Etymologie.

V indonéštině jsou starobylé chrámy známy pod výrazem "candi" (podle některých informací je správný název carti); chrám Borobudur je tak znám jako "Candi Borobudur". Pojem candi je však užíván i k označení dalších starobylých staveb jako jsou např. brány či lázně. Původ slova Borobudur je však nejasný i přesto, že původní názvy nejstarších indonéských chrámů jsou již známy.  Pojem Borobudur byl poprvé zaznamenán v knize Thomase Rafflese o javánských dějinách. Raffles v knize píše o monumentu zvaném "borobudur", avšak nejsou k dispozici žádné starší dokumenty dokládající týž název. Pouze "Nagarakretagama", rukopis ve staré javánštině napsaný Mpu Prapancem v roce 1365, obsahuje náznaky existence buddhistické svatyně. Předpokládá se, že Raflles v anglickém jazyce použil výrazu Bore-Budur (čili BoroBudur) k označení nedaleké vesnice Bore (většina candi je totiž nazváno po sousední vesnici) – podle javánského jazyka by se totiž stavba měla jmenovat BudurBoro. Raffles dále předpokládal, že výraz „Budur“ by mohl odpovídat modernímu javánskému slovu "buda", čili „starobylý“; např. „starobylé Boro“. Nicméně podle jiných archeologů druhá část názvu stavby ("budur") pochází z javánského "bhudhara" (hora). Podle dalších pramenů by se pojem Borobuduru mohl překládat „jako bezpočet Buddhů“.  Karel Werner se přiklání k názoru, že pojem Borobudur vznikl z původního názvu "Bharabuddhaur" z hybridního sanskrtu, což by se dalo přeložit jako „město Buddhových vyznavačů“.

Umístění.

Borobudur se nachází přibližně 40 kilometrů severozápadně od Jogjakarty na vyvýšeném místě mezi dvěma dvojicemi sopek Sundoro-Sumbing a Merbabu-Merapi, a dvěma řekami Progo a Elo. Podle místní legendy je zdejší oblast, známá jako planina Kedu, posvátným místem a díky své úrodnosti je přezdívána „zahrada Jávy“. Poblíž Borobuduru jsou další buddhistické a hinduistické chrámy jako např. Prambanan. Během renovačních prací na počátku 20. století bylo zjištěno, že celkem tři buddhistické chrámy v oblasti (Borobudur, Pawon a Mendut) jsou postaveny v přímé linii. Tato skutečnost může být náhodná, avšak takovéto zarovnání chrámů může mít spojitost s místním lidovým vyprávěním o tom, že kdysi dávno byla mezi Borobudurem a Mendutem cesta dlážděná cihlami se zdmi po obou stranách. Všechny tři chrámy (Borobudur, Pawon a Mendut) si jsou podobné architekturou i výzdobou a pocházejí ze stejné doby, což může rovněž naznačovat, že mezi chrámy existovala určitá rituální vazba, avšak nic konkrétního známo není.  Na rozdíl od ostatních chrámů, které byly postaveny na rovinatém povrchu, byl Borobudur postaven na skalnatém podloží ve výšce 265 m n. m. a 15 m nad dnem vyschlého paleolitického jezera. Existence jezera byla ve 20. století námětem intenzivních diskusí archeologů. Uvažovalo se o tom, že Borobudur byl postaven na břehu jezera nebo dokonce přímo na jezeře. V roce 1931 holandský odborník na hinduistickou a buddhistickou architekturu W. O. J. Nieuwenkamp přišel s teorií, že planina Kedu byla kdysi jezerem a Borobudur původně představoval lotosový květ plovoucí po jezeře. Lotosové květy jsou k vidění na téměř každém buddhistickém uměleckém díle, často slouží jako trůn pro buddhy či jako podstavec pro stúpy. Architektonické ztvárnění Borobuduru podle Nieuwenkampa dále připomíná vyobrazení lotosu, ve kterém postoje Buddhů symbolizují "Lotosovou sútru", jeden z nejrozšířenějších textů mahájánového buddhismu (tato forma buddhismu je široce rozšířena ve východní Asii). Tři terasy kruhového tvaru na vrcholu Borobuduru by rovněž mohly představovat lotos. Tato Nieuwenkampa teorie však byla odmítnuta mnohými jinými archeology s tím, že životní prostředí kolem Borobudur je suché a neobsahuje dostatek vláhy potřebné pro růst lotosových květů.  Na druhou stranu někteří geologové podporují Nieuwenkampovy teze poukazujíce na jílové sedimenty nalezené v blízkosti Borobuduru. Studium stratigrafie, sedimentů a vzorků pylů prováděné v roce 2000 podporuje přítomnost paleolitického jezera poblíž Borobuduru, což by mohlo potvrdit výše uvedené závěry, ke kterým došel Nieuwenkamp. Jezerní oblast se přitom časem měnila a studie rovněž prokázala, že Borobudur v době kolem 13. a 14. století ležel na břehu jezera. Jezero přitom mělo zaniknout vlivem toku řek a vulkanických aktivit, které přeměnily ráz krajiny. V těsné blízkosti Borobuduru se nachází jedna z nejaktivnějších sopek v Indonésii, Mount Merapui, která vyniká svou aktivitou již od dob pleistocénu.

Dějiny.

Výstavba.

Nejsou k dispozici žádné písemné památky, které by informovaly o tom, kdo či za jakým účelem nechal Borobudur postavit. Srovnáním vytesaných reliéfů na chrámu a nápisů běžně se vyskytujících v královských listinách během 8. a 9. století byla odhadnuta doba výstavby Borobuduru na dobu kolem roku 800. Mezi lety 760–830 přitom nastal mocenský vrchol dynastie Šailendrů na střední Jávě, která byla již pod vlivem Šrívidžaji. Doba stavby Borobuduru byla odhadnuta na 75 let, chrámový komplex byl dokončen roku 825 během vlády Samaratungga.  Poměrný zmatek panuje v tom, zda tehdejší jávští vládci byli stoupenci buddhismu či hinduismu. Šailendrové byli známi jako horliví stoupenci Buddhova učení, přestože kamenné nápisy nalezené v Sojomertu naznačují, že by mohli být hinduisté. V této době bylo rovněž v oblasti kolem planiny Kedu postaveno velké množství hinduistických, avšak i buddhistických staveb. Buddhistické stavby jako Borobudur byly přitom postaveny v době, kdy vznikal hinduistický Prambanan. V roce 732 nechal šivaistický král Sandžaja postavit svatyni zasvěcenou Šivově lingamu, která se nacházela na kopci Ukir, asi 10 kilometrů východně od Borobuduru.  Výstavba buddhistických chrámů včetně Borobuduru byla umožněna díky tomu, že Sandžajův nástupce Panangkaran dal stoupencům buddhismu svolení k jejich stavbě. Panangkaran ve snaze ukázat svůj respekt dokonce daroval buddhistické obci Kalasan, jak se o tom zmiňuje kalasanská listina z roku 778. Tato skutečnost vedla některé archeology k přesvědčení, že na Jávě vlastně nikdy neexistoval nějaký vážnější náboženský konflikt a i hinduistický král dokázal podpořit vznik buddhistických staveb a buddhistický vznik hinduistických. Nicméně je pravděpodobné, že v době (buddhistického) Šailendry a (šivaistického) Sandžaji byly na Jávě dvě soupeřící královské dynastie, které spolu svedly roku 856 boj o moc na planině Ratu Boko. Další rozpory existuje např. u chrámu Lara Jonggrang v komplexu hinduistických staveb Prambanan, který měl být postaven vítězem z Rakai Pitakanu jakožto odpověď Sandžajovy dynastie na Borobudur, avšak podle jiných verzí byl prostým výtvorem mezi poklidným soužitím hinduismu a buddhismu.

Opuštění.

Borobudur byl po několik staletí opuštěn a postupně byl zakryt sopečným popelem a z velké části jej pohltila džungle. Z jakého důvodu však byl Borobudur opuštěn a na tak dlouhou dobu zapomenut, zůstává záhadou. Někdy mezi lety 928 a 1006 stihlo střední Jávu několik sopečných erupcí a mocenské centrum javánských vládců přesunulo na východní Jávu; není přitom jasné, zda první z těchto skutečností přímo podnítila druhou či nikoli, avšak několik zdrojů hovoří o tom, že Borobudur byl opuštěn právě v této době. Soekmono se navíc zmiňuje o známé teorii, podle které byl Borobudur opuštěn v důsledku hromadného přestoupení javánského lidu k islámu v průběhu 15. století.  Chrámový komplex však nebyl zapomenut zcela, lidová vyprávění o jeho dávné slávě se však postupně přeměnila do pověrčivého vyprávění spojená se smůlou a neštěstím. O příčinách těchto nešťastných událostí se zmiňují dvě javánské kroniky ("babad") z 18. století. Podle "Babad Tanah Jawi" („Dějiny Jávy“) se Borobudur stal osudným pro vzbouřence, kteří vedli roku 1709 rebelii proti vládci Mataramského sultanátu. Kopec s Borobudurem byl obležen a vzbouřenci byli poraženi a král je následně odsoudil k smrti. Podle "Babad Mataram" („Dějiny Maramského království“) byl Borobudur spojen se smrtí korunního prince Jogjakartského sultanátu v roce 1757. I přesto, že vstup do Borobuduru byl v té době tabu, se princ do Borobuduru vydal a po svém návratu do královského paláce náhle onemocněl a druhý den zemřel.

Znovuobjevení.

Po skončení anglo-holandsko javánské války se Jáva mezi lety 1811–1816 ocitla pod britskou správou. Britským místodržícím na Jávě se stal sir Thomas Stamford Raffles, který se velmi zajímal o dějiny Jávy. Začal sbírat starobylé javánské předměty a při své cestě po ostrově sbíral informace od domorodých obyvatel. Při průzkumu Semarangu v roce 1814 byl Raffles informován o ohromné stavbě ležící hluboko v džungli poblíž vesnice Bumisegoro. Jelikož nebyl s to vykonat do hloubi džungle cestu sám, vyslal tam holandského inženýra H. C. Cornelia. V následujících dvou měsících Cornelius s pomocí dvou set mužů pokáceli stromy, spálili vegetaci v okolí a odkryli navršenou zeminu z chrámu. Jelikož hrozilo nebezpečí zřícení, Cornelius a jeho muži neodkryli stavbu zcela. Cornelius své objevy zapisoval a včetně nákresů je posílal Rafflesovi. Ačkoli se o objevu Borobuduru dochovalo jen několik vět, Raffles se zasloužil o to, že se Borobudur dostal do zájmu světové veřejnosti.  Na Corneliovu práci navázal holandský místodržící oblasti Kedu C. L. Hartmann, kterému se v roce 1835 podařilo celý komplex odkrýt. Jeho zájem o Borobudur byl však spíše osobního, než profesního charakteru. Hartmann o svých počinech nezanechal žádné zápisky, a to ani o údajném objevu sochy Buddhy, který se měl nacházet v hlavní stúpě Borobuduru. Roku 1842 prozkoumal hlavní stúpu, avšak pokud vůbec něco objevil, nedochovaly se o tom žádné zprávy. Z pověření Nizozemské východní Indie Borobudur dále studoval F. C. Wilsen, který vytvořil stovky náčrtků kamenných reliéfů. Další pověřeným se stal J. F. G. Brumund, který vytvořil detailní studii stavby, jež byla dokončena roku 1859. Nizozemská vláda hodlala publikovat článek založený na Brumundově studii doplněnou o Wilsenovy kresby, avšak Brumund spolupracovat odmítl. Nizozemská vláda proto pověřila jiného muže, C. Leemanse, který zkompiloval knihu založenou na Brumundových a Wilsenových pracích. Roku 1873 tak vyšla první podrobná monografie zaměřená na Borobudur; o rok později byla přeložena do francouzštiny. První snímek stavby byl pořízen roku 1873 holandsko-vlámským rytcem Isidorem van Kinsbergenem.  Další rozvíjení chrámového komplexu coby archeologicky i historicky významného místa však probíhalo velmi pomalu. Oblast dlouho sloužila jako zdroj suvenýrů a stala se zdrojem lupičů „pachtících“ po historicky cenných předmětech. V důsledku nestabilní situace okolo Borobuduru v roce 1882 vrchní šéf kulturních památek Indonésie doporučil, aby Borobudur byl úplně rozebrán a reliéfy přemístěny do muzea. Následkem toho vláda pověřila archeologa Groenveldta k provedení důsledného průzkumu oblasti a ke zhodnocení stavu celého komplexu. Závěrem jeho zprávy bylo, že obavy, kvůli kterým by měl být celý komplex rozebrán, jsou neopodstatněné.

Novodobé události.

V roce 1973 byly v Borobuduru prováděny hlavní renovovací práce, které pořádalo UNESCO, a chrámový komplex se tak opět jednou stal poutním místem a předmětem uctívání. Jednou za rok, v den úplňku v květnu či červnu, slaví především indonéští buddhisté u Borobuduru svátek vesak (indonésky "waisak"), který je podle tradice dnem oslav narození Buddhy Šákjamuniho. Vesak je v Indonésii oficiálním státním svátkem a obřady jsou soustředěny do tří buddhistických chrámů (Mendut, Pawno a Borobudur). Borobudur je nejčastějším cílem turistů v Indonésii. Roku 1974 navštívilo Borobudur zhruba 36 000 z celkového počtu 260 000 indonéských turistů. V polovině devadesátých let počet každoročních návštěvníků Borobuduru stoupl na přibližně 2,5 milionů (přičemž asi 80% jsou Indonésané). Turismus se v oblasti dále rozvíjel, nicméně byl kritizován za to, že do turistického ruchu nezahrnul místní obyvatele, mezi kterými vznikaly občasné konflikty. Roku 2003 místní obyvatelé a menší obchodníci zorganizovali mezi sebou několik setkání a protestů s cílem zabránit provinční vládě vystavět při chrámovém komplexu třípatrové nákupní středisko přezdívané "Java World" („Svět Jávy“).  Dne 21. ledna 1985 bylo devíti bombami vážně poškozeno devět borobudurských stúp. V roce 1991 byl k doživotnímu trestu odsouzen nevidomý muslim Husajn Alí al Habsje, který v polovině 80. let vedl sérii bombových útoků, mezi nimiž byl i útok na Borobudur. Další dva členové pravicově extremistické skupiny, která byla obviněna z útoků, byli odsouzeni na 30 a 13 let. 27. května 2006 postihlo jižní pobřeží střední Jávy zemětřesení o síle 6,2 Richterovy stupnice. Zemětřesení způsobilo v oblasti rozsáhlé škody, avšak Borobudur zůstal nepoškozen.  Dne 28. srpna 2006 se v Borobuduru pod záštitou guvernéra Střední Jávy a indonéského ministra kultury a turismu konalo sympozium, jehož hlavním mottem bylo „Cesta civilizací“. Setkání se účastnili zástupci UNESCO se zástupci především buddhistických zemí jihovýchodní Asie jako je Thajsko, Laos, Myanmar, Vietnam a Kambodža. Vrcholem celého sympozia bylo baletní představení přímo pod Borobudurem, jehož choreografie se nesla ve znamení tradičních javánských tanců, hudby a kostýmů. Toto představení s názvem „Mahákarja Borobudur“ mělo přiblížit i historii Borobuduru a bylo uváděno již několikrát, mimo jiné o vesaku.

Architektura.

Celý Borobudur připomíná jednu velkou stúpu a při pohledu shora nabírá tvar trojrozměrné obří mandaly reprezentující buddhistickou kosmologii i povahu mysli. Základna stavby je čtvercového půdorysu, kde každá ze stran má kolem sto dvaceti metrů. Celkem má stavba 9 teras, přičemž spodních 6 je čtvercového, a vrchní 3 kruhového půdorysu. Na horních terasách se nachází 72 malých stúp, jež jsou rozestavěny kolem hlavní a největší stúpy uprostřed. Každá stúpa má zvonovitý tvar a je protkána množstvím menších otvorů dekorativního charakteru. Uvnitř stúp se nachází sochy Buddhy Gautamy.  Na stavbu Borobuduru bylo využito přibližně 55 000 kubických metrů kamene, který byl vzat z nedaleké řeky. Kámen byl nejdříve opracován na potřebnou velikost, poté byl dopraven ke vznikajícímu chrámu a zasazen na potřebné místo stavby bez použití malty. Kameny byly k sobě spojovány systémem rozmanitých drážek a spojů. Reliéfy byly prováděny "in situ" až po dokončení hrubé stavby. Borobudur byl dále opatřen dobrým drenážním systémem a množstvím žlabů, které byly zakončeny chrliči v podobě obrů či makar.  Co se týče celkové konstrukce i vzhledu, Borobudur se od ostatních staveb s podobnou funkcí značně liší. Na rozdíl od jiných staveb podobného typu, které bývají stavěny na rovném povrchu, byl Borobudur postaven na přírodním kopci. Nicméně stavební postup používaný při stavbě Borobuduru je podobný ostatním javánským chrámům. Jelikož Borobuduru prakticky nemá žádný vnitřní prostor a tvarem připomíná spíše pyramidu, než chrám, byl nejdříve považován za stúpu a ne chrám. Stúpy byly původně určeny k přechovávání ostatků Buddhy a velkých buddhistických mudrců; později však byly stavěny jen jako prostý symbol buddhismu a buddhistické dharmy. Oproti stúpě mívá chrám vnitřní prostor a bývá zasvěcen nějakému božstvu. Spletitost borobudurské konstrukce však napovídá, že se jedná ve skutečnosti o chrám. Poutníci jsou na vrchol stavby vedeni systémem schodišť a chodeb. Každá terasa rovněž představuje jednu ze cest vedoucích k probuzení ("bódhi"). Cesta, po níž poutníci kráčí, je dle buddhistické kosmologie doprovázena symboly posvátného vědění. Architektem Borobuduru byl Gunadharma, o kterém toho je známo jen velmi málo. Jeho jméno se dochovalo spíše prostřednictvím javánských legend, než skrze staré dokumenty. Základní měřící jednotka používaná při stavbě je známa jako "tala", která bývá vymezena jako vzdálenost lidského obličeje od vrchu čela, kde začínají růst vlasy, až po špičku brady, nebo jako vzdálenost od špičky palce po špičku prostředníčku při jejich maximálním roztažení. Takto vymezená jednotka je však často velmi relativní, avšak vzdálenosti na chrámu jsou velmi přesné. Průzkum prováděný v roce 1977 odhalil časté nálezy vzdálenostního poměru 4:6:9 po celé stavbě. Architekt tedy nejspíš používal jeden vzorec pro vytyčení celé stavby. Stejný vzdálenostní poměr byl rovněž odhalen v nedalekých chrámech Pawon a Mendhut. Archeologové se proto domnívají, že vzdálenostní poměr spolu s jednotkou tala měl kalendářní, astronomický a kosmologický význam, jako tomu bylo v případě jiného buddhistického a hinduistického chrámu Angkor Vat v Kambodži.  Hlavní vertikální uspořádání Borobuduru může být rozděleno do tří skupin: spodní (základová) část, střední a vrcholová, což může odpovídat třem základním částem lidského těla: nohy, tělo a hlava. Základna je čtvercového půdorysu o rozměrech 123×123 m a dosahuje čtyřmetrové výše. Střední část stavby je složena z pěti teras čtvercového půdorysu, přičemž jejich rozměry postupně klesají. První terasa je odsazena 7 metrů od hrany základové části. Další terasy pak jsou odsazeny vždy dva metry od nižší terasy, čímž vznikají prostory pro chodby vedoucí kolem celé stavyb postupně až k vrcholu. Horní část Borobuduru se skládá ze třech půdorysně kruhových teras. Každá z těchto teras slouží jako podstavce pro řadu perforovaných stúp umístěných ve třech soustředných kruzích. Uprostřed těchto stúp se nachází hlavní stúpa, která je zároveň nejvyšším bodem celé stavby, 35 metrů nad úrovní terénu. Přístup k vrcholu stavby vede přes systém schodišť, které jsou umístěny vždy ve středu každé strany chrámu. Schodiště cestou vzhůru doprovází množství bran s celkem 32 sochami lvů. Hlavní vchod je na východní straně, kde jsou umístěny i první reliéfy. Dělení stavby do tří částí symbolizuje tři sféry, do kterých je podle buddhistické kosmologie rozdělen svět, a to "kámaavačara" či "kámadhátu" („sféra žádosti“), "rúpaavačara" ("rúpadhátu"; „sféra forem“) a "arúpaavačara" ("arúpadhátu", „sféra bez forem“ či „beztvarého bytí“). Kámadhátu je reprezentována spodní částí, rúpadhátu představuje pět teras uprostřed a arúpadhátu je reprezentována třemi kruhovými terasami završující stavbu. Architektura každé ze tří částí je přitom přizpůsobena svému symbolickému významu. Například střední oblast rúpadhátu je složena z teras o čtvercových půdorysech a je detailně vyzdobena (což symbolizuje „oblast forem“), oproti tomu jsou hořejší terasy kruhových půdorysů, bez dalších zdobících reliéfů apod., což má vystihovat třetí sféru („oblast bez forem“).  V roce 1885 byla náhodně pod samou spodní části stavby objevena další základová část. Tato nově objevená základna obsahovala množství reliéfů, z nichž se 160 zabývá oblastí kámadhátu. Reliéfy jsou vytesány na kamenných panelech s krátkými nápisy, které zřejmě popisují pokyny pro sochaře pověřené vytesáním reliéfů. Skutečná základna je tak skryta jinou, jejíž význam badatelům dosud uniká. Dříve se mělo za to, že skutečná základna je skryta za další proto, aby byla chráněna před ničivými sesuvy půdy z kopce, na němž je Borobudur vystavěn. Podle jiné hypotézy však hořejší základna byla přidána dodatečně z toho důvodu, že původní základna byla chybně navržena podle Vástu šástry, indické starobylé příručky o architektuře a městském plánování. Bez ohledu na účel byla vrchní základna navržena a postavena velmi pečlivě a s propracovanými detaily.

Reliéfy.

Na Borobuduru se nachází přibližně 2670 samostatných basreliéfů (z toho 1212 dekorativních a 1460 reliéfů je narativních), které pokrývají fasády i balustrády. Pokrývají okolo 2500 m2 plochy a nacházejí se ve spodní ("kámadhátu") a střední ("rúpadhátu") části stavby.  Narativní panely vyprávějící příběhy o Sudhanovi a Manoharovi jsou seskupeny do jedenáctidílné série obepínající zdi chrámu o délce 3000 metrů. Ukrytá základna přitom zahrnuje první sérii o 160 panelech a zbývajících 10 sérií se nalézá na chrámových balustrádách a zdech ve čtyřech galeriích. Začínají na levé straně od východního přístupového schodiště. Narativní panely na zdech jsou vyobrazovány zprava doleva, zatímco na balustrádách jsou vyobrazeny zleva doprava. Takto jsou scény na reliéfech vytesány z důvodu "pradakšiny", čili rituálního obcházení chrámu (nebo jiného posvátného předmětu) ve směru hodinových ručiček, kdy daná stavba zůstává po pravé ruce.  Ukrytá základna dále zachycuje působení karmy. Zdi první galerie obsahují dvě série reliéfů na sobě, každá o 120 panelech. Horní část zobrazuje výjevy ze života Gautamy Buddhy, zatímco spodní část zdi s balustrádami v první a druhé galerii zachycují příběhy z minulých životů Buddhy. Zbývající panely jsou věnovány obrazům z putování Sudhany, jež bylo zakončeno nalezením dokonalosti v moudrosti.  160 ukrytých panelů neutváří souvislý příběh, ale každý panel poskytuje jednu kompletní ilustraci příčiny a následku. Jsou zde vyobrazeny různorodé, z hlediska buddhistické nauky negativní aktivity od planých řečí až po vraždu spolu s jejich následkem – trestem. Na reliéfech jsou však vyobrazeny i chvályhodné činnosti jako je štědrost a poutě ke svatým místům a jejich následná příčina v podobě odměny. Jsou zde však zachyceny i scény z každodenního života ze "samsáry".  Příběh začíná velkolepým sestoupení Buddhy Šákjamuniho z nebes Tušita a končí první promluvou v gazelím háji poblíž Benáresu. Reliéf zobrazuje narození Buddhy jako prince Siddhárthy, syna krále Šuddhódany a královny Máji v Kapilavastu (v dnešním Nepálu).  Příběhu předchází reliéfní zobrazení o 27 panelech se scénami příprav na zrození se v pozici bódhisattvy. Před narozením Buddhy měla totiž královna Mája sen o bílém slonu se šesti kly, který k ní přistoupil a oplodnil ji. Její sen byl vyložen tak, že její syn bude buďto pánem světa ("čakravartin") nebo buddha. Když královna Mája pocítila, že se blíží čas porodu, vydala se na cestu ke svým rodičům. V háji Lumbiní však pocítila, že porod již není možno déle odkládat, vystoupila z vozu, chytla se větve a z jejího boku vystoupilo dítě – princ Siddhártha, budoucí Buddha Šákjamuni. Příběh na panelech pak pokračuje až do doby, kdy se princ dosáhl buddhovství.  Džátaka obecně je příběh, který vypráví o předchozím životě prince Siddhárthy. Avadána je něco podobného jako džátaka s tím rozdílem, že hlavním protagonistou příběhu není sám Buddha, resp. bódhisattva, ale jiná významná osoba spjatá s buddhismem. Náměty z džátak i avadán jsou u Borobuduru zpracovány v jedné a té samé sérii reliéfů.  Prvních 20 níže položených panelů na zdi v první galerii zobrazují svaté činy Sudhany. Prvních 133 hořejších panelů v té samé galerii na balustrádách jsou věnovány 34 legendám z dźátakové sbírky "Džátakamála". Zbývajících 237 panelů zobrazuje příběhy z jiných zdrojů, stejně jako níže položené série a panely ve druhé galerii. Některé džátakové příběhy (např. příběh o králi Sibhim, předkovi boha Rámy) jsou vyobrazeny dokonce dvakrát.  Gandavjúha je příběh obsažený v poslední kapitole "Avatansaka sútry" a vypráví o Sudhanově neúnavném putování a hledání nejvyšší pravdy. Výjev zabírá dvě galerie (třetí a čtvrtou) a navíc polovinu galerie druhé; celkem se rozkládá na 460 panelech. Hlavní hrdina příběhu, mladý Sudhana, syn bohatého obchodníka, je vyobrazen na 16. panelu. Předchozích 15 panelů je přitom věnováno zázrakům, které se měly udát během Buddhova samádhi ve Šrávastí. Třetí galerie zobrazuje Sudhanovo hledání nejvyšší pravdy, během kterého navštívil množství učitelů a učenců, přičemž klíčovou roli v jeho hledání hrál Maňdžušrí. Poté, co se s ním Sudhana naposledy setkal, odebral se do příbytku Samantabhadry, což je vyobrazeno ve čtvrté galerii. Celá série reliéfů ve čtvrté galerii je věnována učení Samantabhadry. Narativní panely končí Sudhanovým nalezením dokonalosti v moudrosti a nejvyšší pravdy.

Sochy Buddhy.

Mimo výjevů z buddhistické kosmologie se na Borobuduru nachází řada soch Gautama Buddhy. Sochy Buddhy v lotosové pozici se nacházejí na pěti čtvercových teras ("rúpadhátu") i na terasách ve vrchní části stavby ("arúpadhátu").  Sochy Buddhy jsou umístěny ve výklencích střední části Borobuduru, dále na vnější straně balustrád, množství soch se však postupně snižuje s tím, jak se jednotlivé terasy se stoupající výškou zmenšují. První a druhé balustrády mají 104 výklenků, třetí 88, čtvrté 72 a pátí 64. Celkem je ve střední části umístěno 432 Buddhových soch. V nejhořejší části jsou sochy Buddhy umístěny do děrovaných stúp. První kruhová terasa má 32 stúp, druhá 24 a poslední, třetí, 16. Z původních 504 soch Buddhy bylo více jako 300 poškozeno a 43 chybí úplně (od znovuobjevení Borobuduru bylo mnoho hlav soch odcizeno pro muzea ze Západu). Většina soch Buddhů vypadají podobně, avšak často se liší v poloze rukou či v mudře, kterou předvádí.

Obnova.

Borobudur se dostal do zájmu odborné veřejnosti v roce 1885, kdy Yzerman, vedoucí Archeologické společnosti v Yogyakartě, učinil objev skryté základny. Mezi lety 1890–1891 byly pořízeny fotografie této nově objevené části Borobuduru. Objev přinutil vládu Nizozemské východní Indie, aby učinila kroky k ochraně památky. Roku 1900 vláda ustanovila komisi sestávající ze tří badatelů, kteří měli za úkol Borobudur prozkoumat. Jednalo se o kunsthistorika jménem Brandes, armádního inženýra Theodora van Erpa a konstrukčního inženýra Van de Kamera. V roce 1902 komise předložila vládě trojbodový návrh. Za prvé, bezprostřednímu nebezpečí, jaké stavbě hrozilo, je třeba zabránit úpravou rohů stavby, odstraněním kamenů, které ohrožují přilehlé části, zesílení prvních balustrád a obnova několika výklenků, chodeb, stúp včetně hlavní stúpy. Druhým bodem plánu bylo oddělit nádvoří stavby plotem a poopravit drenážní systém. Posledním, třetím bodem návrhu bylo nahradit všechny ztracené kameny, a naopak ty poškozené odstranit a spravit i hlavní stúpu. Celkové náklady byly odhadnuty na 48 800 guldenů.  Obnovovací práce probíhaly mezi lety 1907–1911 za použití anastylózní metody; práce vedl Theodor van Erp. Prvních sedm měsíců obnovovacích prací bylo vyplněno prohledáváním okolní zeminy, ve které se nacházely chybějící části stavby. Van Erp rozebral a přestavěl horní tři kruhové terasy se stúpami. Při pracích přišel na řadu dalších postupů, jak by se dal Borobudur opravit. Předložil proto vládě další návrh, na nějž vláda přikývla a van Erpův tým dostal dalších 34 600 guldenů potřebných pro další práce.  Díky omezenému rozpočtu stavby byly finance čerpány především na čistění soch a Van Erpovi se tak nepodařilo vyřešit problém s drenážním systémem. Během patnácti let se ještě více zhoršil stav galerijních zdí a na reliéfech se tak objevily nové trhliny. Van Erp použil beton, ze kterého se vyloužily alkalické soli a hydroxid vápenatý, což způsobilo další problémy, takže jen vzrostla potřeba další rekonstrukce.  Od té doby bylo provedeno několik rekonstrukčních prací, které však nebyly dostatečně velké na to, aby zajistily úplnou ochranu stavby. Koncem šedesátých let 20. století byla indonéská vláda požádána, aby udělal rozhodný krok v ochraně stavby. V roce 1973 byl vytvořen rozsáhlý plán na obnovu celé stavby. Pod záštitou indonéské vlády a UNESCO proběhla v letech 1975–1982 rozsáhlá renovace Borobuduru. Byla stabilizována základna stavby a bylo vyčištěno 1460 panelů. Renovace chrámu zahrnovala hlavně rozsáhlé práce na pěti čtvercových terasách a oprav drenážního systému. Celá rozsáhlá renovace zaměstnala okolo 600 lidí a stála 6 901 243 amerických dolarů. Poté, co byla renovace dokončena, byl roku 1991 Borobuduru přijat mezi památky světového dědictví.

Borobudur je chrámový komplex mahájánového buddhismu v indonéském Magelangu na Střední Jávě. Skládá se z šesti čtvercových teras završených třemi kruhovými terasami, celá stavba je poseta 2672 reliéfními panely a 504 sochami Buddhy. Hlavní stúpa, umístěná na vrcholu stavby ve středu nejvýše položené terasy, je obklopena 72 sochami Buddhy sedících uvnitř menších perforovaných stúp.

Le temple de Borobudur (en indonésien'et en javanais ') est une importante construction bouddhiste, bâtie aux à l’époque de la dynastie Sailendra dans le centre de l’île de Java en Indonésie.


Vývoj.

Historie vzniku těžkého čtyřmotorového bombardéru TB-3 spadá již do roku 1925. Následujícího roku začaly práce v konstrukční kanceláři A. N. Tupoleva, které trvaly až do roku 1929. Byl zkonstruován letoun, který dostal označení ANT-6. Na podzim roku 1930 byly prováděny jeho první zkoušky, jejichž výsledky byly neuspokojivé. Došlo ke změně pohonu, kdy se za americké motory Curtiss Conqueror instalovaly sovětské M-17. 10. října 1932 proběhly státní zkoušky, které tentokrát dopadly úspěšně. Sériová výroba s přiděleným oficiálním názvem TB-3 se rozběhla ještě téhož roku. Od roku 1934 se začaly vyrábět modernizované TB-3 s motory M-34R. Roku 1937 se podařilo posádkám čtyř těchto upravených letadel přistát na led v oblasti severního pólu.  Celkem bylo vyrobeno 819 letadel všech verzí TB-3.

Vojenské užití.

Bombardéry TB-3 se účastnily koncem třicátých let bojů Sovětského svazu s Japonskem, v Zimní válce s Finskem, zúčastnily se i přepadení Polska. V roce 1941 již byly zcela zastaralé, avšak dále působily zejména v námořním letectvu. Poslední akce nad pevninou se konaly roku 1941 v zimě u Moskvy. Díky mohutnosti křídel byly používány jako nosiče dvou podvěšených stíhacích letounů Polikarpov I-16, této sestavě se říkalo "Zvěno". Nejznámějšími akcemi těchto sestav jsou nálety na rumunská naftová pole, kdy I-16 se zavěšenými 250kg bombami byly 40 km před cílem odpoutány a shodily bomby na nádrže s naftou. TB-3 byly též určené pro noční bombardování, sloužily jako výsadková či transportní letadla po dobu celé Velké vlastenecké války.

Externí odkazy.

Kamuflážní schémata letounu Tupolev TB-3

Tupolev TB-3 (Тяжелый бомбардировщик, "Těžký bombardér") byl těžký bombardér používaný sovětským letectvem ve 30. letech a na počátku 40. let.

Le Tupolev TB-3 ou Tupolev ANT-6 (en russe "Туполев ТБ-3/АНТ-6") est un bombardier quadrimoteur. 6 ont été livrés à Force aérienne de la république de Chine durant la guerre sino-japonaise.


Život.

Young, člen Národní gardy, dosáhl hodnosti seržanta (což dokazují jeho fotografie), ale předtím, než šel do akce, požádal o snížení hodnosti na vojína. Výsledkem jedné nehody v dětství totiž bylo, že se zhoršovaly jeho problémy se zrakem a sluchem. Původně vstoupil do Národní gardy, protože si myslel, že by kvůli zdravotním problémům nebyl do normální armády přijat. Když byla jeho jednotka povolána, obával se, že hodnost seržanta by na něj vrhla přílišnou odpovědnost. Když byl vyšetřen doktorem roty, zjistilo se, že Young byl nyní téměř zcela hluchý, a tak se vrátil do aktivní služby s hodností vojína.  Youngova četa byla 31. července 1943 na Nové Georgii držena pod intenzivní palbou z japonského kulometného hnízda, skrytého na 70 metrů vzdálené vyvýšenině. Young byl zraněn již při první salvě. Když se však začala četa stahovat, Young vykřikoval, že vidí na nepřátelské postavení, a začal se k němu plížit. Další dávka z kulometu ho ovšem opět zasáhla a způsobila mu další zranění. I přesto ale pokračoval, přitahujíce na sebe nepřátelskou palbu, ačkoliv sám měl pouze pušku. Když byl konečně dostatečně blízko kulometného hnízda, naházel do něj ruční granáty, při tom byl ale znovu střelen, tentokrát již smrtelně. Tím, že odklonil střelbu japonského kulometu, umožnil Young své četě, aby se stáhla beze ztrát. Zároveň se mu také povedlo uštědřit nepříteli nemalé ztráty.  V roce 1949 byly Youngovy ostatky převezeny zpět do Spojených států a v nyní je pohřben na McPhersonově hřbitově v Clyde v Ohiu. Je po něm pojmenován Park Rodgera Younga ve Fremontu v Ohiu.  Je po něm pojmenován také kurz noční infiltrace na Fort Benning, v Georgii. Jedním z požadavků pro dokončení Vojenské školy armády Spojených států je plazení přes 100 metrů přes písek, bláto a vodu, zatímco nad vojáky se střílí „ostrými“ z kulometů M60 nebo M240B. Vojáci také musí reagovat na simulaci dělostřelecké palby a světlice, které jsou vystřelovány náhodně během cvičení. Původně se ostré kulky střílely ve výši hrudníku, ale v posledních letech bylo stanoveno, aby se střílely tak, aby přeletěly nad hlavou i stojící osobě.  Ve vědecko-fantastickém románu "Hvězdná pěchota" Roberta A. Heinleina je po něm pojmenován korvetní transportér "Rodger Young" a je zde také několikrát zmíněna píseň "Balada o Rodgeru Youngovi", kterou napsal Frank Loesser. Na závěru knihy je také několik slov o jeho chrabrosti.  Od roku 1946 do poloviny 50. let existoval v Los Angeles projekt pro péči o veterány známý jako Vesnice Rodgera Younga.  z „The Ballad of Rodger Young“ Franka Loessera  Překlad

Rodger Wilton Young (28. dubna 1918 – 31. července 1943) byl americký pěšák, který bojoval v druhé světové válce. Byl zabit v akci v Nové Georgii, když zachraňoval svoji četu. Za své akce obdržel posmrtně Medaili cti.

Rodger Wilton Young, né le et mort le, est un militaire américain de la Seconde Guerre mondiale. Membre de l'infanterie, il est tué sur l’île de Nouvelle-Géorgie durant la campagne du Pacifique en aidant ses compagnons d’arme à se retirer alors qu’ils sont sous le feu ennemi. Pour son action héroïque, il reçoit à titre posthume la plus haute décoration militaire américaine, la Medal of Honor.


Programme spatial de l'Union soviétique et de la Russie

Historie.

Sovětský kosmický program byl založen v rámci pětiletky v druhé polovině padesátých let a od začátku byl koncipován jako projekt na podporu sovětské armády, která se tak snažila dosáhnout vojenské převahy nad kapitalistickým světem. V lednu 1956 byly schváleny plány umělých družic Sputnik, vojenských průzkumných satelitů Zenit a na rok 1964 byl plánován let prvního člověka do vesmíru. Na pozdější dobu byl též plánován let bez lidské posádky na Měsíc. Let prvního Sputniku se uskutečnil 4. října 1957.  Po úspěšném letu prvního Sputniku, který byl sovětskou propagandou využit jako demonstrace technologické převahy Sovětského svazu, bylo rozhodnuto uspíšit program na let prvního člověka do vesmíru, který byl spojen s programem Zenit s cílem vytvořit vesmírné plavidlo Vostok. Nejprve byl do vesmíru poslán 3. listopadu 1957 pes Lajka v lodi Sputnik 2. První let člověka do vesmíru se uskutečnil 12. dubna 1961, kdy Jurij Gagarin obletěl v kosmické lodi Vostok 1 Zemi a úspěšně přistál. Ačkoliv měl sovětský kosmický program zpočátku navrch a byl vždy o krok před NASA, díky ekonomickým problémům svůj náskok ztratil. Poprvé se to projevilo v „boji o Měsíc“, kde jako první přistáli Američané v rámci programu Apollo. Sovětský kosmonaut nikdy na povrch Měsíce nevkročil a jejich výzkum se omezil pouze na nepilotované sondy. Luna 9 byla první sondou která v roce 1966 přistála na Měsíci a Luna 16 v roce 1970 z Měsíce přivezla vzorky hornin. Po Měsíci též jezdila první vozítka Lunochod.  Sovětskému programu je připisováno prvenství v první sondě na povrchu Marsu, přestože sonda Mars 3 fungovala na povrchu jen několik desítek sekund a nevrátila žádná identifikovatelná data a nepočítá se tak mezi úspěšné. V letech 1970 - 1983 se několika sondám programu Veněra jako prvním podařilo dosáhnout povrchu Venuše a odeslat mimo jiné snímky povrchu. Poté se soustředil další vývoj na budování orbitálních stanic, kde byl sovětský kosmický program relativně úspěšný. Nejznámější orbitální stanicí se stal Mir, který se začal stavět v 80. letech a skončil v roce 2001 úmyslným navedením do atmosféry, kde shořel.  Posledním významným počinem sovětské kosmonautiky byl raketoplán Buran. Jeho vývoj započal v roce 1976 a výsledek byl hodně podobný raketoplánu NASA. V rámci programu byl vyvinut raketový nosič Eněrgija a dosud největší letadlo světa, Antonov An-225. Jediný nepilotovaný let Buranu se uskutečnil v roce 1988. Celý program byl velmi finančně nákladný a na další lety již nedošlo. Program byl v roce 1993 ukončen. Ruský kosmický výzkum pokračuje po roce 1992 založením agentury Roskosmos, která spolupracuje na projektu ISS a vyslala první kosmické turisty.

Programy.

Sovětský kosmický program provozoval řadu projektů:

Sovětský kosmický program je předchůdce dnešního Roskosmosu, který přinesl řadu prvenství v dobývání vesmíru. Jako první vypustil do vesmíru umělou družici, poslal do vesmíru prvního kosmonauta a získal též řadu prvenství v průzkumu planet sluneční soustavy. Svou historii „zakončil“ raketoplánem Buran.

Le programme spatial russe regroupe l'ensemble des activités spatiales civiles ou militaires de la Russie. Celle-ci a hérité dans le domaine de l'astronautique de la majorité des réalisations de l'Union des républiques socialistes soviétiques qui avait dominé la scène spatiale au début des années 1960. Ce même programme qui a été créé par Sergueï Korolev le 31 juillet 1956. La Russie reste aujourd'hui la deuxième puissance spatiale mondiale avec des activités très diversifiées. Elle joue notamment un rôle majeur dans la Station spatiale internationale en fournissant un tiers des composants et en assurant pour le compte des autres participants à la fois la relève des équipages et une partie du ravitaillement en consommables. La Russie dispose d'une gamme complète de lanceurs qui sont utilisés à la fois pour satisfaire des besoins domestiques et pour répondre à la demande commerciale internationale. La Russie possède son propre système de navigation par satellite Glonass ainsi que d'un réseau national de télécommunications s'appuyant sur une constellation de satellites télécommunications placées à la fois en orbite haute (Molnia) et géostationnaire. La composante spatiale militaire est également importante avec une flotte de satellites de reconnaissance et de satellites d'alerte avancée.


Příčiny války.

Již od skončení první makedonské války v roce 205 př. n. l. panoval mezi Makedonií a Římem křehký mír. Římané byli dosud zaměstnáni bojem s Hannibalem, který skončil teprve po vítězství v bitvě u Zamy v roce 202 př. n. l. Makedonský král Filip V. se zatím snažil využít římské zaneprázdněnosti k rozšíření vlastních územních zisků v Ilýrii z prvního konfliktu s Římany. Protesty římského senátu ho sice na nějaký čas zastavily, ovšem pokračující nepřátelské akce Filipa stále více přibližovaly k novému střetu s Římem. Na místo Ilýrie chráněné Římany, se král rozhodl upevnit svůj stávající vliv v řeckých obcích. Filip uzavřel tajnou dohodu se seleukovským panovníkem Antiochem III., v níž si oba králové rozdělili území nestabilního ptolemaiovského Egypta. Antiochos napadl jižní Sýrii a Palestinu, zatímco Filip se obrátil na východ. Jeho cílem byla Thrákie a kontrola námořních tras z oblasti Černomoří do Středozemního moře.  V roce 201 př. n. l. vyslal Filip mocné loďstvo proti Rhodu a pergamskému králi Attalovi I. Udatní Rhoďané ale makedonskou flotilu potopili, což podnítilo Řeky, kteří byli tehdy podrobení Makedoncům, aby povstali proti králi a požádali římský senát o pomoc. V témže roce dorazily do Říma delegace Pergamu, Rhodu a Athén, všechny se stejným cílem: přimět Římany k zásahu proti makedonské agresi. Římané Filipovi nikdy nezapomněli jeho spojenectví s Hannibalem během druhé punské války. Senát se proto dychtivě chopil příležitosti pomstít se makedonskému králi, ovšem lidové shromáždění válku nejprve odmítalo, neboť lid byl ještě příliš oslaben sotva skončeným bojem na život a na smrt proti Hannibalovi. V opakovaném hlasování však bylo vyhlášení války nakonec schváleno. Senát zatím vyslal k Filipovi poselstvo s ultimátem, v němž mu zakazoval vést v Řecku válku, což král rezolutně odmítl.  Motivy Římanů k rozpoutání druhé makedonské války spočívaly v zabránění dalšímu mocenskému růstu makedonského království, ovšem stejně důležitým vedlejším záměrem Římanů bylo posílení vlastního vlivu v Řecku.

Průběh války.

Na začátku roku 200 př. n. l. napadlo Filipovo vojsko athénské území v Attice. Další armáda, jíž velel král osobně, směřovala k pobřežním městům v Thrákii. Ve stejném roce zahájili své válečné operace i Římané, když se konzul Publius Sulpicius Galba vylodil s dvěma legiemi v Apollonii.  Na konci roku Galba vydrancoval makedonské pohraničí, pak se přesunul do Ilýrie, aby se zmocnil tamních Filipových držav. Současně římská flotila obeplula Řecko, kde mělo Filipovi zabránit v dobytí zdejších "poleis". V roce 199 př. n. l. přesvědčili Římané aitólský spolek, aby se opět zapojil do konfliktu proti Makedoncům. Římské vedení války se však vyznačovalo nerozhodností a váhavostí. Galba a jeho nástupce Publius Villius Tappula strávili téměř dva roky prakticky v nečinnosti, během níž se mohli Římané pochlubit pouze pramalými úspěchy. V této době nedokázala ani jedna z válčících stran dosáhnout jakékoli strategické převahy.  V roce 198 př. n. l. přibyl k římskému vojsku v Řecku nový schopný velitel, konzul Titus Quinctius Flamininus, jenž se ihned po svém příchodu energicky vrhl do boje proti Makedoncům. Během vyjednávání s makedonským králem, předložil Flamininus Filipovi dvě podmínky: stažení makedonských posádek z Řecka a uznání svobody řeckých poleis. Třebaže král znovu odmítl, přineslo vyjednávání očekávaný vedlejší efekt, neboť dosavadní spojenec Makedonců, achajský spolek, vstoupil do války jako spojenec Římanů. Flamininus se následně střetl s Filipem v menší potyčce na řece Aoos, z které Římané vzešli vítězně, což jim umožnilo vpadnout do Thesálie a přenést tak válku bezprostředně na makedonské území. Ještě před příchodem zimy Římané oblehli a dobyli četná thesálská města, poté se stáhli do Fókidy, kde strávili zimu.  Na konci roku 198 př. n. l. obnovily obě strany mírové rozhovory, v nichž Flamininus uplatnil svoji politickou prozíravost. Pokud by ztratil svoji konzulskou pravomoc, hodlal válku ukončit sjednáním míru. V případě, že by byl opětovně zvolen do konzulského úřadu, přál si pokračovat v boji. Filip zatím jednání úmyslně zdržoval a současně vyslal vyjednavače do senátu. Zatímco bylo královo poselstvo na cestě, pověřil senát Flaminina, aby jako prokonzul nadále velel vojsku v Řecku. Vyjednávání s Filipem bylo ukončeno a Flamininus se mohl pustit do plánování další kampaně.  Na počátku jara 197 př. n. l. vytáhl Flamininus se svými dvěma legiemi veteránů společně se silným doprovodem spojenců (asi 8 000 převážně Aitólů) znovu do Thesálie. Římané pokračovali v dobývání thesálských měst, načež Filip shromáždil vojsko o síle 25 000 mužů a vyrazil s ním vstříc nepříteli. Obě armády se po krátkém manévrování setkaly u Kynoskefal. V tomto prvním otevřeném střetnutí mezi římskou legií a klasickou makedonskou falangou získala navrch flexibilita legie. Makedonci utrpěli v bitvě těžké ztráty, pročež Filip neměl jiné volby než přijmout mír za velmi nevýhodných podmínek.

Uzavření míru.

V roce 196 př. n. l. byla dojednána mírová smlouva, v níž Filip ztratil kontrolu nad strategicky důležitým Korintem, Eretrií a Demetriadou, stejně jako vládu nad Thesálií. Kromě toho se zavázal zaplatit Římanům 1000 talentů jako odškodnění, rozpustit celou svou flotilu s výjimkou šesti lodí a poskytovat Římanům vojenskou pomoc. Nadále si však směl ponechat vládu nad Makedonií, poněvadž Římané považovali za mnohem vážnější hrozbu seleukovského krále Antiocha III. Makedonské království mělo tudíž posloužit jako nárazník proti případné expanzi seleukovské Sýrie.  Řím, jenž krátce po skončení druhé punské války stále ještě disponoval pouze omezenými lidskými zdroji, nebyl schopen trvale obsadit Řecko, nicméně bystrý Flamininus obrátil tento nedostatek ve výhodu, když na isthmických hrách v roce 196 př. n. l. prohlásil Helény za osvobozené. Obyvatelé Řecka měli od nynějška žít svobodně podle vlastních zákonů a zvyků. Tímto vystoupením získal Flamininus obdiv a vděčnost Helénů, která trvala ještě po staletí, a zároveň tak dosáhl dalšího důležitého cíle: Řekové neschopní sami se ubránit okolním říším, pociťovali vůči Římanům náklonnost a loajalitu za to, že definitivně skoncovali s nenáviděnou makedonskou hegemonií. Zasahováním do řeckých záležitostí tak Římané rozšířili sféru svého vlivu na východ, aniž by byli nuceni zde umístit jedinou legii. V roce 194 př. n. l. opustili poslední římští vojáci Řecko, ve skutečnosti se však řecké obce staly faktickým římským protektorátem.

Druhá makedonská válka (200 až 197 př. n. l.) byla svedena mezi Makedonií, které vládl král Filip V. Makedonský, a římskou republikou, která byla podporována svými spojenci Pergamem a Rhodem.

La deuxième guerre macédonienne (200 à 197 av. J.-C.) oppose Philippe V, roi de Macédoine, aux Romains, appelés à l'aide en 201 par Pergame et Rhodes après la bataille de Chios dans le contexte de la Première guerre crétoise. Cette nouvelle guerre de Macédoine, tournant historique de la période hellénistique, marque le début de l'impérialisme romain en Grèce. Elle se termine par la victoire des légions romaines à la bataille de Cynoscéphales.


Historie hazardu.

Mnoho hazardních her provozovaných v současných kasinech se inspirovalo z historicky doložených her. První zmínky o hazardních hrách sahají až do letopočtu 2400 př. n. l. Je obecně známo, že gamblerství bylo vždy rozšířeno ve všech sociálních skupinách, jakkoliv to mohly být hry různého typu. Již v dobách antické Římské říše zákonodárci nařizovali, aby se všechny děti naučily zacházet s kostkami a hrát s nimi. Francie si připsala prvenství ve vynálezu hracích karet v roce 1387. Balíčky karet se začaly masově vyrábět po vynálezu knihtisku mohučským občanem Johannesem Gutenbergem kolem roku 1450. Napoleon Bonaparte se rád věnoval hře zvané "vingt-et-un" („jednadvacet“), která je dnes známa jako blackjack či oko.

Hry provozované v kasinech.

Zákazníci v kasinech mohou hrát v hracích automatech nebo dalších hrách závisejících na náhodě (ruleta) a některých případech na dovednostech (blackjack, poker). Hry obvykle mají matematicky předurčenou vyhlídku, že kasino vydělává pomocí malé procentuální výhody, kterou má kasino nad hráčem. Toto číslo se liší především na typu zvolené hry, kdy mezi nejvýhodnější patří například blackjack či videopoker. Naopak největší výhodu kasino má u hracích automatů.  Mezi nejrozšířenější hry v kasinech patří:

Baccarat.

Mezi hlavní znaky hry baccarat (nebo bakarat) patří vysoké sázky mezi dvěma soupeři, z nichž jeden představuje „rozdávajícího“ a druhý "hráče". Každý táhne karty a snaží se přehrát druhého tak, že se co nejvíce přiblíží součtu "devět". Ve skutečnosti není třeba žádné zvláštní zručnosti, atraktivní na hře jsou vysoké sázky a skutečnost, že podíl podniku proti hráči je jedním z nejmenších ze všech kasinových her.

Blackjack.

Název „blackjack" je odvozený od zvláštního bonusu, který hráč získal za kombinaci pikového esa a černého spodka (křížový nebo pikový spodek, angl. black jack). Tento aspekt hry v průběhu let zastaral a není už součástí pravidel, ale hra si tento název zachovala. V mnoha kasinech je blackjack nejpopulárnější hazardní hrou. Má v sobě rysy, které hru dělají mimořádně zábavnou. Hráči především ovládají své vlastní karty a mohou hrát podle vlastního uvážení. V českém prostředí se lze setkat také se hrou Oko bere, která je často chybně považována právě za blackjack. Obě hry se hrají velmi podobně, ovšem zatímco blackjack se hraje s balíčkem o 52 kartách, Oko bere se hraje s balíčkem 32 karet.

Kostky.

Mezi všemi hrami s kostkami je "craps" považován za hlavní hazardní hru od Las Vegas až po Monte Carlo. Zisk kasina u hry craps je u základní verze pouze 1,4%, ale u většiny dalších sázek je výrazně vyšší.

Keno.

Na hře keno je lákavé, že při velkém štěstí lze vyhrát např. 10 000 dolarů z jednoho vloženého dolaru. Šance na takovou výhru je 1 : 379 639.

Ruleta.

Ruleta je královnou hazardních her. Ačkoliv sázecí poměry jsou vždy v hráčův neprospěch, může s trochou štěstí vyhrát velkou částku peněz. U jednočíselných sázek je vyplácená výhra 35:1 lákavě vysoká. Skutečný matematický sázecí poměr je u evropské rulety 36:1, což dává podniku zaručený podíl 2,7%. Samozřejmě je to při Americké verzi ruletě jiné, a to 1:37. Přestože je ruleta velmi nepředvídatelná, existují strategie, podle kterých je možné zvýšit své předpoklady na výhru. Rovněž existují pravidla, která snižují výhodu kasina a hráči tak v dlouhodobém horizontu prohrají méně. Jmenují se "La partage", "En prison" a "Surrender".

Sloty (hrací automaty).

Návratnost sázek v hracích automatech pro hráče se pohybuje okolo 80 až 90%, ale leckdy i méně, což je ve srovnání např. s blackjackem (návratnost okolo 98%) poměrně málo. Proto je nutno si takovou hru dobře rozmyslet. Automaty, které náhodně generují čísla, tzv. RGN (Random Number Generator) jsou prakticky neporazitelné, přesto existují případy, kdy se lidem podařilo automaty oklamat. K jedné skupině se přiřazuje manipulace s hardwarem, konkrétněji se zásobníkem mincí. V další kategorii se hráčům podařilo oklamat software automatů a uhodnout algoritmus. Právě zde vzniká nejrychleji závislost na hazardních hrách, tedy patologické hráčství známé také jako gamblerství.

Rozšíření kasin ve světě.

Online kasina.

Vznik internetu umožnil provoz kasin i v online prostředí. Hráči nemusí navštěvovat kamenné pobočky, ale hrají ze svého počítače, případně i mobilních zařízení. Od 1. ledna 2017 vešel v platnost nový zákon o hazardních hrách, který online kasinům zavádí povinnost získání licence. Tyto licence uděluje Ministerstvo financí České republiky. V současné době je jediné licencované online kasino Fortuna Vegas, které provozuje společnost Fortuna Entertainment Group. V online kasinech hráči mají možnost hrát i za virtuální měnu bitcoin.

Kasino je podnik, kde se provozují určité typy hazardních her. Kasina jsou běžně sdružena nebo umístěna poblíž hotelů, restaurací a obchodů. Při hrách se zde obvykle používají speciální žetony, které je třeba si zakoupit předem. Eventuální výhra je také v žetonech, které si hráč při odchodu z kasina vymění za reálné peníze u obsluhy. Největší kasina jsou v Monte Carlu, Las Vegas, Macau nebo v Atlantic City.

Un casino, ou établissement de jeux, est un lieu ouvert au public, légal et contrôlé, qui propose des jeux d'argent, généralement de hasard (les « jeux de casino » et « jeux de table »).


Historie.

Klokan parma byl poprvé popsán vědcem a biologem Johnem Gouldem v roce 1840. Byl určitý čas považován za druh v přírodě vyhynulý. Proto byly zahájeny pokusy znovu odchovat volně žijící populace zvířat, která byla dříve dovezena na Nový Zéland a z chovů zoologických zahrad. Před 30 lety byla ve východním Novém Jižním Walesu poprvé opět objevena volně žijící zvířata. V současnosti tento druh není hojný, avšak jeho přežití se zdá být zajištěno.

Charakteristika.

Délka klokana parma je 45 až 53 cm, ocas je stejně dlouhý. Jeho hmotnost je 3,2 až 6 kg, to je jen desetina hmotnosti klokana rudého. Rozdíl mezi samcem a samicí je téměř neznatelný, samec je však těžší a má silnější přední nohy. Živí se převážně zelení, ale i ovocem a zeleninou. Jsou aktivní převážně v noci. Ve volné přírodě se dožívají věku šest až osm let, v zajetí je to jedenáct až patnáct let.  Mají vzpřímené uši s kulatými špičkami, šedohnědý hřbet a krk, břicho bílé. Mívají i bílý pruh na zádech.

Ekologie.

Klokani parma žijí v severovýchodním Novém Jižním Walesu, v úzkém pruhu podél pobřeží. V přírodě žije samotářsky a skrytým způsobem života v oblasti hustých lesů a deštných pralesů. Obývá blahovičníkové lesy s hustým podrostem, ale k pastvě potřebuje i malé lesní paseky. Nejpříznivější je pro něj vlhké podnebí.  Klokan parma žije v malých skupinkách, většinou po třech kusech. Většinou se jedná o jednoho samce a dvě samice. Je možné, že samotářské samice nebudou tvořit skupinu a budou putovat sami.  Samice je březí 33 - 36 dní a rodí většinou jedno mládě. Jsou to vačnatci, proto odchovávají mláďata ve vaku. Ve vaku většinou mládě stráví sedm měsíců. Samci o samice bojují a o mláďata se nestarají. Ty dosahují pohlavní dospělosti v 16 měsících života, samci ve 24 měsících.

Predátoři.

Mezi přirozené nepřátele klokana parma patří pes dingo či liška. Pro mláďata jsou nebezpeční dravci či velcí hadi.

Chov v zoo.

V Evropě je chován ve více než 80 zoo. V rámci Česka se jedná o tato zařízení:  Do roku 2014 byl klokan parma chován též v Zoo Děčín. V roce 2018 ukončil chov Zoopark Vyškov. V minulosti byl chován rovněž v Bioparku Teplice. Na Slovensku je tento druh k vidění v Zoo Bratislava a Malkia parku, v minulosti rovněž v Zoo Bojnice a Zoo Košice.

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha je klokan parma chován od roku 2002. První jedinec byl získán darem, o něco později byla získána samička nalezená na staveništi na okraji Prahy. Ke konci roku 2017 byl chován jeden pár. V průběhu roku 2018 byl zaznamenán odchov. Na konci roku 2018 pak byl opět chován pár těchto zvířat. V únoru 2020 byla ze Zoo Plzeň dovezena samice. V březnu téhož roku přišlo na svět mládě.  Dříve byl chován v horní části zoo. Aktuálně se však o jeden z druhů expozičního celku australské fauny a flory nazvaného Darwinův kráter. Tato expozice dokončená v roce 2020 je umístěna v dolní části zoo pod Rákosovým pavilonem.

Klokan parma ("Macropus parma)" je nejmenší druh klokana z rodu "Macropus". Je šedohnědé barvy s bílým hrdlem a tmavým pruhem uprostřed přední poloviny zad.

Le Wallaby de Parma (Macropus parma) est une espèce de wallaby qui a été décrite pour la première fois par le naturaliste John Gould dans les années 1840. Animal craintif vivant dans les forêts sclérophylles du sud de la Nouvelle-Galles du Sud, il n'a jamais existé en grande quantité et dès la fin du il semblait disparu.


Vznik jména.

Pověst o králi Gambrinovi se tradovala od středověku a byla zaznamenána roku 1543 v bavorské kronice Burkarta Wallise. Podle této pověsti začal král Gambrinus jako první vařit pivo, když se tomu naučil od Isis, staroegyptské bohyně úrody a hodokvasu.  Historie vaření piva je mnohem starší, než ona středověká pověst. Pivo se vařilo ve starověké Mezopotámii i v Egyptě. O pšeničném pivě se několikrát zmiňuje i Bible.  Král Gambrinus má zdánlivě latinské jméno, ale je zkomoleninou titulu Jean Primus = Jan První. Byl to ve skutečnosti Jan I. Brabantský. Při bitvě u Worringenu nedaleko Kolína nad Rýnem dne 5. června 1288 porazil se svými spojenci lucemburského hraběte Jindřicha III., a tím definitivně připadlo vévodům brabantským Limbursko. Na prosbu bruselského sladovnického cechu se poté stal jeho čestným předsedou (patronem), a od té doby býval v cechovních místnostech vyobrazen jako opulentní usměvavý muž s věncem z chmelových ratolestí na hlavě a s pohárem pěnícího piva v ruce. Stal se tak častým nástupcem římského boha Dionýsa a novověkým patronem pivovarnictví, nejprve v Brabantsku, tj. na území dnešní severní Belgie a jižního Nizozemí (Brusel, Lovaň, Antverpy, Breda, Hertogenbosch, Tilburg), od doby barokní také v ostatních "pivařských" zemích.  V Čechách je tradice krále Gambrina doložena teprve spíše až z 19. století, například obrazy ve sbírce Národního muzea v Praze, či názvem pivnice "U krále Brabantského" v Praze na Malé Straně.  Na konci 19. století byl už Gambrinus i v Čechách všeobecně populární postavou. Ve své propagaci ho používal například pražský pivovar na Smíchově. Pod názvem Gambrinus byly na přelomu 19. a 20. století v Česku prodávány také známkově chráněné „pivní bonbony“.  Ke změně názvu tohoto plzeňského piva vedly v roce 1919 prozaické reklamní důvody. Původní název "Pilsner Kaiserquell" byl až příliš spojován se starým Rakouskem a jeho císařem. Co však v 19. století fungovalo jako dobrý marketingový tahák, bylo po vzniku republiky v roce 1918 už považováno za nevhodný anachronismus.

Druhy českého piva značky Gambrinus.

Pod všemi druhy českého piva Gambrinus je podepsán vrchní sládek pan Jan Hlaváček. První pivní etiketa piva značky Gambrinus byla použita v roce 1920.

Další pivovary užívající značku Gambrinus.

Tato značka je užívána i mnohými jinými pivovary v Německu nebo Dánsku. V Mendigu (Porýní-Falc) se koná každý druhý rok pivní slavnost Gambrinusfest.

Gambrinus je značka jednoho z nejprodávanějších piv v České republice. V letech 2006 a 2007 mu patřila zhruba čtvrtina českého trhu. Pivovar Gambrinus Plzeň získal ochrannou známku "Plzeňský Gambrinus" v roce 1919 po vzniku samostatného Československa. Totéž pivo se však v Plzni pod jiným názvem vařilo už od roku 1869, kdy vznikl tamní "První akciový pivovar". Pivovar je od roku 1994, kdy byla dokončena privatizace, součástí společnosti Plzeňský Prazdroj a.s.

La Gambrinus est une bière blonde tchèque de fermentation basse de type pils produite par la brasserie Gambrinus appartenant à la compagnie Plzeňský Prazdroj (ou Pilsner Urquell).


Život.

Alexis Carrel se narodil 28. června 1873 v Lyonu jako syn obchodníka. Otec brzy zemřel a vychovávala jej matka. Studoval ve škole sv. Josefa a na univerzitě v Lyonu, kde získal v r. 1900 titul doktora medicíny. Již během studia se zaměřil na cévní chirurgii, stal se členem učitelského sboru. Ve funkci prosektora učil anatomii a experimentální chirurgii. Vypracoval nové operační techniky cévního stehu, používal velmi jemné jehly a nástroje. Při operacích dbal o přísné dodržování sterility a proto nedocházelo ke komplikacím s bakteriální infekcí. O svých zkušenostech psal články do vědeckých časopisů již od r. 1896. V roce 1902 publikoval v "Lyons Medical" techniku pro konečnou anastomózu krevních cév. Na univerzitě jeho práce nebyla náležitě hodnocena, lékařská fakulta ho odmítla přijmout do svého chirurgického týmu, a proto se rozhodl opustit Francii. Přispělo k tomu i jeho svědectví o zázraku v Lurdech, které poškodilo jeho pověst mezi akademickou komunitou.  Od r. 1904 Carrel pracoval na katedře fyziologie univerzity v Chicagu, kde ve spolupráci s Charlesem Guthriem vyvinuli unikátní metodu cévního stehu. Nedostatečné finanční zajištění výzkumu na univerzitě přimělo Carrela v r. 1906 k přestupu do Rockefellerova institutu v New Yorku. Zabýval se možností transplantací tkání a celých orgánů. V r. 1908 provedl první autotransplantaci ledvin psa a pokračoval i s jinými orgány (srdce, štítná žláza). Byl průkopníkem transplantace orgánů. Zaměřil se na kardiochirurgii a v r. 1910 provedl první experimentální bypass. V r. 1912 získal Nobelovu cenu za fyziologii a lékařství jako uznání práce v oblasti cévních stehů a experimentální transplantace tkání a orgánů. Ve svých devětatřiceti letech se stal nejmladším laureátem a prvním vědcem odměněným za svou práci mimo svou vlastní zemi. Jeho pokusy s uchováním srdce kuřete v živném roztoku na dlouhou dobu otevřely cestu dalším odvětvím výzkumu  V r. 1913 se oženil s Anne-Marie-Laure Gourlez de La Motte, vdovou s jedním synem. Vlastní děti neměli.  V r. 1914 se po vypuknutí války vrátil do Francie a ve francouzské armádě sloužil jako lékař. Vedl nemocnici a výzkumné středisko v Compiègne, kde mu manželka pomáhala jako zdravotní sestra. S anglickým chemikem Henrym Drysdale Dakinem zavedl nový způsob léčby poranění ( známý pod názvem Carrel-Dakinova metoda) a zachránil tak mnoho životů. Za jeho objevy a zásluhy mu byl udělen řád Čestné legie a další vyznamenání z USA, Belgie, Velké Británie a Švédska.  Po návratu do Rockefellerova institutu se stal prvním ředitelem nové nemocnice určené k výcviku vojenských a civilních chirurgů a jejich pomocníků.  V oblasti výzkumu se zabýval možností použití umělého srdce a s Charlesem Lindberghem pracoval na vytvoření mimotělního oběhu a možnosti uchování orgánů vyňatých z těla pro transplantaci. V r. 1938 spolu napsali knihu Kultura orgánů. Ve spolupráci s francouzským chirurgem Theodorem Tuffierem, který byl průkopníkem hrudní chirurgie, provedl Carrel na srdci úspěšnou sérii valvotomií a ve spolupráci s M.T. Burrowsem vyvinul sarkomové buňky v tkáňových kulturách technikou Harrison.  V roce 1935 publikoval knihu Člověk, tvor neznámý ("Man, the Unkonwn"), která zaznamenala celosvětový úspěch, ale stala se také předmětem diskusí. Jako stoupenec eugeniky vyjádřil názor, že vědecké poznatky by mohly přinést lidstvu osvobození od nemocí, dlouhověkost a duchovní pokrok.  V červenci 1938 odešel z Rockefellerova institutu, neboť dosáhl věkové hranice 65 let. Vrátil se do Francie dva měsíce před začátkem 2. světové války. Stal se členem zvláštní mise pro francouzské ministerstvo zdravotnictví, kde působil po dobu jednoho roku. Vyvinul techniky zachování krve a navrhl mobilní vojenskou nemocnici, kterou poprvé použili Britové v severní Africe.  Inicioval vytvoření Nadace pro studium lidských problémů a její vědecké centrum s podporou maršála Petaina zahájilo činnost v roce 1942 na území Vichistické Francie ve městě Meudon. Carrel se stal jejím ředitelem. Přál si spojit vědecké poznatky různých oborů a využít je pro ochranu, zlepšení a rozvoj francouzského obyvatelstva ve všech jeho aktivitách. Po osvobození Carrelovi a jeho nadaci kvůli stykům s vichistickým režimem hrozilo od prozatímní vlády Francouzské republiky (GPRF) pozastavení činnosti a rozpuštění nadace. Na zásah amerických spojenců bylo od toho upuštěno.  Alexis Carrel zemřel v Paříži 5. listopadu 1944 na zápal plic a srdeční selhání. Je pohřben v malé kapli na ostrově Saint-Gildas v Côtes-d'Armor v Bretani, který zakoupil v r. 1922 za odměnu spojenou s udělením Nobelovy ceny.  Carrel byl oceněn členstvím ve studijních společnostech v USA, Španělsku, Rusku, Švédsku, Nizozemsku, Belgii, Francii, Vatikánu, Německu, Itálii a Řecku a čestnými doktoráty univerzit v Belfastu, Princetonu, Kalifornii a New Yorku a Brown a Columbia univerzity. Byl rytířem francouzského řádu Čestné legie a držitelem belgického Leopoldova řádu, švédského Řádu polární hvězdy a mnoha dalších ocenění ze Španělska, Srbska, Velké Británie a Vatikánu.

Polemika.

V devadesátých letech 20. století se ve Francii stala osoba Alexise Carrela předmětem kritiky, když byl označen za stoupence národně socialistické teorie s odkazem na jeho názory publikované v knize Člověk tvor neznámý a jeho vazby na maršála Pétaina, Lindbergha, Henryho Forda i členství v kolaborantských politických stranách během 2. světové války. Pod tlakem levicových a antirasistických sil bylo jméno Alexise Carrela odstraněno z názvu lékařské fakulty univerzity v Lyonu a byly přejmenovány ulice v několika městech ve Francii a Kanadě.

Alexis Carrel (28. června 1873, Lyon – 5. listopadu 1944, Paříž) byl francouzský lékař a eugenik. V roce 1912 obdržel Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu za práce týkající se sešívání cév a transplantace. Jeho techniky šití a pokusy s přenosy orgánů byly základem pro cévní chirurgii, kardiochirurgii a transplantologii. Je po něm pojmenován menší kráter (16 km) na Měsíci (Mare Tranquillitatis).

Alexis Carrel, né le à Sainte-Foy-lès-Lyon et mort le à Paris, est un chirurgien, biologiste, activiste d’extrême droite et eugéniste français.


Postavy.

Carl Johnson (přezdívaný „CJ“) vyrůstal v problematické rodině se dvěma bratry (Sweet, Brian), sestrou (Kendl) a matkou (Beverly) bez otce, který mu zemřel již v mládí. Carl po smrti jeho bratra Briana z Los Santos odjíždí do Liberty City. Z Liberty City se do Los Santos vrací až po pěti letech na matčin pohřeb. Postavu namluvil Young Maylay. Sean Johnson (přezdívaný „Sweet“) je nejstarší z bratrů Johnsonových. Po smrti otce převzal zodpovědnost za zbytek rodiny. Stal se členem gangu a později ho začal i vést. I přes všechny nekalé věci, co v životě udělal, se snaží držet dál od drog a jeho gang se obchodu s drogami neúčastní. Smrt bratra Briana dával za vinu jeho druhému bratru Carlovi a ten kvůli nátlaku, který na něj Sweet vyvíjel, odešel do Liberty City. To, že Carl opustil rodinu v těžké situaci, mu Sweet neodpustil a i po jeho návratu ho považoval za slabocha. Postavu namluvil Faizo.  Lance Wilson (přezdívaný „Ryder“) je CJův zhulený kamarád. Hned k začátku se s ním jdete ostříhat a vykrást obchod (to se nakonec nepovede). Jeho povaha se rovná k americkému rapperovi Snoop Doggovi, ale vzhled má jako Eazy E. Kdykoliv k němu přijdete, užívá trávu. Postavu namluvil MC Eiht.

Příběh.

Příběh se točí kolem černého gangstera Carla „CJ“ Johnsona, který se roku 1992 vrací do rodného Los Santos poté, co se dozví, že byla jeho matka zavražděna. Zde nachází svou rodinu a pár zbývajících členů rozpadajícího se gangu Grove Street Families. CJ se pak seznámil s přítelem své sestry Kendl, mexičanem Caesarem Vialpandem, který ho naučil jezdit s auty s hydraulikou (tzv. lowridery) a závodit. CJ společně se svým bratrem Sweetem a svými rodinnými přáteli Ryderem a Big Smokem začal obnovovat sílu gangu a podnikat různé akce. Ovšem pár věcí se mu nezdálo, např. že se Big Smoke odstěhoval z jejich rodné čtvrti do Idlewoodu a párkrát tam u něj doma na návštěvě narazil na dvojici zkorumpovaných policistů (Franka Tenpennyho a Eddieho Pulaskiho), se kterými měl už dříve problémy. Stejně tak na ně narazil i doma u Rydera, který v jednom kuse hulil trávu a cigarety, chtěl ukrást náklad plný zbraní a odmítal CJovi říct na co je potřebuje. Pak se CJ setkal s dalším starým známým - bývalým gangsterem OG Locem, který zrovna vyšel z vězení a chtěl se stát raperem, ovšem mu v tom bránil slavný raper Madd Dogg a navíc na to neměl prostředky a dostatek financí, tak umýval WC v rychlém občerstvení. CJ mu pomohl získat aparaturu a dostat Madd Dogga na úplné dno (vloupal se do jeho luxusní vily, ukradl mu knihu veršů a zabil jeho manažera) tím pádem OG Locovi pomohl v jeho kariéře a stal se tak nejlepším raperem ve městě. Potom, když se zdálo, že se CJovi a jeho gangu podařilo konečně obnovit všechny síly a získat zpět svá území, jeli společně se Sweetem, Big Smokem a Ryderem oslavovat do hotelu, ovšem je vyrušila zásahová jednotka SWAT a policie, naštěstí jim ujeli. Sweet byl přesvědčený, že je práskli Ballasové, chtěl jich pár postřílet, tak se schylovalo k velké bitvě mezi gangy GSF a Ballas pod Mulhollandskou křižovatkou. Když tam CJ měl namířeno, tak mu ale zavolal Cesar, aby se přišel na „něco“ podívat – že to nepočká. Jak tam CJ dorazil, tak byl z toho úplně v šoku co viděl. Jeho dva nejbližší přátelé Big Smoke a Ryder, které znal celý svůj život, ho zradili, začali spolupracovat s gangem Ballas a zkorumpovanými policisty Tenpennym a Pulaskim a očividně zabili i CJovu matku (což byla ale nešťastná náhoda, chtěli zabít původně Sweeta, aby mohli gang zapojit do obchodu s drogami, což Sweet odmítal) Takřka hned mu došlo, že policie a dvojnásobná přesila Ballasů už míří přímo pod Mulhollandskou křižovatku, zabít Sweeta. CJ na místo dorazil včas a zachránil Sweetovi život, ale i přesto byl zatčen. CJ se probral s pytlem na hlavě kdesi na venkově v autě s Tenpennym a Pulaskim. Ti Carlovi řekli, že Sweet žije, že je ve vězeňské nemocnici a čeká ho soud. Gang Grove Street Families se rozpadl, vedení se chopili zrádci Ryder a Big Smoke a CJ byl z města vykázán, v Los Santos začali vládnout Ballasové.  Na venkově udělal pro zkorumpované policisty jednu práci a rozhodl se tam zůstat. Časem tam za ním přijeli Kendl i s Caesarem a CJ tam poznal nové lidi (Caesarovu sestřenici Catalinu, se kterou začal na venkově vykrádat podniky a Holandského hipíka The Trutha) Catalina se časem do CJe zamilovala, ovšem on její lásku neopětoval, tak zklamaná si našla nového přítele (němého protagonistu z GTA 3 Clauda) a odjela s ním do Liberty City. CJ na venkovských závodech vyhrál garáž a autodílnu v San Fierru, kam se pak společně s Kendl a Caesarem odebral. Přidal se k ním i The Truth jelikož na venkově byl pod policejním dohledem a Tenpenny ho obral o jeho farmu s marihuanou.  V San Fierru CJ s pomocí The Trutha našel pár pomocníků do autodílny a byl na stopě něčemu hodně velkému. Zjistil, že jeho bývalý, zrádný kámoš Ryder spolupracuje s místní organizací Loco Syndicate, která v San Fierru má svou vlastní továrnu na výrobu drog. CJ tak začal pro ně pracovat, za účelem aby se dozvěděl nějaké info. Mezitím se spřátelil se šéfem Čínské mafie Triád Woozim, udělal pro něj pár misí, získal si tak jeho respekt a stali se dobrými obchodními partnery. Pak, když CJ zjistil nějaké info, zabil pár členů organizace (pasáka Jizzyho B, mexického gangstera T-Bonea Mendeze a nakonec i samotného zrádného Rydera).  Potom se CJ odebral do pouště, kde se setkal s vládním agentem Mikem Torenem, který v utajení pracoval jako šéf Loco Syndicate, aby se taky mohl dozvědět nějaké info. Slíbil mu že mu časem pomůže dostat ven z vězení jeho bratra, ale napřed pro něj CJ musel udělat pár špionážních misí v poušti, absolvovat leteckou školu a naučit se létat.  Pak se odebral do Las Venturas, kde si ho Woozie pozval do svého nově otevřeného kasina. Ve městě poznal CJ nové lidi - Kena Rosemberga a Kenta Paula (staré známé tváře z Vice City), jejich kámoše Maccera a slavného rappera Madd Dogga, který už byl na dně a pokusil se o sebevraždu. CJovi bylo líto, jak ho nevědomky dohnal na dno, aby pomohl Locovi ke slávě, tak ho zachránil a slíbil mu, že mu bude dělat hudebního manažera a získá pro něho zpátky jeho luxusní vilu, o kterou ho obral hispánský gang Vagos. Tak CJ se po dlouhé době vrátil zpátky do Los Santos, vzal sebou Kendl i Caesara, pomohl Madd Doggovi získat zpět jeho vilu a Kena Rosemberga, Kenta Paula a Maccera vzal do jeho nahrávacího studia jako kapelu, zvukaře a účetního.  Pak si ho ale vyhledal tajný agent Mike Toreno a slíbil mu že zařídí propuštění jeho bratra, když pro něj ukradne z letadlové lodi vojenskou stíhačku. Což CJ udělá, Toreno splní dohodu a zařídí propuštění Sweeta. CJ ho jede vyzvednout, je rád, že ho po dlouhé době vidí, začne se vychloubat, co všechno mezitím zažil, jaké nové lidi poznal, jak procestoval celý San Andreas (Venkov, San Fierro, Poušť, Las Venturas) a co všechno nového získal, jak zbohatnul atd. CJ pak jel se Sweetem zpátky do jejich rodné čtvrti, získali ji zase pro sebe a chtěli zase svůj gang postavit na nohy. Pak CJ pomohl i Madd Doggovi, ukradli OG Locovi jeho knihu veršů, tak Madd Dogg zase získal zpět svou slávu. Ve městě pak začaly nepokoje, rabování, anarchie, chaos atd a CJ společně se Sweetem získali zpátky většinu svého území a zjistili, kde se jejich bývalý zrádný kámoš Big Smoke, se kterým mají nevyřízené účty, skrývá. Nakonec ho CJ našel v jeho drogovém doupěti, kde ho zabil a bylo mu to líto, že se Smoke rozhodl jít touhle cestou a kvůli moci, penězům a drogám zradil svoje nejbližší. Zároveň pak CJ se Sweetem pronásledovali dalšího nepřítele, zkorumpovaného policistu Franka Tenpennyho, který v automobilové honičce havaroval. Vše se ve městě vrátilo do normálu, CJ a Sweet se všech zrádců a nepřátel zbavili, získali zpět své území, postavili gang zpět na nohy a společně to oslavili.

Lokace.

Hra se odehrává ve fiktivním státě San Andreas se třemi největšími fiktivními městy Los Santos, San Fierro a Las Venturas a v jejich okolí (venkov, poušť). Předlohou celé oblasti se staly americké státy Kalifornie a Nevada, města Los Angeles (Los Santos), San Francisco (San Fierro), Las Vegas (Las Venturas) a zlom San Andreas, který dal jméno celému fiktivnímu světu a zároveň hře její podtitul. Celková rozloha povrchu města je zhruba 29,58 km2  Hráči mohou vylézt na 800 m vysokou horu Mount Chiliad (podle Mount Diablo), skákat padákem z nejrůznějších vrcholů a mrakodrapů nebo navštívit Shermanovu přehradu (podle Hooverovy přehrady). Mezi další pozoruhodná místa patří např. Area 69 - tajná základna, jejíž předlohou byla skutečná Oblast 51.  Předchozí hry série Grand Theft Auto se odehrávaly v jednom městě, zatímco San Andreas obsahuje celý stát. Rozloha San Andreas je přibližně 44 km2, téměř čtyřikrát větší než Vice City a pětkrát větší než Liberty City. Dlouhé přesuny mezi městy je možno zkrátit využitím letecké nebo železniční přepravy (letenku je nutno koupit, železniční jízdenka je zdarma). Po pár hodinách herního času (1 s = 1 min ve hře; 1 den tedy trvá 24 min.) se hráč ocitne v další stanici.

Los Santos.

Los Santos je největší město v San Andreas. Podobně jako Las Venturas je Los Santos složeno z několika různorodých oblastí. Zahrnují gangstery ovládané oblasti Ganton, Willowfield, Jefferson, Idlewood a East Los Santos, založené na jejich skutečných předlohách Compton, Willowbrook, Watts, Inglewood a East Los Angeles. Také se zde nachází rušné centrum, jehož předlohou bylo skutečné centrum Los Angeles nebo pláže Santa Maria Beach a Verona Beach, vytvořené podle pláží Santa Monica a Venice Beach. Mezi další zajímavé oblasti patří pompézní Vinewood a obrovský nápis Vinewood Sign, které jsou založeny na Hollywoodu. Také v centru (Downtown) lze najít druhou nejvyšší budovu hry podle předlohy US Bank Tower.

San Fierro.

San Fierro je nejmenší město v San Andreas. San Fierro je charakteristické svým kopcovitým terénem. Obsahuje obrovské množství lokalit, nacházejících se v San Franciscu, např. Golden Gate Bridge (ve hře Gant Bridge), Transamerica Pyramid (Big Pointy Building), čínskou čtvrť, Lombard Street nebo San Francisco Bay Bridge. Část města je, stejně jako tomu je v San Francisku, zničena zemětřesením.

Las Venturas.

Las Venturas je druhé největší město v San Andreas. Tak jako jeho předloha, město Las Vegas, je domovem legalizovaného hazardu a rozličných kasin. Několik kasin je přístupných a je možné si v nich zahrát blackjack, poker a ruletu nebo si zahrát na hracích automatech. Jsou zde také strip kluby, které stejně jako hazard k Las Vegas patří. Je to zároveň jediné město ve hře, kde se kasína vyskytují. Centru města dominuje ulice The Strip, na které se nachází známá lasvegaská kasina, např. Excalibur Hotel and Casino, Sfinga a pyramida Luxor Hotel, kasino Circus Circus a mnoho dalších. Autoři nezapomněli ani na nápis "Welcome to Fabulous Las Vegas", který se nachází při příjezdu do města (ve hře tedy "Welcome To Fabulous Las Venturas").

Soundtrack.

Stejně jako minulé díly GTA obsahuje i San Andreas rozmanitý soundtrack, složený z písní doby, ve které se GTA: San Andreas odehrává. Mezi nejznámější autory, jejíchž písně ve hře zazní, jsou The Who, Guns N' Roses, Lynyrd Skynyrd, Depeche Mode, James Brown, Soundgarden, Snoop Dogg, 2Pac, Dr. Dre nebo Ozzy Osbourne.  San Andreas obsahuje jedenáct rozhlasových stanic; WCTR (talk radio), Master Sounds 98.3 (hrající mnoho funkových a soulových písní nahraných hip-hopovými autory devadesátých let), K-Jah West (dub a reggae), CSR (new jack swing), Radio X (alternativní rock a grunge), Radio Los Santos (gangsta rap), SF-UR (house), Bounce FM (funk), K-DST (klasický rock), K-Rose (country) a Playback FM (klasický hip hop).

Kontroverznost.

Hra se často stávala - zejména v Německu či USA - terčem některých politiků, snažících se jí zakázat pro zobrazované násilí, zločiny a (díky modifikaci známé jako Hot Coffee) také necenzurovaným sexuálním scénám.

Ceny.

GTA:SA vyhrálo několik ocenění:  IGN: GameSpot:

Modifikace.

Díl Grand Theft Auto: San Andreas je velmi známý díky modifikacím. Modifikace umožňují si změnit herní požitek nebo kompletně celou hru podle sebe. Mezi populární modifikace patří San Andreas Multiplayer, který umožňuje hrát hru po Internetu nebo lokální síti (viz Multiplayer sekce). Většina modifikací podporuje jenom verzi hry v1.0 (první krabicová verze), proto je nutné hru převést nástrojem San Andreas Downgrader na starší verzi pokud vlastníte digitální nebo cenzurovanou verzi.  Zde je seznam pár známých modifikací:

Multiplayer.

V současné době vyšlo již několik neoficiálních multiplayerů (oficiální nikdy nevyšel). Mezi nejznámější patří SA:MP, MTA:SA,

San Andreas Multiplayer.

San Andreas Multiplayer, zkratkou SA:MP je jeden z nejrozšířenějších módů pro hru Grand Theft Auto: San Andreas. Jeho současná verze byla vydána v lednu 2018 a je to doposud nejoblíbenější GTA:SA modifikace pro více hráčů. Hlavní stránka módu SA:MP je sa-mp.com  Herní módy  Pro SA:MP byl upraven, pro potřeby multiplayeru optimalizovaný, programovací jazyk nazvaný Pawn a existuje mnoho editorů, z nichž nejznámější je Pawno. Díky němu existuje mnoho herních modů. Mezi oficiální mody patří "Las Venturas Deathmatch", "Protect The Prime Minister", "San Fierro TDM", "Rivershell" a další. Některé mody jsou ve stylu Roleplay (počty hráčů se pohybují v tisících, především na ruských serverech), kde získáváte peníze, schopnosti a plníte úkoly a hrajete tak, jako byste byla ona postava. Roleplay má spoustu pravidel, která musí být většinou nastudována před připojením na server. Mezi významné módy patří např. Los Santos Roleplay – nejznámější na světě (v angličtině), San Francisco Roleplay - první český roleplay (2012 - 2019), největší počty hráčů ale dlouhodobě zaznamenávají ruské servery. V jiných módech jde například jen o několikaminutový, většinou týmový, boj mezi hráči s nějakým cílem (ochrana někoho/něčeho; snaha zničit nebo zabít něco/někoho). Oblíbené jsou také tzv. Stunt mody, ve kterých hráči překonávají různé překážky, skokánky a jiné bláznivé kousky. V posledních letech atraktivita SAMP a MTA částečně upadá, především kvůli přesunu hráčů na nové platformy jako je GTA V (FiveMP, RageMP). O úpadku vypovídá i zánik dříve úspěšných a dlouho dobu provozovaných serverů (např. San Francisco Bay 2009 - 2019 (do 2012 freeroom, poté roleplay).  Klient  Klient SA:MP je externí aplikace. Po vybrání serveru, oficiálního nebo neoficiálního, klient spustí spouštěcí soubor původní hry s potřebnými úpravami (např. chat, statistiky). Současná verze klienta je 0.3.7, která nemá tolik bugů a je v ní spousta nových možností.

Multi Theft Auto: San Andreas.

Multi Theft Auto: San Andreas, zkratkou MTA:SA, je druhým nejznámějším multiplayerem. MTA:SA Race byl ve svých začátcích značně omezený a v porovnání s SA:MP ztrácel v tom, že nešlo vystoupit z aut a celá hra se odehrávala v nich (závody, honičky, Destruction Derby...), čímž se značně omezovala variabilita. Novější verze už pohyb pěšky umožňují a podobá se více singleplayeru. Je možné si zde měnit oblečení, jsou zde "nehrané" postavy hráči, přehrávání zvuků (NPC může tedy mluvit), zobrazování obrázků aj. Komplikovanost jazyka LUA je ale vyšší než PAWN.

Systémové požadavky.

Minimální konfigurace:  Doporučená konfigurace:  Podporované operační systémy: Windows 98, Windows 98 Second Edition, Windows Millennium, Windows 2000, Windows XP (Home i Professional). Funguje i na Windows Vista, Windows 7, Windows 8/8.1, Windows 10, ale musíte se připravit na častější problémy než u výše uvedených systémů.

Grand Theft Auto: San Andreas (GTA:SA) je akční počítačová hra od firmy Rockstar Games, distributorem je firma Take 2. San Andreas je třetí trojrozměrná hra ze série GTA a osmá hra ze série v pořadí celkem. Hra byla vydána roku 2004, původně pouze pro konzoli PlayStation 2. Verze pro konzoli Xbox a Microsoft Windows byla vydána o rok později.

Le jeu vidéo se déroule dans l'État fictionnel de San Andreas, localisé comme étant un archipel de trois îles fictives, imitant trois grandes villes métropolitaines : Los Santos (inspirée de Los Angeles), San Fierro (inspirée de San Francisco) et Las Venturas (inspirée de Las Vegas), incluant des déserts, lacs, forêts et une montagne qui sépare les villes. L'histoire se passe en 1992, "San Andreas" suit les aventures d'un membre de gang, Carl « CJ » Johnson, de retour dans sa ville natale, Los Santos (État de San Andreas), après avoir appris le meurtre de sa mère. Johnson retrouve ses vieux amis et ses relations familiales en péril. Tout au long du jeu, Carl se démène pour trouver le meurtrier de sa mère et gagner en influence, en tentant de redonner à son gang sa gloire d'antan.


Historie.

S budováním tratě bylo započato v roce 1890. Jako první byl vybudován úsek z Vispu k jihu, směrem k Zermattu. Provoz na tomto úseku byl zahájen 3. července 1891. Původní parní provoz byl v roce 1929 převeden na elektrickou trakci.  Propojení tratě mezi městy Visp a Brig bylo dokončeno až o 40 let později, v roce 1930. V létě 1930 byl poprvé zaveden rychlíkový spoj Zermatt-St. Moritz pod názvem Glacier Express.  V roce 1991 došlo poblíž obce Randa k rozsáhlému skalnímu sesuvu, který zavalil trať. Náklady na odtěžení sesuvu byly tak velké, že bylo rozhodnuto o přeložení tratě v tomto místě.  Historie BVZ končí 1. ledna 2003, kdy sloučením BVZ Zermatt-Bahn a Furka-Oberalp-Bahn vznikla společnost Matterhorn Gotthard Bahn.

Popis.

Nejzajímavější úsek tratě je z Vispu do Zermattu, který byl také budován jako první. Velký výškový rozdíl mezi Vispem a Zermattem překonala trať, dlouhá 44 km, šesti ozubnicovými úseky v délce sedmi kilometrů, se stoupáním až 125 promile. V adhezních úsecích se použilo sklonů až 25 promile, u transalpských železnic běžných. Údolím říčky Vispa trať vyšplhá do prvního turistického centra, do Stalden, které východiskem pěší turistiky a je proslulé lázněmi Saas-Fee. Kolem tratě se v údolí rozprostírají vinice, zajímavým místem je průjezd vlaku pod mostem Neubrück.  Za Staldenem prochází trať těsným údolí Nikolai, stoupá tunely a po mostech nad skalními roklemi a rozsedlinami. S přibývající nadmořskou výškou se začínají objevovat ledovce a sněhem pokryté vrcholy. Trať v údolí se dostává mezi dva horské masivy: Mischabelský (4 545 m) na východě a Weisshorn (4 505 m) na západě. Za těmito masivy se údolí mírně rozšiřuje a trať vjíždí do Täschu.  V Täsch je větší nádraží, protože Zermatt je uzavřen automobilové dopravě a z Täsch do Zermattu funguje pravidelná kyvadlová doprava v 10minutových intervalech. Za Täsch prochází trať další soutěskou a končí v Zermattu. Ze Zermattu je možno pokračovat železnicí Gornergratbahn až na Gornergrat do nadmořské výšky 3 130 m n. m.

Elektrifikace.

O elektrifikaci tratě se začalo uvažovat po 1. světové válce, kdy dramaticky vzrostla cena uhlí a náklady na provoz parní trakce se zvýšily. V roce 1919 byla vypracována studie, která doporučila elektrifikaci tratě stejnosměrným napětím 1,5 - 3 kV. Plán elektrifikace nebyl realizován z důvodu špatné finanční situace společnosti, tehdy ještě VZ Bahn.  V roce 1927 byly úvahy o přechodu na elektrický provoz znovu aktualizovány. Tentokráte se však uvažovalo o elektrifikaci napětím 15 kV, střídavým proudem 16/ Hz. Tento plán vycházel z předpokladu, že by postačilo vystavět napájecí bod pouze ve Vispu. Toto řešení by výrazně uspořilo realizační náklady oproti stejnosměrné trakci, kdy by bylo nutno stavět více měníren. K realizaci tohoto plánu však ještě nedošlo.  Další plány elektrifikace se odvíjely od elektrifikace Rhétské dráhy v roce 1913 se střídavým napětím 11 kV. Výhodou byla úspora olejových transformátorů (15 kV), a jejich nahrazení v lokomotivách lehčími, vzduchem chlazenými pro 11 kV od firmy Engadine. Tímto bylo možno snížit hmotnost lokomotivy. Zároveň použití stejné napájecí soustavy 11 kV, jako na dráze Furka Oberalp Bahn, umožnilo v budoucnu provoz po celé délce trati Brig-Visp-Zermatt bez přepřahání lokomotiv nebo konstrukci vícesystémových lokomotiv.  Na elektrifikaci tratě byla vyhlášena veřejná zakázka s rozpočtem 1,7 mil. CHF. Dodávka energie pro trakci byla smluvně sjednána s SBB, kde bylo napětí 15 kV transformováno na 11 kV.  Pro vedení nákladních vlaků bylo pořízeno pět lokomotiv typu HGE 4/4 od SLM, SIG a MFO. 1. října 1929 byly všechny vlaky vedeny pouze elektrickými lokomotivami. Z původního počtu 8 parních lokomotiv HG 2/3 byly ponechány pouze tři, jako zálohy a pro odklízení sněhu.

BVZ Zermatt-Bahn (ve zkratce BVZ) je úzkorozchodná železnice, která spojuje Brig ležící v údolí Rhôny s výletním a lyžařským střediskem Zermatt. V současnosti je tato dráha součástí Matterhorn Gotthard Bahn.

Brig-Visp-Zermatt Bahn ou Brigue-Viège-Zermatt (BVZ), était une entreprise ferroviaire Suisse. Cette compagnie exploitait une ligne de chemin de fer à voie étroite () entre Brigue et Zermatt via Viège. La ligne Viège Zermatt a été mise en service en 1890 et le prolongement de la ligne jusqu'à Brigue en 1930.


Účel kabelové televize.

Jejím účelem je přinést zákazníkovi širší nabídku televizních programů a širokopásmových datových služeb. Dalším významným atributem je schopnost přenášet obraz ve vyšší kvalitě, než když je přenášen terestriálně, díky stíněné kabeláži odolné proti vnějším ruchům.  Díky vhodným fyzikálním vlastnostem používané kabeláže je v ČR populární také poskytování internetových služeb, které zaznamenaly v první polovině 1. dekády 21. století dramatický nárůst uživatelů. Příčiny je možné hledat v dlouhotrvajícím monopolním postavení společnosti Český Telecom.

Historie.

Původním záměrem kabelové televize bylo přenést televizní signál všude tam, kam z určitých příčin (např. geografických) nebylo možné vysílat. Termín "kabelová televize" má prapůvod v sousloví "Community Antenna Television" a plně vystihuje výše uvedené. Rozvod televizního signálu ze společné antény, umístěné na vhodném místě, všem cílovým uživatelům. Technologie se stala velice populární zejména v severní Americe, Evropě, Austrálii a východní Asii. Naproti tomu se příliš neuchytila v řídce obydlených oblastech Afriky, kde bylo její zavádění nerentabilní. Oproti tomu se zde významně prosadily bezdrátové systémy, např. satelitní televize.

Technologie.

Původně byly k rozvodu signálu využívány koaxiální kabely, které byly díky pokroku nahrazovány také optickou kabeláží. Od devadesátých let 20. století je nejběžnějším nosníkem hybridní opticko-koaxiální kabeláž, tedy kombinace kabeláže optické (páteřní části rozvodu) i koaxiální (rozvody do jednotlivých domácností). Tradiční kabelové televize využívaly pro přenos výlučně analogový signál (radiové vlny), v průběhu času ovšem dochází k digitalizaci, která umožňuje v komprimované formě poskytnout daleko více televizních programů a v lepší kvalitě oproti analogově šířeným programům, stejně jako digitální přenos dat, telefonování nebo VoD ("Video on Demand").

Zapojení bytů.

Rozvodová skříň se zesilovači a rozbočovači je obvykle umístěna na chodbě domu a do jednotlivých bytů je signál veden koaxiálními kabely. Základními zapojení bytů jsou hvězda a kaskáda, případně mini hvězda a hřeben.

Kabelová televize ("CATV") je komerční označení pro technologii přenosu obrazu a dat prostřednictvím kabelových rozvodů. Někdy se užívá i zkratka "TKR", která znamená "televizní kabelový rozvod".

La télévision par câble est un mode de distribution de programmes de télévision transitant par l'intermédiaire d'un réseau câblé. Celui-ci a vu le jour dès 1936 à Londres.


Historie.

Poté co bývalý zpěvák Deep Purple David Coverdale nahrál dvě sólová alba, založil v roce 1977 kapelu Whitesnake. V 70. letech bylo ale hard rocku a heavy metalu všude plno, takže se jejich první alba jaksi ztratila (ale např. v Evropě a Japonsku byla docela populární). V roce 1982 si Coverdale vzal volno, aby se mohl starat o svoji nemocnou dceru. Když se pak Whitesnake v roce 1984 znovu objevili v úplně novém složení, zněli daleko živěji a energičtěji.  Píseň "Slide It In" byla možná založená na starých tricích Deep Purple a Led Zeppelin, ale kapela byla schopná psát chytlavé fráze – byla to jejich první platinová nahrávka. O tři roky později vydali stejnojmenné album, které bylo ještě úspěšnější. Části sice byly nestydatě podobné právě věcem od Led Zeppelin nebo Deep Purple (například píseň "Still of the Night", jako by z oka vypadla začátkům Led Zeppelin), ale kapela byla schopná psát opravdu úchvatné rockové skladby jako například "Here I Go Again", které byly poháněné jak melodií, tak riffy, stejně jako rockové balady (např. "Is This Love"). Whitesnake měli obrovský celosvětový úspěch, jenom v USA prodali šest milionů kopií.  Než v roce 1989 nahráli jejich další album "Slip of The Tongue", Coverdale kapelu opět úplně předělal, v nové sestavě byl například kytarový virtuóz Steve Vai. I když album bylo platinové, bylo to po celosvětovém úspěchu Whitesnake celkem zklamání. Kapela si po tomto albu dala pauzu. V roce 1993 vydal Coverdale společně s bývalým kytaristou Led Zeppelin Jimmy Pagem společné album, které ale bylo dost nevýrazné. V dalším roce vydali Whitesnake v Kanadě a USA hitové album, zaměřené pouze na jejich poslední tři alba (sice obsahovalo i některé nevydané písně, hlavně ale převážně materiál, který už v minulosti vyšel).  V roce 1997 Coverdale oživil Whitesnake (kytarista Adrian Vandenberg byl jediný člen, který zůstal z druhé sestavy) a v tom samém roce vydali album "Restless Heart". Překvapivě album ani nebylo vydáno ve Spojených státech. Na následujícím turné Coverdale s Vandenbergem udělali unplugged koncert v Japonsku, který byl nahrán a vydán pod názvem "Starkers in Tokyo". Každopádně na konci 90. let kapela opět přerušila činnost, protože Coverdale koncentroval na první sólové album po 22 letech. Toto album s hostujícím kytaristou Earlem Slickem "Into the Light" bylo vydáno v září 2000.

Poslední události.

V červnu 2006 podepsal Coverdale pro Whitesnake nový kontrakt s Steamhammer/SPV Records kvůli živému dvojalbu. Album vyšlo 27. listopadu 2006. Je to sbírka nahrávek z turné a koncertů od roku 2003, tedy od doby, kdy se kompletně změnilo složení kapely. Jsou na něm taky čtyři nové skladby, studiové nahrávky, první od posledního alba z roku 1997, "Restless Heart".

Whitesnake je anglická hardrocková kapela založená Davidem Coverdalem (slavným z doby, kdy hrál s Deep Purple) v roce 1977. Hráli hlavně v 80. letech, ale koncertují dodnes, i když ve zcela odlišném složení.

Whitesnake est un groupe de hard rock britannique, originaire de Middlesbrough, dans le Yorkshire. Le groupe est formé en 1977 par le chanteur David Coverdale, ex-Deep Purple, et a d'abord connu le succès en Europe et au Japon avant de remporter un succès commercial retentissant aux États-Unis au milieu des années 1980.


Příběh.

Pýcha královny Kassiopeie přinesla celé zemi a zejména královské dceři Andromedě velkou pohromu. Královnina pýcha došla až tak daleko, že se vyvyšovala nad mořské bohyně Néreovny a tvrdila, že by nad nimi vyhrála v soutěži krásy. Mořský bůh Poseidón za trest seslal na království potopu a navíc mořskou obludu, která zemi těžce sužovala. Král vyhledal pomoc věštírny a její odpověď zněla jednoznačně: má-li být zachráněno království, musí být obludě obětována královská dcera Andromeda. A tak se stalo, že nahá Andromeda byla přikována ke skále na pobřeží a tam ponechána jako oběť obludě.  To bylo právě v době, kdy se hrdina Perseus vracel z nebezpečné cesty, na níž v těžkém boji usmrtil Gorgonu Medúsu a její smrtící hlavu nesl Polydektovi, králi na ostrově Serifos. Perseus měl ještě dary bohů, které mu pomáhaly - okřídlené střevíce, přilbu neviditelnosti a kouzelný meč. Když z výšky zahlédl nahou dívku na mořském břehu, snesl se na zem, kde nedaleko úzkostně sledovali svou dceru královští rodiče. Krátce s nimi promluvil a uzavřeli dohodu, že když Andromedu osvobodí, stane se jeho manželkou. Rodiče souhlasili a Perseus vybojoval s obludou dlouhý a těžký zápas. Nakonec se vítězství přiklonilo k Perseovi a Andromeda byla volná.  V paláci se brzy nato konala královská svatba. Do hodovní síně však vtrhl bratr krále Kéfea Fíneus, který byl předtím s Andromedou zasnoubený. Když jí však hrozilo nebezpečí, ustoupil do ústraní a nechal ji svému osudu. Nyní se domáhal svých původních práv a přivedl si i velkou družinu vojáků, aby mu pomohli Persea odstranit. Příchod Fíneův umožnila královna Kassiopeia, která poté, co nebezpečí pro její dceru pominulo, chtěla Persea zradit.  Došlo k boji, v němž se Perseus přesile statečně postavil a mnohé protivníky zdolal, když však přesila byla stále silná, Perseus vytáhl z mošny (zvané "kibisis") hlavu Medúsy a všech jeho dvěstě nepřátel včetně Fínea zkamenělo.  Novomanželé potom odjeli na ostrov Serifos, kde žila Perseova matka Danaé a poté se vrátili do Argu, kde se Perseus stal králem. Andromeda mu porodila potomky jménem Persés, Alkaios, Élektryón, Sthenelos, Méstor, Heleios a Gorgofona.  Jejich pravnukem byl největší hrdina Héraklés.  Po smrti bohové přenesli Andromedu, Kassiopeiu i Kéfea na oblohu jako souhvězdí.

Andromeda (řecky Ανδρομέδη, latinsky "Andromeda") je v řecké mytologii dcerou aithiopského krále Kéfea a jeho manželky Kassiopeie. Stala se manželkou Persea, vnuka argejského krále Akrisia.

Dans la mythologie grecque, Andromède (en grec ancien ) est une princesse éthiopienne. Fille du roi Céphée, elle est victime de l'orgueil de sa mère Cassiopée. Exposée nue sur un rocher pour y être dévorée par un monstre marin, elle est sauvée de justesse par Persée dont elle deviendra l'épouse.


Příběh.

Začátek.

Děj filmu začíná v jižním Maroku (Afrika), kde berberský venkovan jménem Hassan (Boubker Ait El Caid) prodává svému sousedovi Abdullahu (Said Tarchini) pušku značky Winchester, kterou chce pastevec používat ke střílení šakalů, kteří zabíjí jeho kozy. Abdullah má dva nedospělé syny Yussefa a Ahmeda, kterým pušku ponechá s tím, aby zabili při pastvě koz nejméně tři šakaly a odjíždí na nákup do města. Chlapci zkouší zabít potulující se zvířata, ale přes veškerou snahu se jim to nedaří a starší z nich začíná pochybovat o větě prodávajícího Hassana, že lze s touto puškou trefit cíl na vzdálenost tří kilometrů. Mladší z bratrů, který střílí lépe se rozhodne, že svého bratra přesvědčí o opaku a zamíří na auto, projíždějící v údolí pod nimi horskou silnicí. Po minele zamíří na protijedoucí autobus, který k překvapení obou trefuje.

Děti.

Děj se přesouvá do San Diega, kde se mexická chůva Amelia (Adriana Barraza} stará o dvě děti, Mikela a Debbie, chlapce a holčičku, jejichž rodiče Richard (Brad Pitt) a Suzan (Cate Blanchettová) jsou na dovolené v Maroku. Jak už děj napovídá spojitost se střelbou na autobus a dovolenou obou rodičů má spojitost. Kulka zasáhne Suzan do ramene a po chvíli dohadů se autobus s americkými turisty obrací a jede zpět do bližší vesnice pro lékařskou pomoc. Jelikož však ve vesnici je jen zvěrolékař, který Suzan jen ránu zašije, aby nevykrvácela je zřejmé, že manželé stráví v Maroku delší dobu, než předpokládali, obzvláště, když jim při čekání na pomoc odjedou spolucestující s autobusem, aby stihli svá letadla. Richard tak musí neustále volat na ambasádu a také Amelii, aby se postarala o nic netušící děti. Ta však slíbila přijet svému synovi do Mexika na svatbu a protože pro děti nesehnala hlídání, rozhodla se je vzít s sebou přes hranice, kam je odváží její synovec Santiago (Gael García Bernal).

Chieko.

Mezitím příběh přeskočí do Japonska, kde hluchá dívka Chieko (Rinko Kikuchi), která po sebevraždě své matky žije jen se svým otcem Yasujiro (Kôji Yakusho), bývalým lovcem divoké zvěře a marně hledá svou první lásku a to i fyzickou. Zde film popisuje nelehkost života mladé dívky s handicapem v moderním velkoměstě. Postupem času se Chieko nedaří uskutečnit svůj cíl ani s jedním vytipovaným partnerem a „svádějící útoky“ nenachází odezvu ani u stejně starých vrstevníků, ani u mnohem staršího zubaře, nebo později policisty, který navštíví jejich domov ohledně licence na pušku značky Winchester, kterou vlastnil její otec.

Vyšetřování.

Chlapci, kteří po střelbě zahnali stádo ovcí zpět domů o svém činu nikomu neřekli a ponechali si jej pro sebe. Mezitím se v médiích spekuluje o teroristickém útoku a začíná vyšetřování. Marocká policie objevuje na hoře prázdné nábojnice u nichž je i kozí trus. Začíná tedy objíždět místní pastevce. Po Hassanovi, který nejprve dřívější vlastnictví pušky tají, jede vyšetřovatel s patrolou k rodině Abdullaha. Cestou potká jeho syny Yussefa a Ahmeda, jdoucí na trh s vysušenými kožkami a ti jej záměrně posílají na opačnou stranu. Sami pak utíkají domů a otci vyříkají celý příběh. Ten po potrestání vezme pušku a oba hochy a jdou se skrýt do hor, nechavše doma ženu a její dceru.

Svatba.

Amelie dorazí do Mexika s oběma dětmi a vychutnává si hostinu, zatímco děti poznávají pro ně netypickou mexickou kulturu. Pozdě k ránu nasedá Amelie s dětmi do Santiagova automobilu, aby je odvezl zpět do San Diega. Santiago je mírně opilý a nejen proto žádá Améliin syn matku, aby zůstala přes noc. Ta ovšem trvá na odjezdu, neboť děti musí být druhý den na sportovním tréninku. Přiopilý Santiago je při běžné hraniční kontrole nervózní a tak se policista rozhodne udělat důkladnou kontrolu a nařizuje Santiagovi, aby ho doprovázel na odstavné parkoviště. Santiago zpanikaří a policistovi ujíždí. Ihned ho začnou pronásledovat dvě policejní auta. Po čase zamíří Santiago do pouště podél cesty a policejní auta „setřese“, vyloží Amélii i obě děti s tím, že se pro ně vrátí a ujíždí do tmy.

Závěr.

Amélii se podaří najít v poušti pohraniční hlídku, ta najde děti, které nechala chůva samotné, když odešla hledat silnici. Později je odsouzena k vyhoštění z USA za nelegální práci. Pro Suzan nakonec do marocké vesnice přiletí helikoptéra, která ji přesune do města, kde prodělá operaci a uzdraví se. Abdullaha se syny dostihne v horách policie a při vzájemné přestřelce je zastřelen starší z chlapců. Chieko po neúspěšném svádění policisty, hledajícího původ pušky v Maroku, kterou dostal Hassan od jejího otce darem při dovolené, trpí nad svým vlastním osudem.

Babel (v češtině "Babylón") je mexicko - americký film z roku 2006, který režíroval Alejandro González Iñárritu, který natočil také filmy "Amores Perros" a "21 gramů". Snímek obdržel ocenění Zlatý glóbus a byl nominován mezi nejlepší filmy pro udělování Oscara 2007. Získal celkem 7 nominací. Film byl poprvé promítnut na festivalu v Cannes v roce 2006.

Babel est un film dramatique franco-américano-mexicain réalisé par Alejandro González Iñárritu, sorti en 2006. Il s'agit du dernier volet d'une trilogie après "Amours chiennes" et "21 Grammes".