Nomenklatura.

Levharta indického popsal Friedrich Albrecht Anton Meyer v roce 1794 pod názvem "Felis fusca" v díle "Zoologische Annalen, Band I.". Charakterizoval ho jako "pantherovi" (levhartovi skvrnitému) podobnou kočku z Bengálska se silnýma nohama, dlouhým ocasem, velkou hlavou, širokými plecemi, krátkýma ušima, šedožlutýma očima a černou či tmavě hnědou srstí. "Fusca" znamená v latině „hnědý“. Meyer popisoval melanické jedince umístěné v menažerii londýnského Toweru. Trinomické jméno "Panthera pardus fusca" obdržela šelma od britského přírodovědce Reginalda Innese Pococka v roce 1930. V současnosti je levhart indický veden jako jeden z devíti uznávaných poddruhů levharta skvrnitého. Při taxonomické revizi z let 1996 a 2001 k němu byly přiřazeny i do té doby separátní poddruhy levhart tibetský (nepálský) a levhart kašmírský.

Popis.

Levhart indický je velkým poddruhem levharta skvrnitého. Celková délka dosahuje až k 240 cm (z toho na ocas připadá až 1 metr). Délka lebek se pohybuje od 177 mm u menších samic po 250 mm u velkých samců. Zmíněné rozměry mohou být výjimečně i větší. Samci mohou vážit i přes 70 kg, ale nejde o pravidlo. Levhart indický drží absolutní rekord mezi všemi levharty - nejtěžší divoký jedinec, jaký kdy byl zvážen (pojmenovaný Balaji), dosáhl hmotnosti úctyhodných 108 kg. Pohlavní dimorfismus je podobně jako u ostatních poddruhů velmi rozvinutý, samice jsou výrazně menší. Barva srsti se regionálně dosti liší. Levharti z centrální Indie jsou světlejší a jasněji zbarvení než kusy žijící v Kašmíru a Nepálu - ti mají barvu spíše do olivova. Podobně je to i s délkou chlupů - jedinci žijící v horách mají srst delší a hustší. Rozety bývají větší a méně husté u populací z Indie, na horách žijící jedinci mívají rozety hustěji rozmístěné. Melanismus je poměrně běžný, především na jihu indického subkontinentu.

Populace a rozšíření.

Celková populace levharta indického není známa, ale existuje odhad k roku 2015 pro Indii, kde se vyskytuje jednoznačně nejvíce těchto šelem. Podle něj zde žije 12 000 až 14 000 jedinců. K tomuto číslu došla Wildlife Institute of India derivací z počtu 7910 levhartů žijících ve 13 indických státech v tygřích rezervacích nebo v jejich okolí. Nicméně samotný údaj 7910 vznikl extrapolací ze skutečného množství 1647 jedinců vyfotografovaných fotopastmi rozmístěnými především kvůli censu tygrů. Počet jedinců v Bangladéši je neznámý, ale nebude velký, V Bhútánu jde řádově o několik set jedinců, v Číně maximálně o desítky, odhad pro Nepál z roku 2011 hovoří o méně než 1000 kusech. V Pákistánu a Myanmaru poddruh "P. p. fusca" hraničí s poddruhy "P. p. saxicolor" respective "P. p. delacouri" a nejsou pro něj k dispozici žádné relevantní množstevní údaje.  Rozšíření levharta indického je omezeno několika přírodními bariérami, které zároveň přispěly k formování tohoto poddruhu. Na západě je to řeka Indus, na severu pásmo Himálaje, na východě řeka Iravádí a v ostatních směrech jeho šíření brání moře. Typickým biotopem jsou různé druhy lesních porostů (mangrovy, deštný les, opadavý les, horské lesy). Nevyskytuje se v pouštních oblastech a v horských územích nad čárou lesa. Nejvyšší nadmořská výška v níž byl zaznamenán bylo 5200 m n. m., ale většinou se pohybuje podstatně níže (v Indii obvykle do 3400 m n. m. v Nepálu do 4300 m n. m.).

Biologie a ekologie.

Teritorialita.

Levhart indický je převážně noční zvíře, i když dokáže být aktivní i kdykoliv během dne. Teritorium má různou velikost v závislosti na hustotě kořisti, přítomnosti konkurenčních predátorů a člověka. V Královském národním parku Bordia v Nepálu se pohybuje od 5,2 km2 po 48 km2. Samice s mláďaty obývají nejmenší území, samci mají největší. Hustota levhartů v několika indických národních parcích (Národní park Satpura, Tygří rezervace Sariska) byla nedávno zkoumána a oscilovala od cca 3 po více než 20 kusů na 100 km2. V některých oblastech Indie může být hustota populace ještě vyšší. V Národním parku Sanjay Gandhi v Maharáštře žil v 90. letech 20. století v průměru na každých 2,4 km2 jeden levhart.

Potrava.

Levhart indický je masožravec a predátor, který loví širokou škálu kořisti. Jeho oblíbenou potravou jsou menší a středně velcí kopytníci, jako jsou mladí sambaři, axisové, nilgau a jiné druhy jelenů či antilop. Dále je velmi schopný v lovu opic, především hulmanů. Například v Národním parku Mukandara Hills tvoří hulmani téměř 80 % jeho kořisti. Doplňkovou potravou jsou obvykle zajíci, divoká prasata, dikobrazi, ptáci, hlodavci, dále pak menší šelmy jako lišky, cibetky a šakalové. Výjimečně napadne i gaura. V blízkosti lidských sídel, kde je podstatně méně divokých druhů živočichů, se složení jeho kořisti může výrazně změnit. Zde se obvykle specializuje na psy domácí, kočky, kozy, ovce a mladé jedince turů včetně vodních buvolů.

Rozmnožování.

Levhart je samotářská šelma, která se druží jen v době páření. Samice v době říje láká samce svým pachem, otíráním se, vrněním a válením. Reprodukční chování indických levhartů je zřejmě rozdílné od afrických: doba kopulace bývá delší (průměrně 40 sekund) a méně častá (interval mezi kopulacemi 1 až 181 minut), nicméně pár spolu zůstává déle (6 až 9 dní). Mláďata se rodí obvykle po 96 dnech březosti. Poměr pohlaví bývá 1,7 samic na 1 samce. Samice se o mláďata stará do cca 1 až 1,5 roku věku. Pak si mladí jedinci odcházejí hledat vlastní teritorium.

Konkurenti a nepřátelé.

Hlavními konkurenty a nepřáteli levhartů indických jsou tygři. Levharti se musejí mít před svými většími příbuznými na pozoru, protože jakákoliv neopatrnost je může stát život. Většinou žijí při okrajích tygřích teritorií a přímým setkáním se snaží za každou cenu vyhnout. Na územích, kde došlo k reintrodukci tygrů, výrazně klesla populační hustota levhartů. Výhodou pro levharty je, že lépe snášejí přítomnost lidí a jejich vyrušování. Dokázali se poměrně dobře přizpůsobit životu v civilizací pozměněné krajině.  Dalšími konkurenty jsou psovité šelmy v podobě dhoulů a vlků. Spolupracující a semknutá smečka dokáže levharta nejen odehnat od kořisti, ale ve výjimečných případech i zabít. Osamocení dhoulové a vlci se mohou naopak sami stát levhartí kořistí.

Ohrožení.

Největší hrozbou pro levharty skvrnité je nelegální lov kvůli kožešinám, kostem, drápům, zubům a dalším částem těl. Problémem je i postupná ztráta životního prostředí kvůli masivnímu nárůstu lidské populace na indickém subkontinentu. S tím souvisí i častější konflikty mezi šelmami a lidmi v prostředí kulturní krajiny.

Pytláctví.

Ačkoliv je levhart v Indii chráněn od roku 1972 zákonem, jeho zabíjení pytláky pokračuje i začátkem 21. století ve velkém měřítku. Oficiálně se udává, že od roku 1994 do roku 2015 bylo v Indii upytlačeno 4226 levhartů, nicméně skutečná čísla budou podstatně vyšší. Například nejznámější indický pytlák Sansar Chand (naštěstí od roku 2014 mrtvý) za svůj život prodal 470 tygřích a 2130 levhartích kůží celkem čtyřem klientům z Nepálu a Tibetu. Většina levhartích kůží a částí jejich těl směřuje na čínské trhy především do Lhasy. Kožešiny těchto šelem jsou mezi obyvateli tibetské Khamy (Khamby) považovány za ukázku bohatství a prestiže a zdobí si s nimi stany a tradiční obleky zvané "chupas". Čínská medicína pak využívá levhartí kosti, zuby a drápy, protože jim přisuzuje, podobně jako tygřím částem, léčivé schopnosti. Na tomto obchodě se podílejí dobře organizované gangy lovců, pašeráků, zpracovatelů, překupníků a obchodníků. Jejich zisky jsou enormní. Konečná cena za jednu levhartí kůži se na čínském trhu pohybuje od 1020 do 2770 dolarů (za tygří cca desetkrát více), přičemž pokuty dosahují jen 440 až 1420 dolarů. Úřady jsou při potírání této kriminality neefektivní a mnohdy jsou do obchodu samy zapojeny (podplácení).

Konflikty s lidmi.

Rozšiřování zemědělství v podobě zvětšování plochy obdělávané půdy a růstu počtu dobytka jsou hlavními faktory ubývání vhodného biotopu pro divoká zvířata, levharty nevyjímaje. Levharti jsou však přizpůsobivé šelmy a dokáží přežívat i v blízkosti lidské civilizace (někdy dokonce přímo ve městech), přičemž se živí ve velké míře domácími zvířaty. Někdy mohou napadat i lidi. Výsledkem pak bývají mnohem častější konflikty s lidmi - levharti jsou na oplátku stříleni, tráveni či chytáni do pastí. Zabíjení však není oficiálně povoleno a indické úřady se snaží chycené levharty přesouvat na místa dále od lidí.

Lidožrouti.

Lidožroutství je mezi indickými levharty relativně nejčastější ze všech poddruhů, nicméně četnost útoků se liší podle regionu a historického období. Levharti lovili naše předky již v pravěku a v současnosti jsou to největší nepřátelé primátů. Jejich nebezpečnost se ještě umocňuje tím, že jsou méně náchylní k vyrušování než tygři a lvi a dokáží žít dosti nenápadným způsobem života.  Útoky levhartů dosáhly zřejmě svého vrcholu v Indii koncem 19. a začátkem 20. století v souvislosti s masivní urbanizací. I začátkem 21. století jsou relativně běžné a v některých oblastech zabijí levharti více lidí než všechna ostatní zvířata dohromady. Největší nebezpečí hrozí v indických státech Gudžarát, Himáčalpradéš, Maháráštra, Uttarákhand, a Západní Bengálsko. V Nepálu existuje také poměrně velké riziko napadení, především v centrálních regionech.  Většina levhartů útočí v sebeobraně či ve stresu a člověk pro ně nepředstavuje kořist nýbrž nebezpečí, třebas domnělé. Takových případů existuje velké množství a mnohdy nejsou ani oficiálně zaznamenány. Klasičtí lidožrouti jsou poměrně vzácní, ale bývají extrémně nebezpeční a těžko polapitelní, neboť operují na velkém území a nereagují na návnady. V naprosté většině případů jde o samce. Napadají převážně ženy a děti, protože dospělí muži jsou pro ně již potenciálně nebezpečnými soupeři. Dospělý člověk se dokáže občas útoku ubránit, zvláště pokud má nějakou osobní zbraň či nástroj, i když většinou za cenu těžkých zranění. Nejznámějšími zabijáky lidí byli levharti z Panaru (cca 400 zabitých), z Centrálních provincií (přes 150 zabitých), Rudraprayagu (cca 126 zabitých), Gummalapuru (42 zabitých), Yellagiri Hills (nejméně 3 zabití) a Gunsoru (20 zabitých). Jejich řádění a pronásledování zaznamenali lovci lidožravých šelem Jim Corbett a Kenneth Anderson.

Ochrana.

Jedním z prvních lidí, kteří doporučovali, aby byl levhart indický chráněn, byl Frederick Walter Champion, který v roce 1933 publikoval stať "What is the use of leopards?", kde se snažil vylíčit kvality této šelmy a varovat před jejím bezhlavým vybíjením. Další osobností, která se pokoušela zpopularizovat a oddémonizovat tuto šelmu byl Billy Arjan Singh, který choval několik polodivokých levhartů, napsal o svých zážitcích s nimi knihu ("Prince of Cats") a natočil dokumentární film. Levhart indický je v Indii podle Wildlife Protection Act chráněn od roku 1972, přičemž je zakázáno s ním obchodovat či ho zabíjet. Problematická zvířata jsou odchytávána a odvážena pryč od civilizace. Problémem je nicméně dodržování a vymáhání zákona o ochraně. V Nepálu podléhá od roku 1973 ochraně uvnitř přírodních rezervací, nicméně až donedávna byl považován za zvíře běžné, nepotřebující zvláštní péči. Zpráva o savcích Nepálu z roku 2011 už ho ale zmiňuje jako zranitelného.

Kultura.

Levharta indického lidé v minulosti chovali a využívali jako lovecké zvíře, ačkoliv takové popularity jako gepard nikdy nedosáhl. Černý levhart jménem Baghíra patří mezi jednu z hlavních postav Knihy džunglí od Rudyarda Kiplinga.

Levhart indický ("Panthera pardus fusca") či levhart skvrnitý indický, levhart kašmírský a levhart tibetský je poddruh levharta skvrnitého, který žije v jižní Asii. Vyznačuje se žlutou, žlutohnědou či zlatavou barvou srsti a relativně velkými skvrnami a rozetami. V některých částech areálu výskytu se objevují i černě zbarvení neboli melaničtí jedinci. Dosahuje hmotnosti i přes 70 kg a řadí se tak mezi velké poddruhy levharta skvrnitého. Loví především kopytníky a opice, zabíjí ale i různé menší šelmy a další dostupná zvířata. Vyskytuje se v Indii, Pákistánu, Nepálu, Bhútánu a v malých množstvích i v Bangladéši, Myanmaru a Číně. Odhad populace byl dosud publikován jen pro Indii v roce 2015 a podle něj dosahuje 12 000 až 14 000 jedinců. Hlavní hrozbou pro něj je nelegální lov a fragmentace životního prostředí. Status této šelmy IUCN nevyhodnocuje, ale předpokládá se, že bude prohlášen za zranitelný poddruh.

Le Léopard indien (Panthera pardus fusca) est une sous-espèce du Léopard ("Panthera pardus") dont l'aire de répartition couvre l'Inde, le Népal et le Bangladesh. On le différencie du Léopard d'Afrique par la couleur de son pelage et sa taille plus modeste. Les individus mélaniques (panthère noire) sont notamment plus nombreux. Ses proies sont principalement des chitals dans la péninsule indienne et de muntjacs au Népal. Le Léopard indien cohabite avec le Tigre, mais lorsque celui-ci est présent les léopards sont moins nombreux et de plus petite taille, en effet les léopards se rabattent alors sur du plus petit gibier pour ne pas entrer en compétition avec le plus gros félin. Sa population, d'environ individus, est en augmentation.


Legenda.

Za panování císaře Maximiana žila v Nikomédii šlechetná panna, jež se jmenovala Juliana. Narodila se kolem roku 285 a vynikala rodem, bohatstvím i krásou. Její rodiče byli pohané a vedli dceru k modloslužebnictví, ona však tajně přijala křesťanství. Ve věku devíti let ji otec zasnoubil s urozeným a zámožným Římanem, který se jmenoval Eleusius; byl to správce a soudce města Nikomedie. Když Juliana dosáhla věku osmnácti let, chystali rodiče svatbu s Eleusiem. Tu však Juliana vyznala, že je křesťankou a že vstoupí do manželství s Eleusiem jen tehdy, když se i on odřekne model a stane se křesťanem.  Toto neočekávané vyznání zarmoutilo jak ženicha, který se ovšem nechtěl připojit k tehdy pronásledovaným křesťanům, tak i otce, jemuž se zhroutily sny o šťastné budoucnosti jeho dcery. Otec (jmenoval se Afrikanus) přemlouval Julianu všemožně, aby se zřekla křesťanství a neničila si život. Ona ale odpírala, a proto Afrikanus přikročil i k tělesným trestům. Když nakonec zjistil, že dceru nepřesvědčí, odevzdal ji Eleusiovi, jejímu snoubenci, aby s ní naložil, jak uzná za vhodné.  Eleusius se též nejprve snažil oblomit ji sladkými slovy a různými sliby, Juliana však stála na svém. Řekla mu, že se za něho mileráda provdá, ale jen tehdy, když i on přijme křesťanskou víru. Eleusius, který měl strach z hněvu císařova, se velice rozzuřil a nařídil svou nevěstu vysvléknout, nahou pověsit za vlasy na strom, zmrskat a polévat roztaveným olovem. Pak ji dal uvrhnout do žaláře.  V žaláři k ní přistoupil anděl a naváděl jí, aby se nedala dále mučit, ale raději se poddala Eleusiovi. Svatá Juliana dle té řeči poznala, že pod andělskou podobou se skrývá ďábel, který se ji snaží pokoušet a odvrátit od Krista. Okamžitě se na ďábla vrhla, třásla s ním a on se musel přiznat a odložit tvářnost andělskou. Světice ho zbila a nakonec ho svázala řetězem. Když si ji Eleusius opět předvolal, vedla ďábla na řetěze a cestou ho svrhla do hluboké propasti.  Eleusius se domníval, že žalář zmučenou pannu zlomil, ale ona opět vyznala svou věrnost Ježíši Kristu. Proto byla vpletena do kola, které bylo pobito ostrými ostny, pak vržena do ohně a do roztaveného žhavého olova. Díky zázračné pomoci Boží jí ani toto mučení neublížilo. Byla tedy nakonec dne 16. února 304 sťata mečem.

Kult a zbožná tradice.

Křesťané chtěli tělo svaté Juliany převézt z Nikomedie do Říma. Mořská bouře je však přinutila přistát na pobřeží Kampánie v jižní Itálii a ostatky světice byly uloženy v Puteoli (Pozzuoli). Později (v 6. století) se dostaly do města Cumae a v roce 1207 byly slavnostně přeneseny do Neapole. Částečky ostatků sv. Juliany chovají některá města ve Španělsku a zejména Brusel, hlavní město Belgie.  Úcta k svaté panně a mučednici Julianě se ve středověku rozšířila po celé Evropě. Byla vzývána jako ochránkyně před pokušením od zlého ducha, jako patronka těhotných žen, osob trpících horečkou a infekčními chorobami. Staroanglický básník Cynewulf složil v druhé polovině 8. století skladbu "Juliana" (dochovalo se 731 veršů), která je založena na legendě o životě světice. Cynewulf vyzdvihl neposkvrněný charakter sv. Juliany, její odolnost proti nástrahám ďáblovým i bestiálnímu mučení. Eleusius dle Cynewulfa za trest utonul i se svou družinou v hrozné mořské bouři.  Legenda o sv. Julianě byla přeložena také do češtiny a z období baroka známe i její veršované zpracování, epickou píseň, kterou Jan Josef Božan zahrnul do kancionálu "Slavíček rájský na stromě života, slávu Tvorci svému prozpěvující" (vytištěn v roce 1719).  Svátek sv. Juliany se slaví 16. února v římskokatolické církvi a 21. prosince ve východních, pravoslavných církvích. Pokud tyto církve užívají ještě juliánského kalendáře, pak 21.12. dle juliánského kalendáře připadá na 3. 1. dle gregoriánského kalendáře.  Svatá Juliana je zobrazována s ďáblem, který jí leží u nohou a ona ho drží na řetěze, popř. je zobrazen i její boj s ďáblem. Dále jsou znázorňovány různé způsoby jejího mučení, např. jak byla zavěšena za vlasy nebo je vyobrazena v kotli nad ohněm. K jejím atributům náleží též meč, palma a jiné odznaky mučedníků.

Svatá Juliana (řec. ̓Ιουλιανή) z Nikomédie, někdy též zvaná "Juliana z Cumae", je panna a mučednice, která byla umučena pro víru v Krista na počátku IV. století. Úcta k ní se ve středověku rozšířila po celé Evropě, značné obliby dosáhla světice zejména v Nizozemí.

Sainte Julienne est une vierge et martyre vivant au début du à Nicomédie, capitale de la Bithynie. D'après la "Légende dorée", Julienne était fiancée au préfet de Nicomédie, mais refusait de s'unir à lui tant qu'il resterait païen.


Vznik.

K prvnímu setkání, ryze neformálnímu, došlo v létě roku 1871 mezi Františkem Josefem I. a Vilémem I. O rok později se k nim na stále neformálním setkání přidal na vlastní žádost ruský car Alexandr II. První oficiální, i když tajnou, dohodu uzavřeli Vilém I. a Alexandr II. Jednalo se o vojenskou konvenci podepsanou v Petrohradu (tehdy Sankt Petersburg), v níž se zavazovali podpořit se v případě válečného konfliktu vysláním pomocné armády o síle 200 000 mužů. Tuto dohodu nabídli k podepsání i Františku Josefovi I., ten ale z obavy, že by tak bylo Rakousko-Uhersko zataženo do nových konfliktů, odmítl. Místo toho nabídl Alexandrovi II. jiné ujednání, které pak o měsíc později 6. června 1873 vstoupilo v platnost jako Schönbrunnská dohoda (název podle zámku, v němž byla projednávána a podepsána). V této smlouvě konzultativního charakteru, kterou svým podpisem stvrdil v říjnu i Vilém I. a Spolek tří císařů tak byl založen, se zavázali zachovávat mezi sebou mír, podporu při útoku od čtvrté strany a společný postup ve válečných konfliktech. Detaily a podoba společného postupu a dalších vojenských otázek měly řešit samostatné vojenské konvence mezi jednotlivými členy Spolku, nicméně prvotní dohoda z Petrohradu mezi Ruskem a Německem mezi nimi nebyla – ta nikdy nevstoupila oficiálně v platnost.

Období odluky.

Neshody mezi členskými státy v postupu při mnohých problémech a otázkách evropské mezinárodní politiky se výrazně projevily při balkánské krizi 1875 – 1878. Rusko z velké části ignorovalo své spojence ze Spolku a o postupu při válce s Tureckem si rozhodovalo samo, včetně závěrečného míru v San Stefanu. Ten byl pro Rakousko-Uhersko nepřijatelný a své vztahy s Ruskem ochladilo, následné události berlínského kongresu zvětšily i trhlinu ve vztazích Ruska a Německa (především v rozdílném přístupu k politice Velké Británie a Francie, jejich hlavním protivníkem na celoevropském poli respektive).  Zatímco se Rusko vzdalovalo svým (bývalým) spojencům a naopak se sbližovalo s Francií, Německo a Rakousko-Uhersko své vztahy vylepšili. Tento vývoj vedl k uzavření Dvojspolku roku 1879, jehož tajnou součástí byla i dohoda zaměřená proti Rusku (vzájemná vojenská pomoc při případném útoku). Přesto došlo k obnovení jednání s Ruskem, i v důsledku oslabení vztahů Rusko/Francie a změně britské politiky v turecké oblasti na základě personálních změn v politických aparátech jednotlivých zemí.

Obnovení.

Jednání o obnově spolku počalo na popud Alexandra II. roku 1879, ještě před vznikem Dvojspolku, k uzavření nové smlouvy mezi všemi třemi stranami však došlo až v červnu 1881 a za ruskou stranu ji už podepisoval nový car Alexandr III. Nová smlouva byla obsahově osekána (řešila méně bodů než původní schönbrunnská dohoda) a formulována přesněji, především v otázce případných konfliktů s jinou stranou: signatáři se zavazovali k vzájemné neutralitě – jednalo se tedy primárně o dohodu o neutralitě. Ve snaze neopakovat příčiny prvního odloučení bylo specifikováno, že v případě, kdy bude opačnou stranou konfliktu Turecko (případně jakýkoliv problém, jehož součástí je Balkánský poloostrov), je dotyčný člen povinen své partnery zpravit o svých válečných plánech a cílech. Též si zpětně uznali kroky provedené během balkánské krize 1875 – 1878.  Tato nová dohoda pak roku 1884 všemi třemi stranami znovu potvrzena.

Zánik spolku.

Fungování Spolku pomalu upadalo, až se následně kvůli bulharské krizi 1885 – 1887 definitivně rozpadl. První se odloučilo Rakousko-Uhersko, když zanevřelo na jakékoliv spojenectví s Ruskem, s Německem nadále udržovalo blízké vztahy na půdě Trojspolku. Německo a Rusko ještě prodloužili spolkovou dohodu mezi sebou jako tzv. Zajišťovací smlouvu. Německá a ruská spolupráce pak definitivně skončila roku 1890, kdy nový německý císař Vilém II. už dohodu neobnovil.

Tzv. Spolek tří císařů (též "Aliance tří císařů") bylo volné spojenectví Německa, Ruska a Rakousko-Uherska v 70. a 80. letech 19. století, které mělo sice politicko-vojenský charakter, jehož primárním záměrem však bylo zpevnění vztahů mezi jeho členy a podpora vůči dalším stranám. Formálně byla tato úmluva o vzájemných konzultacích podepsána císaři Vilémem I., Františkem Josefem I. a carem Alexandrem II. 22. října 1873 na zámku Schönbrunn ve Vídni. Na mezinárodním poli však tito tři panovníci resp. jejich nástupci nikdy nevystupovali jako sjednocení spojenci, pouze občas vytvářeli společnou názorovou frontu.

L'Entente des trois empereurs constitue le premier « système d'alliances bismarckien » entre 1871 et 1875 afin d'isoler diplomatiquement la France.


Život.

Mládí.

Marie Adéla se narodila 23. března 1732 ve Versailles, kde také byla společně se sourozenci Annou Jindřiškou a Ludvíkem vychovávána. Krom Anny a Ludvíka měla ale i další čtyři sestry: starší Luisu Alžbětu a mladší Viktorii Luisu, Žofii Alžbětu a Luisu Marii. Ty ale byly vychovávány a vzdělávány v klášteře Fontevrault, protože výchova ve Versailles a tituly pro všechny dcery by znamenaly příliš velké finanční výdaje. Toto řešení navrhl králi Ludvíkovi kardinál de Fleury, který měl na hlavu státu velký vliv. Původně měla i Marie Adéla vyrůstat v klášteře Fontevrault, avšak po prosbě k otci Ludvíkovi jí bylo dovoleno zůstat ve Versailles. Její osobní vychovatelkou se stala Marie Isabela de Rohan, vévodkyně de Tallard.  Marii Adéle byla hudebně nadaná a měla vlohy pro hru na hudební nástroje. Zpočátku se jí u dvora říkalo "Madame Quatrième", nicméně, když roku 1733 zemřela její sestra Luisa Marie, začala být oslovována jako "Madame Troisième".  Marie Adéla nebyla nikdy provdána, stejně jako většina jejích sester – pouze Luisa Alžběta, starší ze dvojčat, která se narodila roku 1727, se provdala. Když Marie Adéla dosáhla věku vhodného na vdavky, stále nebyl na obzoru žádný nápadník. Společně s rodiči se nakonec rozhodli, že je lepší zůstat neprovdaná, než se provdat za šlechtice nižšího než královského původu. Bylo navrhováno, aby se seznámila s Františkem Xaverem Saským, nicméně, z této známosti nic nevzešlo.

Neprovdaná princezna.

Roku 1745 se král Ludvík XV. začal stýkat s Madame de Pompadour a toho roku se stala i jeho milenkou. S otcovým rozhodnutím nesouhlasila jak Marie Adéla, tak zbytek jejích sester, které se neprovdaly a zůstaly u dvora. Společně se tedy pokusily otci rozmluvit jeho pletky s neurozenou markýzou. Toto snažení ale vyšlo naprázdno.  Okolo roku 1750 se začal zdravotní stav Madame de Pompadour zhoršovat. Marie Adéla se v té době stala nejoblíbenější Ludvíkovou dcerou a protože byla i dobrou jezdkyní, jezdila s ním na hony, kde ho, mimo jiné, bavila konverzací. Takové zlepšení vztahu mezi dcerou a otcem rozvířilo klepy, některé dokonce mluvily o incestním vztahu. Marie Adéla také údajně měla být i biologickou matkou francouzského diplomata jménem "Louis de Narbonne-Lara" († 1813). Neexistují ale žádné důkazy, které by to potvrdily.  Marie Adéla byla popisována jako inteligentní dáma a jako jediná z dcer Ludvíka XV. měla politické ambice. Nicméně, její pokus o získání politického vlivu pomocí bratra Ludvíka Ferdinanda byl neúspěšný. Krátce nato se pokusila o to samé se synovcem a francouzským dauphinem – opět neúspěšně. Krom politiky se ale věnovala i hudbě, podobně jako její sourozenci. Údajně ji hluboce ovlivnila smrt sestry Anny Jindřišky, které bylo pouze čtyřiadvacet let, když zemřela na pravé neštovice.  V pozdějších letech, přibližně od roku 1770, byla Adéla se svými její sestry popisována jako zahořklá stará ježibaba, která své dny tráví klábosením a pletením ve svých komnatách. Údajně také často oblékala nevhodné oblečení. Nicméně, i přesto společně s Marií Josefínou Savojskou doprovázela Marii Antoinettu na diplomatických setkáních a dalších akcích.  Když Madame de Pompadour jako královu milenku nahradila Madame du Barry, Ludvíkovy potomci znovu proti jeho milence protestovali. Když se Marie Antoinetta jako čtrnáctiletá stala dauphinkou, snažila se Marie Adéla získal její podporu v boji proti nesnesitelné králově milence, nicméně, matka Marie Antoinetty, Marie Terezie, byla proti tomu a tak se plány Marie Adély nezdařily. Marie Adéla si proto mladou dauphinku rychle znepřátelila a údajně byla jednou z prvních, kdo ji začali nazývali „tou Rakušankou“. Roku 1765 zemřel Mariin bratr Ludvík Ferdinand a když o dva roky později následovala i jeho manželka Marie Josefa, převzala Marie Adéla kontrolu nad výchovou mladého Ludvíka Augusta (později známý jako Ludvík XVI., král francouzský).

Útěk z Versailles.

6. října 1789 opustila Marie Adéla i se zbytkem královské rodiny Versailles. Společně se sestrami se usadila na zámku asi 9 mil od Paříže. Nakonec kvůli protikatolickým zákonům museli opustit Francii úplně a tak se přesunuli do Itálie. Při cestě k italským hranicím byla rodina u Arnay-le-Duc zatčena. Nakonec jim ale bylo umožněno pokračovat v cestě. V Turíně Marie Adéla navštívila svoji neteř Marii Klotildu. 16. dubna 1791 dorazila do Říma, avšak v důsledku rozšíření revoluční nálady po Itálii se nakonec musela přesunout až do Neapole. Tam se zase seznámila s Marií Karolínou, sestrou Marie Antoinetty. Roku 1799 se Marie Adéla i s celou rodinou přestěhovala do města Korfu, nakonec se ale usadili ve městě Terst. Tam 27. února 1800 jako sedmašedesátiletá princezna Marie zemřela. Krátce před ní na rakovinu prsu zemřela i její sestra Viktorie a těla obou sester se v rámci restaurace Bourbonů vrátila do Francie, kde byla v bazilice Saint-Denis pohřbena.

Marie Adéla Francouzská (francouzsky: "Marie Adélaïde de France", 23. března 1732, Versailles – 27. února 1800, Terst) byla čtvrtou dcerou a šestým potomkem francouzského krále Ludvíka XV. a jeho manželky, polské princezny Marie Leszczyńské. Jako dcera francouzské krále měla již od narození titul "fille de France", tedy "dcera Francie". Roku 1777 se, společně se sestrou Žofií Alžbětou, stala vévodkyní z Louvois a to především díky jejich synovci Ludvíkovi XVI., který pro ně úřad založil.

Marie Adélaïde de France, dite « "Madame Adélaïde" », puis à partir de 1752, « Madame », quatrième fille et sixième enfant de Louis XV et de Marie Leszczyńska, est née le à Versailles, baptisée à Versailles le, et morte le à Trieste.


Tournoi de tennis des championnes (WTA 2016)

Turnaj.

Kvalifikační kritéria.

WTA Elite Trophy byl pořádán pro tenistky, které obdržely pozvání od řídící Ženské tenisové asociace (WTA).

Tvorba žebříčku.

Ve dvouhře byly žebříčkové body kumulovány ze šestnácti turnajů. Mezi ně se povinně započítávaly čtyři Grand Slamy, čtyři události Premier Mandatory a nejlepší výsledky ze dvou turnajů Premier 5. Ve čtyřhře byly žebříčkové body kumulovány z jedenácti nejlepších výsledků páru jakýchkoli turnajů v sezóně. Nemusely se tak povinně započítávat Grand Slamy ani události kategorie Premier.

Dvouhra.

Soutěž dvouhry byla uspořádána ve formátu dvanácti singlistek z 9.–20. místa žebříčku WTA, s možností zařazení jedné hráčky startující na divokou kartu. Tenistky byly rozděleny do čtyř tříčlenných základních skupin, v nichž každá hráčka hrála dva zápasy proti zbylým členkám skupiny. Vítězka každé skupiny postoupila do semifinále, v němž se rozhodovalo o finalistkách. Do turnaje také mohly zasáhnout i dvě náhradnice z Turnaje mistryň, konané v předcházejícím týdnu, Johanna Kontaová a Carla Suárezová Navarrová. V předešlých ročnících se náhradnice účastnit nesměly.

Čtyřhra.

Soutěže čtyřhry se účastnilo šest dvojic. První čtyři páry měly být určeny dle regulí žebříčkovým pořadím v klasifikaci dvojic WTA, které se neprobojovaly na Turnaj mistryň, tj. umístěným na 9.–12. místě či nižším, pokud na Turnaj mistryň postoupily náhradnice. Systém výběru byl nejasný, když ne všechny řádně startující páry splnily tato kritéria. Dvě zbylá místa byla obsazena dvojicemi, které obdržely divokou kartu.  Páry byly zformovány do dvou tříčlenných skupin, v nichž se utkaly systémem každý s každým. Vítězné páry postoupily do finále.

Kritéria pořadí v základní skupině.

Konečné pořadí v základní skupině se řídilo následujícími kritérii:

Finanční odměny a body.

Celkový rozpočet turnaje mistryň činil 2 210 000 dolarů.

Ženská dvouhra.

Výsledky a body.

Tabulka uvádí sezónní výsledky a odpovídající bodový zisk kvalifikovaných hráček, včetně odhlášených.

Jiné formy účasti.

Následující hráčka obdržela divokou kartu:

WTA Elite Trophy 2016 představoval jeden ze dvou závěrečných tenisových turnajů ženské profesionální sezóny 2016 pro nejlepší hráčky okruhu, které nestartovaly na předcházejícím Turnaji mistryň, a to podle specifických kritérií. Herní systém měl formát čtyř tříčlenných základních skupin, jejichž vítězky postupují do závěrečné vyřazovací fáze. Celkové odměny činily 2 210 000 dolarů.

Le Trophée de l'élite est un tournoi de tennis professionnel féminin. L'édition 2016, classée en catégorie Masters, se déroule du au à Zhuhai.


Životopis.

Francesco Maria Grimaldi se narodil r. 1618 na úsvitu Třicetileté války. Ve čtrnácti vstoupil do jezuitského řádu, který mu zajistil na tehdejší dobu jednu z nejlepších možných cest ke vzdělání. Studoval gymnasium v Novellaře, pak filozofii v Parmě, kde se zabýval i jazykovědnými disciplínami a také jej to hodně táhlo k umění. Filozofii dokončil nakonec spolu s teologií ve Ferraře. Pravděpodobně pobýval v letech 1637/38 a pak znova 1642-45 v rodné Bologni, kde se soustředil již jenom na studium teologie ve vyhlášené jezuitské škole Santa Lucia. V r. 1647 konečně promoval a o čtyři roky později složil slavné řádové sliby. Po celý zbytek života, který však nebyl příliš dlouhý, pak zůstal věrný jezuitskému řádu, který jej vychoval a poskytl mu veškeré vzdělání.  Vedle studia filozofie a teologie se Grimaldi celý život zabýval studiem fyziky a astronomie. Později se jim věnoval téměř výhradně, neboť žádné jiné povinnosti v řádu neměl. Posléze byl dokonce uvolněn od jiných povinností, aby mohl přednášet na universitě v Bologni. Na počátku své kariéry Grimaldi asistoval, když slavný astronom, kolega jezuita Giovanni Battista Riccoli experimentoval s padajícím tělesem. Byl také účasten při jeho pozorováních Měsíce a namaloval pak jako jeden z prvních mapu povrchu této naší oběžnice, kterou Riccoli uveřejnil ve svém spisku "Almagestum Novum". Právě tehdy dostaly jednotlivé vyvýšeniny a krátery na povrchu Měsíce svá jména po významných filozofech a astronomech. Grimaldiho nejvýznamnějším vědním oborem je však optika. Tady se svými pracemi stal průkopníkem, který ukázal cestu například i Newtonovi. Došel totiž k některým objevům, které byly zcela průkopnické a část z nich mohla být definitivně potvrzena až po staletích.  Zcela prvním objevem bylo zjištění ohýbání světelných paprsků. Když totiž nechal Grimaldi dopadat světelný paprsek malým otvorem ve stínítku, vytvářel se za ním celý světelný kužel. Také stín nasvíceného tělesa byl vlastně větší, než by byl přesný jeho obrys. Z toho všeho Grimaldi usoudil, že se světelný paprsek za jistých okolností ohýbá. Protože však nevěděl nic o vlnové podstatě světla, čekalo vysvětlení až na Augustina Jeana Fresnela, který velkou řadu Grimaldiho objevů potvrdil na počátku 19. století. Fresnel na Grimaldiho vlastně po téměř dvou stoletích navázal a teoreticky doložil takové jevy z optiky jako je lom, případně dvojlom paprsku, polarizace světla, interference a další. Fresnel byli sice stavební inženýr, ale na zkoumání optických jevů šel již poněkud vědečtěji, než jeho předchůdce. Nemusel se inspirovat na obloze, kde začínala Grimaldiho pozorování. Věda byla ostatně za ta dvě uplynulá století již daleko lépe vybavena, teoriemi i sebranými poznatky. Ke všem Fresnelovým závěrům však dal podklad Francesco Maria Grimaldi, trochu pozapomenutý jezuitský vzdělanec z Bologne.

Francesco Maria Grimaldi (2. duben 1618, Bologna – 28. prosinec 1663, Bologna) byl italský fyzik, optik, astronom, matematik a jezuitský kněz. Spolu se svým kolegou Giovanni Battistou Ricciolim zkoumal problém gravitace (respektive volného pádu předmětů), přičemž prokázal, že výška pádu je přímo úměrná čtverci času pádu. Vypočetl také gravitační konstantu za pomoci pozorování kyvadla. V oblasti astronomie sestrojil přístroje k měření výšky hor na Měsíci či výšky mraků. Zavedl pojem difrakce světla a jako první difrakci změřil (byť o problému spekuloval již před ním Leonardo da Vinci). Jeho práce o světle posloužily později jako základna pro pojetí světla jakožto vlny a ovlivnily zvláště Isaaca Newtona.

Francesco Maria Grimaldi, né le à Bologne (Italie) et mort le à Bologne, est un prêtre jésuite italien, physicien et astronome. Son nom est attaché à la première étude scientifique de la diffraction de la lumière, phénomène dont il créa le nom.


Změny oproti APG III.

Systém APG IV zahrnuje celkem 64 řádů a 416 čeledí. Na rozdíl od předchozích verzí není v tomto systému žádná čeleď ponechána nezařazená do řádu. Je zde uvedeno celkem 7 rodů jejichž zařazení je dosud nejasné.

"Magnoliopsida".

Jedinou změnou v této skupině rostlin je vřazení čeledi "Hydnoraceae" do "Aristolochiaceae" (podražcovité).

Jednoděložné.

V rámci taxonomie jednoděložných došlo pouze k nevelkým změnám. Čeleď "Xanthorrhoeaeceae" (žlutokapovité) byla přejmenována na "Asphodelaceae" (asfodelovité). Monotypický rod "Maundia" byl vyjmut z čeledi "Juncaginaceae" (bařičkovité) a přeřazen do samostatné čeledi "Maundiaceae" v rámci stejného řádu. Do čeledi "Restionaceae" (lanovcovité) byly vřazeny čeledi "Anarthriaceae" a "Centrolepidaceae".

Dvouděložné.

V rámci dvouděložných rostlin došlo k ustavení několika nových čeledí a řádů, došlo ke zpřesnění taxonomické pozice některých dříve nezařazených čeledí či rodů a některé rody byly přeřazeny do jiných čeledí. Dříve nezařazená čeleď "Sabiaceae" byla zařazena do řádu "Proteales" (proteotvaré), parazitická čeleď "Apodanthaceae" do řádu "Cucurbitales" (tykvotvaré). Pro čeledi "Icacinaceae" a "Oncothecaceae" byl ustaven nový řád "Icacinales". Čeleď "Metteniusaceae" byla zařazena do samostatného řádu "Metteniusales" a bylo do ní přidáno 10 rodů z čeledi "Icacinaceae". Pro rod "Petenaea" byla ustavena nová monotypická čeleď "Petenaeaceae" v rámci řádu "Huerteales", rod "Pteleocarpa" byl zařazen do "Gelsemiaceae". Z dalších nových čeledí se objevují "Mazaceae" (3 rody z čel. "Phrymaceae"), "Nyssaceae" (5 rodů z "Cornaceae"), "Peraceae" (5 rodů z "Euphorbiaceae"). Z "Phytolaccaceae" je vyjmuta celá podčeleď "Rivinoideae" a přeřazena do nové čeledi "Petiveriaceae" a rovněž rod "Microtea" do samostatné čeledi "Microteaceae". Z "Molluginaceae" je vyjmut rod "Macarthuria" a zařazen do samostatné čeledi "Macarthuriaceae" a také část druhů rodu "Hypertelis", které jsou zařazeny do nového rodu "Kewa" v rámci čeledi "Kewaceae". Z "Capparaceae" jsou vyjmuty rody "Borthwickia", "Forchhammeria", "Stixis" a "Tirania" a zařazeny do čel. "Resedaceae". Rod "Allantospermum" byl přeřazen z čeledi "Ixonanthaceae" do "Irvingiaceae", rod "Pakaraimaea" z "Dipterocarpaceae" do "Cistaceae", "Sanango" z "Loganiaceae" do "Gesneriaceae", "Rehmannia" ze "Scrophulariaceae" do "Orobanchaceae". Dále došlo k přejmenování čeledi "Melianthaceae" na "Francoaceae" a byla do ní vřazena čeleď "Vivianiaceae". Čeleď "Haptanthaceae" byla vřazena do "Buxaceae".

Systém APG IV je taxonomický systém krytosemenných rostlin. Byl publikován v roce 2016 jako aktualizace systému APG skupinou vědců zvanou Angiosperm Phylogeny Group

La classification APG IV (2016), ou classification phylogénétique, est la quatrième version de classification botanique des angiospermes établie par lAngiosperm Phylogeny G"'roup". C'est une modification de la classification phylogénétique APG III (2009).


Židé v Orlové.

Počátky novodobého židovského osídlení v Orlové jsou zatím poněkud nejasné, velmi pravděpodobně jsou však podobné jako ve zbytku ostravsko-karvinského regionu, tj. Židé se zde směli usazovat až po úplném zrovnoprávnění po r. 1848. Hlavním ekonomickým zaměřením zdejších Židů byl obchod, finanční služby, mnoho Židů bylo právníky či lékaři. Někteří se věnovali podnikání ve velkém, zejména v pivovarnictví, lihovarnictví, uhelném, chemickém a těžkém průmyslu, s přesahem na obě strany hranice (Ostrava, Karviná, Katovice, Bílsko-Bělá).  Roku 1900 je doložena židovská sekce na místním komunálním hřbitově.  V r. 1908 již prokazatelně existuje ""Israelitische Frauenverein für Orlau und Umgebung"" („Spolek isralekých dam pro Orlovou a okolí“), který se věnoval edukativní a charitativní činnosti, zejména během I. sv. války. Zmínky jsou i o "„Israelitische Bethaus-Verein“" („Židovský modlitební spolek“).  Kolem r. 1930 se uvádí 394 orlovských občanů, hlásících se k židovskému vyznání. Za první republiky - tak jako i jinde na Ostravsku - bylo zde jedno z center čs. sionistického hnutí.  Po záboru Sudet zaniká i orlovská židovská obec (obce?) a končí poměrně krátká, ale bohatá historie zdejších Židů. Synagoga byla v období mezi lety 1938 až 1941 zcela zdevastována, místní židovští občané takřka všichni vyvražděni během holocaustu, je znám osud jednoho orlovského rodáka, Roberta Syltena, jež válku přežil jako příslušník čs. armádního sboru v SSSR a po válce emigroval do Izraele.

Nová synagoga.

Nová, honosná synagoga byla vystavěna zřejmě r. 1901 podle plánů významného vídeňského architekta, přerovského rodáka Jakoba Gartnera, v novorománském slohu s tehdy módními tzv. maurskými prvky v dnešní ulici Petra Cingra, pozemková parcela č. 1824.  Podle dochovaného obrazového materiálu se jednalo se čtvercovou, samostatně stojící dvoupodlažní budovu orientovanou v ose západ-východ, vystavěnou v novorománském stylu s tehdy módními maurskými prvky. Všem čtyřem fasádám dominovaly pilastry oddělené portály s velkými rozetovými okny, tvořenými motivem davidovy hvězdy. Fasáda byla zdobena bosáží, vrcholky štítů byly zdobeny deskami desatera či ozdobnými koulemi.  Ve vnitřním prostoru lze předpokládat typickou moderní synagogální dispozici reformního typu z 19. století, podobnou například interiéru Španělské synagogy v Praze, tj. bima přímo navazující na aron ha-kodeš, dále můžeme takřka s jistotou hádat existenci kůru s varhany a působení pěveckého sboru během bohoslužeb, zároveň ale vnitřní prostor byl zcela jistě oddělen na mužské (přízemí) a ženské (1. NP) části.  Vzhledem k tomu, že stavba byla okomínována, stavba byla zcela jistě vytápěna - a velmi pravděpodobně i elektrifikována. Zároveň je velmi pravděpodobné, že se v rámci objektu nacházel i byt rabína či šámese a společenský prostor. Žádný obrazový materiál interiéru se bohužel zatím nepodařilo objevit. Další sekundární materiály k bližší identifikaci historie a charakteru stavby však zatím také chybí.  Synagoga sloužila místní orlovské židovské komunitě do tzv. Mnichovské dohody, kdy území severního Slezska bylo anektováno Polskem. Češi a Židé byli z města vyhnáni či utekli do vnitrozemí a synagoga zpustla. O rok později, po vypuknutí války a okupaci Polska nacistickým Německem, připadlo toto území Říši a synagoga byla nacistickým režimem zcela zlikvidována a odstraněna. Ve zpustlé a zarostlé ulici jsou na místě někdejší synagogy však dodnes patrné základy stavby, a je pravděpodobné, že např. archeologickým průzkumem by bylo možno dojít k novým poznatkům.

Stará synagoga a Poválečná modlitebna.

Kromě toho existovala do r. 1938 ve městě ještě druhá, patrně starší, tzv. Stará synagoga, zhruba mezi ulicemi Bedřicha Smetany a Františka Palackého (pozemková parcela č. 4539, dnes v majetku města Orlová), neznámého stáří. Tato synagoga - možná jen modlitebna - byla tradičního, tj. ortodoxního ritu. Žádná obrazová či jiná sekundární dokumentace k této budově zatím nebyla nalezena.  Po válce byla patrně orlovská ŽNO hrstkou přeživších holocaustu a zejména nově příchozími optanty z Podkarpatské Rusi na nějakou dobu obnovena, jelikož se uvádí, že se ve městě do dnešního dne dochovala tzv. Poválečná modlitebna, toho času adaptovaná na obytný dům, neznámo však kde (viz Fiedler). Zcela jistě je již však r. 1974 Orlová pod působností židovské obce v Ostravě. Dnes zde židovská obec není, nejbližší aktivní ŽO se nachází blízké v Ostravě.

Velká synagoga v Orlové (německy Orlau) neboli Tempel byla reformní synagoga templového typu, která stávala v Orlové od roku 1900 do začátku 2. sv. války, kdy byla po odstoupení Sudet židovské obyvatelstvo vyhnáno, synagoga opuštěna, místními fašisty zdevastována, zapálena a následně odstraněna během nacistické okupace českých zemí. Ve městě dokonce podle dostupných zdrojů fungovaly do okupace synagogy dvě - jedna reformní („Velká“) a jedna ortodoxní („Stará“). Zatím se však nepovedlo nalézt téměř žádné relevantní prameny k detailnější historii Židů v Orlové, je znám osud pouze jedné rodiny Silbersteinů - Syltenů. Dnes ve městě nežije nikdo hlásící se k judaismu, nejbližší ŽNO se dnes nachází v blízké Ostravě.

La synagogue d'Orlau ou synagogue d'Orlová, construite selon les plans de l'architecte Jakob Gartner a été inaugurée en 1905 et détruite par les nazis à l'automne 1939 au début de la Seconde Guerre mondiale.


Život.

Narodil se v bohaté židovské rodině majitele továrny na sušenky. Studoval náboženství, hudbu a umění. Jisté malířské úspěchy zaznamenal ve své vlasti při práci na obrazech se židovskou tematikou. V Amsterdamu maloval portréty a měl několik žáků (Joseph Jacob Isaacson, Louis Hartz and Baruch Lopes Leão de Laguna).  V zimě roku 1888 odjel v doprovodu svého žáka Isaacsona do Paříže, pokračovat ve studiu. Tam se setkal s Pissarrem, Theo van Goghem a Paulem Gauguinem, který se vrátil z návštěvy u Vincenta van Gogha v Arles. V roce 1889 de Haan doprovodil Gauguina a jeho přátele, malíře Paula Sérusiera a Charlese Filigera do Bretaně, nejprve do Pont-Avenu a pak do přímořského letoviska Pouldu. Tam bydleli v hostelu "Buvette de la plage", kde de Haan spolu s Gauguinem vyzdobili papírové tapety v jídelně impresionistickými malbami. De Haan zde navázal vztah s dcerou majitele Marií Henry, se kterou měl dceru Idu.  Theo van Gogh představil de Haana svému bratrovi Vincentovi a oba malíři si pak dopisovali. Vincent van Gogh, stejně jako Paul Gauguin oceňovali de Haanovo malířské dílo.  Gauguin přítele de Haana vícekrát portrétoval, vždy jako muže se šikmýma očima s liščím výrazem. V roce 1890 vznikl obraz "Nirvana, Portrait de Meyer de Haan" a ve stejné době i dřevěná plastika, která je vystavena v Musée des beaux-arts du Canada. Dalším portrétem byl "Meyer de Haan (Sous la lampe)" ("Meyer de Haan (Pod lampou") a stejnou de Haanovu podobu uprostřed tahitské přírody použil Gauguin na svém obraze " Contes barbares" ("Barbarské pohádky") z roku 1902.  Když se Gauguin rozhodl opustit Pouldu a odjet do Tichomoří, chtěl de Haan odjet s ním, ale jeho rodina v Amsterdamu odmítla toto dobrodružství financovat. De Haan opustil Francii a vrátil se do Amsterdamu a Marii Henry a svoji dceru už nikdy neviděl. Později ale Marii Henry věnoval všechny své obrazy, které namaloval ve Francii. K jeho nejznámějším dílům patří obraz z roku 1889 "Les Teilleuses de Lin (Labor)" ("Bretaňské ženy vochlující len (Práce)". Meyer de Haan zemřel v Amsterdamu 24. 10. 1895 ve věku 43 let.  V domě, kde Marie Henry pronajímala malířům pokoje je dnes Maison-Musée du Pouldu. Kavárna s barem "Buvette de la plage" byla obnovena do svého bývalého vzhledu, původní nástěnné malby byly nahrazeny moderními reprodukcemi. Nyní je v provozu pod názvem " Café de la plage".

Meyer de Haan, též Jacob Meyer de Haan, vlastním jménem Meijer Isaac de Haan (14. dubna 1852, Amsterdam – 24. října 1895, tamtéž) byl nizozemský malíř, představitel Pont-Avenské školy a uměleckého směru cloisonismu.

Meyer de Haan, né Meijer Isaac de Haan le à Amsterdam, et mort dans la même ville le, est un peintre néerlandais.


Přestupy hráčů.

Ročník NFL 2015 začal oficiálně 10. března 2015 ve 4:00 východního amerického času. Od soboty 7. března mohly všechny týmy začít kontaktovat a vyjednávat s agenty hráčů, kteří se stali volnými, pokud jejich kontrakt vypršel po 10. březnu 2014. Od 10. března 2015 mohly kluby rovněž začít podávat návrhy hráčům, jejich kontrakt ze sezóny 2014 toto jednání umožňoval a jenž by po sezóně 2015 vypršel.

Volní hráči.

K dispozici bylo celkem 453 volných hráčů. a mnoho z nich opravdu změnilo působiště. Mezi nejznámější patřili cornerbaci Darrelle Revis (od Patriots k Jets), Antonio Cromartie (od Cardinals k Jets), Tramon Williams (od Packers k Browns) a Byron Maxwell (od Seahawks k Eagles); Defensive end Greg Hardy (od Panthers ke Cowboys); Defensive tacklové Ndamukong Suh (od Lions k Dolphins), Terrance Knighton (od Broncos k Redskins), Nick Fairley (od Lions k Rams), Dan Williams (od Cardinals k Raiders) a Vince Wilfork (od Patriots k Texans); Guardi Mike Iupati (od 49ers ke Cardinals), James Carpenter (od Seahawks k Jets) a Orlando Franklin (od Broncos to Chargers); Center Rodney Hudson (od Chiefs k Raiders); Wide receiveři Jeremy Maclin (od Eagles k Chiefs), Eddie Royal (od Chargers k Bears), Torrey Smith (od Ravens k 49ers) a Andre Johnson (od Texans ke Colts); Running baci DeMarco Murray (od Cowboys k Eagles), Frank Gore (od 49ers ke Colts) a Ryan Mathews (od Chargers k Eagles); a Linebackeři Brian Orakpo (od Redskins k Titans) a Nate Irving (od Broncos ke Colts).  Na čtyři hráče byl svými týmy uplatněn "franchise tag", čímž si zajistily, že v případě přestupu do jiného týmu obdrží patřičné odškodné. Těmito hráči byli Wide receiveři Dez Bryant (Cowboys) a Demaryius Thomas (Broncos), Linebacker Justin Houston (Chiefs) a Defensive end Jason Pierre-Paul (Giants). Jeden tým uplatnil "transition tag", který umožňuje vybranému hráči přijímat nabídky od ostatních týmů a rovněž garantuje původnímu týmu práva na volby v Draftu NFL jako kompenzaci, pokud hráč podepíše smlouvu jinde. Oním hráčem byl Charles Clay (Dolphins), který 19. března 2015 podepsal pětiletou smlouvu za 38 milionů dolarů s Buffalo Bills poté, co se Dolphins rozhodli tuto nabídku nepřeplatit

Přestupy.

Před startem sezóny 2015 změnilo působiště nezvykle velký počet známých hráčů. Hlavní trenér Eagles Chip Kelly použil nově nabyté pravomoci generálního manažera a provedl několik velký výměn: vyměnil dvojnásobného Pro-bowlera Running backa LeSeana McCoye do Buffala Bills za Inside linebackera Kika Alonsa. Eagles rovněž poslali Quarterbacka Nicka Folese a právo ve druhém kole Draftu NFL 2016 do St. Louis Rams výměnou za Quarterbacka Sama Bradforda; obchod rovněž zahrnoval výměnu pozic při Draftu NFL 2015 a dodatečnou volbu během Draftu NFL 2016 podle toho, jak se Bradfordovi bude v Eagles dařit. New Orleans Saints vyměnili elitního Tight enda Jimmyho Grahama spolu s právem volby ve čtvrtém kole Draftu NFL 2015 do Seattle Seahawks za Centera Maxe Ungera a právo volby v prvním kole Draftu NFL 2015 Saints se rovněž zbavili Guarda Bena Grubbse (Chiefs výměnou za právo volby v pátém kole Draftu NFL 2015) a Wide receivera Kennyho Stillse (Dolphins výměnou Linebackera Dannella Ellerbeho a právo volby ve třetím kole Draftu NFL 2015). Detroit Lions získali Defensive tackla Halotiho Ngatu z Ravens výměnou za několik voleb v Draftu NFL 2015, aby tak zacelili ztrátu vzniklou odchodem Ndamukonga Suha.

Draft.

Draft NFL 2015 byl pořádán ve dnech 30. dubna až 2. května 2015 v Chicagu, předchozích padesát draftů (od roku 1965) se konalo vždy v New Yorku. NFL Scouting Combine, které samotnému Draftu přechází, se konalo v Indianapolisu ve dnech 17. až 23. února. Jedničkou Draftu vybrala Tampa Bay Buccaneers Quarterbacka Jameise Winstona z Florida State University.

Základní část.

V sezóně 2015 bylo v základní části sehráno 256 utkání během sedmnácti týdnů, počínaje čtvrteční předehrávkou 7. září. Každý z 32 týmů odehrál šestnáct zápasů a jeden týden měl volný mezi týdny čtyři až jedenáct. Rozpis zahrnoval sedmnáct předehrávek "Monday Night Football", včetně dvojzápasu v prvním týdnu sezóny, a rovněž sedmnáct předehrávaných utkání ve čtvrtek, včetně tří zápasů na Den díkůvzdání. Základní část skončila 3. ledna 2016.  NFL používá pevně daný formát, kdo a kde se s kým v každé sezóně utká. Každý tým sehraje se svými třemi divizními soupeři dvě utkání, jedno doma a jedno venku (celkem 6 zápasů). Každý tým sehraje čtyři zápasy proti týmům z jedné divize jejich konference, dva doma a dva venku (celkem 4 zápasy). O tom, která divize to bude, rozhoduje tříletý, pevně daný cyklus rotace. Každý tým sehraje čtyři zápasy proti týmům z jedné divize z druhé konference, dva doma a dva venku (celkem 4 zápasy). O tom, která divize to bude, rozhoduje čtyřletý, pevně daný cyklus rotace. Každý tým sehraje dva zápasy proti týmům z různých divizí jejich konference, které se umístili v předchozí sezóně na stejném místě v rámci své divize. Jedno utkání doma, druhé venku (celkem 2 zápasy). Takto byly rozpárovány jednotlivé divize pro sezónu 2015:

Play-off.

Play-off ročníku 2015 začalo 9. ledna 2016 dvěma zápasy Wild Card Round, další dvě utkání se odehrála o den později. Divisonal Round bylo na pořadu 16. a 17. ledna, finále konferencí pak 24. ledna. Sezóna skončila 7. února 2016 Super Bowlem 50, který se odehrál na Levi's Stadium v kalifornské Santa Claře. Na rozdíl od obvyklého značení římskými číslicemi byl tento jubilejní ročník označen arabskou číslicí „50“. Podle Jaimeho Westona, viceprezidenta ligy, bylo hlavním důvodem graficky a esteticky jednoduší logo s číslem, než písmenem L.  Pro Bowl 2016 byl sehrán 31. ledna, opět na Aloha Stadium na Havaji. V tomto utkání pokračoval trend z předchozího roku, kdy si dva bývalí slavní hráči jako kapitáni týmů vybírali jednotlivé hráče bez rozdílů k příslušnosti ke konferencím. Tentokrát to byli Jerry Rice a Michael Irvin, a tým druhého jmenovaného zvítězil 49:27. </noinclude>

Zajímavé události.

Zde je výběr těch nejzajímavějších událostí, které se staly v roce 2015 a měly souvislost s NFL: V květnu, po vleklém vyšetřování vedeném Tomem Wellsem, vedení NFL přehodnotilo tresty pro New England Patriots v tzv. skandálu „Deflagate“. Kauza se točila okolo zjištění, že několik míčů používaných Patriots ve finále Konference AFC 2014 proti Indianapolis Colts nebylo nahuštěno tak, jak ukládají pravidla ligy. Patriots dostali pokutu ve výši 1 milion dolarů, a bylo jim odebráno právo volby v prvním kole Draftu NFL 2016 a čtvrtém kole Draftu 2017. Quarterback Tom Brady, který byl podle vedení ligy za podhuštění míčů zodpovědný, byl navíc potrestán zákazem startů v prvních čtyřech zápasech ročníku 2016. Kromě toho Patriots postavili mimo službu na neurčito dva své zaměstnance zodpovědné za stav míčů.  Zatímco klub souhlasil s pokutou a odebráním voleb, Brady se proti suspendaci odvolal. Komisionář ligy Roger Goodell odvolání přijal a 28. července rozhodl, že trest nadále platí. Ihned po oznámení výsledku odvolání podala Asociace hráčů NFL (NFLPA) žalobu na vedení ligy ve snaze zvrátit trest pro Bradyho. Soudce Richard M. Berman tlačil obě strany ke vzájemné dohodě, ale protože k ní nedošlo, soudce Bradyho trest zrušil. Vedení NFL se poté snažilo rozhodnutí soudce zrušit, ale Bradymu nakonec bylo umožněno hrát od začátku sezóny.  Dva zaměstnanci Patriots, asistent přes vybavení John Jastremski a úřední obsluha šatny Jim McNally, kteří byli předtím suspendováni klubem, byli na své pozice v září opět dosazeni. Jako následek celé aféry pak bylo přijato pravidlo, že během nafukování míčů a manipulaci s nimi nesmí být přítomen žádný zaměstnanec žádného klubu. Množství relativně mladých hráčů ukončilo kariéru ještě před startem sezóny. San Francisco 49ers ztratilo hned tři startující hráče, Linebackery Patricka Willise a Chrise Borlanda, a Offensive tackla Anthonyho Davise. Bývalý Linebacker Steelers Jason Worilds a Quarterback Titans Jake Locker rovněž skončili, přestože ani jeden z nich nepřesáhl třicet let věku.  Willis, který byl považován za jednoho z nejlepších Middle linebackerů ligy, odehrál v sezóně 2014 pouze šest utkání, než si prst na noze. V březnu ve věku třiceti let oznámil konec kariéry kvůli chronickým poraněním nohy, které utrpěl během osmileté kariéry.  Borland vedl statistiky 49ers v sezóně 2014 se 107 tackly, přestože jako nováček odehrál pouze osm zápasů. Borland se bál zejména dlouhodobých následků otřesu mozku a konec oznámil pouze pár dní po Willisovi.  Davis zmeškal čtyři zápasy sezóny 2014 poté, co poprvé v kariéře utrpěl otřes mozku. Jako důvod odchodu, který oznámil v červnu, uvedl, že si chce rok nebo i více odpočinout, aby se jeho mozek a tělo zotavili.  Worilds se stal volným hráčem poté, co pět předchozích let strávil u Steelers. Odmítl nabídku v řádech desítek milionů dolarů, aby mohl věnovat více času Svědkům Jehovovým.  Locke odehrál za Titans čtyři sezóny poté, co se stal osmičkou Draftu NFL 2011. Jako volný hráč oznámil konec kariéry, protože ztratil „nezbytnou touhu, která je hře potřeba“. V sezóně 2015 NFL poprvé ve své historii najala ženskou rozhodčí a rovněž se mezi trenéry objevila první žena. Jen Welterovou najala Arizona Cardinals jako trenérku Inside linebackerů na období mimo sezónu a přípravy na sezónu. Tato smlouva vypršela 30. srpna 2015.  Sarah Thomasová se stala první rozhodčí na hřišti poté, co ji v dubnu najala NFL. Thomasová se předtím stala první ženou, která řídila univerzitní utkání jako hlavní rozhodčí, a jako první žena rovněž řídila některý z Bowlů. NFL suspendovala postranního rozhodčího Roba Vernatchiho pro týden 6 základní části kvůli přehmatu s časomírou o týden dříve. Během Monday Night Football v pátém týdnu hostující Chargers kopli field gól, čímž se v čase 2:56 před koncem utkání dostali do tříbodového vedení nad domácími Steelers. Následný výkop skončil touchbackem, přičemž čas vůbec neměl běžet, jenže Steelers se k další akci dostali až v čase 2:38. Právě Vernatchi byl zodpovědný za kontrolu času a nevšiml si 18sekundového rozdílu. Steelers nakonec skórovali vítězný touchdown zároveň s vypršením času.

Disciplinární tresty za prohřešky mimo hřiště.

Celkem 26 hráčů bylo potrestáno vedením ligy, většinou se to týkalo užití nedovolených prostředků ke zvýšení výkonu a problémů v osobním životě. Generální manažer Cleveland Browns Ray Farmer byl suspendován vedením soutěže pro první čtyři utkání sezóny 2015 kvůli skandálu, který propukl již v roce 2014. Farmer při mnoha příležitostech používal mobilní telefon ke komunikaci se zaměstnanci Browns u postranní čáry během utkání, což vedení NFL zakazuje. Manažer byl navíc potrestán pokutou 250 tisíc dolarů. Vedení ligy odebralo Atlantě Falcons právo volby v pátém kole Draftu NFL 2016 poté, co vyšetřování odhalilo, že klub v letech 2013 a 2014 uměle zvyšoval hluk při domácích zápasech. Kromě toho klub dostal pokutu 250 tisíc dolarů a prezident klubu, Rich McKay, byl na tři měsíce suspendován z funkce předsedy petičního výboru ligy. Falcons následně vyhodili ředitele marketingu Roddyho Whitea, který byl za provinění zodpovědný. Trenér Offensive line Buffala Bills Aaron Kromer byl suspendován na prvních šest týdnů sezóny poté, co byl zadržen po hádce, ve které uhodil mladíka. Incident se odehrál poblíž Kromerova bydliště na Floridě, všechna obvinění z napadení byla nakonec stažena. Trenér Offensive line Cleveland Browns Andy Moeller byl suspendován klubem na neurčito. Policie byla v září přivolána do Moellerova domu, když si jedna z jeho návštěvnic stěžovala, že ji napadl. Prokurátor odmítl vznést k celé situace obvinění i přes závěr, že „je poměrně jasné, že došlo k napadení násilného charakteru“. 29. září 2015 se Browns s Moellerem definitivně rozešli.

Změny v pravidlech.

Následující změny pravidel byly schváleny na setkání majitelů klubů NFL 25. března 2015:  Následující změny pravidel týkající se extra bodů byla schválena na setkání majitelů klubů NFL 19. května 2015:  Následující změna schválena 27. července 2015:

Ocenění a statistiky.

All-Pro tým.

Následující hráči byli vybráni do prvního týmu agenturou Associated Press:  Stadion v tennessijském Nashvillu, kde hrají Titans své domácí zápasy, byl přejmenován na Nissan Stadium podle japonské automobilky Nissan. Přestože podmínky smlouvy nebyly zveřejněny, předpokládá se, že délka trvání přejmenování je minimálně 20 let. Nissan má v Tennessee dvě továrny a je tak jedním z největších zaměstnavatelů v tomto státě. Stadion se předtím od roku 2006 jmenoval LP Field podle v Nashvillu sídlícího výrobce stavebních materiálů Louisiana-Pacific.  Minnesota Vikings strávila na TCF Bank Stadium, patřící University of Minnesota, druhou sezónu v řadě. Poté, co byl stadion Hubert H. Humphrey Metrodome uzavřen v roce 2013 a následně zdemolován, trvalo dva roky, než byl postaven U.S. Bank Stadium, nový domov Vikings. V srpnu si stavba bohužel vyžádala lidský život, když stavební dělník spadl ze střechy a zemřel.  NRG Stadium, domov Houston Texans, přešel z přírodního trávníku na umělý turf po prvním týdnu. Přestože proběhly mnohé pokusy o zlepšení stavu trávníku, jak domácí Texans, tak hostující Chiefs, si po prvním utkání stěžovali na špatnou kvalitu hrací plochy. Rozhodnutí o výměně padlo o pět dní později a hřiště se stihlo připravit do třetího týdne, ve kterém Texans přivítali Buccaneers.

Stadiony.

Kandidáti na přesídlení.

San Antonio.

Dne 29. července 2014 se objevily zprávy, že Oakland Raiders zvažují přesun do San Antonia v roce 2015 poté, co se majitel Raiders Mark Davis sešel s představiteli města San Antonio. Raiders oficiálně potvrdili, že Davis byl v San Antoniu primárně za jiným účelem, ale již nekomentovali, jestli došlo nebo nedošlo k vyjednávání. Přestože ve státě Texas již dva týmy z NFL působí, oba jejich majitelé (Bob McNair a Jerry Jones) se později vyjádřili, že by tým San Antoniu uvítali. Klub by se musel dělit o pozornost pouze s basketbalovými San Antonio Spurs, k dispozici by dočasně měl stadion Alamodome.

Dva týmy na jednom stadionu v Los Angeles.

Dne 19. února 2015 Oakland Raiders a San Diego Chargers oznámili plány na financování Carson Stadium ve výši 1,7 miliardy dolarů, který by postavili, pokud by se přesunuli do Los Angeles. Oba týmy by se tak opět vrátili do druhého největšího amerického města; Raiders zde hráli v letech 1982 až 1994, Chargers v první sezóně 1960. Dne 23. října 2015 mluvčí Chargers Mark Fabiani potvrdil, že klub hodlá v lednu předložit oficiální plány vedení NFL na přesun do Los Angeles.

St. Louis Rams.

Rams a St. Louis CVC (kongresová a návštěvní komise) začali vyjednávat o tom, jak dostat Edward Jones Dome mezi nejlepší čtvrtinu všech stadiónů v NFL. Podle podmínek nájemní smlouvy St. Louis CVC mělo provést potřebné změny do roku 2005, nicméně tehdejší majitel, Georgia Frontiere, upustil od ustanovení výměnou za hotovost, která sloužila jako trest pro město za nedodržení podmínek smlouvy. Město St. Louis v následujících letech provedlo vylepšení výsledkové tabule a zvýšilo přirozené osvětlení nahrazením panelů okny, ale celkový dojem zůstal i tak tmavý. Tyto drobné renovace v ceně zhruba 70 milionů ovšem dolarů nepřinesly očekávaný efekt v podobě zvýšení návštěvnosti. Podle hodnocení z 1. února 2013 tak Edward Jones Dome nepatřil mezi nejlepší stadiony, jak bylo požadováno, a odborníci odhadli budoucí náklady na vylepšení na 700 milionů dolarů. Veřejnost, město, okrsek ani stát oficiálně nevyjádřili zájem poskytnout peníze na další rekonstrukce a Rams tak na konci sezóny 2015 dostali právo vyjednávat s dalšími městy o přesunu.  Dne 31. ledna 2014 Los Angeles Times i St. Louis Post-Dispatch přinesli zprávu, že majitel Rams Stan Kroenke koupil 60 akrů půdy za 90-100 milionů dolarů v kalifornském Inglewoodu, na kterém měl podle spekulací vyrůst nový stadion Rams. Dne 5. ledna 2015 měl Kroenke podepsat partnerství se Stockbridge Capital Group za účelem výstavby nového stadionu pro 80 tisíc diváků. Mezitím St. Louis 9. ledna odhalilo plány na nový stadion, který měl sloužit americkému fotbalu i baseballu, což mělo udržet Rams ve městě. Zároveň tak definitivně padl záměr na výstavbu stadionu Farmers Field, protože všechny tři týmy, ucházející se o Los Angeles (Rams, Raiders, Chargers) měly plány na své vlastní stadiony.

Sezóna National Football League 2015 byla 96. ročníkem základní části Národní Fotbalové Ligy (NFL) a rovněž jubilejní padesátou v éře Super Bowlů. Začala 10. září 2015 utkáním obhájců titulu New England Patriots a Pittsburgh Steelers, domácí zvítězili v poměru 28:21. Sezóna skončila 7. února 2016 Super Bowlem 50, který se odehrál na Levi's Stadium v kalifornské Santa Claře a Denver Broncos v něm zdolali Carolinu Panthers 24:10.

La saison 2015 de la NFL est la de la National Football League (NFL), la ligue principale d'équipes professionnelles de football américain aux États-Unis regroupant 32 franchises.


Příroda.

Skalnatý ostrov je divoký, zčásti porostlý borovými lesy, na jihu byla pěstována vinná réva a olivy. Ostrov Kalamos je plný malých, převážně oblázkových pláží, k nimž je přístup hlavně od moře. V blízkosti přístavu Kalamos jsou pláže Myrtia a Asproyiali, zatímco dále na jih jsou Agriapidia, Pefkoi a Kefali s Kedros, Alexaki, Kípoi a Trachilos na západ. Ostrov také má některé zajímavé jeskyně.

Obyvatelstvo a osídlení.

Podle sčítání lidu v roce 2001 na ostrově žilo 543 stálých obyvatel ostrova, v roce 2011 496, v létě se počet obyvatel zvyšuje o návštěvy turistů.  Nejhustěji je osídlen přístav Kalamos na východním pobřeží ostrova. Z přístavu je spojení trajekty z ostrova do přístavu Mytikas na pevninské části Řecka.  Epikosi (60 obyvatel) na západě ostrova je vedle Kalamosu druhá obydlená obec na ostrově. Je zde přístav pro menší lodě.  Obec Kefali, také známá pod benátským názvem Porto Leone, byla opuštěna po zemětřesení v r. 1953. Zdejší kostel je stále v provozu.  Zemětřesení v roce 1953 zničilo zásobárny vody a kanalizaci. Na počátku 90. let 20. století byla kanalizace opravena a přestavěna tak, aby každá stavba na ostrově měla přístup k pitné vodě. Kalamos až do nedávné doby byl jeden z mála ostrovů, které neměly stálý přísun elektrické energie. V současné době je tento problém zcela vyřešen. Modernizovány byly také silnice a stezky pro chodce, všechny obydlené části ostrova jsou dopravně dostupné.  Na ostrově jsou dva supermarkety, škola, zdravotní klinika, pošta, pekárna a několik barů a restaurací. Nejbližší vysoká škola a střední škola se nachází v regionální jednotce Aetolia-Akarnania, ale většina žáků navštěvuje školy v Nydri na Lefkadě.

Historie.

První známky lidského osídlení pocházejí z období neolitu, poté z období mykénské kultury. Z helénistické éry pochází zřícenina hradu Xylokastro se systémem obranných věží. Dohled nad úžinou v pozdní římské době zajišťoval hrad osadami Kalamos a Episkopi. V době po pádu byzantské říše a během 16. a 18. století představovali problém piráti. V průběhu větší části 18. století byl ostrov spravován Benátčany, od roku 1807 byl ve správě Francie. Za revoluce za řeckou nezávislost v roce 1821 ostrov pod britskou správou poskytl ochranu rodinám bojovníků za nezávislost (Georgios Karaiskakis, Tzavelas, Lepeniotis a Varnakiotis). Kalamos byl spolu s ostatními ostrovy v Jónském moři v roce 1864 přičleněn k Řecku. http://www.kalamosisland.gr/en/history/

Kostely a památky.

Cesta z Kalamos do Episkopi vede dolů k pláži Ayios Konstantinos, kde je soukromý kostelík zasvěcený Ayiosovi Donatosovi, svatému vyskytujícímu se v oblasti Jónských ostrovů. Je postaven z kamene, se střechou z keramických dlaždic.  Ayios Ioannis, který je jedním z nejstarších kostelů na ostrově, je téměř kompletně zničen. Plaketa stále s nápisem (1648) ode dne, kdy byl kostel s největší pravděpodobností postaven.  Další kostely na ostrově jsou Ayios Minas, a Ayios Georgios na hřbitově.  Kastromonastiro (v překladu hrad, klášter) se nachází v blízkosti Episkopi. Zachovány jsou pouze ruiny vysokých kamenných zdí s krásnými interiérovými oblouky. Říká se, že zde byla pohřbena Zoe Dimiski, matka Georgiose Karaiskakise (1780-1827), bojovníka za řeckou nezávislost.

Kalamos (řecky Κάλαμος, rákos) je hornatý řecký ostrov v Jónském moři, patřící mezi Jónské ostrovy, pod decentralizovanou správou Peloponésu, Západního Řecka a Jónských ostrovů, v regionální jednotce Lefkada. Leží východně od ostrova Lefkada, v blízkosti řecké pevniny. Rozloha ostrova je 25 km. Nejvyšší hora na ostrově se tyčí 754 metrů nad mořem.

Kalamos (en grec : ), autrefois Karnos (), est une île ionienne montagneuse appartenant à la Grèce. Sa population est de 600 habitants environ, mais elle augmente fortement en été avec le tourisme.


Popis.

Datel magellanský měří na délku 36 až 45 cm, samci váží 312 až 363 g, samice 276 až 312 g. Křídlo měří 20,5 až 23 cm, ocas 13,9 až 16,8 cm, zánártí 3,3 až 3,9 cm a dlátovitý zobák 4,3 až 6 cm. Jedná se o největšího datla svého rodu (větší velikosti dosahovali pouze patrně již vyhynulí datel knížecí ("Campephilus principalis") a datel císařský ("Campephilus imperialis") Jižní Ameriky a jednoho z největších datlů na světě. Větší mohou být pouze datlové z rodu "Dryocopus" a datel břidlicový ("Mulleripicus pulverulentus").  Datel magellanský je ve svém areálu rozšíření nezaměnitelným druhem. Má převážně černé zbarvení s bílými znaky na křídlech a šedý zobák. Samci mají mimo to karmínově zbarvenou hlavu a hřeben, samice ji mají zbarvenou převážně černě, ale červené barvy dosahuje v blízkosti zobáku. Mláďata vypadají podobně jako dospělci, avšak mají menší hřeben a nahnědlé peří.

Chování.

Datel maggelanský obývá lesy z pabuků ("Nothofagus"), případně pabukovo-cypřišové lesy, ve kterých loví potravu. Preferují především živé stromy, ale někdy mohou vyhledávat rovněž padlé nebo zlomené exempláře. Na jaře, když roztaje sníh, vyhledávají potravu na vlhkých dolních kmenech stromů. Živí se dřevokazným hmyzem, brouky a pavouky. Potravu si doplňují také ovocem, mízou, žerou také malé plazy, netopýry, z hnízd vybírají vejce a mláďata zpěvných ptáků; hledáním potravy stráví většinu dne. Území sdílí společně s datlem chilským ("Colaptes pitius") a strakapoudem páskovaným ("Veniliornis lignarius"), avšak navzájem si nekonkurují.  Datli žijí v rodinných skupinkách. Jsou agresivní a své území si brání; ostatní datly se snaží z území vytlačit. V roce 2014 byl zaznamenán i smrtelný útok. Jedinci mezi sebou komunikují například pomocí zvuků připomínajících „tsí-já“ nebo „pi-ka“ buď jednotlivě, nebo vícekráte za sebou. Pár se mezi sebou dorozumívá zvuky „prrr-prr-prrr“ a „weeerr-weeeeerr“.  Rozmnožování probíhá od října do ledna. Samec i samice spolupracují na hloubení hnízda v dutině stromů. Výška hnízda je závislá na druhu stromu a stanovišti, obyčejně činí 5 až 15 m. Samice klade jedno až čtyři vejce (nejčastěji dvě) a stará se o ně společně se samcem. Mláďata se vylíhnou po 15 až 17 dnech a opeří se za 40 až 50 dnů; nejmladší z nich však obvykle zahyne hladem. Pohlavní dospělosti je u datlů magellanských dosaženo v dvou až třech letech, avšak úspěšně odchovají mláďata většinou čtyř až pětiletí jedinci.  Mezi přirozené nepřátele patří výhradně dravci, například káně andská ("Buteo albigula"), káně rudohřbetá ("Buteo polyosoma"), jestřáb dvoubarvý ("Accipiter bicolor"), orel skalní ("Aquila chrysaetos") a karančo jižní ("Caracara plancus"), který se živí převážně mláďaty. Na možné nebezpečí reagují datli tak, že se nehýbou.

Ohrožení.

Datel magellanský je považován Mezinárodním svazem ochrany přírody jako málo dotčený, ale byly hlášeny úbytky populace. Nebezpečí představuje především rychlý úbytek lesů následkem kácení na dřevo, stejně tak jako jejich přeměna na plantáže pro pěstování exotických plodin. Odlesňování vede k roztříšťování populací. Datel magellanský je chráněn v obou zemích výskytu.

Datel magellanský ("Campephilus magellanicus") je šplhavec z čeledi datlovití (Picidae) a rodu "Campephilus". Obývá Chile a jihozápadní Argentinu, je nejjižněji žijícím druhem svého rodu.

Le Pic de Magellan ("Campephilus magellanicus") est une espèce de grands oiseaux, des pics, peuplant le Chili le long des Andes, et certaines parties du sud-est de l'Argentine jusqu'en Terre de Feu. Cette espèce est l'exemple vivant le plus au sud du genre "Campephilus", qui comprend notamment le fameux Pic à bec ivoire.


Dodávky zbraní z Československa do Izraele v letech 1947 – 1949

Livraisons d'armes tchécoslovaques en Israël

Kontrakt a dodávky.

Jedna z prvních velkých smluv byla podepsána 14. ledna 1948 ministrem Masarykem a zahrnovala 200 kulometů MG 34, 4500 pušek P 18 a 50 400 000 nábojů. Dodávky z Československa (zejména letadel) se ukázaly jako velmi důležité pro vytvoření státu Izrael. Do Izraele se dokonce dostaly i dodávky, které si v Československu objednala Sýrie, a to díky židovské organizaci "Hagana".

Dodávky.

Celkové dodávky potvrzené do října 1948:

Letadla.

Dodávky letadel začaly 20. května 1948 a byly realizovány z českého letiště nedaleko Žatce. V československé armádě byly známy pod krycím jménem Akce Žatec.  Některé dodávky byly provedeny až po zastavení nepřátelských akcí proti Izraeli. Pouze osmnáct stíhaček Spitfire dosáhlo Izraele před koncem války roku 1948 přímým letem z Československa (operace Velveta 1 v září (6 letadel) a Velveta 2 v prosinci 1948 (12 letadel), obě operace s čerpací zastávkou v Jugoslávii. Během operace Velveta 2 byly stíhačky Spitfire pomalovány jako stroje letectva Jugoslávie a letěly z Kunovic do Nikšić. Zbytek byl přepravován v bednách, které byly oficiálně deklarovány jako železný šrot, spolu s 12 motory Rolls-Royce Merlin 66. Tyto dodávky trvaly až do konce dubna 1950. Tři letadla z první vlny kvůli špatné navigaci zabloudila, v Řecku byla donucena přistát a byla internována. USA se dozvěděly o dodávce letadel a na půdě OSN požadovaly její zrušení, což se nestalo, avšak letadla měla mezipřistání na jugoslávském letišti Nikšić.

Ostatní vojenská spolupráce.

Československo také vyškolilo 81 pilotů a 69 pozemních specialistů. Později se mnozí z nich stali součástí první stíhací jednotky izraelských vzdušných sil. Na půdě Československa byla školena od 20. srpna 1948 do 4. listopadu 1948 skupina židovských dobrovolníků v počtu 1 335 mužů a žen. Školení letců probíhalo u leteckého pluku 5 v Českých Budějovicích, v Letecké vojenské akademii v Hradci Králové a v Leteckém učilišti v Prostějově. Výcvik pozemního personálu ve Vojenské odborné škole v Liberci, spojařů ve škole v Chrudimi, parašutistů v učilišti ve Stráži pod Ralskem a tankistů v tankovém učilišti v Dědicích u Vyškova. Od 20. srpna 1948 byla dokonce ve vojenském výcvikovém táboře Libavá organizována izraelská vojenská brigáda (velitel mjr. Antonín Sochor). V Československu vyškolené pozemní síly se války v roce 1948 nezúčastnily. Československé kódové označení pro výcvik byl DI (zkratka z "Důvěrné Izrael").

Konec spolupráce a důsledky.

Jak uvádí dokument „Únor 1948, vojenská pomoc Státu Izrael“, „od konce roku 1948 spolupráce s Izraelem z politických důvodů postupně stagnovala, až byla na přelomu let 1949–1950 definitivně ukončena. Důstojníci hlavního štábu, kteří se na ní podíleli, byli z armády propuštěni, případně přeřazeni na podřadné funkce.“  Celkem za zbraně bylo ve formě věcného plnění izraelskou stranou vyplaceno 12.198.844 amerických dolarů, což představovalo asi třetinu příjmů Československa v cizí měně."České zbrojovky zachránily stát Izrael, a bez těchto zbraní bychom nepřežili"David Ben-Gurion (předseda Židovské agentury, později předseda izraelské vlády)

Mezi červnem 1947 a 31. říjnem 1949 Židovská agentura (která byla Brity považována za oficiální zastoupení Židů v Palestině a později z ní vznikla vláda státu Izrael) uskutečnila několik nákupů zbraní v Československu, z nichž některé byly zbraně bývalé německé armády, které byly zkonfiskovány na území republiky, ale i nově vyrobené v poválečném období. Tato operace nazvaná ""Balak"" měla pašerácký charakter, aby mohlo být obejito embargo na dovoz zbraní do izraelských sídel (zmiňované embargo vzniklo ještě před vznikem Izraele jako takového). Československým partnerem bylo oddělení Ministerstva národní obrany s názvem ""sekretariát D"" pod velením generála "J. Heřmana". Zmocněncům MNO pro tuto akci se v srpnu 1948 stal pplk. Stanislav Palla z 5. oddělení hlavního štábu. Souhlas k použití letiště Žatec byl vydán státním tajemníkem a později ministrem zahraničních věcí Vladimírem Clementisem.

En préparation de la Guerre israélo-arabe de 1948, l'Agence juive, l'organisation qui dirige le proto-État sioniste du Yichouv soumis à un embargo sur les armes, met en place l'opération Balak visant à assurer des livraisons d'armes à sa force d'autodéfense, la Haganah. C'est dans ce cadre que plusieurs livraisons d'armes tchécoslovaques en Israël ont lieu entre et le.


Symbolika.

Jednotlivé prvky sojomba (ve vexilologickém názvosloví figury) mají na mongolské vlajce symbolický až mystický význam.  Zcela nahoře je symbol ohně (mongolsky "gal"), představující štěstí, spokojenost či rodinný krb. Jeho tři plameny symbolizují minulost, přítomnost a budoucnost. Pod ohněm jsou symboly slunce a měsíce ("nar" a "sar"), které představují svět, věčnost a odkaz na pre-buddhistickou podstatu náboženství Mongolů. Slunce je "matkou" a srpek měsíce "otcem" Mongolska. Rovnoramenný trojúhelník ("gurvaldžin") (níže je ještě jeden) s vrcholem směřujícím dolů symbolizuje šíp či kopí obrácené hrotem k zemi, což v mongolské symbolice znamená "smrt nepříteli". Následuje úzký obdélník ("tegš öncögt") (níže je zase ještě jeden) symbolizující rovné stepi (celiny) a přímočarost, spravedlnost a čestnost. Pod obdélníkem je Jin a Jang ("arga bileg"), symbol doplňujících se protikladů (černá a bílá, oheň a voda, teplo a chlad, muž a žena, nebe a země atd.). V mongolské symbolice jde o dvě ryby ("dzagas") a rozum a moudrost. Následují, již výše zmíněné, obdélník a trojúhelník. Po obou stranách symbolů jsou dva obdélníky připomínající dva pilíře. Ty symbolizují pevnost a tvrdost (dle jiných výkladů poctivost a spravedlnost) a staré mongolské přísloví: ""Dva přátelé jsou silnější než kamenná hradba"". To zobecňuje moudrost, že jednota mongolského lidu je základem síly národa.

Použití symbolu.

Sojombo se kromě mongolské vlajky a mongolského státního znaku vyskytuje i na vlajce a znaku Burjatska, republiky Ruské federace v Sibiřském federálním okruhu nebo na vlajce Aginského burjatského autonomního okruhu.  Dále je na vlajce "Lidové strany Vnitřního Mongolska", autonomní oblasti Vnitřní Mongolsko na severu Čínské lidové republiky. Strana sídlí mimo Čínu v New Jersey v USA.  Sojombo je použito i na mongolské měně Tugrik (₮).

Sojombo (někdy též Sojomba) je starý ideogram, symbolizující nezávislost, jehož původ lze najít ve staré Indii a Tibetu. Jeho počátky jsou úzce spjaty s lamaismem. Nejznámějším zobrazením sojomba je mongolská vlajka.

Le symbole Soyombo est un caractère spécial de l'écriture soyombo, inventée par Zanabazar à la fin du. Le mot est dérivé du terme sanskrit. Il est le symbole national de la Mongolie et figure sur le drapeau, les armoiries, ainsi que sur de nombreux documents officiels.


Život.

Je synem matky s německými a otce s britskými kořeny. Vyrůstal v San Diegu, v části "Pacific Beach." Zájem o podmořský svět získal v mládí z knih Julese Verna, především z románu "Dvacet tisíc mil pod mořem". Kromě vyrůstal při pobřeží Tichém oceánu. Zajímal se o expedice batyskafu "Trieste", se kterým se Don Walsh a Jacques Piccard ponořili na dno Marianského příkopu. V roce 1965 promoval na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře, kde získal bakalářský titul z chemie a geologie. Téhož roku narukoval do armády prostřednictvím tréninkového programu armádních rezerv, díky čemuž získal hodnost důstojníka armádní rozvědky. V roce 1966 získal titul Mgr. z geofyziky na ústavu geofyziky Havajské univerzitě, kde cvičil sviňuchy a velryby. Následně se oženil a vrátil se do skupiny Andrease Rechnitzera do North American Aviation. Do roku 1967 pracoval na University of Southern California na doktorátu z mořské geologie. V tomto období však byl povolán do armády. Titul PhD. nakonec získal později z mořské geologie a geofyziky na University of Rhode Island.  Po ukončení aktivní služby v roce 1970, byl přesunut mimo službu do Námořních rezerv. Povolán byl pouze na povinné cvičení a speciální úkoly. Do výslužby odešel jako námořní kapitán druhé třídy v roce 1995 po dovršení zákonného limitu pro výkon služby.

Námořní archeologie.

Jeho práce v námořnictvu mu umožnila být při vývoji automatické ponorného plavidla bez posádky, které mělo být upevněno a ovládáno z mateřské lodě plující na hladině. Plavidlo bylo vybaveno světly, kamerami a ovládacími rameny. V 1977 vedl svou první expedici s touto miniponorkou.

RMS Titanic.

V 1982 požádal americké námořnictvo o financování pátrání po Titanicu s pomocí podmořského plavidla "Argo-m". Námořnictvo se rozhodlo finančně tento projekt podpořit pouze pod podmínkou, že bude nejprve zjištěn osud jejich ztracených útočných ponorek s nukleárním pohonem, USS Scorpion a USS Tresher, potopených v roce 1960. Měl zjistit stav jejich nukleárních reaktorů poté, co byly po dlouhou dobu zaplaveny vodou a zda jejich radioaktivita má vliv na okolní prostředí. Jakmile byly tyto dvě mise úspěšné, americké námořnictvo mu poskytlo finanční zdroje a zbývající čas k pátrání po Titaniku.  Po svých misích při pátrání po ponorkách zastavila 22. srpna 1985 loď R / V Knorr na místě určení a vypustila miniponorku "Argo". Ballard využil zkušenosti získané při pátrání po ponorkách. Již věděl, že v důsledku obrovského tlaku vody v mořských hlubinách ponorky implodovaly. Imploze rozházela tisíce kousků sutě po mořském dně. Sledování velké stopy suti z ponorky přivedlo jeho tým přímo k ponorkám. Titanic implodoval v důsledku tlaku vody stejně jako ponorky a Ballard předpokládal, že za sebou nechal také stopu z trosek a suti. S využitím těchto zkušeností prohledávali pomocí miniponorky podmořské dno dvě míle pod hladinou. Dne 1. září 1985, v časných ranních hodinách si všimli anomálie na jinak hladkém mořském dně. Nejprve bylo dno poseté malými krátery po impaktu. Po chvíli spatřili první trosky, později spatřili kotel a krátce na to i samotný trup Titanicu. Ballardův tým udělal celkový průzkum exteriéru lodi a jejího stavu. Nejpodstatnější bylo potvrzení, že Titanic se rozlomil na dvě části, a že zadní část byla v mnohem horším stavu než přední část. Ballardův tým neměl mnoho času na další průzkum, protože mateřská loď měla byla objednána na další vědeckou výpravu. Tým původně plánoval utajit přesnou polohu vraku, toto místo považoval za pohřebiště a odmítl jeho znesvěcení a vyzvedávání jeho částí. Dne 12. července 1986 se k vraku tým vrátil na palubě lodi "Atlantis II", aby udělali svůj první detailní průzkum. Tentokrát měli s sebou "Alvina", malé podmořské plavidlo, které mohlo mít i malou posádku. "Alvin" byl doprovázen "Jasonem Juniorem", dálkově ovládaným plavidlem, které mohlo proniknout skrz malé otvory a prozkoumat interiér vraku. Přestože první ponor (trvalo asi dvě hodiny ponořit se až dolů) provázely technické problémy, následující ponory již byly mnohem úspěšnější a přinesli detailní fotografické zpracování vraku a jeho stavu.

Bismarck.

Bismarck byla jedna ze dvou bitevních lodí třídy Bismarck německého vojenského námořnictva Kriegsmarine.

Robert Duane Ballard (* 30. červen 1942 Wichita) je důstojník amerického námořnictva a profesor oceánografie na univerzitě na Rhode Islandu. Je známý svou prací v oblasti podmořské archeologie, především zkoumáním lodních vraků. Jeho nejznámějšími objevy je vrak lodi Titanic v roce 1985, válečná loď Bismarck v 1989 a letadlová loď Yorktown v 1998. V roce 2002 objevil vrak torpédového člunu poručíka a budoucího prezidenta Johna F. Kennedyho "PT-109". Také navštívil Biuku Gasu a Erona Kumana, kteří zachránili posádku tohoto člunu. Vedl expedice na lodi Nautilus, která je vybavena 4 dálkově ovládanými plavidly "Hercules, Argus, Diana a Echo."

Robert Duane Ballard, né le à Wichita dans le Kansas (États-Unis), est un scientifique maritime, officier de la United States Navy et explorateur sous-marin à qui l'on doit la découverte, entre autres, des épaves du "Titanic" et du cuirassé allemand "Bismarck". En plus de 100 plongées, il a également permis des avancées sur le plan géologique. Ballard est l'auteur d'une vingtaine d'ouvrages sur les fonds marins.


Historie klubu od roku 2004.

Organizace diskusního klubu byla připravována agenturou RIA Novosti, ruskou Radou pro zahraniční a obrannou politiku ("Совет по внешней и оборонной политике") a redakcemi The Moscow Times, Rusko v globální politice ("Россия в глобальной политике") a Russia Profile od jara roku 2004.

První konference.

První konference se uskutečnila počátkem září roku 2004 na břehu Valdajského jezera v Novgorodské oblasti Ruské federace, odtud název "Valdajský klub". Hlavním tématem setkání bylo "Rusko na hranici věků: naděje a realita" ("Россия на рубеже веков: надежды и реалии").  Shodou okolností se tato akce konala právě v době, kdy se odehrávala beslanská tragedie - 3. září 2004, kdy v základní škole v Beslanu po explozi bomby zahynulo téměř 400 lidí, bylo na konferenci na pořadu téma "Svoboda slova a odpovědnost svobody", přičemž zahraniční účastníci jednání odbíhali sledovat zpravodajství CNN, BBC či EuroNews, neboť ruská média o aktuálních událostech neinformovala.  Snahou organizátorů bylo zajistit nejen účast předních světových vědců a odborníků na mezinárodně politické otázky, ale i renomovaných žurnalistů. Celkem bylo na první konferenci pozváno 42 účastníků, z nichž většina pozvání přijala. Zástupci ruských médií pozváni nebyli. Mezi zahraničními novináři, kteří si nechali od ruské strany zaplatit veškeré náklady na cestu, včetně letenky v business třídě společnosti Aeroflot, dále luxusní ubytování a stravu, byl například i významný britský novinář a držitel mnoha ocenění Jonathan Steele z listu The Guardian.

Účast Vladimira Putina.

Ruský prezident Vladimir Putin (v letech 2008 - 2012 předseda vlády Ruské federace) je pravidelným účastníkem setkání Valdajského klubu. Je tomu tak již od první konference u jezera Valdaj, během níž byla 6. 9. 2004 uspořádána tříhodinová beseda prezidenta Putina se zahraničními účastníky setkání. S hosty Valdajského klubu se v době, kdy zastával úřad ruského prezidenta, setkal i Dmitrij Medveděv.

Místa, témata a účastníci setkání.

Setkání Valdajského klubu se koná od roku 2004 pravidelně v podzimních měsících, avšak pokaždé v jiném městě Ruské federace. Místy konání byla již například města Kazaň, Rostov na Donu, Groznyj, Kaluga, Jakutsk, Sankt Peterburg, Moskva, Chanty Mansijsk nebo Soči. Druhé setkání v pořadí v roce 2005 se proběhlo dokonce na palubě luxusní lodi "Alexandr Radiščev" (""Александр Радищев"") během plavby z Moskvy do Tveri a zpět.

Rok 2013.

K jezeru Valdaj se vrátili účastníci 10. jubilejního setkání Valdajského klubu v roce 2013. Sešel se zde tehdy rekordní počet více než 200 představitelů společenského, kulturního a politického života z Ruska i ze zahraničí. Mezi čestnými hosty byli například předseda italské vlády a bývalý předseda Evropské komise Romano Prodi, François Fillon, francouzský premiér v letech 2007 - 2012, nebo Volker Rühe (CDU), v letech 1992 - 1998 ministr obrany SRN. Ohlasy na toto jednání Valdajského klubu byly zřejmě největší - a také nejbouřlivější - ve Francii, neboť, jak pravil například titulek listu Le Parisien, François Fillon kritizoval v Rusku před Putinem Francii za její postoj v syrské válce. Prezident Putin pak ve svém tříhodinovém vystoupení, živě přenášeném ruskou televizí, kritizoval Západ a jeho kulturu.

Rok 2014.

Od roku 2014 došlo k určitým změnám v radě Fondu rozvoje a podpory Mezinárodního diskusního klubu Valdaj (Фонд развития и поддержки Международного дискуссионного клуба «Валдай»), který převzal po agentuře RIA Novosti roli hlavního organizátora. Na činnosti fondu se začalo podílet Výzkumné centrum pro mezinárodní otázky MGIMO (МГИМО), Vysoká škola ekonomická, ruská Rada pro zahraniční a obrannou politiku a další státní instituce. Hlavním tématem setkání, které se v roce 2014 konalo v Soči, bylo "Světové uspořádání: nová pravidla nebo hra bez pravidel?" (""Мировой порядок: новые" "правила или игра без правил?"").

Rok 2015.

Na setkání Valdajského klubu v říjnu roku 2015 byla hlavním tématem "Bezpečnost a otázky války" (""Безопасность и" "проблемы войны""), dále "Úloha státu v současném světě" (""Государство в современном мире""), "Globalizace a regionalizace: jak se mění globální prostředí" (""Глобализация и регионализация: как меняется глобальная среда""), "Globální alternativy" ("Глобальные альтернативы") a "Eurasie" (""Евразия""). Setkání se zúčastnil například bývalý velvyslanec USA v Sovětském svazu a v Československu Jack Matlock a také bývalý prezident České republiky Václav Klaus, který jednání Valdajského klubu navštívil krátce po své účasti na mezinárodním fóru "Dialog civilizací" na řeckém ostrově Rhodos. V Soči vystoupil Václav Klaus 22. října 2015 s příspěvkem na téma "The Threat Is Us” ("My sami jsme hrozba").

Rok 2016.

Účastníci Valdajského klubu se znovu sešli v Soči koncem října 2016. Tématem, o němž zde diskutovalo 150 účastníků z 35 zemí světa, tenkrát bylo ""Budoucnost začíná dnes - rysy zítřejšího světa"". Mezi hosty byli např. bývalá prezidentka Finska Tarja Halonenová, rakouský exprezident Heinz Fischer a bývalý prezident Jihoafrické republiky Thabo Mbeki. Setkání Valdajského klubu se zúčastnil ruský prezident Vladimir Putin a ministr zahraničních věcí Ruské federace Sergej Lavrov. Vladimir Putin zde ve svém diskusním vystoupení mimo řady jiných témat zmínil i podmínky obnovení partnerských vztahů Ruska a USA. Podmínky, které zde vyslovil, signalizují určitou změnu poměru sil ve světě. Podle prezidenta Putina je Rusko ochotné obnovit partnerské vztahy s USA, pokud USA a NATO stáhnou vše z východoevropských území, co zde vybudovali po roce 2000, t. j. po rozšíření NATO směrem na východ. Dalšími podmínkami jsou zrušení ekonomických sankcí proti Rusku a náhrada škody způsobená těmito sankcemi a jejich následky.

Valdajský klub (celým názvem Valdajský mezinárodní diskusní klub, rusky "Междунарoдный дискуссиoнный клуб Валдaй", anglicky "Valdai Discussion Club"), též Valdajské fórum, je odborně - analytické fórum, oficiálně zaměřené na aktuální otázky mezinárodní politiky, ekonomiky a bezpečnosti ve světě, podle zpravodajského serveru NEWSru.com však ve skutečnosti původně založené s hlavním cílem zlepšit image Ruska v zahraničí. V průběhu dalších let se organizátorům postupně dařilo zvát do Ruska na toto setkání stále více významných zahraničních představitelů politického, společenského a kulturního života.

Le club de discussion Valdaï (en russe Международный дискуссионный клуб «Валдай») est un forum international annuel qui vise à rassembler des experts pour débattre de la Russie et de son rôle dans le monde.


Děj.

V úvodu filmu pozornost diváků upoutá útok otravným plynem v kalkatském metru, který měl mnoho obětí a nadlouho strachem zcela paralyzoval dopravu třetího největšího města Indie. Dva roky po zmíněném a dosud nevyšetřeném neštěstí se na kalkatském letišti objevuje těhotná Vidya Bagchi. Atraktivní mladá programátorka přiletěla z Londýna hledat svého zmizelého manžela. Už cestou taxíkem z letiště na policejní stanici je vidět, jak se celé město chystá na oslavy náboženského svátku bohyně Durgy, která zosobňuje dobro a rodinné hodnoty. Po sepsání protokolu na policejní stanici se hrdinka ve společnosti policisty s přezdívkou Rana vypraví na místo, kde údajně bydlel její manžel. V ubytovně, kde měl její muž - Arnab Bagchi - bydlet, o něm ale nemají žádné záznamy. Třebaže Vidya tvrdí, že Arnab jel do Kalkaty služebně na žádost Národního datového centra (NDC), člověka s tímto jménem v této instituci nikdy nezaměstnávali. Vedoucí personálního oddělení NDC si podle svatební fotografie, na níž jsou Vidya a Arnab, připomene podobu jiného pracovníka. Jistý Milan Damji v NDC krátce pracoval a těsně po neštěstí v metru záhadně zmizel. Personalistka chce nastávající matce pomoci a tak se snaží získat o tomto bývalém zaměstnanci více detailů, ale interní systém jí je odmítá vydat. Tím na sebe personalistka upozorní. Neznámý protivník, který se cítí ohrožen, vydává signál nájemnému vrahovi Bobovi a ten - v převlečení za pojišťováka - personalistku zastřelí. Vidya a Rana se společně v noci tajně vypraví do archívu NDC a najdou tam záznamy o Milanu Damjim. Jen tak tak se vyhnou setkání s nájemným vrahem Bobem, který tam byl vyslán se stejným zadáním.  Mezitím se o událostech v Kalkatě dozvídá velení zpravodajské služby na ústředí v Dillí, vedoucí pracovník Bhaskaran a jeho zástupce Khan. Pro Khana jsou typické agresivní postupy včetně toho, že kouří kdekoliv se mu zachce. Khan se rozhodne odjet do Kalkaty, aby případ konečně vyřešil. Jeho cílem je vypátrat Milana Damjiho. Ten byl původně skvěle vycvičeným agentem rozvědky, ale zradil a po atentátu v metru se po něm slehla země. Vidya se nedá odradit žádným nebezpečím, ani výslovným rozkazem Khana, aby už po Milanovi, který se velice nápadně podobá jejímu zmizelému manželovi, přestala pátrat. Další vloupání, tentokrát do opuštěného bytu, v němž kdysi Milan Damji žil, dovede Vidyu v doprovodu policisty Rany k dalším stopám. Tyto úspěšné kroky mají ovšem za následek další vraždy, protože ten, kdo podporuje teroristu na útěku, nechce být prozrazen a je odhodlán naprosto ke všemu.  Vidya v počítačových datech, která získala ne právě legální cestou, objeví spojení mezi Bhaskaranem, řidícím pracovníkem zpravodajské služby, najatým vrahem i teroristou Milanem Damjim. Vidya telefonuje Bhaskaranovi a žádá po něm, výměnou za informace, kterými by jej mohla usvědčit, pomoc při hledání manžela. Bhaskaran do telefonu sice popírá, že by s tím, z čeho jej Vidya obviňuje, měl cokoliv společného, ale okamžitě povolává Milana Damjiho, aby už konečně zlikvidoval těhotnou Vidyu. Telefonát z neznámého čísla diktuje, aby se Vidya dostavila do parku, ve kterém vrcholí oslavy mateřského principu. Všude je spousta lidí, hluk, hudba, napětí.

Pokračování.

V roce 2016 byl natočen a začátkem prosince stejného roku uveden do kin "Příběh 2", tj. "Kahaani 2", stejný je režisér i hlavní hrdinka filmu.

Kahaani je indický filmový thriller v jazyce Hindi; výslovnost [kəˈɦaːni] dle IPA; do češtiny přeloženo jako "„Příběh"". Tento film v roce 2012 natočil režisér Sujoy Ghosh, který jej současně spoluprodukoval a podílel se na scénáři.

Kahaani est un thriller à énigme indien, produit et réalisé par Sujoy Ghosh, sorti en 2012. Ce film raconte l'histoire de Vidya Bagchi, une femme enceinte à la recherche de son mari disparu à Calcutta durant le festival de la Durgā pūjā, assistée par l'inspecteur Satyoki Sinha et Khan.


Electronic identification and trust services

Popis.

Nařízení dohlíží na elektronickou identifikaci a důvěryhodné služby pro elektronické transakce na vnitřním trhu Evropské unie. Upravuje elektronické podpisy, elektronické transakce, definuje zúčastněné subjekty a procesy, aby zajistila bezpečnost pro uživatele podnikající on-line, například při elektronickém převodu finančních prostředků nebo při komunikaci s veřejnými službami. Nařízení eIDAS umožňuje bezpečně a pohodlně provádět transakce přes hranice bez užití tradičních papírových metod, jako jsou pošta nebo fax.  Nařízení vytvořilo standardy pro elektronické podpisy, kvalifikované digitální certifikáty, elektronické pečeti, časová razítka a další způsoby ověření autentizačních mechanismů. Ty umožňují, aby elektronická transakce měla stejné právní postavení jako transakce prováděná na papíře.  Nařízení vstoupilo v platnost v červenci 2014 jako prostředek k umožnění bezpečných a hladkých elektronických transakcí v rámci Evropské unie. Členské státy EU jsou povinny uznat elektronické podpisy, které splňují standardy eIDAS.  K nařízení existují Prováděcí nařízení Komise (EU) 2015/1501 a 2015/1502, obě ze dne 8. září 2015.

Vize.

Evropské komise připravila směrnici eIDAS s cílem urychlit rozvoj digitalizace komunikace v rámci EU.  Nařízení vede subjekty k používání vyšší úrovně zabezpečení informací a dodržování nároků na technologii. Navíc se zaměřuje na:

Regulované aspekty elektronických transakcí.

Nařízení vytváří právní prostředí pro následující důležité aspekty elektronických transakcí:

Právní závaznost.

Nařízení se vyvinulo ze směrnice 1999/93/EC, jejímž cílem bylo propojení členských států EU systémem elektronického podpisu. Směrnice učinila evropské členské státy odpovědné za tvorbu zákonů, které by jim umožnily vytvoření systému elektronického podpisu v rámci EU. Požadavky uvedené v eIDAS jsou všechny členské státy povinny dodržovat od 1. července 2016, kdy nařízení vešlo právně v platnost.  EIDAS umožňuje vícestupňovou právní hodnotu. Zaručený elektronický podpis je již právně závazný, uznávaný elektronický podpis má ještě větší právní relevanci.

Česká republika.

Nařízení eIDAS v ČR v oblasti služeb vytvářejících důvěru doplňuje již platný zákon č. 297/2016 Sb. a doprovodný zákon č. 298/2016 Sb. Zákon o elektronické identifikaci byl přijat pod č. 250/2017 Sb. s účinností od 1.7.2018.  Ministerstvo vnitra pro ověřování certifikátů vůči důvěryhodným seznamům podle eIDAS nechalo vytvořit webovou aplikaci CertIQ a jemu podřízená Správa základních registrů pak informační systém veřejné správy s podivným názvem Národní bod pro identifikaci a autentizaci.

eIDAS je zkratka pro nařízení Evropské unie č. 910/2014 o elektronické identifikaci a důvěryhodných službách pro elektronické transakce na vnitřním evropském trhu. Toto nařízení ruší směrnici Evropské unie 1999/93/EC. Aktuální a platná verze eIDAS byla publikována Evropským parlamentem a Evropskou radou dne 23. července 2014.

Electronic IDentification Authentication and trust Services (eIDAS) est un règlement de l'UE sur l'identification électronique et les services de confiance pour les transactions électroniques au sein de l'Union Européenne.