Definice falzetu.

Už sám název „falzet“ je obecně těžké definovat. Autoři nejčastěji řadí falzet mezi hlasové registry. Garcia píše, že falzet je pouze dalším označením středního registru, zatímco třeba Tenducci říká, že by to mohl být hlavový tón. Van Broekhaven věří, že střední registr a falzet jsou dva naprosto rozdílné mechanismy

Dva druhy falzetu.

V odborné literatuře se objevují minimálně dvě verze způsobu produkce falzetu. Jedna verze zní, že falzet je tvořen přiblížením a vibrací tzv. falešných hlasivek, zatímco „pravé“ hlasivky zůstávají otevřené. Druhá verze mluví o tom, že falzet produkují „pravé“ hlasivky, kdy jsou extrémně napnuty a dovřeny, tedy vibrují, jen zčásti

Fyziologický proces při vytváření falzetu.

Modální hlas nebo modální rejstřík a rejstřík falzetu se liší především činností hlasivek. Vytváření modálního hlasu zahrnuje vibrace celých hlasivek, kdy se hlasivková štěrbina otevírá nejprve v dolní části a pak na v horní částí. Při vytváření falzetu ale vibrují pouze vazivové okraje hlasivek, přičemž tělo každé z hlasivek je relativně uvolněně. K přechodu z modálního hlasu do falzetu dochází, když tělo každé z hlasivek nebo hlasivkového svalu se uvolní, což umožní krikothyroidním svalům natáhnout hlasivkové vazy. William Vennard popisuje tento proces následovně:  V modálním rejstříku můžeme pozorovat hlasivky (při pohledu stroboskopem) se zcela dotýkat během každé vibrace, čímž se mezera mezi nimi úplně uzavírá, i když je to pouze na velmi krátkou dobu. Toto uzavření zastavuje unikající vzduch. Když v průdušnici stoupá tlak vzduchu v důsledku tohoto uzavření, hlasivky se rozevřou, zatímco hlasové procesy arytenoidní chrupavky zůstávají v apozici. Tohle vytváří oválnou mezeru mezi hlasivkami, takže jimi uniká vzduch a snižuje se tlak uvnitř průdušnice. Rytmické opakování tohoto pohybu vytváří tón.  Při falzetu ale můžeme pozorovat, jak jsou hlasivky odfouknuty od sebe a u netrénovaných zpěváků při falzetu trvale zůstane uprostřed mezi okraji hlasivek oválný otvor, kterým neustále uniká určitý objem vzduchu, dokud zpěvák zpívá falzetem. U zkušených kontratenorů se však sliznice hlasivek vzájemně zcela dotýká během každého vibračního cyklu. U tohoto hlasového rejstříku jsou arytenoidní chrupavky drženy v pevné apozici. Délka či velikost oválného otvoru nebo rozdělení mezi hlasivkami se může lišit, ale je známo, že se jeho velikost se zvětšuje, čím více se zvyšuje tlak vytlačeného vzduchu.  Hlasivky se skládají z elastické a tukové tkáně a jsou na povrchu pokryty o hrtanovou sliznicí, která je hlouběji podpírána nejvnitřnějšími vlákny thyroarytenoidního svalu. U falzetu se zdá, že nejkrajnější sliznicové okraje, tedy okraje nejdále od středu hlasivek, jsou jedinou částí hlasivek, která vibruje. Hmota, která odpovídá nejvnitřnější části svalu thyroarytenoidního svalu, zůstává nehybná.  Někteří zpěváci pociťují svalovou úlevu, když přejdou z modálního rejstříku do falzetu.  Výzkum ukázal, že ne všichni mluvčí a zpěváci vytvářejí falzet úplně stejným způsobem. Někteří mluvčí a zpěváci nechávají chrupavčitou část hlasivkové štěrbiny otevřenou (například při mutaci) a pouze přední dvě třetiny hlasových vazů se účastní vibrace. Výsledný zvuk, který je typický pro mnoho dospívajících, může být čistý a podobný flétně, ale kvalitou je obvykle měkký a anemický. U jiných se hlasivková štěrbina otevírá a zavírá po celé délce v každém cyklu. Ještě u jiných se objevuje jev známý jako damping, kdy se velikost glotálního otevření zmenšuje, jak tón stoupá, až do té míry, že se objeví pouze štěrbinka. Falzet objevující se u mutace je považován za neefektivní a slabý, ale existuje pouze málo informací o výhodách a nevýhodách ostatních dvou typů.

Ženský falzet.

Ženy i muži jsou fyzicky schopni vytvářet falzetový hlas. Před vědeckými výzkumy uskutečněnými v padesátých a šedesátých letech dvacátého století se všeobecně věřilo, že pouze muži jsou schopni vytvářet falzet. Jedním možným vysvětlením tohoto selhání při rozpoznávání ženského falzetu je, že když muži vytvářejí falzetový hlas, rozdíl mezi dynamickou úrovní falzetu a modálního hlasu je mnohem výraznější, zvláště podle změny barvy tón (témbru) než u ženského hlasu. To je částečně způsobeno rozdílem v délce a objemu hlasivek a rozdílu ve frekvenčních rozsazích. Nicméně studie videonahrávek pohybu hrtanu prokazují, že ženy mohou a opravdu vytvářejí falzet a elektromyografické studie provedené několika předními logopedy a hlasovýmy pedagogy poskytují jen další potvrzení.  Zatímco vědecké důkazy prokázaly, že ženy mají falzetový rejstřík, otázka „ženského falzetu“ narazila na odpor ze strany učitelů zpěvu. Tento spor neexistuje ve vědeckých kruzích a argumenty proti existenci ženského falzetu nelze srovnávat s aktuálními fyziologickými důkazy. Někteří průkopníci hlasové pedagogiky jako Margaret Greenová a William Vennard rychle přijali současný vědecký výzkum v padesátých letech dvacátého století a zachytili biologický proces ženské fistule na film. Zašli ještě dál a začlenili tento výzkum do své pedagogické metody výuky zpěvaček. Ostatní odmítli tuto myšlenku přijmout a odpor k pojmu ženského falzetu u některých učitelů zpěvu pokračoval i dlouho poté, co vědecké důkazy ukázaly existenci ženského falzetu. Známý operní pěvec a hlasový učitel Richard Miller poukázal ve své publikaci z roku 1997 "National Schools of Singing: English, French, German, and Italian", že zatímco německá škola hlasových učitelů do své pedagogické praxe do značné míry přijala myšlenku ženského falzetu, existuje rozkol v rámci anglických a francouzských škol a italská škola úplně odmítla myšlenky ženského falzetu. ve své knize 2004 " řešení pro zpěváky: Tools For Performers and Teachers". Miller řekl, že „je nelogické hovořit o ženském falzetu, protože žena není schopna vytvořit barvu hlasu ve vyšší oblasti, která se radikálně liší od kvalit ‚mezza voce‘ nebo ‚voce piena in testa‘ “.  Ostatní autoři literatury o zpěvu varovali před nebezpečím neschopnosti uvědomit si, že ženy mají falzet. McKinney, který vyjádřil své znepokojení, že mnoho knih o umění zpěvu zcela ignoruje nebo jen rychle naznačí otázku ženského falzetu nebo trvají na tom, že ženy falzet nemají. McKinney tvrdí, že mnoho mladých zpěvaček nahrazuje falzetem horní část modálního hlasu. Domnívá se, že tato neschopnost uznat ženský falzetový hlas vedla ke špatnému rozpoznání mladých kontraaltů a mezzosopránů jako sopránů, protože je pro tyto nižší typy hlasu snazší zpívat tessituru sopránu za pomoci falzetu.

Hudební historie.

Tradice používání falzetu v západní hudbě má velice hluboké kořeny. Jeho původ je obtížné dohledat vzhledem k nejasnostem v terminologii. Možná, že když autoři z 13. století rozlišovali mezi hrudními hrdelními a hlavovými rejstříky s (pectoris", guttoris, capitis"), tak při používání pojmu capitis měli na mysli to, co se později začalo nazývat falzetem. Od 16. století začal být pojem falzet v Itálii běžný. Lékař Giovanni Camillo Maffei ve své knize "Discorso della voce e del modo d'apparare di cantar di garganta" z roku 1562 vysvětlil, že když bas zpívá v rozsahu sopránu, tak se tento hlas nazývá „falzet“. V knize G. B. Manciniho "Pensieri e riflessioni" z roku 1774 je falzet stavěn na stejnou úroveň jako "„voce di testa“" ('hlavový hlas').  Falzet používá kontratenor, aby mohl zpívat v rozsahu altu nebo občasně i sopránu, což byla norma ještě před tím, než mohly ženy zpívat v sborech. Falzet dnes občas používají odborníci na starou hudbu a pravidelně jej používají muži v britských katedrálních sborech, aby mohli zpívat altové pasáže.  Existuje rozdíl mezi moderním použitím pojmu „hlavový hlas“ a jeho předchozím významem v období renesance jako druhem falzetu podle mnoha odborníků na zpěv. Falzet může být zabarven nebo pozměněn, aby zněl jinak. Může mít klasický styl, aby zněl jako klasický kontratenor nebo se může zpívat v modernějším stylu.  V opeře se věří, že u žen dochází k hrudnímu hlasu, střednímu hlasu a hlavovému hlasu. Hlavový hlas u muže je podle Davida A. Clippingera s největší pravděpodobností odpovídá střednímu ženskému hlasu. Tohle může znamenat, že hlavový ženský hlas je ekvivalentem mužského falzetu. Ačkoli v současné výuce někteří učitelé již nehovoří o středním hlasu, rozhodli se jej u mužů nazvat hlavovým hlasem. Falzet se obvykle nezapočítává klasickými puristy za součást hlasového rozsahu žádného hlasu kromě kontratenorů. Existují však výjimky, například baryton-Martin, který využívá fistule (viz baryton).  Falzet se po mnoho generací používá v mexických písních. V Mexiku byl jedním z největších zpěváků "falsete" Miguel Aceves Mejía, zpěvák a herec v zlatém věku mexické kinematografie, známý jako "„Rey de Falsete“" nebo „král falzetu“. Zpíval více než tisíc písní jako například "„La Malagueña, El Jinete, La Noche y Tú" a "La Del Rebozo Blanco“", z nichž mnohé využívaly falzet.  Mnoho havajských písní obsahuje falzet. V havajském stylu falzetu, nazývaném „ka leo ki'eki'e“, zpěvák, většinou muž, zdůrazňuje přechody mezi rejstříky. Někdy zpěvák přehání přechod opakováním jako například jódlování. Stejně jako další aspekty havajské hudby, fistule se vyvinula z různých kombinací zdrojů, včetně předevropských havajských zpěvů, raně křesťanských písní a písní a jódlování imigrantských kovbojů imigrantů během vlády dynastie Kamehameha v devatenáctém století, kdy byli z Mexika přivezeni kovbojové, aby naučili havajany starat se o dobytek.  Falzet se také běžné používá v africké lidové hudbě, zejména v Jižní Africe ve stylu „Mbube“ tradičně prováděném pouze mužskými sbory "A cappella".

Použití falzetu ve zpěvu.

Při absenci moderního vokálního školení zadržování objemu modálního hlasu bude v této oblasti tónů modální hlas hlasitější než stejné tóny ve falzetu. Falzet, nicméně, zahrnuje méně fyzického úsilí zpěváka než modální hlas a při správném používání může umožnit některé z žádoucích efektů tónu.  Falzetový hlas má řadu vysoce specializovaných použití v hudebním kontextu. Následující seznam obsahuje jeho nejběžnější využití:

Použití v mluveném projevu.

Schopnost mluvit falzetem mají téměř všichni muži i ženy. Použití falzetu je považováno za neobvyklé v normálním západním mluveném projevu a je nejčastěji používáno humorně. Avšak využívání falzetu při mluvě se liší podle kultury a jeho používání bylo studováno u Afroameričanů a homosexuálů v určitých kontextech. Jeho použití bylo také zaznamenáno na jihu USA. Změny tónů přesahující do falzetu jsou také charakteristické pro britskou angličtinu.  Někteří lidé, kteří hovoří často nebo neustále falzetem, jsou logopedy označovány za případy trpící funkční dysfonií. Falzet také popisuje momentální, ale často opakované kolísání hlasu vydávané oběma pohlavími, když se jim během dospívání postupně mění hlas. Tyto změny jsou nicméně zřejmé a dochází k nim častěji u chlapců než u dívek. Neschopnost projít náležitou změnou hlasu se nazývá puberphonie.

Falzet, z italského falsetto [falˈsɛtto], je technika zpěvu, která (nejen mužskému) pěvci umožňuje zpívat nad rámec svého běžného rozsahu. Technika falsetta je ve vážné hudbě či opeře používána velmi málo. Technika kontratenorů, kteří v operách či duchovní hudbě nahradili kastráty, spočívá v zužování hrtanu pomocí systému jeho svalů a nemá s falsettem pranic společného – ani co do jeho barvy (tembru). Falsetto je tvořeno párem „výčnělků“, které také nazýváme „falešné hlasivky“, umístěných v hrtanu nad hlasivkami. Proces fonace falsetta je velmi podobný fonaci hlasivek pravých. Falešné hlasivky se k sobě přibližují a uzavírají tak cestu dechu podobně jako (pravé) hlasivky při fonaci. Tím pod nimi vzniká tlak, který je rozkmitává. Hlasivky (pravé) zůstávají při zpěvu falsetta v klidu, opomeneme-li jejich pohyby asociované s procesem dýchání. Falsetto je používáno především v populární hudbě. Neobyčejně populárním se stalo především v reggae (Cedric Myton – The Congos), soulu, RnB (Justin Timberlake) nebo hard rocku (King Diamond, Axl Rose či Ian Gillan).

Le fausset (ou voix de tête, voix de fausset, en italien ) est une technique vocale utilisant le registre le plus aigu (mise à part la voix de sifflet) — parfois appelé mécanisme 2 "de tête", ou "registre léger" — obtenu en accolant les cordes vocales avec une faible pression, obtenant ainsi un bord d'accolement mince permettant les notes aiguës de la voix de tête. Le terme est surtout utilisé afin de bien distinguer ce type d’émission de voix de la technique opposée, plus habituelle, utilisant la voix de poitrine — ou mécanisme 1 "de poitrine" —, souvent considérée (à tort) comme plus naturelle. La voix de fausset est généralement peu puissante sauf lorsque l'on chante dans une voix de tête très haut perché ressemblant à un cri ; chose que Barry Gibb des Bee Gees utilise très souvent ainsi que Peter Gabriel ou encore Mike Brant, et d’un timbre particulier : sa tessiture, relativement courte, se rapproche de celle du contralto féminin.


Hra a herní prostředí.

Hra Age of Empires II: The Age of Kings byla vydána v roce 1999 a přinesla některé nové herní prvky jako např. brány v opevnění a umísťování jednotek do budov. Hra je zasazena do prostředí středověku od jeho temných počátků až do začátků renesance včetně španělských výbojů v Mexiku. Hráč si může vybrat z třinácti (a v datadisku ještě z dalších deseti) civilizací.  Hra funguje na stejném grafickém enginu jako první hra, ale zobrazení umožňuje vykreslení větších detailů budov a dalších objektů, bohatší jsou i možnosti různých nastavení. Hra byla vydána i pro herní konzoli Nintendo DS.

Civilizace.

Hráč si může vybrat ve hře ze 13 (v The Conquerors datadisku z 18, v Rise of the Rajas datadisku až z 31) civilizací. Každá má své speciální jednotky (v datadisku také technologie).  Civilizace:  V datadisku: The Conquerors  V datadisku: The Forgotten (Forgotten Empires)  V datadisku: The African Kingdoms  V datadisku: Rise of the Rajas

Kampaně.

Ve hře jsou historické kampaně:  V datadisku The Conquerors:  V datadisku The Forgotten:  V datadisku The African Kingdoms:  V datadisku Rise of the Rajas:

Datadisky.

The Conquerors.

Hra byla vydána v srpnu 2000 a měla brzy velký počet příznivců. Postupně se přešlo z Age of Kings na datadisk The Conquerors, který se hraje dodnes.  Ve hře najdeme 5 nových civilizaci (Aztékové, Hunové, Májové, Korejci, Španělé), 4 nové kampaně, 11 nových jednotek, 26 nových technologií, různé typy her a spoustu nových map.

The Forgotten.

Tento datadisk vyšel 7. listopadu 2013. Obsahuje 5 nových civilizací (Indové, Inkové, Italové, Maďaři, Slované). Ve hře přibyly opět nové jednotky a každá civilizace je obohacena o 1 unikátní technologii. Je to první datadisk, který není vyvíjen Microsoft Game Studios a Ensemble Studios, ale hráčem Cysion, který se spolupracoval s grafiky a skriptéry s cílem dát hře nový rozměr.

The African Kingdoms.

Datadisk vyšel 5. listopadu 2015. Mimo jiné obsahuje čtyři nové civilizace: Berbery, Etiopany, Malijce a Portugalce.

Rise of the Rajas.

Datadisk vyšel 19. prosince 2016. Mimo jiné obsahuje čtyři nové civilizace: Barmánce, Malajce, Khméry a Viety.

Age of Empires: Age of Kings je historická realtimově stragetická videohra vytvořená vývojovým týmem Ensemble Studios. Hra se odehrává v prostředí středověku v Evropě a Asii, datadisky také v Americe. Navazuje na předchozí titul Age of Empires a následovníka má v podobě Age of Empires III.

En 2000, le jeu se voit doté d'une extension intitulée ', elle aussi développée par, qui inclut cinq nouvelles civilisations — les Espagnols, les Huns, les Coréens, les Mayas et les Aztèques — ainsi que de nouvelles campagnes et de nouvelles unités. Le jeu est ensuite publié sur PlayStation 2 par Konami en 2001 puis adapté par sur Nintendo DS en 2006 sous la forme d'un jeu de stratégie au tour par tour baptisé '. Il a également fait l'objet d'une suite baptisée " qui est publiée en 2005 et dont l'action se déroule pendant l'époque coloniale dans le Nouveau Monde.


Dětství a počátek vlády.

V roce 1415, kdy probíhal kostnický koncil, byl římským králem Zikmundem zajat tyrolský vévoda Fridrich IV. Protože habsburskému rodu hrozila ztráta tyrolského území, ujal se přechodně (do doby Fridrichova útěku z vězení) jeho správy Fridrichův bratr Arnošt zvaný Železný. V sídelním městě Innsbrucku se pak narodil nejstarší Arnoštův syn Fridrich, který byl pojmenován po svém strýci. Fridrich vyrůstal a dostalo se mu dobrého vzdělání ve Vídeňském Novém Městě. Toto město pak v budoucnu bylo spolu se Štýrským Hradcem a Lincem jeho oblíbenou rezidencí (na rozdíl od Vídně, které se většinou vyhýbal).  Arnošt Železný zemřel v roce 1424, a tak Fridrich zdědil vládu ve Vnitřních Rakousích (vládl zde jako Fridrich V.) jako devítiletý. Poručníkem se stal jeho strýc Fridrich IV. Až do roku 1434 se musel mladý vévoda ve svých rozhodnutích podřizovat vůli svého poručníka. S pomocí rakouského vévody Albrechta V. se nakonec ujal samostatné vlády. Vzápětí se vydal na cestu do Jeruzaléma, aby se stal členem řádu rytířů Božího hrobu, a tak prezentoval své sepětí s křesťanskou vírou a církví. Fridrichovy nepřítomnosti využil císař Zikmund a povýšil rod Celských do stavu říšských knížat. Tím se tento rod, který byl v opozici proti štýrským a tyrolským Habsburkům, dostal na jejich úroveň. Povýšením Celských se vyhrotil konflikt mezi oběma rody. Ke smíru došlo až roku 1443.  V roce 1439 zemřel tyrolský vévoda Fridrich IV. O poručnictví jeho nezletilého syna Zikmunda požádal Fridrich V. Krátce nato zemřel i rakouský vévoda Albrecht V., který se mezitím stal českým, uherským a římským králem (jako Albrecht II.). Fridrich se tak ve 24 letech stal nejstarším mužským členem habsburského rodu. Vznesl dědické nároky na vládu v Horních a Dolních Rakousích. Tyto nároky však zdejší šlechta hodlala uznat pouze v případě, že Albrechtův potomek, který se měl teprve narodit, nebude syn.

Král římský.

Ještě předtím, než se Albrechtův potomek narodil, rozhodl se Fridrich jednat. Pohrozil nebezpečím, které hrozí Svaté říši římské v případě bezvládí. Kurfiřti jej pak 2. února 1440 zvolili římským králem. V Říši pak vládl jako Fridrich IV. Kurfiřti při jeho volbě očekávali, že zabrání nepokojům v Říši a že ochrání křesťanský svět před tureckou invazí. Fridrich se však musel především na počátku své vlády věnovat upevnění své moci v rakouských zemích. Proto také odkládal svoji korunovaci.  Pod nátlakem kurfiřtů nakonec roku 1452 vyrazil do Cách, kde byla 17. června slavnostním obřadem potvrzena jeho královská hodnost. Cestu spojil s účastí na říšském sněmu ve Frankfurtu, kde naznačil, že hodlá pokračovat v reformě Říše, započaté jeho předchůdci Zikmundem a Albrechtem II. Po dvou říšských sněmech neúspěšně konaných v Norimberku však rezignoval na aktivní politiku v říši a svoji královskou hodnost chápal především jako úřad smírčího soudce. Sám se ochotně ujímal procesů. V církevní politice se postavil za papeže Evžena IV. a zasadil se o ukončení basilejského koncilu (1445).

Poručníkem Ladislava Pohrobka.

Krátce po Fridrichově zvolení římským králem porodila královna Alžběta, vdova po Albrechtu II., syna Ladislava, který dostal přízvisko Pohrobek. Matka hájila jeho dědické nároky a ještě roku 1440 dosáhla jeho korunovace uherským králem. Zároveň se s ním počítalo i jako s příštím českým králem, i když z počátku bylo jeho nástupnictví v českých zemích nejisté. V roce 1442 však Alžběta zemřela a malý Ladislav byl svěřen do poručnické výchovy krále Fridricha IV. Ten jej v podstatě držel na dolnorakouském hradě Orth jako svého zajatce a používal k nátlaku na politické protivníky. Mohl tak zasahovat do vlády v českých a rakouských zemích a zároveň těžit z příjmů, které mladému následníkovi trůnu z jeho zemí plynuly.  Na výchově a vzdělání mladého krále se podílel Eneáš Silvius Piccolomini, budoucí papež Pius II., který pracoval ve Fridrichových diplomatických službách.  Fridrich se sám neucházel o správcovství v českých zemích. Raději souhlasil s tím, aby se zemským správcem stal Jiří z Poděbrad. Díky tomu mohl oddalovat volbu Ladislava Pohrobka českým králem. Neměl ani zájem o českou nebo uherskou korunu. Nemusel totiž řešit složitou situaci v nábožensky rozdělených českých zemích v období po husitské revoluci ani bojovat s Turky, kteří ohrožovali Uherské království (s nimi bojoval královský místodržící Jan Hunyady). Fridrich využíval pouze výhody, které mu poručnictví přinášelo.  Fridrich byl též poručníkem Ladislavovy sestry Alžběty, pozdější polské královny a mimo jiné také matky českého a uherského krále Vladislava Jagelonského. Valně se sice o její výchovu nestaral, ale zabezpečil jí dobré vzdělání.

Císařská korunovace a sňatek.

Fridrich svoji římskou jízdu dlouho odkládal. Vydal se na ni až na podzim roku 1450 v doprovodu svého bratra Albrechta VI. Cesta do Říma byla vždy problematická kvůli nebezpečnému průchodu znesvářenými severoitalskými státy. Pro Fridricha největší problém představoval průchod milánským vévodstvím, kde se od něj bojovný kondotiér Francesco Sforza dožadoval uznání vévodského titulu po vymření vládnoucího rodu Viscontiů (1447). Fridrichovi se nakonec s pomocí rádců podařilo z choulostivé situace dostat a projít až do Sieny, kde na něj čekala patnáctiletá nevěsta Eleonora Portugalská.  Pár byl nakonec oddán 16. března 1452 v Římě papežem Mikulášem V. a o tři dny později, 19. března, korunován římským císařem (jako Fridrich III.) a císařovnou. Byla to poslední císařská korunovace uskutečněná v Římě. Fridrich III. se stal prvním Habsburkem, který získal císařský titul.  S jeho jménem se pojí i státnický akt z roku 1453, kdy přiznal všem členům habsburského rodu narozeným v legitimním manželství titul arcivévoda. Z titulu své císařské hodnosti totiž legalizoval tzv. Privilegium maius, zfalšovaný dokument vévody Rudolfa IV. z roku 1359, neuznaný tehdejším císařem Karlem IV.

Vydání Ladislava Pohrobka.

Po návratu z Říma byl císař obklíčen ve Vídeňském Novém Městě. Během jeho nepřítomnosti se spojili zástupci české a uherské šlechty s příslušníky rakouské opozice, která byla nakloněna albertinské linii Habsburků, jejímž byl Ladislav Pohrobek posledním mužským potomkem. Požadovali Ladislavovo vydání do Čech. O výchovu nezletilého panovníka se přihlásil Oldřich Celský, nejbližší Ladislavův příbuzný z matčiny strany. Ten měl nakonec hlavní podíl na tom, že císař 13. září 1452 kapituloval a mladého krále vydal. Ladislav pak odjel přes Prešpurk a Vídeň do Prahy, kde byl o rok později korunován českým králem.

Smrt Ladislava Pohrobka.

Ladislav Pohrobek náhle zemřel v roce 1457. Nezanechal žádného potomka, čímž vymřela po meči albertinská větev rakouských Habsburků. Fridrich a jeho bratr Albrecht VI. se ucházeli o českou a uherskou královskou korunu. Stavy však zvolily začátkem roku 1458 českým králem dosavadního zemského správce Jiřího z Poděbrad. V Uhrách byl králem zvolen Matyáš Korvín, syn Jana Hunyadyho. Oba noví králové se krátce spojili, aby zabránili vměšování z habsburské strany.  Fridrich se rovněž musel vypořádat s rozdělením dědictví v rakouských zemích. Kromě něj uplatňovali své nároky i další žijící Habsburkové – mladší bratr Albrecht VI. a bratranec Zikmund Tyrolský (jemuž byl dříve poručníkem). Nakonec se podařilo uzavřít dohodu, podle níž Fridrich získal Dolní Rakousy, Albrecht Horní Rakousy a Zikmund menší panství v tzv. Předních Rakousích. Oba bratři pak museli každoročně vyplácet důchod 16 000 zlatých. Záhy se ukázalo, že země okolo Vídně, zpustošená husitskými válkami a následnými boji, není schopná zabezpečit císaři výnos dostatečný k tomu, aby mohl financovat nákladnou říšskou politiku a zároveň vyplácet zámožného Zikmunda (Tyrolsko bylo díky těžbě stříbra a dalších kovů nejbohatší rakouskou zemí). Císař se marně snažil zvýšit výnosy uvalováním daní. Tím jen proti sobě popudil místní šlechtu.

Problémy s bratrem Albrechtem.

Fridrichův mladší bratr Albrecht VI. nebyl spokojen s dědictvím, které v Rakousku získal po smrti Ladislava Pohrobka. Požadoval více než jen správu Horních Rakous, a proto se postupně sblížil s rakouskou opozicí. V roce 1462 propukla mezi bratry otevřená válka. Albrecht obsadil Dolní Rakousy a císař s rodinou byl obklíčen ve vídeňském hradu, kde v té době sídlil. Ze zajetí jej vysvobodil Jiří z Poděbrad za příslib prostředkování při jednání s papežem. Císař musel postoupit Dolní Rakousy Albrechtovi na dobu osmi let a odstěhoval se zpět do Vídeňského Nového Města. Albrecht se však stal ve Vídni brzy nepopulárním a měšťané začali tajně vyjednávat s císařem. Komplot byl prozrazen a pachatelé přísně potrestáni. Albrecht však v prosinci 1463 zemřel, a tak mohl Fridrich definitivně převzít moc v Dolních i Horních Rakousích.

Vztahy s českým králem.

Papež Pius II. však v roce 1466 vyhlásil nad Jiřím z Poděbrad církevní klatbu pro neústupnost v otázce dvojvěří v českých zemích. Fridrich se tak dostal do nepříjemné situace, neboť měl jako římský císař vystupovat jako ochránce katolické víry. Zároveň však neměl zájem o konflikt s českým králem, kterému byl navíc zavázán za pomoc v roce 1462. V roce 1468 však do Rakous vtrhl Jiřího syn Viktorín z Poděbrad a poplenil císařské statky. Císař se proto s papežem obrátil o pomoc na uherského krále Matyáše, který vtrhl do Čech, a zahájil tak uhersko-českou válku, během níž se nechal zvolit českým protikrálem.  Jiří z Poděbrad zemřel v roce 1471. Jeho nástupcem se stal Vladislav Jagellonský, s nímž Fridrich až do konce své vlády udržoval korektní a bezkonfliktní vztahy. Zpočátku sice stál na straně Matyáše Korvína, když jej však Korvín začal ohrožovat, uznal v duchu Zlaté buly Karla IV. Vladislava českým králem. 10. června 1477 od něj ve Vídni přijal přísahu věrnosti a udělil mu v léno hodnost kurfiřta a arcičíšníka. 24. června pak potvrdil všechna privilegia, která jeho předchůdci udělili České koruně. Narazil však na odpor papeže Sixta IV., který tyto akty prohlásil za neplatné. V prosinci si pak Korvín vojensky vynutil uzavření tzv. gmundského míru a udělení stejných výsad, jako obdržel Vladislav Jagellonský. Tyto akty však neměly velký význam a staly se pouhou formalitou.  V letech 1475–1477 udělil císař privilegia Starému a Novému Městu pražskému a polepšil jejich znak.

Boje s Burgundskem a zasnoubení následníka trůnu.

Po smrti Jiřího z Poděbrad nebyl Fridrich nucen zabývat se situací v Čechách. Nemusel řešit ani ohrožení ze strany Turků, kteří byli v Říši považováni za jeden z nejpalčivějších problémů doby, s nimi totiž bojoval uherský král Matyáš. Jako hlavní problém vnímal expandující Burgundsko. Burgundský vévoda Karel Smělý donutil tyrolského vévodu Zikmunda k vydání habsburských držav na západě Říše. Zikmund sám nebyl schopen získat obsazená území zpět. Císař se snažil přimět říšské stavy k vojenské pomoci. To se mu podařilo až v roce 1475. První porážku burgundské vojsko utrpělo v bitvě u města Neuss. Tím se podařilo zastavit další postup vojsk na říšském území. V dalších střetnutích, která dopadla ve prospěch císaře, získával první válečné zkušenosti jeho syn Maxmilián.  Karel Smělý po porážkách, které utrpěl v roce 1476 od Švýcarů, nakonec císaři ustoupil. Na důkaz uzavřeného míru oba panovníci zasnoubili své děti. Fridrichův jediný syn Maxmilián se oženil s Karlovou dcerou Marií v srpnu 1477. Krátce předtím padl její otec v bitvě u Nancy. Marie byla jedinou dědičkou, a Maxmilián tak získal vládu v Burgundsku. Nároky na burgundské dědictví však musel obhájit proti nárokům francouzského krále Ludvíka XI.

Vpád Matyáše Korvína do Rakous.

Uherský král Matyáš uzavřel příměří s Turky a pod záminkou, že císař neuznal jeho nároky na český trůn, vpadl v létě 1482 do Rakous. Jeho vojska rychle postupovala do vnitrozemí. Císař byl nucen ustoupit do Štýrského Hradce a pak dále do Lince. V roce 1485 dobyl Matyáš Vídeň a učinil z ní své druhé sídlo.

Maxmilián I. římským králem.

Fridrichův syn Maxmilián se osvědčil jako vojevůdce i jako politik. Stárnoucí císař Fridrich vyvinul velké diplomatické úsilí, aby se Maxmilián mohl stát jeho nástupcem v Říši. 16. února 1486 zvolili kurfiřti (i přes nepřítomnost obou českých králů, Vladislava Jagellonského a Matyáše Korvína) Maxmiliána jednohlasně římským králem. Tím se stal Maxmilián spoluvládcem v Říši. Postupně pak na sebe přebíral od otce stále více panovnických povinností. Zpočátku se soustředil hlavně na zabránění dalšího postupu uherských vojsk.  Situaci vyřešila náhlá smrt Matyáše Korvína v dubnu 1490. Podle nástupnických dohod z roku 1462 se měl Maxmilián stát uherským králem. Vyčkal však, jak se situace vyvine – králem byl nakonec zvolen Vladislav Jagellonský – a spokojil se s tím, že získal zpět okupovaná rakouská území. Svým sídelním městem učinil Vídeň. Jeho otec, sužovaný věkem a nemocemi, zůstal v Linci.  Fridrich navíc vyvíjel spolu dalšími příbuznými tlak na bratrance Zikmunda, který neměl legitimního nástupce, aby se vzdal vlády v Tyrolsku a Předních Rakousích ve prospěch Maxmiliána I. To se nakonec stalo v roce 1490.

„Ten, který všechny přežil“.

Fridrich III. byl nejdéle vládnoucím panovníkem Svaté říše římské, která v době jeho vlády rozšířila svůj název o přívlastek „národa německého“. Jeho vláda trvala celkem 53 let. Fridrich měl klidnou a uzavřenou povahu, kterou záměrně využíval při politických jednáních. Měl politické ambice, jeho politika se však nevyznačovala razancí, ale spíše trpělivostí a vytrvalostí. Současníci jej často podceňovali a pohrdali jím. On však trpělivě snášel ponižování a šel za svými cíli. Jeho životním krédem bylo heslo s mystickou zkratkou "AEIOU", což bývá interpretováno latinským "Austriae est imperare orbi universo", česky "Rakousku náleží vládnouti celému světu". Jeho nástupce Maxmilián I. se snažil umenšovat Fridrichovy zásluhy, aby mohly vyniknout jeho vlastní činy. Někdy bývá za největší „zásluhu“ Fridricha III. označován fakt, že dokázal přežít své politické protivníky i spojence. Je pravda, že jejich smrt pomohla vyřešit mnohé z císařových problémů. Na konci jeho života byla soustředěna vláda v dědičných habsburských zemích (v dnešním Rakousku) soustředěna do rukou jednoho panovníka (Maxmiliána I.). S ním zároveň začíná období téměř nepřetržitého držení císařské koruny v rukou Habsburků až do zániku Svaté říše římské v roce 1806. Fridrich byl osobně velmi zbožný a umírněný. Zajímal se o zahradnictví, astronomii, drahokamy a okultní vědy. Protivilo se mu válečnické řemeslo i lov (oblíbená zábava většiny panovníků). Byl inteligentní a vzdělaný. Neměl sice blízký vztah k humanismu, ale dokázal využít a ocenit služby lidí jako Eneáš Silvius Piccolomini.  Fridrich III. zemřel ve věku 78 let v Linci. Příčina smrti není známa. Krátce před smrtí však byla císaři amputována noha. Byl pohřben v katedrále sv. Štěpána ve Vídni.

Rodina.

Fridrich se oženil v roce 1452 (ve svých 37 letech) s patnáctiletou princeznou Eleonorou Portugalskou, jejíž věno mu pomohlo zmenšit dluhy. Měli spolu pět dětí, dospělosti se však dožili jen syn Maxmilián, budoucí císař, a dcera Kunhuta, která se později provdala za bavorského vévodu Albrechta IV.  Císařovna Eleonora zemřela v roce 1467. Císař se již znovu neoženil.

Fridrich III. Habsburský (21. září 1415 Innsbruck – 19. srpna 1493 Linec) byl rakouský vévoda (jako Fridrich V.), římský král (jako Fridrich IV.) a od roku 1452 císař Svaté říše římské (jako Fridrich III.). Nejstarší syn štýrského vévody Arnošta Železného z leopoldovské linie Habsburků, vládnoucích ve Vnitřních Rakousích, a Cimburgis Mazovské, dcery plockého knížete Ziemovita IV. a Alexandry, sestry polského krále Vladislava II.

Frédéric V de Habsbourg (Frédéric III, en tant qu'empereur romain germanique), né le à Innsbruck en Tyrol et décédé le à Linz en Autriche, est prince de la maison de Habsbourg, fils du duc Ernest d'Autriche. Il hérite des domaines de l'Autriche intérieure (la Styrie, la Carinthie et la Carniole) à la mort de son père en 1424 et succéda à son cousin Ladislas le Posthume en tant qu'archiduc d'Autriche en 1457. Élu roi des Romains en 1440 et couronné empereur en 1452, il régna sur le Saint-Empire pendant cinquante-trois ans jusqu'à sa mort. Il était l'avant-dernier empereur romain a avoir été sacré par le pape, et le dernier dont le couronnement a eu lieu à Rome.


Výhody a nevýhody.

K výhodám dvojkového doplňku patří, že neexistuje kladná a záporná nula (jako u jedničkového doplňku). Nevýhodou je naopak fakt, že zobrazený interval je nesymetrický (např. −128 až 127 v případě osmibitových čísel nebo −32768 až 32767 v případě šestnáctibitových). Takže například nelze na daném počtu bitů vyjádřit absolutní hodnotu nejzápornějšího čísla (nejzápornější číslo je ve dvojkovém doplňku invariantní vůči negaci, stejně jako nula).

Postup kódování.

Při použití dvojkového doplňku se opačné číslo získá tak, že se znegují všechny bity dvojkového zápisu čísla a k výsledku se přičte jednička. Stejného výsledku lze dosáhnout odečtením jedničky následovaném negací všech bitů. Oba postupy fungují pro kladná i záporná čísla. Při aplikaci na nejmenší zobrazitelné číslo (nejzápornější zobrazitelné číslo) je výsledkem totéž číslo (mělo by se interpretovat jako přetečení).

Jiný postup.

Protože dvojkový doplněk je také neznaménkové vyjádření záporného čísla na daném rozsahu, lze ho získat jako rozdíl (maxima rozsahu +1) a absolutní hodnoty záporného čísla. Např. pro rozsah 8 bitů, kde maximum je 255, dojde při překročení rozsahu k přetečení, takže číslo 256 = 0. Potom bude znaménkovému vyjádření "-x = 0 - |x|" odpovídat neznaménkový zápis "-x = 256 - |x|".

Sčítání dvou čísel v doplňkovém kódu.

Sčítání dvou kladných čísel; výsledek je kladný:  Sčítání dvou kladných čísel; výsledek je záporný (přetečení):  Sčítání záporného a kladného čísla; výsledek je záporný (přetečení při sčítání bez znamének):  Sčítání záporného a kladného čísla; výsledek je záporný:  Sčítání dvou záporných čísel (u čísel bez znamének dojde k přetečení):  Sčítání dvou záporných čísel (k přetečení dojde u čísel bez znamének i se znaménky):  Je patrné, že při použití dvojkového doplňku se pro sčítání a odečítání čísel se znaménkem používají stejné operace jako pro čísla bez znaménka. Rozdíl je pouze v interpretaci čísel a ve způsobu vyhodnocování překročení číselného rozsahu: zatímco při operacích s čísly bez znaménka indikuje překročení povoleného rozsahu příznak přenosu (CF-přenos z nejvyššího bitu), při operacích se znaménkem indikuje překročení rozsahu příznak přetečení(PF- přenosy z a do nejvyššího bitu).

Výpočet rozdílu dvou čísel pomocí dvojkového doplňku.

Řekněme, že máme dvě celá čísla v absolutní hodnotě 1000 0001 a 11 0110, a chceme druhé číslo odečíst od prvního.  Dvojkový doplněk je tedy 1100 1010. Výpočet rozdílu provedeme sečtením menšence 1000 0001 a doplňku 1100 1010. Výsledkem tohoto součtu je číslo 10100 1011, kde ale musíme vynechat přenos jedničky do nejvyššího řádu. Konečným výsledkem je tedy číslo 0100 1011.

Ukázka 4bitového dvojkového doplňkového kódu.

Následující příklad předvádí kódování čísel −8 až +7 (v desítkové soustavě) do čtyřbitového čísla ve dvojkové soustavě použitím dvojkového doplňku.  Z příkladu ilustruje vlastnosti čísel kódovaných v DDK, o kterých pojednává další odstavec.

Vlastnosti dvojkového doplňkového kódu.

Pak platí:

Dvojkový doplněk (též doplňkový kód) je způsob kódování celých, tedy kladných i záporných čísel ve dvojkové soustavě používaný v počítačích. Dvojkový doplněk umožňuje zjednodušit konstrukci aritmeticko-logické jednotky uvnitř procesoru díky tomu, že sčítání a odečítání se provádí pro čísla se znaménkem stejně jako pro čísla bez znaménka, odlišná je pouze interpretace přetečení. Odečítání lze převést na sečtení prvního operandu s dvojkovým doplňkem druhého. Dvojkový doplňkový kód je nejrozšířenějším způsobem reprezentace celých čísel se znaménkem v počítači.

En informatique, le complément à deux est une opération sur les nombres binaires qui permet d'effectuer simplement des opérations arithmériques sur les entiers relatifs.


Děj.

Římské ulice zaplní veselící se občané, protože probíhají Luperkálie - výročí vzniku Říma. Je však ještě jeden důvod k oslavě: Julius Caesar se vrací z vítězné bitvy proti Pompeiovi. Caesara zdraví jásající dav. Průvod pokračuje, ale dva římští šlechtici zůstávají vzadu. Je to Brutus a Cassius, kteří se obávají, aby Caesar nezačal být příliš ctižádostivý.  Nebezpečný Cassius Caesar není spokojen. Vidí Cassia a hned vysvětluje mladému vojákovi Marcu Antoniovi, proč ho nemá rád. Caesar jde dál, ale Casca, další senátor, vypráví Brutovi a Cassiovi, že Caesar třikrát odmítl korunu jen proto, že si to lid nepřál. Důvodem Cassiovy zlosti je tedy zklamání.  Spiknutí Cassius si dohodne schůzku s Cascou. Oba se shodují na tom, že Caesar je hrozbou pro Řím a musí tedy zemřít. Potřebují však také Brutovu podporu, protože ten je velmi oblíbený mezi lidem. Brutus nechce, aby Římu vládl tyran, ale Caesara má rád jako přítele. Dohaduje se sám se sebou, ale nakonec se rozhodne, že Caesar musí být zabit. Právě když žádá svého služebníka, aby zjistil přesné datum (zrovna nastávají březnové idy), buší na vrata Cassius se skupinou mužů. Těmi jsou další spiklenci z řad římské šlechty - Trebonius, Decius, Casca, Cinna a Metellus. Cassius vysvětluje, že chtějí Caesara zabít ještě téhož dne na Kapitolu. Brutus souhlasí, ale prohlásí, že při tom nesmí zemřít Marcus Antonius.  Calpurniin sen Caesarova žena Calpurnina má noční můru. Viděla ve snu, jak socha jejího muže krvácí. On jí odpoví, že jestli jí to udělá radost, na Kapitol nepůjde. Když to uslyší spiklenec Decius, řekne mu, že senátoři mu chtějí okamžitě nabídnout korunu. Caesar okamžitě mění své rozhodnutí a odchází. Nic nedbá na varování svého učitele Artemidora, který se o spiknutí doslechl.  Caesarova smrt Spiklenci obklopí Caesara, Brutus mu poklekne u nohou a společně vrazí své dýky do Caesarova těla. Ten ještě spatří, že mezi vrahy je i starý přítel Brutus a pronese slavnou větu: „I ty, Brute?“ Vražda vyvolá mezi senátory vřavu, kterou se snaží uklidnit Brutus. Rozhněvaný Marcus Antonius jen žádá, aby směl promluvit na Caesarově pohřbu.  Pohřeb Caesara Shromáždil se obrovský dav o čeká na Brutovo vysvětlení, proč musel Julius Caesar zemřít. Brutus říká, že Caesar by nadělal ze všech otroky, a lid mu uvěří. Pak se však objeví Marcus Antonius, jenž nese Caesarovo tělo. Pláče nad ním a oznamuje, že Caesar odkázal veškeré své bohatství lidu. Občané jsou dojati a slibují mu podporu.  Občanská válka Antonius se spojil s Caesarovým synovcem Octaviem a se statečným generálem Lepidem. Toho chce ovšem odstavit, aby získal větší moc a více peněz. Brutus a Cassius uprchli z Říma a sbírají vojsko. Brutus ale odmítne strategii Cassia a rozhodne se pro vlastní, méně rozumný plán. Mají se utkat s nepřáteli u Filipp. Brutus najednou uslyší Caesarova ducha, který prohlásí, že se s ním u Filipp shledá. Duch zmizí a vyděšený Brutus se těžko vzchopuje.  Na filippské pláni Vojevůdci nepřátelských armád se naposledy pokoušejí dojednat mír. Je však jasné, že dojde k boji. V průběhu bitvy jsou Cassiovy jednotky rozprášeny Antoniovým vojskem. Brutova armáda ale vítězí nad Octavianovou. Zoufalý Cassius prchá a vidí, že se blíží vojáci. Posílá svého druha Titinia, aby zjistil, zda jde o spojence nebo nepřátele. Cassius je krátkozraký, a tak nařizuje sluhovi Pindarovi, aby mu řekl, co se děje. Pindarus vidí, že Titinius je obklopen vojáky a domnívá se, že byl zajat nepřítelem. Pro Cassia to je poslední rána, prosí Pindara, aby mu podržel meč, jímž zabil Caesara, a spáchá sebevraždu. Vojáci kolem Titinia byli však Brutus a jeho muži. Když uvidí Titinius svého přítele mrtvého, i on si vezme život. Ve druhé části bitvy se Brutus s hrstkou věrných marně brání, a když jednoho po druhém prosí, aby ho zabili, všichni odmítají. Naléhá na ně, aby uprchli. Zůstává jen sluha Strato, který Brutovi podrží meč, kterým se následně Brutus zabije.  Přicházejí vítězové Poté, co naleznou Bruta mrtvého, dávají Octavianus s Antoniem milost všem jeho věrným. Antonius vzdává hold Brutovi za to, že Caesara zabil pro dobro státu a ne pro osobní zisk.

Julius Caesar (anglicky "The Tragedy of Julius Caesar") je tragédie Williama Shakespeara z roku 1599. Hra popisuje spiknutí proti římskému vládci Juliu Caesarovi, jeho zavraždění v roce 44 př. n. l. a porážku těch, kdo stáli za jeho smrtí, v bitvě u Filipp. Jedná se o jednu z několika Shakespearových her inspirovaných skutečnými událostmi římských dějin, kam patří i "Coriolanus" a "Antonius a Kleopatra".

Jules César ("Julius Caesar") est une tragédie de William Shakespeare, probablement écrite en 1599 et publiée pour la première fois en 1623. Montée pour l'ouverture du Globe Theatre à Londres, elle relate la conspiration contre Jules César, son assassinat et ses conséquences.


Klubová kariéra.

Claude Makélélé se přestěhoval do Savigny-le-Temple, předměstí Paříže, v roce 1977, když mu byly 4 roky. Jeho otec byl také fotbalista. Reprezentoval Zair a ukončil svou kariéru v belgické první lize.  Makélélé nikdy neopustil Savigny-le-Temple až do 16 let, kdy odjel trénovat do Brest-Armorique v Bretónsku. Podle něj nebylo snadné adaptovat se v novém městě Brest. Život v tréninkové akademii byl nesnadný, především tím, že se musel vzdálit od své rodiny. Makélélé byl rekrutovaný týmem FC Nantes Atlantique v prosinci roku 1991, kdy mu bylo 18 let. Robert Budzinski, sportovní vedoucí v Nantes, objevil Makélélého v Brestu a byl si jistý, že by to mohl být nový Emmanuel Petit.  V sezóně 1992/93 byl Claude Makélélé připraven v A-týmu Nantes hrát ve francouzské Ligue 1. Hrál za Nantes 5 sezón, byl u výhry ve francouzské lize (1995) a pomohl klubu do semifinále evropského poháru v následující sezóně. Makélélé byl doslova pravidelný střelec za Nantes a vstřelil 6 gólů v sezóně 1996/97. Pak ho získal tým Olympique de Marseille, v jehož dresu odehrál jednu sezónu. Poté byl prodán do Celty Vigo, kde strávil dvě úspěšné sezóny.  V roce 2000 byl koupen do Realu Madrid. Jeho přestup byl komplikovaný, protože Celta nechtěla Makeleleho prodat, neboť byl pro ně moc důležitý. Makelele nemohl trénovat, dokud neuzavřel smlouvu s Realem. Nakonec ho Celta neochotně prodala.  V Realu si Makelele užil úspěchy: dvě výhry v La Lize, výhra v Lize mistrů, Supercopa de España, Superpohár UEFA a Interkontinentální pohár (teď nahrazen soutěží jménem Mistrovství světa ve fotbale klubů). Makelele se stává jedním z nejlepších záložníků na světě.  Jeho plat však, navzdory tomuto hodnocení, byl jeden z nejmenších v týmu, nedostával ani zlomek toho, co dostávali Zinédine Zidane, Luís Figo, Raúl González, Ronaldo, Roberto Carlos, Steve McManaman nebo Guti. V létě roku 2003 cítil, že po odchodu trenéra Dela Bosqueho a příchodu Davida Beckhama bude jeho pozice v klubu nejistá, i když ho povzbuzovali jeho týmoví kamarádi Zidane, Raul, McManaman a Fernando Morientes.  Makelele se zažádat o zlepšení smlouvy. Vedení Realu nevzalo v úvahu jeho žádost. Rozrušený Makelele se nechal napsat na přestupovou listinu, čehož využil anglický klub Chelsea FC a zde podepsal smlouvu.  Od roku 2008 působil opět ve Francii, a to v klubu Paris Saint-Germain, v kterém také 29. května 2011 - v zápase proti AS Saint-Etienne - ukončil svoji bohatou fotbalovou kariéru.

Reprezentační kariéra.

V letech 1995–2008 hrál za reprezentační A-mužstvo Francie, předtím působil i ve francouzském výběru U21.

Trenérská kariéra.

Po ukončení svojí hráčské kariéry se stal asistentem trenéra Paris Saint-Germain. V roce 2014 podepsal jako trenér smlouvu s týmem SC Bastia.

Claude Makélélé (* 18. února 1973, Kinshasa, Zair) je bývalý francouzský fotbalista, který hrál na postu defensivního záložníka, naposledy oblékal dres Paris Saint-Germain FC v Ligue 1. Od roku 2011 působí jako trenér. Má tři děti, Kelyan, Hayden a Sam, které vzešly z několika vztahů. Hovoří jazykem lingala.

Claude Makélélé est né le à Kinshasa (Zaïre), est un footballeur international français reconverti en entraîneur. Il évolue pendant sa carrière au poste de milieu récupérateur avec une grande réussite. Entre 1990 et 2011, il joue notamment pour le FC Nantes, l'Olympique de Marseille, le Real Madrid, Chelsea et le Paris SG où il arrive en 2008 et termine sa carrière professionnelle. Il remporte de nombreux titres à son palmarès, notamment la Ligue des champions et la Coupe intercontinentale en 2002 et les championnats de France (1995), d'Espagne (2001 et 2003) et d'Angleterre (2005 et 2006).


Abeceda.

Wulfilova gótština byla zapisována písmem, které si on sám upravil pravděpodobně z písma řeckého. Existují také vědecké kruhy, které původní gótské písmo odvozují od písma runového či latinky. Tato abeceda ovšem nemá nic společného s gotickým písmem, které bylo užíváno k zápisu římské abecedy mezi 12. a 14. stoletím a které dále mutovalo do německé fraktury.

Morfologie.

Podstatná a přídavná jména.

Gótština zachovává mnoho archaických indoevropských rysů, které se vždy nenacházejí v moderních germánských jazycích, především bohatý systém skloňování. Gótština používala 4 pády - nominativ, akuzativ, genitiv, dativ a pozůstatky vokativu, který byl někdy identický s akuzativem a někdy s nominativem. Používány byly všechny 3 jmenné rody, včetně středního. Podstatná a přídavná jména byla skloňována podle čísla jednotného a množného.  Jednou z nejnápadnějších vlastností germánských jazyků je rozdělení podstatných jmen na "slabá" a "silná". Toto rozdělení je v gótštině obzvlášť důležité. Zatímco podstatné jméno může patřit v závislosti na konci kořene slova pouze do jedné třídy skloňování, některá přídavná jména mohou být skloňována buď silně nebo slabě v závislosti na jejich významu. Přídavné jméno se zvláštním významem a doprovázené deiktickým členem (jako je např. ukazovací zájmeno "sa", "þata" nebo "so", které slouží jako člen určitý), se skloňuje slabě. Přídavná jména použitá s neurčitým členem se skloňují silně.  Tento proces se nachází například v němčině a švédštině, kde se přídavná jména skloňují nejen podle rodu a čísla, ale také podle určité / neurčité formy: Popisná přídavná jména v gótštině (a superlativa končící na -ist nebo -ost) a příčestí minulá mohou mít obě skloňování. Některá zájmena mohou mít pouze slabé skloňování, například: "sama" (česky "stejný"), přídavná jména jako "uneila"("stále", z kořenu ƕeila, česky "čas"; můžeme srovnat s anglickým "while"), srovnávací přídavná jména a přítomná příčestí. Jiné, jako například "áins" ( "něco") se skloňují silně.  Tabulka pod tímto textem ukazuje skloňování gótského přídavného jména "blind" (česky "slepý") se slabým (guma - "muž") a silným podstatným jménem (dags - "den"):  Tato tabulka samozřejmě není vyčerpávající, jsou zde druhotná skloňování, zejména pro silná jména středního rodu v jednotném čísle a nepravidelná podstatná jména v jiných kontextech, které zde nejsou popsány.

Zájmena.

Gótština v plné míře zdědila sadu indoevropských zájmen: osobní zájmena (včetně zvratných zájmen pro všechny tři mluvnické osoby), přivlastňovací zájmena, jak jednoduchá a složená ukazovací zájmena, vztažná zájmena, tázací zájmena a zájmena neurčitá. Každý sleduje konkrétní vzor časování (částečně se zde odráží skloňování jmen), podobně jako jiné indoevropské jazyky. Jednou z obzvlášť pozoruhodných vlastnosti je zachování dvojného čísla, odkazující na dvě osoby nebo věci, zatímco množné číslo bylo používáno pouze na množství větší než dva. Zatímco v praindoevropském jazyce se duál používá pro všechny gramatické kategorie, které mají číslo (tak jak je to v klasické řečtině či v sanskrtu), ve starých germánských jazycích, včetně gótštiny byl používán jen v zájmenech.  Jednoduché ukazovací zájmeno "sa" (střední rod: "þata", ženský rod: "so", z indoevropského kořene "*so", "*seh", "*tod"; příbuzný řeckému členu ὁ, ἡ, τό a latinskému "istud") lze použít jako člen, umožňující konstrukci typu "určitý člen" + "slabé přídavné jméno" + "podstatné jméno".  Tázací zájmena začínaly na "ƕ-", která je odvozena z praindoevropské souhlásky "*k", které se nacházelo na začátku všech interogativ v praindoevropštině. To je obdoba anglického "wh-", nacházející se na začátku mnoha interogativ, která jsou v některých dialektech angličtiny vyslovována s [ʍ], tedy jako v gótštině. Stejnou etymologii lze nalézt i v dalších indoevropských jazycích: "w-" [v] v němčině, "hv-" v dánštině, latinské "qu-" (které přetrvává v dnešních románských jazycích), řecké τ nebo π, či "k-" v sanskrtu.

Syntax.

Gotský text z historických pramenů je podobný řeckému pravopisu včetně paratexe, hypotaxe, tzn. vztahy mezi větami a souvětími.

Příklad.

Otčenáš v gótštině:  Atta unsar, þu in himinam, weihnai namo þein. Qimai þiudinassus þeins. Waírþai wilja þeins, swe in himina jah ana aírþai. Hlaif unsarana þana sinteinan gif uns himma daga. Jah aflet uns þatei skulans sijaima, swaswe jah weis afletam þaim skulam unsaraim. Jah ni briggais uns in fraistubnjai, ak lausei uns af þamma ubilin. Unte þeina ist þiudangardi jah mahts jah wulþus in aiwins.

Gótština ("gutisko razda", ) je vymřelý germánský jazyk, který používali Gótové, zejména Thervingové. První zmínky o něm přináší Codex Argenteus (6. století), kopie překladu Bible ze 4. století. Zároveň se jedná o jediný dochovaný východogermánský jazyk. Ostatní východogermánské jazyky, burgundština a vandalština, se nám dochovaly pouze ve formě několika názvů a jmen.

Le gotique est une langue morte qui était parlée par les Goths au Moyen Âge. Elle appartient à la branche germanique de la famille des langues indo-européennes.


2. pěší divize Armády Spojených států amerických

Historie.

První světová válka.

Druhá pěší divize byla založena 21. září 1917. Zformována byla ve Francii 26. října téhož roku. Účastnila se bitev o Belleauský les (červen 1918) a o Saint-Mihiel (září 1918).

Druhá světová válka.

V roce 1943 byla divize odeslána do Severního Irska. V červnu roku 1944 se podílela na vylodění v Normandii. Osvobodila město Trévières a účastnila se bitvy o Brest (září 1944). V březnu roku 1945 dorazila k Rýnu, kde chránila remagenský most. 4. května vstoupila na území bývalého Československa a o několik dní později osvobodila Plzeň. Počítalo se i s účastí této divize ve válce v Tichomoří, avšak kapitulace Japonska přišla dříve, než plánovaný přesun.  Od roku 2009 si hokejový klub HC Plzeň zvolil Indiána podobného symbolu 2. pěší divize do svého loga.

Korejská válka.

V letech 1950–1954 se divize zúčastnila Korejské války. Za odražení komunistické ofenzívy v dubnu a květnu 1951 jí bylo uděleno ocenění "Presidential Unit Citation".

Operace Paul Bunyan.

Vzhledem ke vzrůstajícímu napětí na Korejském poloostrově se divize v roce 1965 do Jižní Koreje vrátila. 18. srpna 1976 došlo v demilitarizované zóně mezi Severní a Jižní Koreou k tzv. sekerovému incidentu ("Axe Murder Incident"). Jihokorejští a američtí vojáci, vyslaní prosekat větve topolu bránící pozorovatelně OSN ve výhledu, byli napadeni vojáky Severní Koreje. Dva Američané byli zabiti. V reakci na incident rozhodlo velení OSN provést operaci "Paul Bunyan" (pojmenovanou podle americké folklorní postavy dřevorubce) – do oblasti bylo vysláno několik set vojáků (včetně mužů z 2. pěší divize) a strom byl osekán až na kmen. Jednalo se o demonstraci síly americké a jihokorejské armády – operaci přihlíželo asi dvě stě severokorejských vojáků, avšak nijak nezasáhli.

Válka v Iráku.

Někteří z mužů 2. pěší divize se v letech 2004–2005 účastnili rovněž války v Iráku, konkrétně v oblastech kolem Fallúdže a Ar-Ramádí.

2. pěší divize je pěší divize Americké Armády, nyní působící v Jižní Koreji. Jejím úkolem je zadržet případný útok ze strany Severní Koreje, dokud nedorazí další americké jednotky. Divize má cca 15 tisíc mužů, přičemž zhruba tisíc z nich jsou korejští vojáci, přidělení k divizi v rámci projektu KATUSA ("Korean Augmentation To the United States Army" – Korejské rozšíření Armády Spojených států). Velká část divize je rozmístěna v Iráku.

La d'infanterie américaine de l'United States Army, surnommée "Indian Head", à cause de son insigne est une division d'infanterie américaine.


Přehled života, díla a působení.

Jako patnáctiletý zažil Sven Hedin ve Stockholmu triumfální návrat polárníka Adolfa Erika Nordenskjölda z prvního úspěšného proplutí Severovýchodním průjezdem. Od té chvíle toužil stát se objevitelem. Studie u německého zeměpisce a sinologa Ferdinanda von Richthofen v něm vzbudily obdiv k Německu a posílily rozhodnutí podniknout výpravy do Střední Asie a zahladit poslední bílá místa na mapě Asie. Po promoci, a když ovládl četné jazyky a nářečí a podnikl dvě cesty Persií, neuposlechl rad Ferdinanda von Richthofen, aby pokračoval ve studiích zeměpisu a obeznámil se s metodami zeměpisného výzkumu; proto musil později hodnocení výsledků svých expedic přenechat jiným učencům.  Ve třech odvážných výpravách do hor a pustin Střední Asie v letech 1894 až 1908 zmapoval a probádal do té doby neznámá území Východního Turkestánu (dnešní Ujgurská autonomní oblast Sin-ťiang) a Tibetu. Při návratu do Stockholmu roku 1909 byl uvítán stejně triumfálně jako Adolf Erik Nordenskjöld. Roku 1902 se stal doposud posledním Švédem z královského domu, který byl povýšen do šlechtického stavu, a stal se koryfejem Švédska. Jakožto člen dvou akademií věd měl hlasovací právo při udílení Nobelových cen.  Záznamy ze svých výprav položil základy přesné mapy Střední Asie. Byl světoznámý dík své vědecké dokumentaci a populáním cestopisům s vlastními fotografiemi, akvarely a kresbami, dík dobrodružným článkům pro mládež a dík přednáškovým turné v cizině. Jako znalec Turkestánu a Tibetu získal přístup k evropským a asijským panovníkům a politikům, a tudíž i k zeměpisným a učeným společnostem, jež usilovaly získat jeho exkluzivní znalost mocenského vakua Střední Asie prostřednictvím řádů, briliantových křížů, zlatých medailí, čestných doktorátů a okázalých recepcí, jakož i logistickou a peněžní podporou jeho expedic.  S pompou byl Sven Hedin přijat v roce 1890 u krále Oskara II., téhož roku u šáha Násiruddína, v roce 1896 u cara Mikuláše II. Alexandroviče od roku 1898 vícekrát u císaře Františka Josefa I., v roce 1902 u místokrále Indie George Nathaniela Curzona, v letech 1903, 1914, 1917, 1926, 1936 u císaře Viléma II., v roce 1906 u místokrále Indie Gilberta Johna Elliot-Murray-Kynynmounda, v letech 1907, 1926, 1933 u devátého pančhenlamy, v roce 1908 u císaře Mucuhita, v roce 1910 u papeže Pia X., téhož roku u Theodorea Roosevelta, v roce 1915 i později u Paula von Hindenburg, v letech 1929 a 1935 u Čankajška, v letech 1935, 1939 a dvakrát roku 1940 u Adolfa Hitlera.  Sven Hedin byl a zůstal mužem 19. století: i ve 20. věku lpěl na představách a způsobu jednání století minulého. Nebyl s to vnímat zásadní společenské a politické změny 20. věku a uzpůsobit se jim. Eric Wennerholm o tom píše (str. 142n.): "S novým Švédskem nepřišel Hedin nikdy do styku: emigrace, vzestup dělnického hnutí a odborů, vzrůstající industrializace a národní obrození mu byly cizí, pro požadavky všeobecného hlasovacího práva a především demokracie v říšské vládě neměl pochopení... Hedin byl skrz naskrz roajalista, byl proti sněmovně, byl nacionalista a militarista, neboť věřil, že jen ta země, jež je odhodlána bránit se do poslední kapky krve, je hodna své svobody." Z obavy o bezpečnost Skandinávie se coby člen "Švédské akademie válečných věd" zasadil o stavbu válečné lodi "Sverige".

Hedin a nacismus.

Obecně řečeno se Sven Hedin obdivoval Německu. Byl pangermanistou, velké Německo pro něj představovalo záruku před zničením Germánů Slovany. Od roku 1936 byl v čilém kontaktu s předními představiteli Třetí říše včetně Adolfa Hitlera. Z vlastního zájmu a s pomocí vysoce postavených nacistických úředníků procestoval v letech 1935 a 1936 Německo (při té příležitost zavítal též do Československa – byl v Praze, Karlových Varech, Ústí nad Labem a v Brně – a do Rakouska) a ze svých cest sepsal knihu, v níž k nacistickému Německu projevoval otevřený obdiv. Z dochované korespondence je zcela zřejmé, že si během celé války byl plně vědom dopadů nacistické politiky na obyvatelstvo, včetně obyvatelstva židovského. Věděl o deportacích do koncentračních i vyhlazovacích táborů a mlčky s nimi souhlasil. Ani po válce se od své předválečné a válečné činnosti nijak nedistancoval, naopak se k ní hlásil: v roce 1949 vydal další knihu, v níž se snažil své smýšlení částečně ospravedlnit. Z korespondence však vyplývá, že mnoho informací sám zatajil či zkreslil.

Odkazy.

Literatura.

Cestopisy v češtině:  Vztah k nacionálnímu socialismu:

Dr. Sven Anders Hedin KCIE (jinak psán též: Ssu-wên Ho-ting, Sven Gedin, Ssu-wen Hao-ting, سون هدین, Свен Хедин, Svens Hedīns, 19. února 1865, Stockholm – 26. listopadu 1952, tamtéž) byl švédský zeměpisec, topograf, cestovatel, fotograf, autor cestopisů a ilustrátor svých spisů. Ve čtyřech expedicích do Střední Asie objevil Transhimálaj (nazývaný po něm též "Hedinovo pohoří"), prameny řek Brahmaputra, Indus a Satledž, jezero Lobnor a zbytky měst, pohřebišť a Velké čínské zdi v pusté Tarimské pánvi. Hedinovo životní dílo dovršilo posmrtné vydání jeho "Central Asia atlas". Jeho odkaz je do značné míry poškozen vztahem k nacismu.

Sven Anders von Hedin, né le à Stockholm et mort le dans la même ville, est un géographe, topographe, explorateur et photographe suédois, auteur de récits de voyage et illustrateur de ses propres ouvrages. Au nombre de ses réalisations, figurent la production des premières cartes détaillées de vastes parties du Pamir, du désert du Taklamakan, du Tibet, de l'ancienne route de la Soie, et des Himalayas. Il semble avoir été le premier explorateur à se rendre compte que les Himalayas constituent une seule étendue de montagne.


Komponenty Windows API.

Funkčnost Windows API lze rozdělit do 8 kategorií:

Web.

Webový prohlížeč Windows Internet Explorer poskytuje mnoho API funkcí, které lze považovat za součást Windows API. Internet Explorer je součástí operačních systémů firmy Microsoft od Windows 95 a poskytuje doplňující webové funkce od Windows 98:

Multimédia.

Microsoft poskytuje DirectX API jako součást systému od Windows 95 OSR2. DirectX poskytuje podporu, a to nejen pro multimédia a hry:

Interakce s programy.

Windows API slouží zejména pro komunikaci programů s operačním systémem. Pro komunikaci programů mezi sebou vyvinul Microsoft sérii technologií, která začala Dynamic Data Exchange (DDE), které bylo nahrazeno Object Linking and Embedding (OLE) a později ještě Component Object Model (COM).

Nadstavbové knihovny.

Microsoft vyvinul různé nadstavbové knihovny, které umožňují aplikacím pracovat s nízkoúrovňovými Windows API funkcemi abstraktnějším způsobem. Microsoft Foundation Class Library (MFC) je nadstavba Windows API pro třídy v C++, která usnadňuje objektově orientované programování při využívání Windows API. Active Template Library (ATL) je šablonově orientovaná nadstavba pro COM. Windows Template Library (WTL) byla vyvinuta jako rozšíření pro ATL a zamýšlena jako odlehčená alternativa k MFC.  Další nadstavby vyvinula firma Borland: Object Windows Library (OWL) byla vydána jako konkurence k MFC a poskytuje podobnou objektově orientovanou nadstavbu. Nahradila ji Visual Component Library (VCL), která je napsána v Object Pascalu a dostupná jak pro Delphi, tak pro C++Builder.  Většina aplikačních frameworků pro Windows je (alespoň částečně) nadstavbou nad Windows API. Proto také.NET Framework a Java stejně jako ostatní programovací jazyky pod Windows jsou (nebo obsahují) nadstavbové knihovny.

Verze.

Téměř všechny nové verze Microsoft Windows přinášejí rozšíření nebo změny Windows API, avšak název API se s verzemi Microsoft Windows nemění kromě změny z "Win32" na "Windows API", které nyní zahrnuje všechny starší i všechny budoucí verze.

Další implementace.

Přestože je implementace Windows API chráněna autorským právem (copyright), je všeobecně respektován precedent, který umožňuje ostatním dodavatelům emulovat Windows pomocí poskytnutí identického API bez porušení autorských práv.

Volání API funkcí.

Ve Windows je několik desítek knihoven (kernel32.dll, user32.dll, imagehlp.dll,...), které na zavolání vykonají funkce API. Jsou to celky, na které je možné v různých programech, tzv. „debuggerech“, nastavovat "breakpointy" (zarážky). Toho využívají například crackeři.  V Assembleru probíhá volání API funkcí Windows instrukcí tcall, před ní pomocí instrukce push musí proběhnout uložení hodnot. V některých assemblerech (MASM) je možné je volat pomocí maker, např.:

Windows API (neformálně WinAPI) je API vyvinuté firmou Microsoft pro operační systém Microsoft Windows. Všechny programy v Microsoft Windows musí nezávisle na použitém programovacím jazyce komunikovat prostřednictvím Windows API, které obsahuje nejen základní funkce, ale i funkce pro vytváření uživatelského rozhraní a další.

Win16, Win32 et Win32s sont des ensembles normalisés de fonctions qui permettent aux logiciels applicatifs de se servir des fonctionnalités des différents systèmes d'exploitation de la famille Windows. Win32 est l'ensemble de fonctions le plus souvent utilisé, et les programmes dits "pour Windows" sont généralement des programmes utilisant Win32.


Dějiny.

Peřeje blízko vodopádů na řece Ohio vytvářely přirozenou zábranu pro plavbu na lodích. Proto vznikala sídliště evropských kolonistů pronikajících do tohoto kraje na tomto místě. První osadu na místě moderního města Louisville založil v roce 1778 plukovník George Rogers Clark. Stalo se tak zhruba dva roky po přijetí "Deklarace nezávislosti" v roce 1776, kterou byla vyhlášena samostatnost Spojených států amerických. Clark dal osadě jméno Louisville na počest francouzského krále Ludvíka XVI., neboť Francie tehdy podporovala stále trvající boj kolonistů za nezávislost na Království Velké Británie, a to i vojenskými jednotkami. Stanovy města Louisville byly v roce 1780 schváleny generálním shromážděním státu Virginie ("Virginia General Assembly"), ke kterému tehdy území dnešního státu Kentucky patřilo.

Demografie.

Údaje o počtu obyvatel v Louisville se velmi různí podle toho, zda je bráno v úvahu jen samotné (úzce definované) město nebo město a jeho aglomerace. Podle sčítání lidu z roku 2010 žilo v samotném Louisville 597 337 obyvatel. Pro rok 2017 byl zjištěn počet 771 158 obyvatel, ovšem pro oblast zahrnující město a přilehlou část Jefferson County.

Rasové složení (2010).

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 4,5% populace.

Dopravní infrastruktura.

Důležitou součástí dopravní infrastruktury města je letiště Louisville International Airport (IATA: SDF), které je určeno jak pro civilní tak pro vojenské účely. V roce 2017 na něm bylo provedeno 167 470 startů a přistání. Je domovským přístavem pro 36 dopravních letadel. Letiště přepravilo v roce 2017 3 474 340 cestujících.

Události.

Louisville se proslavilo závody na koních. Nachází se zde například závodiště Churchill Downs. Na něm se každoročně první sobotu v květnu koná Kentucky Derby, v celoamerickém měřítku významné rovinové dostihy tříletých anglických plnokrevníků ("Thoroughbreads"). Tyto závody jsou součástí a vyvrcholením 14 dní trvající velké lidové slavnosti zvané Kentucky Derby Festival.

Louisville je nejlidnatější město v americkém státě Kentucky a šestnácté nebo dvacáté sedmé nejlidnatější město ve Spojených státech (záleží na způsobu počítání obyvatel). Město leží na severu Kentucky na hranicích se státem Indiana. Louisville je sídlem Jefferson County. Jeho rozloha činí 1032 km2. V roce 2010 v Louisville žilo 741 096 obyvatel, včetně aglomerace 1,2 milionu lidí. Město bylo založeno roku 1778.

Louisville (prononcé en anglais ) est la plus grande ville de l'État du Kentucky, aux États-Unis. Elle est située dans le nord du Kentucky, le long de la rivière Ohio qui fait office de frontière avec l'État voisin de l'Indiana. Louisville est le siège du comté de Jefferson et son agglomération s'étend jusqu'au sud de l'Indiana, ce qui lui vaut le surnom de "Kentuckiana". Avec ses en 2010, appelés "Louisvillians", la commune est classée en des villes les plus peuplées du pays. L'aire urbaine de Louisville compte, la du pays.


Historie společnosti.

Předchůdci Meopty do roku 1945.

Srb & Štys, Praha 1919: První továrnou na optiku v českých zemích se stala tato společnost, která se zprvu věnovala broušení jednoduchých čoček, později začala vyrábět vlastní optické přístroje pro zeměměřičství, meteorologii a laboratoře.  Optikotechna, Přerov 1933: Tuto společnost založil dr. Alois Mazurek, vyučující místní průmyslové školy. Intenzivně se zajímal o optiku, věnoval se samostudiu a usiloval o zavedení výuky optického oboru na průmyslové škole. Jeho úsilí došlo naplnění a v roce 1933 se jeho přání a sny realizovaly v nově vzniklé firmě se sedmi zaměstnanci, do které vložil počáteční kapitál přerovský stavitel Ing. Alois Beneš. Společnost se věnovala jak výrobě základních součástek (čoček aj.), záhy však dr. Mazurek vyvinul první československý zvětšovací objektiv Benar, a tím určil další zaměření firmy: zvětšovací přístroje (zprvu v licenci pana Kalusche Ideal a Unicum, později vlastní konstrukce Multifax, Herkules a Magnifax), hvězdářské a armádní dalekohledy, trichynoskopy, laboratorní mikroskopy aj. Roku 1935 ji zakoupila Zbrojovka Brno, která vzápětí převzala i opuštěnou bývalou textilku v Hybešově ulici a začala stavět nový závod naproti městské nemocnici. Došlo k prudkému rozvoji a modernizaci konstrukce, vývoje a výroby základních komponentů i celých přístrojů – na trh byly uvedeny nové prohlížečky filmu, triedry, puškohledy, v roce 1938 i první zvětšovák Axomat se šikmým posuvem komory a automatickým ostřením, o rok později doplněný chudším typem Opemus. Roku 1939 vznikly i první fotoaparáty Flexaret.  Suchánek, Brno 1934: Tato společnost se věnovala od počátku výrobě přístrojů pro kinoamatéry (kamera Aero a univerzální projektor Popular pro formáty 8, 9,5 i 16 mm), později i speciální školní projektory na diapozitivy (značka Scolar).  V období druhé světové války podléhaly všechny továrny velení německé armády, tudíž se vyráběly zejména optické součástky a přístroje pro potřeby německého zbrojního průmyslu. Civilní výroba se realizovala jen okrajově, vývoj nových výrobků byl omezen, ale neustal. V průběhu války bylo popraveno nebo umučeno celkem 17 zaměstnanců firmy, jimž je věnován památník Matka vlast sochaře Bajáka před hlavní budovou. Krátce po skončení války byly všechny firmy zestátněny.

Po válce.

Zestátněním a reorganizací československého průmyslu se Optikotechna Přerov kapitálově i manažersky osamostatnila od brněnské zbrojovky. V roce 1946 pak vznikl nový národní podnik MEOPTA "(MEchanická a OPTická výrobA)", do kterého byly začleněny i do té doby samostatné firmy Suchánek a Srb&Štys. Firma výrazně rozšířila produkci civilní výroby a nastává "Zlatý věk Meopty": pokračovala a značně se rozšířila jak výroba zvětšovacích přístrojů (Axomat, Opemus, Magnifax) včetně příslušenství a objektivů (Meogon, Benar), tak i fotoaparátů (Flexaret, Mikroma), filmových snímacích kamer (Admira) a také filmových projektorů, kde se kromě dosavadních přenosných projektorů pro 8 mm a 16 mm (Meoclub) začaly intenzivně vyvíjet i stabilní profesionální kinoprojektory pro formáty 16 mm, 35 mm i 70 mm (Meopton) včetně příslušenství a objektivů (Anagon, Dalnar, Meostigmat). Tyto projektory výrazně pomohly při zřizování nových kinosálů po celém Československu. Roku 1958 byl vyroben již desetitisící projektor a na výstavě EXPO '58 získal projektor Meopton IIIa nejvyšší ocenění - Velkou cenu. V roce 1961 byla zahájena výroba pojízdných kin (Cine-Car) a roku 1962 byla zkonstruována světově unikátní stavebnicová promítací kabina pro filmy s prostorovým ozvučením (VJM 424).  Samozřejmě kromě toho byly vyvíjeny a vyráběny i méně viditelné skupiny výrobků - refraktometry, důlní refraktometry, dalekohledy, puškohledy, teodolity apod., již od 60. let byly zavedeny do výroby i přístroje s laserovými komponenty. Pro výrobní přetížení přerovského areálu byly postupem času některé výrobkové skupiny znovu opouštěny nebo přesouvány do pobočných závodů (Meopta Hynčice, Brno, Praha, Bratislava).  V době československé normalizace v 70. a 80. letech pak ovládla vojenská výroba více než 75% produkce v hlavním závodě v Přerově, kde z civilní výroby zůstala jen sofistikovaná výroba zvětšovacích přístrojů a projektorů. Snímací filmová a fotografická technika byla zcela opuštěna ve prospěch produkce z NDR (Praktica, Pentacon) a Sovětského svazu (Zenit). Ve druhé půli 80. let se začíná projevovat úbytek vojenských zakázek a část výrobních kapacit se postupně uvolňuje pro civilní a sportovní výrobky (například v roce 1988 byla obnovena výroba puškohledů).

Po roce 1990.

Minimalizovaná civilní výroba se stala firmě osudnou v letech devadesátých, zvláště v období zvýrazněné vojenské konverze, a úbytek zakázek se projevil i v úbytku zaměstnanců. Díky osobnosti RNDr. Vladimíra Chlupa prodělala společnost celkem úspěšnou restrukturalizaci, došlo k zakládání dceřiných společností a hledání nových výrob a odbytišť, včetně dodavatelských služeb pro světové výrobce optiky.  V rámci kuponové privatizace pak roku 1992 odkoupil plný podíl v tehdejší dceřiné společnosti "Meopta – optika, a.s." americký podnikatel židovského původu, jablonecký rodák Paul Rausnitz. Téhož roku byla navázána spolupráce s newyorskou společností "Tyrolit Company, Inc.", která měla obdobné zaměření jako Meopta (byla založena roku 1960 coby distributor brusných kotoučů, později se věnovala i průmyslovému zpracování skla a oblasti mechaniky, optiky a vrstvení. V roce 1996 přesídlila do průmyslové zóny Hauppauge a vzápětí rozšířila výrobu na základní díly sférické i rovinné optiky pro letecký průmysl a sportovní potřeby).  Restrukturalizace mateřské Meopty, se stabilizovaným počtem cca 900 zaměstnanců, však byla zdlouhavá a koncem 90. let reálně hrozil úpadek. Paul Rausnitz proto v roce 2000 tyto investiční a provozní dluhy společnosti umořil svou stomilionovou investicí a v roce 2004 všechny dosud spřízněné společnosti zfúzovaly pod "Meopta – optika a.s.". V roce 2005 změnila Meopta svou právní formu z akciové společnosti na společnost s ručením omezeným a společnost TCI New York se stala její dceřinou společností pod názvem "Meopta U.S.A., Inc.". V roce 2006 se Paul Rausnitz stal jediným vlastníkem celé Meopty.  V prosinci 2009 vydalo Ministerstvo průmyslu a obchodu rozhodnutí o poskytnutí dotace z OPPI na projekt "Modernizace výzkumu a vývoje Meopta", takže hned v následujícím roce mohla být rekonstruována budova vývoje a došlo k výraznému rozšíření výzkumných a vývojových kapacit.. Dnešní Meopta tak patří ke špičkovým výrobcům optických přístrojů v oblasti pozorovací a sportovní optiky, optoelektronických systémů, laserových aplikací i vojenských přístrojů.  V roce 2013 měla společnost 2200 zaměstnanců v Přerově a 150 v USA. Tento úspěch majitele (spolu s historickým podílem jeho rodiny na osvobozování Československa na konci II. světové války) vedl také k tomu, že pan Rausnitz převzal 28. října z rukou prezidenta republiky Miloše Zemana Medaili za zásluhy o stát v oblasti hospodářské.

Geodetické přístroje.

Jako nástupce firmy Srb a Štys pokračovala Meopta ve výrobě geodetických přístrojů.  Když po druhé světové válce vyhlásili na Srí Lance soutěž na dodávku teodolitů a nivelačních přístrojů, přihlásilo se jim se svými výrobky 25 společností z celého světa a mezi nimi též Meopta. Ta nakonec v klání uspěla a zadavatelé si vybrali její zeměměřické přístroje.  V rámci RVHP byla výroba geodetických přístrojů v roce 1963 předána do Maďarska firmě MOM (Magyar Optikai Művek, Budapest).

Meopta je česko-americká nadnárodní společnost působící v oblasti výroby optiky pro zobrazovací a osvětlovací systémy. Firma poskytuje komplexní řešení od návrhu, vývoje, konstrukce, výroby až po montáž optických, optomechanických a optoelektronických systémů. Společnost se specializuje na spotřební, průmyslové a vojenské trhy. Společnost Meopta - optika, s.r.o. má sídlo v Přerově v České republice, americká pobočka Meopta U.S.A., Inc. sídlí ve Spojených státech v New Yorku.

Meopta est une entreprise tchèque spécialisée dans l'optique, qui a notamment fabriqué des projecteurs de cinéma et des agrandisseurs photo.


Životopis.

Jedi (102 BBY-32 BBY).

Dooku se narodil na kdysi Sithy ovládané planetě Serenno. Když byl ještě malý, odvedli ho rytíři Jedi do chrámu, protože byl citlivý na sílu. V chrámu se Dooku stal Yodovým padawanem. Yoda ho trénoval jako mladíka, dokud se ve třinácti letech nestal padawanem mistra Thama Ceruliana. Cerulian z Dookua udělal mocného Jedi, čerpající z Dookuova obrovského potenciálu, který ve svém studentovi cítil. Yoda sám sehrál určitou roli v Dookuově pozdějším tréninku.  Když byl mladší, měl Dooku několik přátel, jako například Loriana Noda a mimozemského senátorského pobočníka Eera Iridiana. Oba ho ale nakonec zradili, a to Dookua naučilo dávat si pozor při vybírání přátel. Posměšky ze strany Loriana uspíšily Dookův úspěch se sithským holocronem.  Ve dvaceti se stal rytířem Jedi a měl prvního padawana, Qui-Gona Jinna, díky kterému Dooku získal titul mistra Jedi. Později trénoval i další Jedi, například Komari Vosu.  Ne všechny jeho teorie byly ovšem přijaty. Sporně, Dooku věřil, že je možné čerpat jak ze světlé, tak i z temné strany síly pro dosažení nejlepší rovnováhy. Věřil, že pokud nebude sveden ani jednou stranou, zůstane na správné cestě a bude moci pro Galaxii dělat více než ostatní. Bohužel pro něj, jeho hrdost, která ho nutila být ten nejlepší, ho vedla blíž a blíž k temné straně, zatímco se snažil plně pochopit obě strany síly. Dookuovi kolegové v jedijském koncilu silně nesouhlasili s tímto smýšlením, což byl asi hlavní důvod, že ani on, ani jeden z jeho studentů nebyli pozváni k posílení důstojného sboru.  Dooku byl politický idealista a byl zkušený v řešení politických problémů. Držel se svých názorů, které byly v Republice z velké míry odmítány a to vedlo k jeho odchodu z Řádu. Dooku odešel pravděpodobně v průběhu bitvy o Naboo, jelikož věřil, že Řád je slepý vůči korupci, která vládla v Senátu a převzal titul hraběte jakožto člen šlechtické rodiny ze Serenna. Zkázonosná bitva o Galidraan a následné zmizení Komari Vosy ho již oddělilo od služby Republice.  Dooku byl Jedi po mnoho let a jeho bronzová socha byla v archivech Jediů společně s ostatními devatenácti mistry, kteří kdy opustili Řád.

Temný Pán (32 BBY-24 BBY).

I přes svůj pobyt v chrámu začal Dooku objevovat učení Sithů a když zemřeli jeho rodiče, vymluvil se, že se musí starat o rodinný majetek a odešel z chrámu (bylo to po Obi-Wanovu poražení Dartha Maula). Dooku opustil veřejnost 32 let před bitvou o Yavin IV a zmizel aby se objevil o osm let později, ovšem už ne jako mistr Jedi ale jako temný pán. Není známo jak a kde potkal Darth Sidiouse, který ho přetáhl na temnou stranu a dal mu jméno Darth Tyranus. Jisté je, že po smrti Darth Maula, temného pána, který byl trénován mnoho let, neměl Sidious čas vycvičit dalšího potenciálního adepta ve válečníka Maulova kalibru, proto využil zkušeného Dookua. Vražda jeho přítele Sifo-Dyase zpečetila jeho přestup na temnou stranu síly. Na temné straně měl také dalšího padawana - lovkyni rytířů Jedi - Asajj Ventress.  Jako Darth Tyranus měl za první úkol vytvořit armádu klonů, která by byla užívána kancléřem Palpatinem (Darth Sidiousem) a Republikou. 5 000 000 kreditů bylo použito jako odměna za hlavu Komari Vosy, jeho bývalé učednice a vůdkyně Bando Gory, což byl kult uctívající sílu a byl tvořen trestanci a jimi podobnými. Tahle extrémně vysoká odměna vylákala ty nejnebezpečnější a nejlepší lovce odměn na planetu Kohlma, kde kult přebýval. Na konci zbyli jen dva, Montross a Jango Fett. Fett vyhrál nad svým rivalem, porazil Komari Vosu, vzal si odměnu a nechal se naklonovat pro armádu klonů pro Republiku. Dooku potom Vosu zabil.  S jeho plány v pohybu se Dooku objevil na planetě Raxus Prime 24 let před bitvou o Yavin. Kritizoval Republiku a Řád Jedi pro jeho korupci, úpadek a pokrytectví. Dooku, který byl politický génius, zformoval separatistické hnutí a přemluvil jednotlivé systémy, aby se odtrhly od Republiky a připojily se k Konfederaci nezávislých systémů. Pod jeho vedením se formovala separatistická armáda droidů na planetě Geonosis, kde byl později zajat Obi-Wan Kenobi a Anakin Skywalker společně s Padmé Amidalou. Dooku sledoval jejich popravu až do okamžiku, kdy se z nebe snesly republikové lodě a zachránily Jedie. Dooku vyslal na blízké pláně nejnovější armádu droidů, čímž vyvolal tzv. klonovou válku, základní kámen pro budoucí sithskou nadvládu galaxie. Po souboji s Obi-Wanem a Anakinem (oba porazil), se utkal se svým bývalým mistrem Yodou, kterého ovšem nepřemohl a utekl za Darth Sidiousem na Coruscant, centrální planetu Galaktické republiky.  V průběhu vypuknuvších klonových válek se aktivně účastnil boje jako vrchní velitel separatistických sil. Dál zahlazoval stopy, které by mohly Jedie přivést ke zjištění velkého sithského plánu. Zároveň cvičil v boji se světelným mečem generála Grievouse. Během války měla jednu učednici a jednoho učedníka. Učednici Asajj Ventress cvičil velice dlouho a stala se jeho smrtonosným nástrojem v boji proti rytířům Jedi, ale nakonec ji musel na příkaz Dartha Sidiouse zradit. Asajj však zradu přežila a podstrčila Dookuovi nového učedníka, Savage Opresse. V rozhodující chvíli se pokusila i se Savagem svého bývalého mistra zabít, ale Dooku jejich útok přečkal a Ventress zahnal na útěk. Poté už si nového učedníka nevybral a zbytek války se soustředil na pomalé přesvědčování Anakina Skywalkera k temné straně, svedli spolu několik soubojů, přičemž při posledních dvou už měl navrch Anakin.  V závěru klonových válek dohlížel na operaci generála Grievouse, který přeskočil tajnou hyperprostorovou cestou do jádra galaxie a na Coruscantu unesl kancléře. Dooku připravil na Grievousově vlajkové lodi past pro Anakina Skywalkera a jeho mistra Obi-Wan Kenobiho. Ti se na loď vydali zachránit uneseného kancléře Palpatina, přičemž hraběte konfrontovali. Dooku už ve svém věku na oba nestačil, ale podařilo se mu zneškodnit Obi-Wana, který upadl zraněn do bezvědomí. Následoval souboj s Anakinem, kterého se snažil Dooku přivést stále na temnou stranu. Nakonec ho však Anakin porazil a donutil pokleknout. V tu chvíli mu Palpatine (skrytý mistr Dookua, Darth Sidious) nařídil Dookua zabít. V tu chvíli si Dooku uvědomil svoji naivitu, když věřil temnému lordovi. Anakin po krátkém váhání hraběte Dooku zabil a již brzy jej nahradil jako další Sidiousův učedník, Darth Vader.

Zajímavost.

Hrabě Dooku měl také zvláštní světelný meč, protože měl zahnutou rukojeť. Bojoval pomocí formy boje Makashi, čímž také překvapil Obi-Wana a Anakina na Geonosis, kteří používali (nejspíš) formu Soresu.

Filmy.

Ve filmu se objevuje v II. a III. Epizodě, kde ho hraje herec Christopher Lee.

Count neboli Hrabě Dooku je fiktivní postava z filmu, komiksů a knih "Star Wars". Ztvárnil ho anglický herec Christopher Lee. Hrabě Dooku byl legendární mistr Jedi a hrabě ze Serenna. Později se přidal k temné straně síly a stal se z něj Darth Tyranus, temný pán, učedník Dartha Sidiouse, kde nahradil Darth Maula a později byl nahrazen Darth Vaderem.

Le comte Dooku ou Dark Tyranus, est un personnage de fiction de "Star Wars" qui apparaît dans les épisodes et. Dooku est un Seigneur Sith et le commandant suprême de la Confédération des systèmes indépendants.


Děj.

Příběh Vietcongu 2 se odehrává v roce 1968, kdy došlo k silné ofenzívě severovietnamské armády u města Hue. V misích si budou moci hráči prožít vše tak, jak si to ve svých vzpomínkách pamatují příslušníci speciálních jednotek a další vojáci Americké armády, kteří byli ve městě během ofensivy přítomni.  Hráč se ujme role amerického kapitána, jenž má zajistit ochranu válečnému dopisovateli během příměří, sjednaného kvůli tradičním oslavám Nového roku. Ve stejné roli si potom projde celou ofensivou Tet na 14 různých místech a absolvuje i závěrečný útok na Císařský palác a znovuzískání města Hue.  Ve hře bude také možnost vyzkoušet si kampaň za mladého příslušníka Vietkongu, bojujícího proti jihovietnamské armádě v rýžových polích a džungli okolo své vesnice. Po brzkém povýšení na seržanta se potom účastní i útoku na Císařský palác na začátku ofenzívy Tet.

Nové technologie ve hře.

Fyzika.

Není to sice úplná novinka, ale přece jenom je nový engine zvaný Ptero-Engine-III, použitý ve Vietcongu 2, více vymakanější a propracovanější. Dokonale pokročilá fyzika není sice použita na všech předmětech ve hře, ale když už někde je tak to stojí za to. Asi nejlepší příklad jsou pneumatiky, které můžete rozkutálet úplně jako v reálu.

Normal mapy.

Normal mapy jsou použity pouze na tvářích a rukou postav. Jedná se o to, jak zvětšit počet polygonů. Například jedna postavička je složená z tisíce polygonů, ale pod světlem by měla mít polygonů milión. Proto je z podrobnějšího modelu vygenerováno něco na způsob druhé textury, která určuje, jakým způsobem reagovat na nasvícení, a tato texturu je „přilepena“ na onen jednodušší model. Tohle se dělá hlavně kvůli nárokům na grafickou kartu, ta si totiž lépe poradí s jednoduchým modelem a dvěma texturami než s prací se složitějším modelem.

Specular mapy.

Specular mapa určuje, jak by se ve hře mělo odrážet světlo od různých povrchů. Odraz světla od kovu je úplně jiný než od mokrého asfaltu. Díky tomuto je druhý díl Vietcongu ještě realističtější.

Další informace o hře.

Od roku 2006/07 problém s CD-Klíči kdy GameSpy jako zprostředkovatel spojení si vytvořil vlastní CD-Klíče, takže originální CD-Klíče na Multiplayer nefungují. Proto je lepší si obstarat nový.

Vietcong 2 je válečný 3D first-person shooter od společnosti Take 2 a tvůrčího týmu Pterodon Software Ltd., která navazuje na první díl a je postavena na zbrusu novém engine. Novinkou je ovládání vozidel v multi-playeru, kde může hrát až 64 hráčů. Druhý díl také nabízí více než 50 zbraní.

Vietcong 2 est un jeu vidéo de tir à la première personne ayant pour cadre la guerre du Viêt Nam, sorti en 2005 et fonctionnant sur Windows.


Hnojiva podle účinnosti.

Přímá hnojiva obsahují přinejmenším jednu ze základních rostlinných živin buďto v organické nebo minerální formě. Dodávají rostlinám makro- nebo mikroprvky a patří mezi ně hnojiva průmyslová i statková.  Nepřímá hnojiva neobsahují základní živiny v zásadním množství, ale vlivem na životní prostředí rostlin a metabolismus umožňují zvýšený příjem základních živin (což vede k vyšším výnosům). Patří k nim půdní kondicionéry, regulátory růstu (stimulátory i inhibitory), bakteriální hnojiva, inhibitory mikrobiotických procesů a podobně.

Hnojiva podle skupenství.

Rozlišení podle skupenství má význam pro snadnost aplikace, přijatelnost živin rostlinou nebo druh použité techniky. Někdy bývá používán CO pro přihnojení zeleniny (salátu), ale obecně jsou rozlišovány podle skupenství pouze -

Pevná hnojiva.

Pevná (také nazývána tuhá) hnojiva jsou aplikována rozmetadly. Minerální hnojiva mohou být podle způsobu výroby krystalická nebo granulovaná, podle velikosti částic jsou dělena na - Mezi průmyslová pevná hnojiva patří například draselná sůl, NPK, nebo dusičnan amonný.  Organická, statková pevná hnojiva jsou více či méně homogení směsi s různým obsahem živin a v různém stupni rozkladu, patří sem chlévský hnůj nebo komposty.

Tekutá hnojiva.

Průmyslová tekutá hnojiva jsou vyráběna jako ředitelná jednosložková nebo vícesložková hnojiva s přesně daným obsahem živin a s různou možnosti mísení jako například DAM (např DAM 390 ). Mezi statková tekutá hnojiva patří močůvka nebo kejda.

Hnojiva podle původu.

Statková hnojiva.

Mezi statková jak bývají nazývána také organická hnojiva je řazen především jako vydatné zdroje rostlinných živin chlévský hnůj, kompost a močůvka. Do této skupiny patří i použití směsí rostlinných zbytků s organickými nebo průmyslovými hnojivy. Především jde o posklizňové zbytky, slámu a zelené hnojení.

Chlévský hnůj.

Používá se k přímému hnojení dobře vyzrálý. Lze jím hnojit na volných venkovních plochách i ve skleníkových záhonech. Používá se k zakládání pařenišť jako výhřevný materiál. Má význam především jako přísun živin, zdroj organické hmoty ale i nakypřovací materiál.

Kompost.

Kompost je důležitým hnojivem pro venkovní zahradní půdy i pro zeminy ve sklenících. Kromě živin obsahuje i humus. Je velmi vhodný k hnojení květin, protože pro většinu z nich je čerstvé hnojení chlévským hnojem nevhodné, ačkoliv vyžadují vysoký obsah humusu v půdě.  Komposty se připravují kompostováním organických hmot, které mají vhodný poměr C/N a mírnou vlhkost za přístupu vzduchu (aerobní podmínky) (bez ornice a vápence). Někdy je možný i přídavek minerálních hnojiv pro vyrovnání obsahu živin. Komposty mohou zrát např. na hromadách 1-1,5m vysokých až 3 roky při občasném přehazování. Složení kompostů je značně proměnlivé podle složení vstupních surovin. Pro hnojení ve skleníku se musí komposty propařovat, aby se zbavily semen plevelů a možných parazitů.

Močůvka.

Močůvka je prokvašená moč hospodářských zvířat. Je produkována v klasických vazných stájích s nastýlaným ložem. Močůvka bývá zředěna vodou používanou ve stájích, někdy i dešťovou a povrchovou vodou. Močůvka obsahuje jen malý podíl organických látek, přesto je hodnotným statkovým hnojivem. Močůvku lze použít v deseti až dvacetinásobném zředění jako hnojivou zálivku. Velmi pozitivně působí obsažené auxiny.

Hnojiva průmyslová.

Neboli minerální. Do této skupiny spadají všechny látky využívané ke hnojení, které byly vyrobené mimo zemědělský závod. Nejčastěji jde o produkty chemického, těžebního a stavebního průmyslu. U průmyslových hnojiv se krom skupenského dělení na pevná a kapalná dělí ještě dále:

Podle složení.

Hnojiva se stěžejním obsahem jedné živiny se nazývají jednosložková. Ta se dělí na dusíkatá, fosforečná, draselná, hořečnatá a vápenatá. Mohou obsahovat i mikroprvky a doprovodné ionty (Ca, Mg, Na, SO, Cl)

Jednoduchá hnojiva.

Také nazývané "jednosložková", obsahují pouze jednu živinu – (N, P, K, Ca) používají se jako základní hnojiva nebo při nedostatku vhodného vícesložkového hnojiva. Někteří autoři k jednosložkovým hnojivům s obsahem hlavních živin přidávají i hnojiva s obsahem hořčíku (hořečnatá hnojiva). Podle hlavní živiny lze jednoduchá hnojiva rozčlenit na  dusíkatá hnojiva  fosforečná hnojiva  draselná hnojiva  vápenatá hnojiva

Vícesložková hnojiva.

Obsahují hlavní živiny (makroprvky) ale i doplňkové živiny (mikroprvky). Jejich používáním je přihnojování zjednodušeno a efektivnější. Podle způsobu výroby vícesložkových hnojiv je lze rozdělit na  Pokud je v daném průmyslovém hnojivu obsaženo živin více, používá se označení vícesložková neboli kombinovaná. Ta mohou být dvojitá (obsahují dvě živiny) nebo trojitá čili plná (obsahují všechny tři základní živiny N, P a K). Někdy se vyčleňují ještě mikrohnojiva, která obsahují převážně stopové prvky. K sledovaným vlastnostem vícesložkových hnojiv patří především obsah přijatelných a vzájemný poměr těchto živin.

Prodávaná hnojiva.

Dusíkatá.

Seznam komerčních názvů hnojiv:

Hnojiva jsou směsi, používané pro zlepšení růstu rostlin. Obvykle jsou aplikována přes půdu (pro příjem kořeny) nebo tzv. hnojením na list (pro příjem listy).

Les engrais sont des substances organiques ou minérales, souvent utilisées en mélanges, destinées à apporter aux plantes des compléments d'éléments nutritifs, de façon à améliorer leur croissance, et à augmenter le rendement et la qualité des cultures. L'action consistant à apporter un engrais s'appelle la fertilisation. Les engrais font partie, avec les amendements, des produits fertilisants. La fertilisation se pratique en agriculture, horticulture, sylviculture et lors des activités de jardinage. Les engrais sont utilisés depuis l'Antiquité, où l'on ajoutait au sol, de façon empirique, les phosphates des os, calcinés ou non, l'azote des fumures animales et humaines, le potassium des cendres.


Původ.

Zájem o prostorové chování lidí v sociální interakci byl do značné míry inspirován studiem zvířat a jejich teritoriálním chováním. Etologové ví, že zvíře se chová jinak v domácím a jinak v cizím prostředí. Vzdálenosti mezi živočichy stejného i jiného druhu jsou pevně dány a dodržovány. Při porušení se výrazně mění chování. Zvíře prchá a pokud je zahnáno do kouta a je překročena jistá mez únosnosti, zaútočí na vetřelce.  Pojem „proxemika“ byl zaveden americkým antropologem Edwardem T. Hallem v roce 1966.

Proxemické zóny.

Z teorie proxemiky vyplývá dělení na čtyři základní zóny:  Uvedené vzdálenosti jsou pouze orientační, u každého člověka jsou individuální. Jsou totiž dány celou řadou faktorů - záleží na temperamentu, národnosti apod. Je obecně známé, že bližší vzdálenosti zaujímají lidé ve větších městech, zatímco na vesnicích je často tatáž proxemická vzdálenost považována za nepřijatelnou a svým způsobem "agresivní". Obdobně introverti zaujímají v komunikaci větší vzdálenosti a blízký kontakt je jim často nepříjemný. Muži obecně naopak zaujímají bližší vzdálenosti (a to překvapivě k mužům i ženám).  Právě proxemická vzdálenost o lidech mnohé vypovídá - při prvním jednání s cizím člověkem udržujeme větší vzdálenost, než při druhém, jinou vzdálenost však s toutéž osobou na rušné ulici, obchodním jednání nebo v intimní situaci. Dojde-li k narušení osobní zóny jiným člověkem (jenž není dotyčné osobě blízký), je to pro ni nepříjemné a považuje to za neomalenost a vtíravost.

Vertikální proxemika.

Příkladem aplikace vertikální proxemické vzdálenosti za účelem vytvoření statutu nadřazenosti je např. vyšší ředitelské křeslo než ostatní křesla, také katedra vyučujícího, stupínek a pódium. Naopak pro zajištění otevřenějšího postoje a uklidnění rozhovoru je výhodné zaujmout pozici, kdy jsou oči diskutérů ve stejné horizontální rovině (např. lékař poklekem k dítěti docílí jeho zklidnění). Užití pódia nebo zvýšeného stupínku má pozitivní vliv na klid řečníka, dalšími faktory, jež na něj pozitivně působí jsou např. určitá bariéra od posluchačů (řečniště, oddělení stoly) i větší horizontální vzdálenost. Při udílení cen sportovcům, kdy vítěz vystoupá na nejvyšší stupeň, je touto proxemickou metodou podtržen význam vítězství.

Proxemický tanec.

Proxemický tanec lze pozorovat při setkání dvou či více lidí s rozdílnými velikostmi svých osobních zón. Tento jev (popsaný sociální psychologií) se projevuje neustálým oddalováním a přibližováním se zúčastněných osob. Do jisté míry připomíná pohyb boxerů v ringu, osoba s menším průměrem své zóny se snaží přiblížit k člověku, jehož osobní zóna zabírá více prostoru a on ustupuje či podniká úhybné manévry do stran. Proxemický tanec končí většinou kompromisem - nalezením vzájemně vyhovující polohy.

Proxemika je druh neverbální komunikace, spočívající ve vyjádření vztahu mezi lidmi prostřednictvím vzdálenosti, kterou k sobě komunikující subjekty zaujímají. Většinou se mluví především o vzdálenosti horizontální, ale také vertikální vzdálenost subjektů je předmětem zkoumání proxemiky.

La proxémie ou proxémique est une approche du rapport à l'espace matériel introduite par l'anthropologue américain Edward T. Hall à partir de 1963. Ce néologisme désigne d'après lui.


Struktura psychiky.

Topografický model psychiky.

Lidská psychika dle Freuda sestává ze tří vrstev:

Strukturální model psychiky.

Freud vymezuje tři poměrně nezávislé složky (id, ego a superego), které se řídí rozdílnými, navzájem rozpornými principy a cíli:

Obranné mechanismy.

Konflikty.

Id, ego a superego na sebe silově působí pomocí katexe a antikatexe. Katexe je proudění energie z id směrem k objektu uspokojení, jenž může být vnější (např. činnost přinášející uspokojení) nebo vnitřní (např. sebeláska). Ego a superego působí proti této síle antikatexí. Konflikty můžou být následující:

Ego-obranné mechanismy.

Jestliže konflikty id, ega a superega získají na přílišné síle, vyúsťuje tento stav do úzkosti:  Obranné mechanismy představují nevědomou obranu ega před nezvládnutými afekty a pudovými přáními. Člověk jimi získává čas, aby nashromáždil dostatečné množství energie a mohl racionálně čelit věcem takovým, jaké jsou. Problém nastává, pokud jich jedinec užívá příliš často a příliš dlouho, když nahrazují reálné řešení jeho problémů. Problematiku obranných mechanismů rozpracovala Anna Freudová, nejmladší ze čtyř dětí Sigmunda Freuda. Mezi nejčastějšími jsou:

Vývoj osobnosti.

Psychoanalýza obsahuje mnoho teorií vývoje osobnosti rozlišujících vývoj osobnosti do několik obdobích. Tyto teorie často popisují psychopatologii jako nezpracování určitého vývojového období. Obecně nejznámější je původní Freudova původně pudová psychosexuální teorie vývoje. Mezi další patří například Eriksonova psychosociální teorie vývoje, k moderním psychoanalytickým vývojovým teoriím patří např. teorie vývoje Self Daniela Sterna.

Psychosexuální teorie vývoje.

Stadium orální.

Orální stadium je zhruba první rok života. Hlavní zdroj libosti a pudového uspokojení dítěte je stimulace v oblasti úst (orální oblast), např. sáním z prsu při kojení, cucáním palce, strkáním věcí do úst, atd. (fáze orální závislosti), později (fáze orálně agresivní), až se začnou prořezávat zuby, i kousáním. Frustrace, s kterou se jedinec na tomto vývojovém stupni musí vyrovnat, pramení z odstavení dítěte.  Za příznivých podmínek by dítě mělo v této první fázi prožívat bezpečí plynoucí z úzkého vztahu k matce a kontinuitu v uspokojování vlastních biologických potřeb. Míra uspokojování může mít vliv na osobnostní vlastnosti. Optimismus, lehkověrnost a manipulativnost při dobrém uspokojování, pesimismus, podezíravost a závistivost při nedostatečném.  Osoby fixované do orálního stadia (přílišné uspokojování potřeb dítěte) mají tendenci udržet si ústa jako svou primární erotogenní zónu, což se může projevit v sexu, ale i v orientaci na jídlo, kouření, nových poznatcích („hltáme je“), atd. Tyto orální typy (orální charakter) dále chtějí být v přehnané míře zahrnování péčí a pozorností, vyžadují podporu, jsou zaměřeni na přijímání, dávání jim činí problém. Mají většinou srdečný vztah k dětem, přírodě, mateřství a ženám obecně, někdy bývají narcistní, agrese se u nich projevuje pasivně jako manipulace.  Röhr používá pro takové chování termín orální problematika, které se podle něj vyznačuje závistí k jiným, kterým se dostává více pozornosti než orálně fixované osobě. Podle něj kojenec zakouší slast a uspokojení, pokud je krmen a je v tělesném i vřele lidském kontaktu s matkou. Pokud se mu takového kontaktu nedostává, vzniká právě tato „žízeň“ po lásce a náklonnosti.

Stadium anální.

Anální neboli sadisticko-anální stadium zahrnuje zhruba druhý a třetí rok života. Zdroj uspokojení se přesouvá na anus (řitní otvor). Uspokojení dítě získává při zadržování a vypuzování exkrementů. Zdrojem frustrace je odmítnutí exkrementů rodiči (exkrement je dárek dítěte pro rodiče) a výchova k udržování tělesné čistoty.  Při nadměrných požadavcích rodičů na čistotu se může vyvinout nadměrná pořádkumilovnost, šetrnost a tvrdohlavost, při přílišné shovívavosti sklon k nepořádnosti, plýtvání a uvolněnosti.  Anální charakter (přílišné nároky rodičů na čistotu) se vyznačuje spořivostí, hromadění majetku a peněz (peníze = exkrementy) až lakotě, sklony k sběratelství, nutkavou potřebou čistoty (dle Freuda obranný mechanismus reaktivní formace na pudovou zálibu v nečistém – viz obranné mechanismy), svéhlavostí, potřebou kontrolovat druhé, perfekcionismem.

Stadium falické.

Falické neboli časné genitální stadium představuje zhruba čtvrtý rok života. Místo uspokojení se přesouvá na genitální krajinu.  Podle Freuda chlapci hodnotí penis jako cenný majetek, zatímco dívky jim jej závidí. Láska chlapce k matce zahrnuje přání tělesného kontaktu, zvědavost na nahé tělo, nevědomé incestní přání, otec je přitom chápán jako rival (=oidipovský komplex). Za normálních okolností strach z potrestání (kastrační úzkost) vede chlapce k potlačení sexuálních přání vůči matce a k identifikaci s otcem (agresorem), která s sebou přináší i všechny atributy otce – a tedy i jeho moc. Tím je oidipovský komplex rozřešen a chlapec přebírá mužskou roli.  Oidipovský komplex u děvčat (někdy se nazývá Elektřin komplex) Freud příliš nepopisoval, ale předpokládá se, že jde o analogický proces. Absenci penisu dívky dle Freuda vnímají jako defekt, případně si myslí, že již byly kastrované. Mají incestní přání vůči otci a rivala vidí v matce, rozřešení je v identifikaci s matkou.

Stadium latence.

Stadium latence je podle Freuda zhruba od pěti let do začátku dospívání. Je to období relativní stability, emoční a sexuální tužby ustupují do pozadí.

Stadium genitální.

Genitální stadium nastává zhruba od 11 nebo 12 let. Je to navázání na falické stadium, kterým považuje Freud vývoj člověka za více méně dokončený. Nastupuje heterosexuální sexuální chování. Freud spekuloval, že člověk se vyvinul z druhu, u kterého puberta nastávala v 5–6 letech (genitální stadium tedy navazovalo na stadium falické). Stadium latence je tak jen přechodné stadium poskytující dítěti dodatečný čas, aby si osvojilo kulturní normy, poznatky a sociální role.

Současné psychoanalytické směry.

Mezi nejvýznamnější současné psychoanalytické směry patří například : K dalším intenzivně se rozvíjejícím psychoanalytickým konceptům patří např. mentalizace, schopnost reflektovat mentální stavy, a neuropsychoanalytické teorie propojující subjektivní zkušenost, kterou popisuje psychoanalýza, s neurovědami

Kritika psychoanalýzy.

Freudova psychoanalýza je kritizována v oblasti vývoje morálky a hodnot, kdy právě tento vývoj nekončí v dětství (jak předpokládá Freud), ale pokračuje do konce života jedince. Reforma psychoanalýzy zahrnovala ve 40. letech vznik nového sociologického směru s prvky psycho-biologického principu jako jednoho z možných přístupů k osobnosti (představitelé reformovaného psychoanalytického učení jsou Horneyová, Sullivan, Fromm).  Často se udává, že psychoanalytickým teoriím obvykle zcela chybí empirický základ, obvykle jde o výzkumem nikterak nepodložené představy jednotlivých teoretiků. Někteří ji označují za pseudovědu. Existují však empirické výzkumy, které fungování základních psychoanalytických principů potvrzují. Efekt psychoanalýzy a psychoanalytické terapie je u některých diagnóz také poměrně přesvědčivě doložen.  Jednu z nejznámějších kritik psychoanalýzy vznesl filozof Karl Popper, který tvrdí, že psychoanalýzu není možné, na rozdíl od jiných vědeckých odvětví, falzifikovat.  PSYCHOANALÝZA V ČESKÝCH ZEMÍCH

Psychoanalýza je soubor psychologických teorií a psychoterapeutická metoda léčby psychických problémů. Vychází z díla Sigmunda Freuda (1856–1939). Dodnes se však rozvíjí a přichází do kontaktu např. i s kognitivními vědami, neurovědami, sociálním konstruktivismem a fenomenologií. S dalšími příbuznými směry (např. s analytickou psychologií (Jung) a individuální psychologií (Adler)) bývá psychoanalýza zařazována do kategorie psychodynamické psychologie, která za základ lidské psychiky a motivace lidského chování považuje neuvědomované procesy skrytě probíhající v podvědomí, předvědomí či nevědomí. Freudova psychoanalýza přisuzuje hlavní roli pudům, především sexuálnímu pudu, který nazývá libido. Současná severoamerická psychoanalýza se však poměrně často vůči pudům vymezuje a přesouvá důraz na vztah a intersubjektivitu.

La psychanalyse est une discipline fondée par Sigmund Freud qui en a donné en 1922 la définition suivante :.