická náročnost a rychlý vývoj magnetických nosičů donutily konsorcium ukončit masivní financování, některé společnosti pokračují s vývojem dodnes a řešení holografického uchovávání dat od InPhase je na prahu komerčního využití.

Technologie.

Na rozdíl od běžných optických nosičů (CD, DVD, Blu-ray) holografický záznam dat umožňuje trojrozměrný zápis do objemu datové vrstvy média, která v současnosti sestává z krystalů fotopolymerů. Tento materiál však nedovoluje přepis, a proto není možné opravit chyby zápisu, kterým se společnostem, jež vyvíjejí tuto technologii, prozatím nedaří předcházet. V budoucnu by holografická média mohla nabídnout vysokou rychlost čtení/zápisu, velkou kapacitu a rychlé vyhledávání, založené na asociativním určení přesné adresy dat, díky kterému by se na rozdíl od konvenčních datových médií nemusely položky jednotlivě procházet.

Komerční využití.

V podobě hologramu vystupovali či vystupují např. Whitney Houston, Michael Jackson, Roy Orbison, Buddy Holly nebo Maria Callas.

Holografie je způsob záznamu informace v prostředí s vlnovým charakterem, kdy pro záznam využijeme interferenci předmětové vlny s koherentním pozadím.

L'holographie est un procédé d'enregistrement de la phase et de l'amplitude de l'onde diffractée par un objet. Ce procédé d'enregistrement permet de restituer ultérieurement une image en trois dimensions de l'objet. Ceci est réalisé en utilisant les propriétés de la lumière cohérente issue des lasers. Le mot « holographie » vient du grec "holos" (« en entier ») et "graphein" (« écrire »). Holographie signifie donc « tout représenter ».


Okolnosti vzniku a charakteristika.

Společensky kritické a formálně originální filmy československé nové vlny mohly vzniknout díky vyspělé filmové škole, široké základně mladých filmařů studujících v 50. a 60. letech, liberalizaci socialistického režimu na začátku šedesátých let a také částečnému uvolňování cenzury. Studenti a studentky FAMU měli přístup k filmům francouzské nové vlny a dalším uměleckým filmům, díky nimž vstřebávali moderní impulzy světové kinematografie. Během několika let debutovalo několik výrazných autorských osobností, které mohly natáčet i díky příhodnějším podmínkám panujícím v tehdejší dramaturgii československých filmových studií. První celovečerní debuty autorů české nové vlny se objevují v roce 1963, na Slovensku jako první z okruhu tamější nové vlny debutuje Juraj Jakubisko v roce 1967.  Charakteristickým znakem filmů nové vlny byly dlouhé, často improvizované dialogy, černý až absurdní humor a obsazování neherců (Ladislav Jakim, Jan Vostrčil, Josef Šebánek, Milada Ježková a další) či zatím neokoukaných hereckých interpretů, jejichž projev působil přirozeně a nebyl zatížen manýrou (Vladimír Pucholt, Josef Abrhám, Jan Kačer, Jana Brejchová, Hana Brejchová, Věra Křesadlová a další). Filmy nové vlny se často věnovaly tématům jako milostné poblouznění mladých lidí a jejich střet se zástupci starších generací či reflektovaly pokřivenou morálku společnosti. Autoři chtěli zachycovat přirozenou lidskost a postavy jejich filmů nebyly černobílé ani schematické jako v dřívějších filmech socialistického realismu, vyznačovaly se dobrými i zápornými vlastnostmi.  Režiséři se snažili nepřikrášlovat realitu a jejich filmy obsahovaly nenaaranžované či zdánlivě nenaaranžované scény (viz filmy Miloše Formana, Ivana Passera nebo Jaroslava Papouška). Jiní autoři se naopak vydali cestou stylizovaného, experimentálního vyjádření, které znaky běžné reality ve větší či menší míře záměrně popíralo (viz díla Věry Chytilové, Juraje Jakubiska nebo Ela Havetty). Na dílech nové vlny měly významný podíl osobnosti, s nimiž mladí tvůrci opakovaně spolupracovali: kameramani Jaroslav Kučera, Miroslav Ondříček nebo Jan Čuřík, hudební skladatelé Zdeněk Liška či Jan Klusák nebo filmová výtvarnice Ester Krumbachová.

Žánrová různorodost.

Filmy československé nové vlny pokrývaly několik různých tendencí a žánrů. Největší divácký ohlas měly v době uvedení tragikomedie; "Hoří, má panenko" i "Ostře sledované vlaky" vidělo v kinech přes milion diváků. Oba tyto snímky také získaly nominace na Oscara v kategorii nejlepší cizojazyčný film, přičemž druhý ze zmiňovaných zlatou sošku v roce 1968 získal. V jiných filmech nové vlny byly uplatňovány experimentálnější postupy soudobého uměleckého filmu, jako je rozbourání času a prostoru v „pocitových“ filmech "Slnko v sieti", "Křik" či "Démanty noci".  V českém i slovenském filmu se s novou vlnou poprvé ve větší míře objevují podobenství, pracující s metaforami a symboly, jež se častokrát dotýkaly tehdejších společensko-politických souvislostí. Tyto snímky mohly být zasazeny přímo do současnosti ("Bloudění", "Návrat ztraceného syna", "Farářův konec", "322"), ale i do minulosti ("Spalovač mrtvol") či zcela mimo reálný časoprostor ("Sedmikrásky", "O slavnosti a hostech", "Konec srpna v hotelu Ozon", "Vtáčkovia, siroty a blázni", "Případ pro začínajícího kata" nebo "Den sedmý, osmá noc").  Významnou součástí hnutí se staly i snímky inspirované dokumentární poetikou cinema verité, jako byly "Strop", "Pytel blech" a "O něčem jiném" Věry Chytilové, "Konkurs" a "Kdyby ty muziky nebyly" Miloše Formana nebo snímek "Deň náš každodenný" slovenského režiséra Otokara Krivánka. Svébytné dokumentární snímky natáčeli v období 60. let také Evald Schorm, Jaromil Jireš nebo solitér Karel Vachek, který v roce 1963 debutoval snímkem "Moravská Hellas".

Mimo okruh nové vlny.

Paralelně s novou vlnou tvořili i autoři, kteří debutovali ještě před jejím nástupem ve druhé polovině 50. let a v 60. letech se inspirovali filmovými výboji svých mladších kolegů. Mnozí z těchto režisérů přehodnocovali žánr historického filmu, v němž hrdinové i záporné postavy přestávali být jasně vyhranění. Příkladem mohou být snímky reflektující druhou světovou válku, které natočil Zbyněk Brynych ("Transport z ráje" nebo "A pátý jezdec je strach") či Karel Kachyňa ("Ať žije republika" či "Kočár do Vídně"). Jiní se vraceli do starších českých dějin: František Vláčil režíroval snímky "Marketa Lazarová" nebo "Údolí včel", Oldřich Daněk natočil filmy "Spanilá jízda" či "Královský omyl". Na Slovensku se o nový či netradiční pohled na vlastní historii pokusili Štefan Uher ve filmu "Organ" nebo Eduard Grečner ve snímku "Drak sa vracia".  Pozoruhodnou obrodou procházela také zábavná žánrová tvorba: v roce 1964 přišel do kin český filmový muzikál režiséra Ladislava Rychmana "Starci na chmelu". O rok později ho následoval Roháčův a Svitáčkův snímek "Kdyby tisíc klarinetů". V té době vznikla i westernová hudební parodie režiséra Oldřicha Lipského a scenáristy Jiřího Brdečky "Limonádový Joe aneb Koňská opera". Vysokou úroveň měly také komedie, s nimiž slavil úspěch Jiří Krejčík ("Svatba jako řemen") nebo Zdeněk Podskalský ("Světáci") a jež v některých případech obsahovaly prvky společenské kritiky (Jasného "Až přijde kocour" nebo Podskalského "Bílá paní"). Mimořádným počinem byl první pokus o český sci-fi film "Ikarie XB 1" režiséra Jindřicha Poláka.  Ke svému uměleckému vrcholu dospěli v 60. letech i režiséři Vojtěch Jasný, který za svůj film "Všichni dobří rodáci" získal cenu na festivalu v Cannes, nebo Otakar Vávra. Po jemně romantické a poetické "Romanci pro křídlovku" podle stejnojmenné básně Františka Hrubína natočil jeden ze svých nejlepších filmů "Kladivo na čarodějnice", v němž se inspiroval reálnými čarodějnickými procesy. Vrcholu dosáhla i tvorba režisérské dvojice Ján Kadár a Elmar Klos, kteří za snímek "Obchod na korze" získali pro československou kinematografii dalšího Oscara. Silný emoční i symbolický náboj má například i protiválečný snímek režiséra Karla Zemana "Bláznova kronika", tematicky spadající do doby třicetileté války. V 60. letech zahájil svoji filmovou dráhu rovněž Jan Švankmajer, jehož díla taktéž nejsou řazena k tvorbě nové vlny, přestože u nich lze vysledovat mnoho paralel s filmy typicky novovlnnými ("Zahrada", "Byt" apod.).

Zánik nové vlny.

Hnutí skončilo nástupem normalizace počátkem 70. let. Miloš Forman, Jan Němec nebo Ivan Passer opustili zemi. Ostatní, kteří zůstali, nemohli u filmu pracovat vůbec (Evald Schorm, Pavel Juráček, Elo Havetta) nebo čelili permanentní cenzuře (Věra Chytilová), případně se postupně přizpůsobili (Jiří Menzel, Jaromil Jireš, Hynek Bočan, Juraj Jakubisko). Příslušníci nové generace, kteří by za jiných okolností plynule navázali na novou vlnu, byli umlčeni hned po realizaci vlastních celovečerních debutů na konci 60. let (Drahomíra Vihanová, Ivan Balaďa nebo Ivan Renč). Část filmů z 60. let byla zakázána a putovala do trezoru. Obnovených či úplných premiér se tyto snímky dočkaly až po změně režimu v roce 1989; byli to například Menzelovi "Skřivánci na niti", Jirešův "Žert", Bočanův "Pasťák", Vihanové "Zabitá neděle" nebo Juráčkův "Případ pro začínajícího kata".

Dědictví nové vlny.

Po listopadu 1989 se v některých českých filmech znovu vyskytly tendence spojované s novou vlnou. Platí to například o snímcích "Mrtvej brouk", "Indiánské léto", "Návrat idiota", "Postel", "Láska shora" nebo "Divoké včely", jejichž tvůrci se opět zaměřili na outsidery a zmatenou dospívající mládež či na naturalistické a jízlivé portrétování české společnosti. V některých filmových kritikách a teoretických textech se v této souvislosti hovoří o fenoménu „chcípáctví“ v českém filmu (expresivní termín bývá použit obdivně, kriticky i nezaujatě). Ke vzniku nové české nové vlny s obdobným mezinárodním ohlasem a obdobně originálním způsobem filmového vyjadřování, jako měla ta v 60. letech, však nedošlo.

Československá nová vlna je pojem používaný pro generaci československých filmových scenáristů a režisérů začínajících tvořit v 60. letech 20. století, jako jsou Miloš Forman, Věra Chytilová, Ivan Passer, Jaroslav Papoušek, Antonín Máša, Pavel Juráček, Jiří Menzel, Jan Němec, Ester Krumbachová, Jaromil Jireš, Evald Schorm, Jan Schmidt, Juraj Herz, Juraj Jakubisko, Dušan Hanák nebo Elo Havetta, a pro jejich tehdejší tvorbu.

La Nouvelle Vague tchécoslovaque (Nouvelle Vague tchèque) est un courant cinématographique constitué des premiers films de réalisateurs tchécoslovaques ayant percé durant les années 1960, avant le Printemps de Prague. La qualité et la franchise des films du genre conduisirent à appeler ce mouvement le "miracle tchèque".


Vznik.

Původ seriálu se datuje do roku 2003, kdy byl nápad nabídnut společnosti Fox Broadcasting Company, ale byl zamítnut, protože se společnost obávala malého potenciálu seriálu pro dlouhodobé vysílání. Později byla zvážena možnost minisérie, což údajně přitáhlo zájem velkých jmen amerického filmového průmyslu jako Steven Spielberg nebo Bruce Willis. Ke skutečné realizaci však nedošlo. Vlivem obrovské popularity seriálů Ztraceni a 24 hodin u amerických diváků změnila stanice Fox své plány a podpořila produkci seriálu v roce 2004.

Děj.

Michael Scofield je úspěšný stavební inženýr. Jeho otec opustil domov předtím, než se narodil a jeho matka zemřela na rakovinu jater. Jeho starší bratr, Lincoln Burrows, žil zcela jiný život, často na hranici kriminality. V době, kdy se seriál odehrává, je Lincoln obviněn z vraždy Terrence Steadmana, bratra viceprezidentky Spojených států, a má být odsouzen za vraždu prvního stupně k popravě na elektrickém křesle. Ačkoli ho důkazy jednoznačně usvědčují, Michael věří, že by zločin takové povahy neprovedl. Lincoln přísahá, že je nevinný a trvá na tom, že na něj vše bylo nastraženo.  Ozbrojený Michael vchází do místní banky, aby ji vyloupil, přičemž několikrát vystřelí z pistole. Hned potom, co se dostaví vozy a helikoptéra policejní protiakce, se vzdává. Dosahuje tak prvního kroku svého cíle, kterým je být poslán do stejného vězení jako jeho bratr. Mnoholetá rodinná známá Veronica Donovanová se ujme Michaelovy obhajoby. V procesu je Michael shledán vinným z ozbrojené loupeže. Podmíněný trest je zamítnut, protože Michael ze zbraně během přepadení opravdu střílel. Je odsouzen k pětiletému vězení a žádá o přidělení věznice v blízkém okolí. Tomu je vyhověno a Michael je poslán do věznice Fox River, kde je i jeho bratr Lincoln, čekající na popravu.  Když se Michael ocitne za zdmi vězení, začíná jeho tajná cesta k osvobození bratra. Michael připravil sofistikovaný plán na Lincolnovo osvobození z Fox River. Jeho výhoda znalostí vnitřního uspořádání věznice je datována od roku 1999, kdy se jako stavební inženýr účastnil přebudování objektu. Ještě než se octne v žaláři, detailně prostuduje odpovídající plány a dokončí ostatní přípravy. Celé své tělo nechá potetovat zakódovanými plány věznice a dalšími potřebnými údaji pro útěk. Jen co se stane vězněm, pracuje čas proti němu. Aby osvobodil bratra dřív, než bude pozdě, potřebuje překonat technické překážky a zejména vytvořit správné konexe s ostatními vězni a dozorci.

Přijetí.

Mezinárodní vysílání.

V Kanadě je Prison Break vysílán na Global TV ve stejné časy jako na stanici Fox v USA, aby využil možnosti kanadského simultánního nahrazení. Stanice TVA koupila práva na francouzskou verzi Prison Break (nazvaná "La grande évasion"), vysílání začalo 13. dubna 2006 ve 20 hodin.  V Izraeli je tuto sérii možné sledovat na kanálu "YesStars".  Ve Velké Británii zakoupila nedávno vysílací práva TV Five. První epizoda byla vysílána 23. ledna ve 22 hodin. Reklamní plakáty a televizní upoutávky byly součástí akce na podporu seriálu. Od epizody „End of the Tunnel“ jsou díly na začátku a na konci komentovány protagonistou Wentworthem Millerem, který podává nejasné náznaky o nadcházejícím dění.

Sledovanost.

TV Fox podpořila "Prison Break" velkou reklamní kampaní. Show debutovala 29. srpna 2005, odhadovaný počet diváků dosáhl 10,5 milionu. Fox takový úspěch pro pondělí letních měsíců nezaznamenala od Melrose Place a Ally McBeal vysílaných v září 1998. Stanice věnovala úvodnímu vysílání pořadu dvě hodiny pro dva díly. Premiéra byla sedmou nejsledovanější show v Americe v daném týdnu. Seriál pravidelně přiláká k obrazovce průměrně 10 milionů diváků každý týden a vedl americké televizní debuty na podzim 2005. Původně plánovaných třináct epizod běželo od srpna do listopadu 2005, kvůli velké popularitě bylo naplánováno dalších devět dílů, které byly vysílány od března 2006.  Po velké reklamní kampani v Australské televizní síti Seven, která opěvovala úspěch seriálu v Severním Butlandu, byl "Prison Break" odvysílaný 1. února 2006, první epizoda dosáhla průměrné sledovanosti 1,94 milionu, maximální pak 2,09 milionu diváků. Reklama na show byla později doplněna dodatečným vysíláním ve druhém týdnu, ještě předtím než byl seriálu udělen pevný vysílací čas ve středu, ve 20:30.

Hudba.

Autorem hudby k seriálu je Ramin Djawadi.

Domácí video.

20th Century Fox Home Entertainment vydalo první sezónu "Útěku z vězení" 8. srpna 2006 na DVD. Jde o šestidiskový set, bonusy obsahují komentáře herců a štábu ke klíčovým dílům. Alternativní scény jsou v bonusech také. Vlastní seriál má widescreen formát (1.78:1) a Dolby Digital 5.1 zvuk.

Útěk z vězení (v anglickém originále Prison Break) je televizní seriál americké televizní společnosti Fox, poprvé vysílaný 29. srpna 2005. Původní objednávka na 13 epizod byla kvůli diváckému úspěchu rozšířena na celou sérii. "Prison Break" byl vytvořen a spoluprodukován Paulem Scheuringem, je natáčen v Joliet Prison ve státě Illinois. V USA bylo prvních 13 epizod vysíláno od srpna do listopadu 2005, zbylých 9 bylo odvysíláno od března do května 2006. Fox také zadal natáčení druhé série.

Au Québec, le feuilleton a été diffusé à partir du sur TVA et rediffusé depuis le sur la chaîne Mystère ; en Suisse romande, du au sur la TSR ; en France du au sur M6, en Belgique et au Luxembourg de à sur RTL-TVI.