Historie.

Nejstarší dějiny a středověk.

První zmínky o židovském osídlení na území dnešního Slovenska se objevují v 11. století. Ve 14. století žilo v Bratislavě asi 800 Židů. Většina z nich se zabývala obchodováním a poskytováním finančních služeb. Na počátku 15. století byl založen židovský hřbitov v Tisinci, který byl v užívání do roku 1892. V roce 1494 bylo šestnáct Židů obviněno z rituální vraždy a následně upáleno na hranici v Trnavě. V roce 1526 po bitvě u Moháče byli Židé vyhnáni ze všech velkých měst v Uhrách. V roce 1529 bylo třicet Židů upáleno na hranici v Pezinku. Na konci 17. a počátku 18. století se Židé začali navracet do měst a začaly se utvářet první židovské obce, které však byly prozatím vyloučeny z mnoha odvětví a navíc se stávaly obětmi nenávisti ze strany domácího nežidovského obyvatelstva. V roce 1683 několik stovek Židů uprchlo před kuruckými nepokoji a omezeními do Uher z Moravy. Roku 1700 byla v Bratislavě založena ješiva a schválena zemskými úřady.  Situace Židů ve celém Uherském království ze výrazně zlepšila v roce 1782, kdy byl vydán toleranční patent císaře Josefa II. Tato listina přinesla Židům, stejně jako ostatním menšinám, řadu občanských svobod a práv. Byl tak zahájen proces postupného zrovnopravňování Židů v rámci uherské společnosti. Dokument obsahoval nařízení, která zlepšila celkové právní postavení Židů usnadnil jim přístup k řemeslům, průmyslové výrobě a k výkonu svobodných povolání. Z hlediska budoucnosti bylo důležité, že bylo reálně všem obyvatelům umožněno získat světské vzdělání.  Zákonem z roku 1840 umožnila uherská vláda Židům usídlovat se ve městech, s výjimkou báňských a zrušila další hospodářská omezení. To umožnilo Židům se začlenit mezi měšťanstvo. Dalším mezníkem byla revoluční léta 1848-1849.  Dle zákona z roku 1868 obdrželi Židé jako náboženské společenství v mnohých ohledech větší práva, než měly jiné nemaďarské národnosti v Uhersku, což vyvolalo mnohé negativní reakce. Tento vývoj završil zákon XLII z roku 1895, kterým uherský parlament v plném rozsahu zrovnoprávnil Židy s ostatními obyvateli země a dovršil tak proces otevření ghetta a zaručoval Židům plnou občanskou a náboženskou svobodu.

20. století a druhá světová válka.

Zásadní zlom ve vývoji židovské menšiny na Slovensku, podobně jako v okolních zemích, přinesl nástup nacismu v Evropě. Na konci 30. let 20. století vláda "Slovenského štátu" poprvé omezila občanská práva Židů vládním nařízením č. 63/1939 Sl. z., přičemž pojem „Žid“ byl definován na náboženském, nikoli na rasovém základu. Nařízení také usměrnilo počet Židů v některých svobodných povoláních a omezilo uplatňování anebo vymáhání pohledávek prostřednictvím židovských advokátů Židů. Nařízením č. 150/1939 Sl. z. byla upravena vojenská povinnost Židů a byli přeřazení do zvláštních pracovních táborů.  29. února 1940 slovenský sněm schválil arizační zákon, který byl předtím projednán s představiteli Židovské úřadovny a byly zapracovány jejich připomínky (ti ho akceptovali jako menší zlo). Zákon nevstoupil v platnost, protože ho prezident Jozef Tiso odmítl podepsat. Zákon byl opětovně schválen 25. dubna 1940 (č. 113/1940). Podnik, který měl nejméně 51 % nežidovského kapitálu, nebyl považován za židovský. Práva Židů byla omezována i dalšími nařízeními. Nátlak Třetí říše se postupně stupňoval a bylo požadováno radikální řešení židovské otázky, které však prezident Tiso odmítl. Na neřešení židovské otázky si Berlínu stěžoval přímo vyslanec Bernard ve své rozsáhlé správě,Německé připomínky vůči Slovensku", která předcházela jednáním v Salzburgu. Také pozdější zprávy německé vojenské zpravodajské služby potvrzovaly odmítaní účinného prosazováni židovské otázky ze strany slovenského prezidenta. 9. září 1941 bylo schváleno vládní nařízení č. 198/1941 o právním postavením Židů (tzv. „židovský kodex"), kterým se rušily předešlé předpisy a stanovovaly nové. Proti kodexu protestovala slovenská katolická církev.  Na začátku roku 1942 vznesla německá vláda požadavek na zásadní navýšení počtu dělníků o 20 000. Požadavek byl založen na mezistátních dohodách mezi Německem a Slovenskem. Po naléhání německé vlády slovenský velvyslanec navrhl, jestli by německá vláda na práce nepřijala slovenské Židy. Po souhlasu německé vlády bylo vystěhování 20. února 1942 schváleno také slovenskou vládou. Německá strana také původně požadovala zaplacení doplatku 500 říšských marek na ubytování, stravu a ošacení, nakolik nešlo o osoby zvyklé manuálně pracovat. Po vyjednávaní s Němci zaplatila slovenská vláda pouze příspěvek 8,6 mil marek a to odepsáním z těžce vymahatelného německého dluhu. Zákon o vystěhování Židů byl schválen 24. března 1942. První transport ale odešel již další den, a to na základě nařízení předsedy vlády Tuky, bez předcházejícího uvědomění parlamentu, prezidenta a členů vlády.  Židům byly prezidentem a jednotlivými ministerstvy udělovány výjimky a zvláštní legitimace, které je chránily před vysídlením. Na vysoký počet výjimek si stěžoval Berlínu přímo německý vyslanec H. E. Ludin. Slovenská vláda také opakovaně požadovala návštěvu slovenské komise, která by na místě prověřila podmínky zachovávání mezistátní dohody o lidském zacházení s Židy v pracovních táborech. Protože německá strana to nemohla připustit a komisi odmítla, Slovensko transporty okamžitě zastavilo. Transporty nebyly obnoveny až do propuknutí a potlačení Slovenského národního povstání, když bylo Slovensko obsazeno německou armádou. Hauptsturmführer SS Dieter Wisliceny - představitel Hlavního říšského úřadu bezpečnosti (Reichsicherheitshauptamt – RSHA) později opakovaný nátlak slovenské vlády a nemožnost požadované inspekce označil jako první moment, kdy se mu Adolf Eichmann svěřil, že Židé jsou hromadně vyvražďováni.  Celkový počet židovských obětí holokaustu na Slovensku je odhadován na přibližně 70 000 osob.

Poválečné období.

Největší z poválečných pogromů se odehrál v září 1945 v Topoľčanech. Pogrom začal protižidovskou demonstrací, příčinou byla nespokojenost občanů s postupem proti řeholním sestrám v místním klášteře, který byl označen za fašistické hnízdo. Demonstranti poranili 47 Židů. K protestujícím se připojili i někteří vojáci, kteří měli demonstraci potlačit.  Zásadní zlom v historii židovstva na Slovensku znemenala doba po Sametové revoluci, a konkrétně pak rok 1993, kdy došlo k rozvoji života komunity na Slovensku.  V současné době žije na Slovensku zhruba 6000 obyvatel židovského vyznání, zejména pak v Bratislavě. Většina je starších 70 let.

Židovská populace na území dnešního Slovenska existuje od 11. století. Většina židovské populace byla zdecimována za druhé světové války. V roce 2001 na Slovensku žilo 2 310 osob hlásících se k judaismu, což představuje nárůst v řádu stovek od roku 1991.

Avant l'existence de la Tchécoslovaquie (1918-1940 et 1945-1993) et l'indépendance de la Slovaquie actuelle (1993), l'histoire des Juifs slovaques se mêle étroitement à celle des Juifs de Hongrie, le territoire slovaque et les populations slovaques ayant fait partie de diverses entités étatiques (Histoire de la Slovaquie).


Život.

Narodil se v početné rodině jako Lucas Sünder a vyučil se patrně u svého otce, který je v soudních dokumentech v hornofrancké obci Kronach z roku 1495-1497 označován jako Hans Maler (Hans - malíř). Jméno Cranach přijal později, podle svého rodiště (Lucas z Kronachu). O jeho malířském školení nejsou známy podrobnosti. Po roce 1498 Cranach putoval jako tovaryš a navštívil Norimberk, Regensburg a Bamberg, kde se mohl seznámit se svým současníkem Matthiasem Grünewaldem. Podle historiků umění ovládal Cranach latinu, kterou mohl vystudovat ve Schweinfurtu. Tam se patrně seznámil s humanistou Johannem Cuspinianem, který ho později pozval do Vídně. Usadil se zde roku 1501 a spřátelil se se vzdělanci z tehdy nově založené Vídeňské univerzity, mimo jiné Conradem Celtisem. Cranach ve Vídni zůstal pouhé čtyři roky a vytvořil tam díla, která ho řadí k zakladatelům Dunajské školy.  Roku 1504 si jeho nadání povšiml saský kurfiřt Fridrich Moudrý (Friedrich III. z rodu Wettinů) a přivedl jej do Wittenbergu. Cranach sem přišel se svými čtyřmi asistenty v květnu 1505. Až do roku 1552 byl dvorním malířem saských kurfiřtů -Fridricha († 1525) i jeho nástupců - bratra Johanna ("Johann der Beständige", † 1532) a jeho syna Johanna Friedricha I.(† 1554). Zachovaly se dokumenty potvrzující, že Cranach mimo plateb za obrazy a použité drahé pigmenty a zlato obdržel opakovaně dvorský oděv a byly uhrazeny náklady na jeho cesty. Cranach podepisoval svá díla iniciálami LC až do roku 1508, kdy od Fridricha obdržel rodinný erb se znakem korunovaného okřídleného hada s rubínovým prstenem v čelistech. Tento symbol pak užíval i jako signaturu svých obrazů. V témže roce byl vyslán na diplomatickou misi do Nizozemí a portrétoval císaře Maxmiliána a jeho syna, pozdějšího císaře Karla V.  Ve Wittenbergu se spřátelil s Martinem Lutherem, kterého podporovali vlivní objednavatelé Cranachových děl. Luthera mnohokrát portrétoval, byl mu svědkem na svatbě s Katharinou von Bor a roku 1526 byl kmotrem jeho nejstaršího syna Johannese. K jeho přátelům patřil i významný humanista a reformační teolog Philipp Melanchthon, jehož spis „Pasional Christi und Antichristi“ ilustroval roku 1521 vlastními dřevořezy. To ale Cranachovi nebránilo přijímat objednávky katolického kléru. Jedním z jeho významných zákazníků byl např. mohučský arcibiskup, kardinál Albrecht Braniborský, kterého Cranachův přítel Luther často kritizoval pro prodávání odpustků a uctívání svatých ostatků.  Cranach žil nejprve v zámku saských kurfiřtů. Roku 1512 zakoupil dva domy sousedící s tržištěm na adrese Markt 3 a Markt 4 a zřídil zde dílnu a vinný šenk. Téhož roku se oženil a měl s manželkou Barbarou Brengbier (-† 1541), dcerou starosty ve městě Gotha, pět dětí. Syn Hans (* 1512), nadaný malíř, zemřel roku 1537 na cestě do Bologni, a tak se nástupcem stal druhý syn Lucas (* 1515). Cranach měl dcery Ursulu, Barbaru (* 1513) a Annu (* 1520), jejímž kmotrem se stal Martin Luther. V roce 1518 dům prodal a od potomka rektora místní Univerzity, doktora Martina Pollicha of Mellerstadt, zakoupil dům s lékárnou na prestižní wittenberské adrese Schlossstraße 1 a nechal přistavět prostory pro svou malířskou dílnu. Kolem roku 1522 koupil znovu dům v Markt 4 a se svým obchodním partnerem, zlatníkem Christianem Döringem, zde zřídil tiskárnu, kde téhož roku vytiskl Lutherův překlad Nového Zákona, ilustrovaný vlastními dřevořezy. Roku 1525 jeho tiskárna obdržela výhradní práva na tisk bible. Jen za Lutherova života vyšel jeho překlad bible v 83 vydáních.  Roku 1541 převzal dům v Markt 4 jeho zeť Caspar Pfreundt, manžel Anny, a zřídil v něm wittenberskou lékárnu. Během renovace roku 1990 byly v domě objeveny cenné renesanční malby pocházející pravděpodobně z Cranachovy dílny.Cranach vlastnil také menší dům v Bürgermeisterstraße a pronajal si radniční sklep. Stal se dvorním dodavatelem vína.  Roku 1513 byl Cranach s deseti asistenty pověřen výzdobou zámku a kaple v Torgau pro chystanou druhou svatbu kurfiřta Johanna s Margarete von Anhalt. Roku 1517 pracoval v Drážďanech pro saského vévodu Georga, zvaného Georg der Bärtige (syn Sidonie, dcery krále Jiřího z Poděbrad). V roce 1524 doprovázel saského kurfiřta do Norimberku. Setkal se zde s Albrechtem Dürerem, který zhotovil Cranachův grafický portrét.  Cranach starší byl od roku 1519 po mnoho let radním a třikrát purkmistrem města a tedy i nejvyšším sudím (1537/38, 1540/41, 1544/45). Roku 1523 v jeho domě bydlel Christian II., král Dánský, Norský a Švédský. Z daňových dokumentů z roku 1542 vyplývá, že v té době vlastnil ve Wittenbergu dům ve Schlossstraße 1 s lékárnou, další dům na náměstí a třetí dům v Elsteru, dům zvaný větrný mlýn (“die Windmühle”) v Neuen Gasse, několik zemědělských usedlostí, sad, zahradu a další pozemek. Zaměstnával dva lékárníky, dva putující malíře, vinaře a tři služky. Dcera Barbara se roku 1543 provdala za Christiana Brücka, syna kancléře saského kurfiřta, dcera Ursula o rok později za právníka Georga Dasche.  Saský kurfiřt Johann Friedrich I. se roku 1547 účastnil Šmalkaldské války na straně protestantů proti císaři Karlu V. a po bitvě u Mühlbergu byl zajat a odsouzen k popravě. Cranach, který císaře maloval ještě jako malého chlapce roku 1508, se během obléhání Wittenbergu k němu vydal osobně, aby se za kurfiřta přimluvil. Kurfiřt podepsal kapitulaci, aby ochránil svou manželku Sibyllu bránící Wittenberg, a trest byl nakonec změněn na doživotní vězení. Malíř ho následoval roku 1550 do Augsburgu a setkal se zde s Tizianem, který pro císaře maloval portrét jeho syna Filipa II.. Později pracoval pro kurfiřta ve vyhnanství v Innsbrucku, odkud se roku 1552, po podepsání mírové smlouvy z Passau, spolu s ním vrátil. Dílnu a obchod předal svému synovi Lucasovi a provázel kurfiřta do jeho nového sídla Výmaru. Zde ve věku 81 let zemřel v domě své dcery Barbary. Poslední dochovaný dokument uvádí výčet obrazů pro Augsburg, které Cranach vyhotovil roku 1552. Jeho potomci provozovali malířskou dílnu ve Wittenbergu po čtyři generace a lékárna fungovala až do roku 1871, kdy ji zničil požár.  Mezi nejvýznamnější Cranachovy žáky patří kromě synů Hanse a Lucase zejména Monogramista I.W., Mistr Mše sv. Řehoře neboli Simon Franck (též "Simon von Aschaffenburg", dvorní malíř kardinála Albrechta Braniborského) a tzv. Mistr Pflockova oltáře ("Meister des Pflockschen Altars"). Z okruhu jeho dílny pocházeli Wolfgang Krodel, Valentin Elner, Georg Böhm, Hans Krell, tzv. Mistr Döbelnského oltáře, Hans Kremer a mnoho dalších.

Dílo.

Soupis Cranachova díla a různé pomůcky k jeho studiu nabízí volně přístupný Cranachův digitální archiv ().

Cranachova tvorba.

Lucas Cranach je považován za jednoho ze zakladatelů Dunajské školy a v Německu je chápán jako vedoucí osobnost saské malířské školy. Je řazen k nejvýznamnějším německým malířům rané renesance, jako byli Albrecht Dürer, Hans Baldung, Matthias Grünewald nebo Hans Holbein starší. Vzhledem k obrovské produkci Cranachovy dílny bylo hodnocení jeho díla provázeno nejasnostmi v připsání děl samotnému Cranachovi staršímu a také nejednotnými názory historiků umění na Cranacha samotného.  Nedochovalo se žádné Cranachovo dílo z období před rokem 1500, kdy podle některých historiků umění již pracoval pro saského kurfiřta na hradech Coburg a Gotha. Rané dílo Lucase Cranacha z vídeňského období se vyznačuje expresivitou, která se blíží dílům Matthiase Grünewalda a před definitivním potvrzením jeho autorství byl používán pomocný pojem Pseudo-Grünewald. Týká se to obrazů jako "Vídeňské Ukřižování" ("Schottenkreuzigung", 1501), "Kající se sv. Jeroným" (1502) nebo tzv. "Schleißheimské Ukřižování" (1503). Expresivní jsou také Cranachovy dřevořezy se scénami Ukřižování, které publikoval Lippmann roku 1895. Cranachovské bádání tak postupně objevilo zcela netušenou část umělcovy osobnosti. Podrobně se tímto obdobím Cranachovy tvorby zabývala Sabine Heiser V českých zemích byl prvně užit Cranachův dřevoryt s Ukřižováním v Olomouckém misálu (1505), vytištěném ve Vídni a v Pražském misálu (1508), tištěném v Norimberku.  Radikální změna Cranachova stylu po roce 1505 mohla souviset se specifickými požadavky objednatele. Nová stylová orientace na burgundsko-nizozemské umění korespondovala patrně s kurfiřtovou snahou o politickou autonomii a hegemonii vůči císaři a říši. Toto přizpůsobení stylu uměleckého díla jeho příjemci podle Bierendeho plně odpovídalo pravidlům antické (Cicero, Quintilián) a humanistické (Melanchton) rétoriky. Cranach byl pověřen výzdobou zámků v Lochau, Coburgu a Hartenfeslu v Torgau, ale jeho nástěnné malby ani deskové obrazy se nedochovaly. Jednalo se převážně o lovecké motivy a iluzivní zátiší se zvěří nebo realistické portréty. Ve Wittenbergu šlo o témata z antické literatury a bájí s křesťanským moralistním podtextem a objevují se zde mytologické obrazy známé i z pozdějších často opakovaných kompozic ("Paridův soud, Venuše, Judita s hlavou Holoferna, Sebevražda Lukrécie"). Cranach v nich navazoval na svého předchůdce v kurfiřtových službách, Jacopa de Barbari. V dřevořezech znázornil lovecké scény nebo rytířské turnaje. Po roce 1507 se věnoval také technickým inovacím, jako byl tisk dřevořezů zlatem a stříbrem na tónovaném papíře ("sv. Jiří", 1507, dřevořezy Wittenberského katalogu relikvií).  Stěžejním dílem z roku 1506 je zakázka na velký oltářní retábl s "Martyriem sv. Kateřiny" pro zámecký kostel ve Wittenbergu. Pro další umělecký vývoj byl zcela zásadní Cranachův pobyt v Nizozemí (1508-1509), kde se inspiroval díly tamějších velkých malířů (Jan van Eyck, Quentin Matsys). Bezprostředně po návratu namaloval Lucas Cranach oltářní retábl s námětem "Svaté rodiny" („Torgauer Altar“, Städelisches Kunstinstitut, Frankfurt n. M.), jenž působí jako vzdání holdu nizozemskému malířství.  Renesanční umění, Cranachovo nevyjímaje, je mimo jiné charakteristické zájmem o zobrazení nahého ženského těla, nejčastěji v tématech odkazujících k antice a v mytologických nebo alegorických scénách. Obraz "Venuše s Amorem" (1509, Ermitáž) je opatřen nápisem: „Vyžeň všemi silami tělesný chtíč, aby tě Venuše neopanovala a neučinila slepým“ a představuje rafinované spojení smyslově krásného ženského aktu s moralizujícím varováním před podlehnutím jejím svodům, v duchu humanistické morální filosofie a etiky Conrada Celtise. Dalšími oblíbenými náměty Lucase Cranacha, z nichž většina existuje v mnoha variantách, byly "Tři grácie, Venuše, Paridův soud, Apollo a Diana, sv. Lukrécie, Salomé" a "Adam a Eva".  Kolem roku 1510 již musel Cranach vyhovět také zakázkám měšťanů a církve a jeho dílna produkovala portréty, oltáře, zajišťovala výzdobu interiérů, fasád, dekorací či zbroje. Střídali se u něj většinou tři učedníci a spolupracoval s dalšími umělci různých oborů (Valentin Elner, dol. 1504, Christoph von München, 1505, sochař Conrad Meit), ale pro velké zakázky najímal až deset dalších asistentů. Cranach kreslil předlohy ke svým obrazům a zabýval se mědirytem a dřevořezem. Drastické výjevy, vyplývající již z povahy námětu, charakterizují jeho grafický cyklus Apoštolských martyrií ("Sv. Šimon", kol. 1512). Některé listy volně citují vzory Albrechta Dürera a přejímají motivy z maleb Hieronyma Bosche ("Oltář s Posledním soudem dle Hieronyma Bosche", 1524, Gemäldegalerie Berlín). Cranachovy grafické listy byly opakovaně tištěny ještě počátkem 17. století a sloužily jako předloha maleb pro vlastní dílnu i četné následovníky ("Roudnický oltář", Hans Hesse). Posloužily také jako předloha pro sochy sedm metrů vysokého oltářního retáblu v Neustadt an der Orla, který provedla jeho dílna (1511-1513) nebo dvě malby ("Martyria sv. Jana Křtitele a sv. Kateřiny", 1515), které u něj objednal olomoucký biskup Stanislav Thurzo. Jedná se o kvalitní dílo samotného Cranacha se skrytým autoportrétem, signaturou a datací, potvrzené průzkumem přípravných kreseb.  Cranach se spolu s nejvýznamnějšími malíři své doby podílel na iluminacích modlitební knihy císaře Maxmiliána (Bayerische Staatsbibliothek, Mnichov). Vytvořil také množství celofigurových portrétů v životní velikosti ("Portréty vévody Jindřicha Saského a Kateřiny Saské", 1514). Z dílenské produkce líbezných Madon vyniká kvalitou "Madona Pomocná" (1517–25) z Pasova (po třicetileté válce odvezena do Innsbrucku), která se stala předlohou pro množství pozdějších kopií. Typickým rysem Cranachovy malby a severské malby obecně je komponování obrazu na pohled zblízka, fascinace detaily a pečlivé znázornění materiálů. Jeho obrazy skrývají hádanky a symboly viditelné jen při pozorném zkoumání ("Matka s dítětem - Pokání sv. Jana Zlatoústého", 1525).  Wittenberská dílna dodávala kompletní oltáře pro kostely v Sasku - např oltářní retábl ve Cvikově (Zwickau), 1518; v Grimmě, 1519, v kostele sv. Štěpána v Aschersleben, morový oltář Nejsvětější Trojice v Lipsku, 1515, oltář kostela sv. Františka v Torgau, 1518, oltář Dómu v Míšni či v Naumburku. Kolem roku 1520 dostal Cranach zakázku na zhotovení velkého oltářního retáblu s Pannou Marií obklopenou světicemi pro pražský Chrám sv. Víta. Oltář pravděpodobně objednal císař Maxmilián I. a jeho vznik byl nejspíše spojen s nástupem manželského páru Ludvíka Jagellonského a Marie Habsburské na český trůn. V době kalvínského obrazoborectví roku 1619 byl oltář rozřezán a z větší části zničen a zachovaly se z něj pouze fragmenty rozptýlené v několika sbírkách. Je zřejmé, že se jednalo o velmi kvalitní dílo a autorem maleb byl Lucas Cranach.  Roku 1520 dostala Cranachova dílna od kardinála Albrechta Braniborského velkou zakázku na výzdobu klášterního kostela v Halle s několika křídlovými oltáři, k nimž se dochovaly kresebné návrhy. Charakterizuje je renesanční dekorativnost, nové pojetí v zobrazení pozadí a otevírání obrazového prostoru do hloubky zároveň s postupným rozevřením křídel oltáře. Koncept zobrazení svatých postav, vznášejících se na oblacích v nebeské slávě nad hlubokým krajinným prospektem, je převzat z maleb a grafik Albrechta Dürera. Další podrobně zkoumané období Cranachovy tvorby souvisí s reformací a jeho přátelským vztahem k Martinu Lutherovi a Philippu Melanchthonovi. Posun ve výtvarném stylu se týká zejména okleštění obrazu od jeho vizuální naléhavosti směrem k pouhé didaktické pomůcce. Obrazy jsou často doplněny textem, který jako komentář doplňuje vizuální informaci a je její rovnocennou součástí. V následující literatuře bylo věnováno nejvíce pozornosti ústřednímu tématu luterské dogmatiky – tzv. Ospravedlnění vírou. Cranach na téma Prvotního hříchu a vykoupení lidstva vytvořil kompozici, která vykládá reformační učení prostřednictvím antiteze Starého a Nového zákona ("Zákon a milost", 1529, Národní galerie v Praze). Obraz byl často kopírován a rozšířil se do dalších evropských zemí s větším podílem evangelicky smýšlejících obyvatel, např. do Nizozemí. Téma bylo rozvedeno do samostatných scén také ve velkém oltářním retáblu pro kostel sv. Wolfganga ve Schneebergu (1532-39).  Jiným motivem, který souvisí s reformací, je např. Cranachův "Kristus žehnající dětem (Nechte maličkých přijíti ke mně)", který je vizuální podobou Lutherovy polemiky s anabaptisty, nebo "Kristus a cizoložnice" podle evangelia sv. Jana, kde Kristus píše prstem na zem slova „kdo z vás je bez viny, ať první hodí kamenem“. Podobně jako u jiných Cranachových kompozic, existuje řada variant tohoto obrazu, z nichž některé pocházejí z ruky Lucase Cranacha mladšího (Národní galerie v Praze, kolem 1537). Obrazy, týkající se tematicky reformační teologie, produkovala dílna v mnoha variantách ("Bolestný Kristus", "Poslední večeře", "Kristus a Samaritánka", "Kristus a žena vyléčená z krvotoku"). Téma "Prvotního hříchu", které se v Cranachově tvorbě opakuje od roku 1509, prodělalo za reformace proměnu a zdůraznilo aktivní roli Evy, která Adama nabádá k hříchu ("Adam a Eva", 1538, Národní galerie v Praze).  Jako epitaf Lucase Cranacha staršího namaloval jeho syn oltář pro kostel sv. Petra a Pavla ve Výmaru. Jde o aktualizované biblické téma, kde pod Ukřižovaným Kristem stojí zcela realisticky zpodobený Lucas Cranach starší a na jeho hlavu prýští krev z Kristova boku. Vedle něj stojí Jan Křtitel, poutající pozornost k ukřižovanému Spasiteli a Martin Luther, jenž prstem ukazuje na Bibli.

Odborná analýza Cranachova díla.

Až do 70. let 20. století, než byly do uměleckohistorického bádání zavedeny nové metody jako infračervená reflektografie, která umožnila přímé zkoumání přípravných kreseb, bylo obtížné stanovit autorský podíl samotného Lucase Cranacha staršího v obrazech, které byly připsány jeho dílně. Kromě přípravné kresby byl posuzován rovněž malířský styl a provedení některých detailů. Hlavními kritérii srovnávací analýzy byly zejména pregnance (výrazová jistota a přesnost) v kresbě, gradace světel a stínů, plastická modelace a bohatost barevných nuancí, dále pokročilost anatomického pojetí, prostorové členění, záhyby draperie, detaily pojetí vlasů či pozadí atd. Rozdíly mezi nimi pak určovaly míru naučené praxe. Vědci došli k překvapivému závěru, že kromě raných prací a několika kreseb a výjimečných obrazů nebo jejich detailů, které lze s jistotou připsat Lucasi Cranachovi staršímu ještě po roce 1505, je většina ostatních děl dílenskou produkcí podle vzorů.  Charakter přípravných kreseb Lucase Cranacha staršího z raného vídeňského období je velmi spontánní. Typické jsou krátké, hustě črtané, až nervní obloučkové tahy, které jdou přes sebe. V draperiích bývají delší tahy, někdy přerušovány kudrlinkovými čarami mačkané draperie doplňované o protisměrné zoubky či ostřejší zářezy. Přípravná kresba tohoto období je také prováděná do velkých podrobností a detailů a je kvalitativně i typově zcela srovnatelná s jeho soudobými volnými kresbami. Výsledná malba se často nekryje s přípravnou kresbou. Podle Sandnera nebylo zjištěno ani v portrétech použití pauz. V době po roce 1505, kdy nastupují první dílenští pomocníci, se postupně kresba zjednodušuje, hustota jednotlivých tahů slábne, linearizuje a stává se čím dál více pouhým pomocným nástrojem následné malby. V rámci dílny bylo rozeznáno až deset různých typů přípravných kreseb, z nichž 2 - 3, které se stylem podobaly Cranachovi, byly určeny jako dílo jeho nejbližších žáků.

Lucas Cranach starší (4. října 1472 Kronach u Bamberka – 16. října 1553 Výmar) byl německý renesanční malíř, rytec a dřevorytec. Byl ve své době úspěšným a bohatým německým umělcem a váženým měšťanem Wittenbergu, dvorním malířem saských kurfiřtů a přítelem některých humanistických vzdělanců i náboženských reformátorů.

Lucas Maler, dit Lucas Cranach l’Ancien, né le à Kronach en Haute-Franconie (Allemagne) et mort le à Weimar (Allemagne), est un peintre et graveur de la Renaissance allemande.


Popis.

Gazela Grantova se vzhledem velice podobá gazele Thomsonově ("Eudorcas thomsonii"), s kterou bývá občas i zaměňována. Má poměrně zdatné tělo, které v lopatkách měří skoto jeden metr a její hmotnost se pohybuje od 45 do 85 kg. Svrchu je rezavě tmavá, břicho a zrcátka jsou světlejší a na bocích mívá, stejně jako gazela Thomsonova tmavý až černý pruh, který se však netáhne tak dlouze a výrazně jako u gazely Thomsonovy. Délka těla se pohybuje mezi 100–150 cm. Samci mají poměrně dlouhé, tmavé a ostré rohy, které měří až 75 cm a jsou nepatrně zakřivené; samice mají rohy také, ale kratší a slabší. Na obličeji má typickou gazelí kresbu v barvě černé, hnědé a bílé a nad nosem mívá černou skvrnu. Mají poměrně dlouhý ocas, který dorůstá zhruba 30 cm. Mají velice dobré smysly a využívají na svoji ochranu zrak, čich i sluch. Jsou to poměrně rychlá zvířata, která k úprku používají dlouhé a elegantní skoky.

Způsob života.

Gazely Grantovy žijí ve stádech, kde žije jeden samec a několik samic. Tato stáda nejsou nijak rozsáhlá, čítají obvykle 15–26 kusů. I u tohoto druhu svádějí mezi sebou samci časté boje, většinou si však jen vyhrožují, ale často dojde i k použití ostrých a dlouhých rohů. Nejprudší boje jsou však v období páření. Samci si teritoria značkují nejčastěji trusem nebo močí, ale často také výměškem pachových žláz a důkladně si toto území střeží.  Gazela Grantova je výhradně býložravá. Nejčastěji žere trávu, různé byliny a listy na keřích.  V období páření spolu samci často zápasí, ale většinou se snaží těmto zápasům vyhnout a jen na sebe funí a předvádějí se. Nejsilnější samci získají právo na velká teritoria a začnou si přivlastňovat, ale také bystře střežit samice. Většina samců však v boji neuspějí a proto se vzdalují a tvoří malé skupiny, které se snaží získat několik samic. Samice rodí po více jak půlroční březosti (většinou po 7 měsících) jediné mládě a následovně se odpojuje i s mládětem od stáda. Ke stádu se znovu připojují zhruba po 4–6 týdnech. V této době již není mládě na matku plně závislé, ale vztah matka k mláděti u nich zůstává až do konce života. Samci pohlavně dospívají ve třech letech, samice v 1,5 roku.  Největší nebezpečí pro tuto gazelu představují převážně psi hyenovití a gepardi. Gazely však loví i místní domorodci, pro které představuje gazela Grantova zdroj potravy.

Gazela Grantova ("Nanger granti") je poměrně velká gazela, která se vyskytuje ve východní Africe a žije v otevřených travních rovinách a často je zpozorována i v travnatých savanách; většinou se však vyhýbá oblastem s příliš vysokou trávou. Svůj název získala podle průzkumníka Jamese Augustuse Granta.

La gazelle de Grant ("Nanger granti") est une espèce de gazelle de la famille des bovidés qui se rencontre en Afrique : Soudan, Ouganda, Éthiopie, Somalie, Kenya, Tanzanie. Elle est génétiquement proche de la gazelle de Soemmerring et de la gazelle de Thomson.


Vazby na jiné haploskupiny.

Haploskupina H je potomkem haploskupiny HV.

Podskupiny.

Haploskupina H se dělí na další podskupiny.

Nositelé haploskupiny H.

Marie Antoinetta.

Marie Antoinetta a všichni její předci v mateřské linii až po Bertu z Putelendorfu (zemřela roku 1190), patřili do haploskupiny H. Pokud nejsou její rodokmeny zavádějící, lze za nositele haploskupiny H považovat i následující příbuzenstvo: Marie Terezie, Marie Luisa Habsbursko-Lotrinská (druhá žena Napoleona Bonaparte), Petr II., Petr II. Brazilský, Filip III. Dobrý, Leopold II. Belgický, Fridrich Vilém II. Pruský, Ferdinand I. Bulharský, Viktor Emanuel II., August III. Polský a Stanislav August Poniatowski.

Císařovna Alexandra Fjodorovna.

K dalším významným nositelům haploskupiny H patřila císařovna Alexandra Fjodorovna, žena posledního ruského cara Mikuláše II., a všechny její děti. Zařazení do této skupiny bylo provedeno na základě genetických testů při identifikaci jejích ostatků.  Do této skupiny tedy patří všichni její příbuzní v mateřské linii a to zpětně až po Blanku Núñez de Lara (přibližně 1317–1347). Je to její matka královna Viktorie a bratranci princ Filip, Louis Mountbatten a Vilém II. Pruský. Mezi potomky Blanky Núñez patří Marie Medicejská, Anna Rakouská, Karel II., Jakub II. a Vilém III. Anglický, Leopold I. Belgický, Vladislav IV. a Jan II. Polský, Michal I. Rumunský, Jiří II., Alexandr I., Pavel I. a Konstantin II. Řecký, Christian VI. Dánský, Ludvík XIII., Ludvík XV. a Ludvík XIV. Francouzský, Karel XI. Švédský, Kristýna I. Švédská, Vilém I. Holandský, Filip V., Filip IV. a Karel II. Španělský a Sofie Španělská.

Haploskupina H je haploskupina lidské mitochondriální DNA. Z haploskupiny H vychází Cambridžská referenční sekvence (CRS), vůči které jsou porovnávány veškeré jiné sekvence mitochondriální DNA.

L'haplogroupe H est un haplogroupe du génome mitochondrial en génétique humaine. Il est particulièrement répandu en Europe où 40 % des habitants auraient des mitochondries de ce type, mais on le trouve tout autour de la Méditerranée et dans le Caucase, avec des poussées le long de l'est Africain et vers l'Asie centrale. Il existe différents sous-haplogroupe de H.


Popis.

Již před sezónní testování odhalilo obrovský potenciál nového vozu, který hned na první pokus pokořilo traťový rekord na trati ve Fioranu. Nicméně vedení týmu se rozhodlo nenasadit vůz do prvních dvou závodů, s odůvodněním neodzkoušené spolehlivosti některých komponentů.  Hlavním úkolem týmu během zimní přípravy, bylo snížení hmotnosti celého monopostu, snížení těžiště a rozložení hmoty ve voze tak, aby došlo k vyvážení rovnováhy celého vozu. Ferrari poprvé na svém voze představilo titanovou převodovku. Hlavní výhodou nové převodovky byla především její nízká hmotnost a zvýšená tuhost a proto mohla být menší. V průběhu sezóny tým experimentoval s celo titanovým blokem ve kterém byl diferenciál, převodovka i motor.  Ferrari F2002 získalo svou převahu nad soupeři, především díky naprosté spolehlivosti všech dílu monopostu a techniky. Tímto se zcela odlišoval jak od svých předchůdců tak jeho současných soupeřů.

Aerodynamika.

Aerodynamický tvar vozu navazoval zcela logicky na předchozí model, příď a přední přítlačné křídlo lžícovitého tvaru převzali tvůrci z modelu F2001. Zatímco bočnice dostaly zcela nový tvar, vpředu se zaoblily a směrem k zádi se snižovaly a výrazně zužovaly. Dále byla zlepšena aerodynamika zádi a byla tam zakomponována část zavěšení zadních kol. Na bočnice byly přidány další menší aerodynamické profily, které sloužily ke snížení součinitele odporu vzduchu. Nový tvar bočnic si vyžádal i změnu ve vnitřní hydrodynamice, chladiče vody a oleje byly uspořádány vějířovitě a skloněny dopředu.

Sponzoři.

Agusta (výrobce helikoptér), Alenia Aeronautica, AMD, Brembo, Bridgestone, Magneti Marelli, Mahle, Marlboro, Shell, SKF, Vodafone, ZF Sachs, Acer, BBS, CIMA, Europcar, FACOM, FILA, Finmeccanica, Infineon, Iveco, Mecanica Solutions, Mecel, Momo, NGK, Olympus, Poggipolini Srl, PTC, Sabelt, Technogym, TRW Automotive, VECA Impianti.

Výsledky vozu Ferrari F2002.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Ferrari F2002 (Ferrari 2002 model) označován také jako Ferrari 653 – byl vůz formule 1 týmu Scuderia Ferrari Marlboro, který se účastnil mistrovství světa v letech 2002 – 2003.

La Ferrari F2002 est une monoplace de Formule 1 engagée par la Scuderia Ferrari dans le cadre du championnat du monde 2002. Avec la F2001, elle permet à Michael Schumacher et à l'écurie de conserver les titres mondiaux des pilotes et des constructeurs. En 2002, le pilote allemand et son coéquipier brésilien, Rubens Barrichello, effectuent leurs septième et troisième années au sein de Ferrari. Ce châssis est également engagé lors des quatre premiers Grands Prix de la saison 2003.


Etymologie a jména.

Etymologie jeho jména je nejistá, Jaan Puhvel uvažuje o významu „silný“ s ohledem na slovanské "jędrъ" „silný“.  Indra je znám také jako "Vrtrahán" „zabiják Vrtry“. Titulování po poraženém protivníku je u indoevropských bohů a hrdinů časté, například Hermés je označován jako Argeifontés „zabiják Arga“ a Thór jako „samotářský zabiják hada“. Tento titul odpovídá íránskému Verethragna a arménskému Vahagn Višapakagh „Vahagn zhouba draka“.

Atributy.

Indra je ztělesněním božské síly a odvahy. Hned po svém narození byl válečníkem, země a nebe se otřásaly a bohové byli vyděšeni. Často je označován jako "dhrsán mánah" „smělého ducha“ a také se vyznačuje velkou sexuální výkonností a plodností a je tak nazýván "Saharamuška" „ten, jenž má tisíc varlat“.  Jeho typickou zbraní je hromoklín vadžra vykovaný božským kovářem Tvaštarem. Po něm je Indra titulován jako "vadžrahasta" či "vadžrabáhu" „vadžrou ozbrojený“.

Zabiják Vrtry.

Indra byl oslavován pod jménem Vrtrahán „zabiják Vrtry“ jako drakobijce. Vrtra je démonický had či drak, který podle rgvédského hymnu 1.32 zadržoval světové vody. Indra se na něj vypravil ozbrojen vadžrou a posilněn sómou a jeho porážce zabil i jeho matku Dánu a rozťal horu či jeskyni ukrývající vody. Podobný souboj se opakuje v pozdějším rgvédském hymnu 10.8, kde je Vrtra pod jménem "Triširas" „Trojhlavý“ poražen Trita Áptjem, pomocníkem Indry, který se též účastní boje. Triširas je však označen za syna Tvaštara a Indra se tak stal vinným bratrovraždou.

Úpadek.

V pozdně védském a povédském období počal Indrův význam upadat, a to především v souvislosti se zpochybněním jeho morálních kvalit. Již v rgvédském hymnu 4.18 se naráží na jeho pokus zabít své děti a otce, výše uvedený příběh z hymnu 10.8 jej činí bratrovrahem. Kromě toho také zabil démona Namučiho, se kterým uzavřel smlouvu o neútočení, ale našel skulinu v její formulaci, a počal tak být znám jako "mitradruh" „narušitel smluv, zrádce přátel“. Tento obraz Indry, neodpovídajícího ideálům kšatrijské morálky, byl plně rozvinut v bráhmanech. V eposu Rámájana svede krásnou Ahalju tak, že na sebe vezme podobu jejího manžela, mudrce Gautama Maháriši. Mudrc jej poté potrestal upadnutím varlat. K Indrovým prohřeškům zabití příbuzného a porušení smlouvy se tak přidalo ještě smilstvo a v puránách se tak hovoří o trojnásobném hříšníku Indrovi.

Indra (v Devanágarí इन्द्र nebo इंद्र), je védský bůh hromovládce a král bohů. V Rgvédu je nejčastěji vzývaným bohem a je oslavován jako přemožitel démonického hada Vrtry. V hinduismu jeho význam upadl, ale zároveň se stal součástí buddhistické a džainistické mytologie. Jeho nejbližším protějškem je íránský Verethragna a arménský Vahagn, ale také další indoevropští hromovládci jako slovanský Perun, galský Taranis nebo severský Thór.

Indra (devanagari: इन्द्र) est le roi des dieux, et Seigneur du Ciel dans la mythologie védique de l'Inde ancienne. Il est originellement issu du dieu indo-européen de la guerre et de l'orage.


Historie.

Prvními návštěvníky Islandu, ostrova na pomezí Atlantského a Severního ledového oceánu, byli pravděpodobně irští mnichové na konci 8. století. Název (v překladu "Ledová země") dali ostrovu v 9. století Vikingové, kteří ostrov navštívili v zimním období. Kolem roku 930 byl založen národní sněm Althing, který je pokládán za nejstarší evropský parlament. Ostrov byl poté kolonizován Nory, roku 1380 se však dostal pod svrchovanost Dánska a na jeho území mohla být vyvěšována pouze dánská vlajka.  12. července 1809 Jørgen Jørgensen (dánský obchodník, korzár a tlumočník) svrhl dánského guvernéra na Islandu, vyhlásil nezávislost ostrova, sám se jmenoval jeho vládcem a v Reykjavíku vztyčil svou vlajku. Žádné vyobrazení této vlajky se nedochovalo, pouze popis: jednalo se o modrý list se třemi bílými treskami bez hlavy. Treska je starý islandský symbol, již v roce 1589 byla bezhlavá, ale korunovaná treska ve štítu islandského znaku, v roce 1593 byla na pečeti ostrova a asi od 16. století byla korunovaná stříbrná, bezhlavá treska oficiálním znakem Islandu. Asi po dvou měsících byla obnovena dánská vláda, Jørgensen zatčen a obnoveno užívání dánské vlajky.  Přibližně v roce 1870 navrhl islandský výtvarník Sigurður Guðmundsson novou vlajku, jež byla tvořena modrým listem s vyobrazeným bílým, sedícím sokolem. Ta byla poprvé vztyčena v létě roku 1873 na jihozápadě ostrova v oblasti Þingvellir, poblíž vzniku Althingu. V roce 1874 byla tato vlajka, v rámci oslav 1000 let osídlení ostrova a v souvislosti se sílícím národním hnutím, vyvěšována po celé zemi (není obrázek).  V březnu roku 1897 navrhl islandský básník Einar Benediktsson v novinovém článku národní vlajku, která byla (dle něho, na rozdíl od vlajky se sokolem) slučitelná s tradicemi a vlajkami ostatních severských národů. Návrh tvořil modrý list s bílým skandinávským křížem. V létě téhož roku byla neoficiální, ale populární vlajka poprvé vztyčena v Reykjavíku, oficiálnímu přijetí zabránily dánské úřady, vlajka byla podle nich příliš podobná švédské nebo řecké vlajce. Tato vlajka je téměř shodná (až na odstín a poměr stran) se současnou vlajkou britských Shetland.  1. února 1904 byla Islandu přiznána autonomie, dalším podnětem k národněosvobozeneckému hnutí bylo vyhlášení nezávislosti Norska v roce 1905. 12. června 1913 byl dánskou lodí pobřežní stráže zatčen Einar Petursson, mladý Islanďan, který vesloval v malém člunu s modrou vlajkou s bílým křížem u Reykjavického přístavu. Zabavení vlajky vedlo k pobouření, protestním shromáždění a následně k ještě většímu všeobecnému užívání této vlajky. Výzvy k přijetí této vlajky parlamentem byly dánskými úřady i králem nadále odmítány.  Student Matthias Thordarson (Þórðarson) proto navrhl další vlajku (vycházející z předchozí), která však měla místo bílého kříže kříž červený, bíle lemovaný. 22. listopadu 1913 byla tato vlajka královským výnosem přijata za islandskou národní vlajku (výnos byl podepsán dánským králem Kristiánem X. až 19. června 1915. Vlajka se mohla (dle královského nařízení) pouze na pevnině. Vlajka byla téměř shodná s vlajkou současnou, tehdy však měla světlejší odstín modré barvy.  30. listopadu 1918 byla vytvořena personální unie s Dánskem, 1. prosince pak bylo vyhlášeno Islandské království a dánský král Kristián X. se stal i islandským králem. Národní vlajka zůstala zachována, od 12. února 1919 se stala i vlajkou obchodní a mohla se tak užívat i na moři.  V květnu 1940 byl ostrov, po německé okupaci Dánska a Norska a úmluvě s islandskou vládou, obsazen britským vojskem, které bylo v červenci 1941 vystřídáno armádou USA. Suverenita Islandu však zůstala zachována. Referendum z 23. května 1944 vedlo ke zrušení svazku s Dánskem a 17. června 1944 byla vyhlášena "Islandská republika". Stejný den byl schválen zákon č. 34 (s platností od 24. srpna 1944), kterým byla zavedena nová státní vlajka.  Vlajka s korunovaným sokolem byla užívána v letech 1921–1944 jako královská standarta.

Vlajka Islandu je tvořena modrým listem o poměru 18:25 se skandinávským, červeným, bíle lemovaným křížem. Modrá barva na vlajce symbolizuje moře (Atlantik a Severní ledový oceán) a oblohu, bílá gejzíry, ledovce a sníh, červená barva pak symbolizuje oheň islandských vulkánů a jejich horkou lávu. Kříž zdůrazňuje vztah Islandu k ostatním skandinávským státům a národům a červená barva kříže také připomíná dánskou vlajku a Dánsko, které Island od 14. století ovládal.

Le drapeau de l'Islande est décrit officiellement dans la loi 34, du, jour où l'Islande est devenue une République. Cette loi est intitulée "Loi du drapeau national des Islandais et les Armes d'État" et décrit le drapeau islandais comme suit :


Popis.

Kamzík bělák má hustou bílou srst, která ho bezpečně chrání před mrazy. Svým dlouhým vousem, hlavou a krátkými zahnutými růžky připomíná spíše kozu, což dokazuje i jeho anglický název Mountain goat, v překladu doslova "horská koza". Hřbet má v lopatkách prohnutý nahoru, což způsobuje, že vypadá, jako by měl malý hrb. Kopyta mají opatřena tvrdým, ostrým okrajem a měkkým, pružným nášlapním polštářkem, které způsobují pevné přilnutí jak ke skále, tak k ledu. Kamzík horský je mohutné zvíře, které dosahuje až 1,5 m na výšku a tělo je 1,3 až 1,6 m dlouhé. Obě pohlaví jsou si velice podobná. Zahnuté rohy dosahují 27 cm a mají je jak samci, tak samice.

Způsob života.

Kamzík bělák umí velice dobře šplhat po téměř příkrých a kluzkých skalách a nejčastěji obývá území ve výšce kolem 4000 m při okrajích sněhových polích. Jejich jídelníček tvoří téměř všechno zelené co v těchto výškách roste - od trávy, ostřic, výhonky a listy stromů až po lišejníky a mechy. Velice rádi mají slaný liz, ke kterému podnikají dlouhé a namáhavé výpravy. V zimě slézají do nižších výšek, kde není sníh příliš hluboký a občas se zatoulají i k mořskému pobřeží. Pokud je počasí příliš nepříznivé, zdržují se v jeskyních či pod skalními přívěsy.  Kamzík bělák žije v malých skupinkách, které se skládají z trvalých párů a samice rodí po 7 měsíční březosti jedno, vzácně dvě mláďata. Mláďata mají již od narození hustou srst a jsou neuvěřitelně aktivní, což dokazuje i to, že po více jak půl hodině po narození jsou schopni skákat mezi skalami.  Na zimu kamzíkům narůstá dlouhá a hustá srst, který v jarních měsících (obyvykle v dubnu) líná ve velkých kusech a zůstává zachycena na keřích. Toho využívali severoameričtí indiáni, např. Sališové a Tlingitové, kteří vylínanou vlnou sbírali a používali ke tkaní pokrývek. Ke stejnému účelu užívali také srst z kamzíků, které ulovili pro maso. Indiáni v oblasti Britské Kolumbie a Aljašky kamzíky také zobrazovali na totemových sloupech a maskách.

Poddruhy.

U kamzíka běláka rozeznáváme čtyři poddruhy:

Kamzík bělák v českých zoo.

V České republice se kamzík bělák chová v Zoologické zahradě Děčín a Plzeň.

Kamzík bělák ("Oreamnos americanus") je velký savec, který obývá pouze vysoké severoamerické skalnaté hory od Aljašky po Montanu, Idaho, Oregon a je vysazen v Jižní Dakotě, kam se dostává díky své horolezecké zdatnosti a kde se také chrání před dravci, kteří do takovýchto výšek nevystupují.

La chèvre des montagnes Rocheuses (Oreamnos americanus) est un caprin ("Caprinae") qui habite les montagnes nord-américaines. Contrairement à la majorité des ongulés s'appuyant sur la course pour distancer et fuir ses prédateurs, la chèvre de montagne dépend de la présence de falaises et de pentes abruptes où elle grimpe pour se mettre à l'abri.


Život.

Jeho literární odkaz zahrnuje v konečném nákladu 45 svazků. Pestalozzi přijímal nápady Rousseaua, jeho myšlenky nadále rozvíjel, ale zároveň se od nich částečně distancoval. Navzdory svým vášnivým teoretickým zájmům o člověka, společnost a stát chtěl být primárně prakticky činný. Z toho důvodu předčasně přerušil své studium v Curychu (nejdříve teologii, potom práva) a odebral se na zemědělské učení (1767/1768) k Johannu Rudolfu Tschiffelimu do Kirchbergu. Od roku 1769 se v Birru angažoval jako podnikatel v hospodářství. Zavedením nových rostlin a nových hnojicích metod chtěl dát částečně zchudlým zemědělcům příklad, jak by si mohli zlepšit svou situaci. Tyto akce však ztroskotaly.  V září roku 1769 se oženil v Gebenstorfu s Annou Schulthessovou, avšak proti vůli rodičů nevěsty. Od roku 1773/1774 přibral na svůj statek kolem 40 dětí. Pestalozzi je učil příst, tkát a být malými zemědělskými staviteli. Sloučil praktickou práci se školním vyučováním a mravně-náboženskou výchovou. Doufal, že by zařízení na prodej textilních produktů mohlo být výnosné. Dostal se do dluhů a v roce 1779 musel firmu zavřít.  Od roku 1780 a následujících 20 let se věnoval hlavně psaní. Celosvětově se proslavil svým románem "„Lienhard a Gertruda“" (4 svazky 1781 – 1787). Další práce z tohoto období jsou: "Večerní hodina jednoho obyvatele" (1780), "Christoph a Elsa" (1782), "Legislativa a vražda dětí" (1783), "Ano nebo Ne?" (1793), "Pátrání po chodu přírody ve vývoji lidského pokolení" (1797), "Báchorky" (1797).  V roce 1783 se stal spoluzakladatelem curyšské pobočky řádu iluminátů (jeho řádové jméno bylo "Alfred") a v roce 1784 spoluzaložil "„Společnost k přijímání dobrých“" v Curychu, což byla zastíraná organizace řádu. Ovšem během velmi krátké doby ztratil zájem o tuto asociaci.  V roce 1792 ho prohlásilo francouzské "Národní shromáždění" jako jediného Švýcara francouzským čestným občanem. Ve zmatku helvétské revoluce (pochod Francouzů 1798) se Pestalozzi postavil na stranu nové vlády, jednak publicistickou činností (redaktor u "Helvétského lidového listu"), jednak výchovou sirotků v chudobinci ve Stans (1799), kde mohl uplatnit své základní pedagogické zkušenosti. V následujícím roce zakládá slavný výchovný institut na zámku Burgdorf, kde rozvíjel vlastní teoreticky odůvodněné výchovné a vyučovací metody popsané v hlavním díle této doby "„Jak Gertruda učí své děti“".  V roce 1804 byl jeho institut přestěhován do Yverdon-les-Bains (kanton Vaud), kde spolupracuje s celou řadou významných spolupracovníků a publikuje své zdokonalené metody ve spisech (například: "Na nevinnost, vážnost a šlechetnost mé doby a mé vlasti" (1815) a "Poslední dílo" (1825)). V podstatě vyvinul myšlenku ""základního vzdělání"". Přirozeného vzdělání a výchovy se docílí harmonickým rozvojem při zapojení hlavy (intelektuální stránka), zapojení srdce (náboženská stránka) a zapojení ruky (manuální, řemeslná stránka)  Vnitřní rozepře v učitelském sboru vedly k zániku institutu v Yverdon-les-Bains. Proto roku 1825 musí Pestalozzi tento ústav opustit a odchází do Neuhofu, kde 17. února 1827 ve svých 81 letech umírá. Pohřben byl u starého školního domu v Birru. Na Pestalozziho přání byl vysazen na jeho hrob keř bílých růží. V roce 1846 k příležitosti 100. narozenin Johanna Heinricha Pestalozziho byl v kantonu Aargau na nově vybudovanou školní budovu umístěn Pestalozziho pomník.  Pomník nese nápis: "Zde odpočívá Heinrich Pestalozzi, narozený 12. ledna 1746 v Zürichu, zemřelý 17. února 1827 v Brugg. Zachránce chudých v Neuhofu, kazatel lidu v Lienhard a Gertrud, otec sirotků ve Stans, zakladatel nových škol v Burgdorf a Münchenbuchsee. Propůjčen výchově lidí. Člověk, křesťan, občan; všechno pro jiné, nic pro sebe. Požehnání jeho jménu."  Pestalozziho díla hodně četl Johann Gottfried Herder a v mnoha svých myšlenkách se shodují. Pozdější školní reformátor Joseph Anton Sickinger přijal mnoho Pestalozziho myšlenek a uplatnil je při tvorbě nového Mannheimského školního systému. Tyto myšlenky byly výchozím bodem školních reforem 20. století.

Johann Heinrich Pestalozzi (12. ledna 1746 – 17. února, 1827) byl významným švýcarským pedagogem a edukačním reformátorem. Mimo to působil jako filozof, filantrop, politik a školní a sociální reformátor. Po Janu Amosu Komenském se jedná o jednu z nejvýznamnějších postav moderní světové pedagogiky. Po Johannu Heinrichovi Pestalozzim je pojmenována i Střední pedagogická škola J. H. Pestalozziho v Litoměřicích.

Johann Heinrich Pestalozzi, né le à Zurich et mort à Brugg le, était un pédagogue éducateur et penseur suisse, pionnier de la pédagogie moderne. Il est connu pour avoir cherché à appliquer les principes de l"Émile" de Rousseau, ensemble de théories novatrices sur l'éducation et la pédagogie publié en 1762. Pestalozzi influença le philosophe Fichte, qui voulut intégrer la pédagogie à la philosophie transcendantale de la liberté. Il fut proclamé citoyen français par l’Assemblée législative le.


V českých zemích.

Od středověku do 15. století se jako upřesnění osobního křestního jména objevovala jména odvozená od místa narození a pobytu bez ohledu na šlechtictví, tato jména byla nedědičná, v případě naznačování pobytu i proměnná. Řada významných historických osobností jméno s tímto „přídomkem“ je doposud známa – Stanislav ze Znojma, Jan Milíč z Kroměříže, či Křišťan z Prachatic, u venkovské šlechty píšící se podle své (dědičně držené) državy se záhy objevovala i u této části osobního jména dědičnost.  Za základní tvar přídomku lze považovat předložkový odkazující k reálnému místu, např. "z Rožmberka", "z Hazmburka", "z Pardubic". Predikát se zpravidla kryje s rodovým jménem (Rožmberkové), ne však nutně (Zajícové z Hazmburka). Spolu s rozvětvováním rodu se mohl i predikát rozšiřovat, vedle tradičního sídla rodu se mohlo objevit i současné sídlo držitele (tak s předložkou na, například: "Višňové z Větřní na Pasovarech"). Dále mohly být do jmen přibírán druhý přídomek – ne v předložkovém, ale genitivním tvaru – pro odlišení jednotlivých větví, např. u rodu z Kolovrat byly Krakovští, Libštejnští atd.  Od 15. a 16. století docházelo k formalizování predikátu, zejména ve spojením s udílením erbů a predikátům erbovním měšťanům, u kterým byly udělovány fiktivní predikáty, například "von Schulstein" (Ferdinand Kindermann) či "z Aventina" (Jiří Melantrich z Aventina), v takovém případě zpravidla odkazuje na činnost či zásluhy dotyčného. Udělat predikáty podle existujících lokalit bylo dokonce za Rakouského císařství zakázáno.  Od vlády Leopolda I. začíná plnit (vedle výše zmíněného) funkci predikátu také vlastní předložka - v této měli nově povýšení šlechtici právo vkládat prostě předložku před své příjmení (Josef Zítek se stal Josefem von Zítek). Je zajímavé, že tato praxe se ukázala jako nepřeložitelná do češtiny (tedy tvar „Josef ze Zítků“ se nevžil), překlad se tedy řeší různým způsobem, velmi často mizí tento predikát zcela (německý Josef von Zítek po překladu je Josef Zítek, názornější je to u šlechticů, kteří mohli užívat ve jménu též vyznačení šlechtického stupně: tedy německy Karel Ritter von Kořistka, ale česky Karel rytíř Kořistka).

Po roce 1918.

Spolu s vydáním zákona o zrušení šlechtictví s ukázalo, že chápání pojmu přídomek (predikát) v češtině není zcela jednotné. Zmíněný zákon zakazoval „bývalým šlechticům“ užívat „svého rodného jména s přídomkem nebo dodatkem vyznačujícím šlechtictví.“ Tehdejší úřední praxe v podstatě nikterak neřešila užívání vlastního přídomku, pouze se snažila zabránit užívání předložky ve jméně, tento výklad lze považovat za platný dodnes. Šlechtická jména byla převáděna na občanská příjmení různým způsobem: Ze jména byla vypuštěna předložka a místo v přídomku bylo použito v nominativu (Emanuel z Lešehradu se stal Emanuelem Lešehradským), případně byl předložkový přídomek převeden do adjektivní formy (Jiří z Hustířan se stal Jiří Hustířanský). Ve své době byla tato praxe kritizována, protože by za přídomek měl být považován i tvar adjektivní, takže tato praxe nic neřeší, a dále protože tato praxe může vést k nečeskému výsledku (z jména českého rodu Daczický z Hesslowa se po úředním zásahu stal pouze Hesslowa).

Přídomek (šlechtický predikát) je část osobního jména odvozená z místa narození, pobytu, nebo i državy. Přídomky mohou být tvořeny předložkou, nebo příponou, zprvu byly užívány bez ohledu na stav. V různých zemích byl vývoj po vzniku různý, buďto se z něho stala běžná příjmení, nebo se používal pro odlišení šlechticů od nešlechticů.

La particule est une préposition qui précède un nom de famille. En français, elle peut prendre la forme simple « de », la forme élidée « d’ », être accompagnée d'un article « de la », éventuellement contracté en « du » ou « des ». Elle existe également dans d'autres langues : « "van" » en néerlandais, « "von" » en allemand, « "de" », « "da" », « "del" », « "dal" » ou « "della" » en italien, ainsi que des formes équivalentes en espagnol et en portugais.


Biografie.

60. léta: The Gods a King Crimson.

Greg Lake se zajímal o hudbu již od mládí. Největší hit skupiny Emerson, Lake & Palmer „Lucky Man“ napsal když ještě chodil do školy. V roce 1968 byl Lake členem skupiny, která se jmenovala The Gods. V této skupině byli někteří pozdější členové skupiny Uriah Heep. Lake opustil skupinu v létě 1968, ještě než vydali své debutové album.  Lake odešel, aby s Robertem Frippem, starým přítelem ze školy, založil skupinu King Crimson. Protože Fripp i Lake byli původně oba kytaristé, Lake začal hrát na baskytaru.  Na prvním albu skupiny King Crimson "In the Court of the Crimson King" Lake účinkoval jako skladatel a zpěvák. Album mělo být původně produkováno producentem Tony Clarkem, který pak byl producentem pro The Moody Blues. Po pár prvních dnech Clarke odešel, protože nemohl pochopit, co se to skupina pokouší vytvořit. Lake se ujal role producenta, ačkoliv na albu je jako producent uvedena celá skupina.  King Crimson se vydali na turné po Severní Americe se skupinou The Nice, pro kterou to bylo „rozlučkové“ turné. V dubnu 1970, po tomto turné Lake opustil King Crimson a společně s klávesistou Keithem Emersonem z The Nice a bubeníkem Carl Palmerem z Atomic Rooster založili trio Emerson, Lake & Palmer. I přes svůj oficiální odchod od King Crimson souhlasil Lake s tím, že jim pomůže dokončit druhé album King Crimson "In the Wake of Poseidon".

70. léta: Emerson, Lake & Palmer.

ELP měli v sedmdesátých letech ohromné úspěchy (prodali přes 30 miliónů alb) a měli výrazný podíl na vývoji progresivního rocku. Lake přispěl do repertoáru ELP mnoha písničkami, ale nejvýraznějšími byly soulově laděné kytarovky „C'est la vie“ ("Works Volume I"), „Still... You Turn Me On“ ("Brain Salad Surgery") a "The Sage" („Pictures at an Exhibition“). Lake se stal populárním též po vydání singlu „I Believe in Father Christmas“ v roce 1975, který byl později přidán na ELP album Works Volume II.  V roce 1973 Lake založil značku Manticore a podepsal smlouvy s některými velmi talentovanými umělci jako byli italští Premiata Forneria Marconi a Banco del Mutuo Soccorso či textař King Crimson a Emerson, Lake & Palmer Peter Sinfield.

80. léta: Asia a sólová kariéra.

Po zrušení skupiny ELP, Lake v roce 1983 jezdil po turné se skupinou Asia jako dočasná náhrada za Johna Wettona a vydal dvě sólová alba "Greg Lake" (1981) a "Manoeuvres" (1983), obě za účasti ex-Thin Lizzy kytaristy Gary Moorea. V roce 1986 společně s Emersonem a Cozy Powellem vydali album "Emerson, Lake and Powell", což bylo jakési znovusjednocení ELP s Powellem nahrazujícího Palmera, který pak hrál na bicí se skupinou Asia.

90. léta: Znovu Emerson, Lake & Palmer.

Emerson, Lake & Palmer se znovu sešli začátkem roku 1990 a s progressive rockovým repertoárem objížděli zejména letní koncerty a vydali dvě studiová alba. V roce 1998 zavládla mezi členy ELP špatná nálada a Lake skupinu opustil.

2000: Současná tvorba a Greg Lake Band.

Keith Emerson ve svých memoárech „Pictures of an Exhibitionist“ (Obrázky exhibicionisty) z roku 2004, podává nelichotivý obrázek Grega Lakea. Ten na to zareagoval prohlášením, že už nikdy nebude s ELP vystupovat. Od té doby nebyl na hudební scéně moc vidět, zvláště když cestoval v roce 2001 s Ringo Starrem jako člen All-Starr Band. Koncem roku 2003 hrál baskytaru v písni „Real Good Looking Boy“ skupiny The Who.  22. října 2005 začal Lake koncertní turné se svou úplně novou skupinou „Greg Lake Band“, která se dočkala pozitivních ohlasů. Ve skupině hráli David Arch na klávesy, Florian Opahle na kytaru, Trevor Barry baskytaru a Brett Morgan na bicí. Firma Warner Bros/Classic Pictures vydala začátkem roku 2006 dvojalbum, na kterém byl Greg Lake v plné formě, jeho hlas byl hlubší a hlasitější než kdy předtím. Skupina Greg Lake Band se měla zúčastnit turné v září 2006, to ale bylo na poslední chvíli odvoláno kvůli „problémům s managementem“.  Greg Lake 21. prosince 2006 přednesl skladbu „Karn Evil 9“ společně s Trans Siberian Orchestra v Nassau Coliseum v Uniondale v New Yorku.

Úmrtí.

Zemřel v Londýně dne 7. prosince 2016 ve věku 69 let po boji s rakovinou.

Gregory Stuart „Greg“ Lake (10. listopadu 1947 Poole, Anglie – 7. prosince 2016 Londýn) byl britský hudebník, zpěvák, producent a skladatel, zakládající člen skupin King Crimson a Emerson, Lake & Palmer.

Gregory Stuart Lake, dit Greg Lake, est un musicien britannique, né le à Poole dans le Dorset et décédé le à Londres. Guitariste, bassiste, chanteur, auteur-compositeur-interprète et producteur de disques. Il connaît le succès en tant que chanteur et bassiste du groupe rock progressif King Crimson en 1969 avant de rejoindre le supergroupe Emerson, Lake and Palmer l'année suivante avec lequel il joue aussi la guitare. Il remplace le bassiste chanteur John Wetton au sein du groupe Asia pour une courte période. Il publie également deux albums studio ainsi que des singles en solo.


Mládí a vzdělání.

Hopperová se narodila jako Grace Brewsterová Murrayová v New Yorku. Absolvovala školu Hartridge v Plainfieldu v New Jersey. V roce 1930 se provdala za Vincenta Hoppera, ale rozvedli se v roce 1945. Bakalaureátu dosáhla v roce 1928 na Vassar College, obor matematika a fyzika. Pokračovala na Yale University, kde absolvovala v roce 1930 postgraduální studium ve fyzice a matematice. V roce 1934 získala titul Ph.D. za matematiku. Její disertační práce se jmenovala " New Types of Irreducibility Criteria" (Nové typy kritérií neredukovatelnosti). Začala pak učit matematiku na Vassar College v roce 1931 a v roce 1941 se stala docentkou.

Mark I a Mark II (první počítače).

V roce 1943 nastoupila do námořnictva Spojených států a s Howardem Aikenem začala pracovat na počítači Mark I. Po skončení války byla propuštěna z aktivní služby, ale pokračovala ve vývoji počítačů Mark II a Mark III. Když pracovala na Mark II, došlo k chybě stroje, jejíž příčinou byla můra zapadlá do relé. Hopperová to zaznamenala do protokolu jako první skutečný případ nalezeného „brouka“, anglicky „bug“, jak se slangově označuje programátorská chyba. Nesprávně je tato příhoda někdy citována jako původ výrazu „bug“, ačkoli výraz byl tehdy již široce používán.

UNIVAC.

V roce 1949 se Grace Hopperová stala zaměstnankyní Eckert-Mauchly Computer Corporation a připojila se k týmu rozvíjejícímu UNIVAC I. Začátkem roku 1950 převzala firmu společnost Remington Rand Corporation. Hopperová zůstala jejich zaměstnankyní a vytvořila první překladač. Ten byl znám jako překladač A-0. Další verze byly zveřejněny komerčně jako překladače ARITH-MATIC, MATH-MATIC a FLOW-MATIC.

COBOL.

Později se Hopperová vrátila k námořnictvu, kde se podílela na vytvoření programovacího jazyka COBOL. Prosazovala myšlenku, že programy by měly být psány v jazyce, který se podobá angličtině, a ne ve strojovém kódu nebo jazyce blízkém strojovému (jako je jazyk symbolických instrukcí). COBOL byl založený z velké části na její filozofii.

Standardy.

V roce 1970 Hopperová propagovala implementaci standardů pro testování počítačových systémů a součástí, nejvíce pro programovací jazyky jako FORTRAN a COBOL. V roce 1980 byly tyto testy převzaty úřadem pro technickou standardizaci National Bureau of Standards, známým dnes jako National Institute of Standards and Technology (NIST).

Závěr života.

Grace Hopperová odešla do důchodu poprvé na konci roku 1966. Tehdy byla nejstarší důstojnicí vojenského námořnictva USA. Znovu se vrátila do aktivní služby a definitivně odešla do výslužby 14. srpna 1986. Zemřela ve věku 85 let a byla pohřbena na Arlingtonském národním hřbitově (část 59, hrob 973).

Grace Murrayová Hopperová (9. prosince 1906, New York – 1. ledna 1992, Arlington, Virginie) byla americká matematička, informatička a důstojnice námořnictva Spojených států. Byla programátorkou prvních počítačů ve firmě Harvard Mark I a vyvinula první kompilátor pro počítačový programovací jazyk vůbec. Díky šíři jejích schopností byla někdy označována jako „úžasná Grace“ (Amazing Grace). Námořní hodnost kontradmirála v záloze dosáhla v roce 1986 jako první žena v historii.

Grace Murray Hopper, née le à New York et morte le dans le comté d'Arlington, est une informaticienne américaine et Rear admiral (lower half) de la marine américaine. Elle est la conceptrice du premier compilateur en 1951 (A-0 System) et du langage COBOL en 1959.


Strategie.

Při využívání strategie community policing jsou policisté a policejní útvary chápáni jako součást veřejnosti. Města a země, které přijaly tuto filosofii, směřují více než tradiční policejní útvary k pojetí policejní práce jako služby veřejnosti. Community policing většinou spočívá spíše v důrazu na pěší obchůzkovou činnost, než na to, aby policisté kontrolovali lokality tím, že je objíždějí v autech. Základní ideou je vybudovat důvěru a pocit vzájemnosti mezi policií a veřejností.  Tento přístup vyžaduje, aby policisté byli vstřícní, nestranní a vnímaví k zájmům a problémům ostatních; je také známý jako nová forma policejní práce. I když policisté nesouhlasí s názorem stěžovatele (oznamovatele), měli by se pokusit porozumět jeho problému. Policie by měla dát najevo empatii a účast, ale rozhodně ne naučeným, automatickým způsobem. Policie se také musí zdokonalit v plánování, řešení problémů, organizaci, interpersonální komunikaci a co je nejdůležitější – v kritickém myšlení.  Podstatou proměny policie ve službu veřejnosti je otázka, jak může policie rozpoznat, co je skutečně vysoce kvalitní servis a jak ho následně poskytovat veřejnosti. V minulosti policie vždy pouze reagovala na konkrétní problémy, a to navíc dost nepromyšleným způsobem, a nevěnovala téměř žádnou pozornost aktivnímu přístupu. Pro to, aby byla dnes policejní práce skutečně účinná, je potřeba:  A právě v tomto smyslu se policie stává více vnímavá vůči potřebám veřejnosti a dokáže také lépe porozumět tomu, jaký má jejich práce dopad na společnost.  Říká se, že tuto filosofii vytvořil Tom Potter, bývalý policejní ředitel v Portlandu v Oregonu, v době, kdy ještě jako mladý policista vykonával obchůzkovou činnost. Jiné legendy mluví o tom, ze to byl Sir Robert Peel, kdo přišel s devíti zásadami, na kterých stojí moderní policejní práce.

Community policing ("policejní služba veřejnosti") a "neighbourhood policing" (neighbourhood = sousedství) je strategie a filosofie policejní práce založená na přesvědčení, že součinnost a podpora veřejnosti může přispět ke kontrole nad kriminalitou. Veřejnost může pomoci identifikovat to, co je podezřelé, a nasměrovat pozornost policie na existující problémy.

La police de proximité est une doctrine d'emploi de la police nationale instaurée à partir de 1998 par le gouvernement de Lionel Jospin et globalement supprimée à partir de 2003 par Nicolas Sarkozy, alors ministre de l'Intérieur du gouvernement Jean-Pierre Raffarin.


Garth Marenghi.

S Matthew Holnessem spolupracoval jako scenárista na jevištní show "Garth Marenghi’s Fright Knight", díky které se objevil v show na festivalu Edinburgh Fringe v roce 2000. Zde byl nominován na cenu Perrier Award. V roce 2001 obdržel cenu Perrier Comedy Award za komediální horor "Garth Marenghi’s Netherhead", který napsal spolu s Mathewem Holnessem a ve kterém si také zahrál.  V roce 2004 Ayoade a Holness přenesli postavu Marenghiho na televizní obrazovky v podobě hororového komediálního seriálu "Garth Marenghi's Darkplace". Kromě nich si zde zahrál i Graham Linehan, populární britský scenárista a režisér „britcomů“ (z nejznámějších např. "Black Books" nebo "The IT Crowd"). Ayoade režíroval a také vystupoval jako Dean Learner, Garthův vydavatel, který hraje Thorntona Reeda, správce táborové nemocnice.  Jeho postava v "Darkplace", Dean Learner, byla v roce 2006 exhumována, aby hostovala v komediální chat show "Man to Man with Dean Learner" na Channel 4. Různé hosty hrál každý týden Holness.

The Mighty Boosh.

Zahrál si také v originálním seriálu Juliana Barratta a Noela Fieldinga "The Mighty Boosh". Byl vybrán pro roli nebezpečného padoucha jménem Dixon Bainbridge, ale měl v té době podepsán kontrakt s Channel 4 a stihl si zahrát jenom v pilotním díle. Tuto roli si pak vzal herec Matt Berry, kolega z "Garth Marenghi's Darkplace". Od té doby se objevil v jedné epizodě druhé série v roli agresivního šamana jménem Saboo.  Ve spolupráci pokračoval s "The Mighty Boosh" v třetí řadě, kde si zahrál textového editora a také opakoval svou roli šamana Saboo ve dvou epizodách, "Eels" a "The Strange Tale of the Crack Fox".

The IT Crowd.

V poslední době se stal nejpopulárnější tváří v Británii díky své roli technicky brilantního, ale sociálně nešikovného zaměstnance Reynholm Industries jménem Maurice Moss v seriálu stanice Channel 4 The IT Crowd (2006–7), který běžel ve čtyřech řadách. Svoji roli se chystá převést i do americké verze seriálu.

Submarine.

V roce 2010 představil Ayoade svůj filmový režisérský debut "Submarine" (česky uvedeno jako "Jmenuji se Oliver Tate"), adaptaci stejnojmenného románu z roku 2008, spisovatele Joea Dunthorna. Hlavní postavy ztvárnili nováčci Craig Roberts a Yasmin Paige se Sally Hawkins a Paddy Considine. Film měl premiéru na 35. Torontském filmovém festivalu v září 2010 a v roce 2011 získal cenu "London Awards" v kategorii Art and Performance. Ayoade byl také nominován na cenu BAFTA v kategorii "Výjimečný debut anglického spisovatele, režiséra nebo producenta" v rámci 65. ročníku udělování filmových cen britské akademie.

Další práce.

V roce 2005 si zahrál roli Neda Smankse v seriálu "Nathan Barley" Chrise Morisse a Charlieho Brookera. Ayoade si zahrál také v americkém komediálním filmu "The Watch" (2012), po boku producenta filmu "Submarine" Bena Stillera.  Působí také jako režisér. Kromě filmu "Submarine" spolupracoval jako scenárista i herec v "AD/BC: A Rock Opera" a objevil se na T4.  Režíroval klip songu „Fluorescent Adolescent“ kapely Arctic Monkeys i klip „Run Away“ velšské rockové kapely Super Furry Animals, kde obsadil do hlavní role Matta Berryho.

Osobní život.

Měří 188 cm.  8. září 2007 se oženil s anglickou herečkou Lydií Foxovou (dcera herce Jamese Foxe a sestra Laurence Foxe, známého rolí seržanta Hathaway v seriálu "Vraždy v Oxfordu").

Richard Ayoade (* 12. června 1977, Whipps Cross, Londýn) je anglický komik, herec, scenárista a režisér. Jeho otec pochází z Nigérie a jeho matka z Norska. Studoval v Ipswichi v Suffolku a potom začal studovat práva na St Catharine’s College v Cambridgi, kde se také stal prezidentem prestižního dramatického klubu Footlights Club.

Richard Ayoade est un acteur, réalisateur et scénariste britannique né le à Hammersmith, à Londres. Depuis 2006, il est connu pour jouer le personnage de Moss dans la série "The IT Crowd" de Graham Linehan. En 2010, il scénarise et réalise son premier film, "Submarine".


Historie.

Flat coated retrívr se vyvinul v Anglii a to v 19. století křížením novofoundlandského psa, labradorského retrívra a irského setra a nejspíše i border kólie. Není přesně znám důvod, proč bylo toto plemeno vyšlechtěno, ale používalo se k lovům nebo jako přinašeč sestřelených ptáků z vody. Oficiální a aktuální standard byl vydán až v roce 2009, do této doby prošlo plemeno mnohými změnami. Dnes se využívají jako canisterapeuti, záchranáři, lovci, nebo jen jako společník.  První jedinec plemene byl do Česka dovezen v 80. letech 20. století a to z Anglie. Ten ale nebyl ani zapsán do plemenné knihy, ani se nestal plemeníkem. První zaregistrovaný flat coated retrívr v tuzemsku byla fena "Kajta Mimojska". Jednalo se o fenu narozenou ve Slovinsku ale švýcarským rodičům. Její první vrh byl ale zklamáním; z vrhu přežili pouze dva psi, fenka později umřela. Naopak druhý Kajtin vrh byl téměř přelomový; jejích pět dcer se stalo zakladatelkami současného chovu flat coated retrívrů v Česku. Jejich otcem byl "Swalowsflight Black Xenios". Bylo ale nutno rozšířit základnu, proto byli, především z Dánska, dovezeni další psi. V tuzemsku působí dokonce dva kluby specializující se na toto plemeno; Klub chovatelů loveckých slídičů (KCHLS) a Retriever klub (RK).

Vzhled.

Flat coated retrívr je elegantní, bystrý a aktivní pes střední velikosti s inteligentním výrazem a dobře osvaleným tělem. Srst, která pokrývá celé tělo, je hustá, jemná a na dotek hladká. Na ocasu tvoří prapor a na uších krátké volánky. Povolené je pouze hnědé a černé zbarvení. Psi měří v kohoutku 59 až 61,5 cm, jejich hmotnost je 27 až 36 kg. U fen je výška v kohoutku 56,5 až 59 cm a hmotnost 25 až 32 kg.  Hlava je dlouhá a poměrně lehká, také úzká. Mozkovna plochá, široká, stop mírně vyznačený. Uši jsou malé a dobře nasazené, nesené ploše přilehlé ke stranám hlavy. Oči střední velikosti s tmavě nebo oříškově hnědými duhovkami a inteligentním výrazem. Nosní houba vždy černá s dobře otevřenými nozdrami. Čelisti jsou dlouhé, zuby silné a s kompletním nůžkovým skusem. Krk je dobře posazený mezi lopatkami, přiměřené délky a bez laloku. Hřbet je dlouhý, poměrně široký, dobře osvalený, žebra dobře klenutá. Na hřbet harmonicky navazuje krátký a rovný ocas s výrazným praporem. Nohy jsou přiměřené dlouhé, osvalené a zakončené kulatými tlapkami s černými drápky.

Povaha.

Skvěle vyrovnané a přátelské plemeno. Neútočí, není agresivní a je to ideální rodinný pes; lehce se cvičí, je bystrý a inteligentní a k tomu všemu má ještě skvělý vztah k dětem i k jiným zvířatům. Přestože imponuje velikostí, není to dobrý hlídač. Má rád vodu a pohyb, je to skvělý aportér a oproti ostatním retrívrům má vyvinuté lovecké pudy. Handicap mohou někteří chovatelé vidět v tom, že se hladkosrstí retrívři mentálně vyvíjejí déle, než jiná psí plemena. Podobnou vlastnost mají například i hovawarti. Svoji rodinu miluje a odloučení od ní je pro něj velmi stresující. Obecně se dobře snáší s jinými psy, ať už s těmi menšími nebo většími. Má vyvinutý přirozený lovecký pud speciálně vůči vodním ptákům, která má sklony ulovit a posléze přinést majiteli. Tito společenští a hraví psi mají ke svému majiteli silný vztah a často si zvykají, že svoji radost projevují skákáním na ramena.

Péče.

Srst potřebuje každodenní kartáčování a pročesávání, není nutné zastřihovat. Neměla by se často mýt šamponem, protože by ztratila svoji přirozenou mastnotu, což by vedlo ke způsobení problémů s kůží. Drápky by se občas měly zastřihávat, do uší se nemusí nijak zasahovat. Jakožto lovecký pes potřebuje pohyb, ale nevyžaduje ho a je schopný se přizpůsobit majiteli.  O hladkosrstém retrívrovi se mluví jako o zdravém psím plemeni, které netrpí na dědičné choroby, což je zčásti pravda. Při vhodném výběru rodičů a samotného štěněte většinou nebývají zdravotní problémy, avšak u štěňat bez průkazu původu (PP) a u starších a hodně zatěžovaných jedinců je možné pozorovat dysplazii kyčelního kloubu. Jedná se o častou dědičnou poruchu, která vede k bolesitvému pohybu psa a může být předzvěstí artritidy. Krom toho, že se může přenášet dědičně ale může být způsobena i tím, že bylo na mladé štěně vyvíjeno příliš nátlaku, především na jeho klouby, nebo proto, že je pes obézní. V zahraničních chovech je v současné době k vidění i šedý a zelený zákal. Na rozdíl od jiných dlouhosrstých plemen, hladkosrstí retrívři netrpí na tzv. "hot spoty", tedy vlhké zapářky, které můžou způsobit až vypadání chlupů na onom místě.

Možná záměna.

Hovawart.

Hovawart a flat coated retrívr mají společný nejen vzhled, ale například i delší dobu mentálního dospívání. Lidé méně znalí psích plemen často považují flat coated retrívera za hovawarta či naopak, především kvůli podobné výšce, váze, tělesným proporcím a typu srsti. Avšak tím nejdůležitějším faktorem pro rozeznávání těchto dvou plemen je barva srsti: nejčastěji viděnou barvou u hovawarta je černá s pálením, avšak flat coated retrívr může být pouze jednobarevný a to černý nebo hnědý. Celočerní hovawarti se také vyskytují a jedná se o povolená, avšak v Česku vzácnější zbarvení. Pro znalce jsou také důležité proporce hlavy; hovawarti nemají hlavu tak úzkou a dlouhou, jako flat coated retrívři.

Zlatý retrívr.

Pokud nepočítáme barvu srsti, pak je zlatý retrívr dalším plemenem, které se podobá flat coated retrívrovi. Rozdíl tkví tedy především v barvě srsti; zlatí retrívři jsou buďto čistě bílí, zlatí nebo béžoví, avšak ani jedno z těchto zbarvení není u flatů povolené. Rozdíl je i v proporcích hlavy a také v nasazení uší; zlatý retrívr je má posazené výrazně výš. Ti také bývají těžší, avšak ve výšce v kohouti jsou stejní.

Flat coated retrívr, někdy zvaný také hladkosrstý retrívr (anglicky: Flat coated retriever), je psí plemeno pocházející z Anglie Patří do skupiny retrívři a vodní psi, do sekce retrívři a jeho využití je jako společník, sportovec i lovecký pes.

Le retriever à poil plat () est une race de chien originaire de l'île de terre neuve. Il fait partie de la famille des retrievers mais il est moins connu que son cousin le labrador ou le golden. Leur robe au long poils lisses est de couleur entièrement noire ou foie.


Funkce.

Jakožto součást oběhové soustavy mají i žíly za úkol transport krve a s ní i živin, odpadů a tepla. Speciální úlohou žil oproti tepnám je odvádění oxidu uhličitého z tkání a orgánů do srdce. Ve velkém krevním oběhu žíly odvádějí odkysličenou krev z vlásečnic do pravé srdeční síně. V malém krevním oběhu mají žíly za úkol odvádět okysličenou krev z plic do levé srdeční síně.

Anatomie.

Stěny žil jsou tenké, svojí stavbou jsou podobné tepnám. Žíly v dolní polovině těla a v horních končetinách mají chlopně (lat. "valvulae venosae"), které zabraňují zpětnému toku krve, jejž působí gravitace. Na vnější straně žil se nachází tenká chrupavka, která pomáhá udržovat krevní tlak.

Lékařský význam.

Žíly se v medicíně využívají jako vstup do krevního oběhu umožňující odebrat vzorky krve, případně pro tzv. intravenózní podávání výživy a léčiv. To se provádí vpichem injekce či zavedení katétru.  Když je zaváděn katetr, je zaváděn do žil blízko povrchu kůže, nejčastěji na ruce. Některé silné koncentrované tekutiny anebo agresivní léky musí být zaváděny do velkých centrálních žil, které jsou někdy používané v případě, že není možné použít povrchové žíly.  Umístění žil je u každého člověka různé a rozdíly jsou většiny jako při umístění tepen.

Nemoci žil.

Záněty žil - Mezi záněty žil patří tzv. tromboflebitida a flebotrombóza – Tromboflebitida je zánět v povrchovém žilním systému. Trombóza (neboli flebotrombóza) – Hluboká žilní trombóza je vážný stav, kdy vznikne krevní sraženina v hlubokém žilním systému.  Chronická žilní nedostatečnost – Stav, který vzniká při nedostatečné funkci povrchového i hlubokého žilního řečiště. Křečové žíly – Křečové žíly aneb žilní varixy neboli žilní městky jsou rozšířené povrchové žíly na dolních končetinách. Bércové vředy – Bércové vředy na dolních končetinách mohou mít tepenné a žilní příčiny, přičemž žilní příčiny jsou mnohem častější.

Žíly v lidském těle.

Následující seznam obsahuje největší žíly lidského těla a naznačuje jejich větvení.

Žíla nebo véna je céva přivádějící (převážně odkysličenou) krev do srdce. Žíly společně s tepnami, krevními vlásečnicemi a srdcem tvoří uzavřenou oběhovou soustavu.

En anatomie, une est un vaisseau sanguin qui permet le transport du sang de la périphérie (organes ou tissus) vers le cœur (retour veineux) : Leur compliance est 24 fois supérieure à celle des artères. Ces veines peuvent donc contenir de grands volumes à de faibles pressions. Cette propriété est la capacitance veineuse. C'est dans les veines qu'on trouve le volume de sang le plus important de tout le système cardio-vasculaire. Ces vaisseaux font office de réservoir de sang.


Vývoj.

Americké armádní letectvo začalo zvažovat vývoj proudových bombardérů od října 1943. V té době v továrně Douglas právě začínal vývoj nekonvenčně řešeného dvoumotorového bombardéru XB-42. Pístové motory tedy byly vyměněny za proudové, které byly umístěny v trupu, aby křídlo s laminárním profilem zůstalo aerodynamicky čisté. Konstrukce se zdála být výhodně řešena pro testy reaktivního pohonu. V březnu 1944 získal Douglas zakázku na stavbu dvou prototypů XB-43.  K přestavbě na první prototyp XB-43 byl použit trup XB-42, vyrobený pro statické testy. Pístové motory Allison V-1710 byly odstraněny a místo nich se v trupu objevila dvojice motorů General Electric J35, ke kterým byl přiváděn vzduch dvěma vstupy před náběžnou hranou křídla. Letoun měl také přetlakovou kabinu. Odstranění vrtulí umožnilo místo nich nainstalovat dvě trysky motorů a jelikož už nehrozilo, že by se vrtule při startu dotkla země, mohl být spodní kýl odstraněn. Úbytek stability byl vyřešen zvětšením svislé ocasní plochy.  Douglas měl zájem o masovou výrobu B-43 z nichž první série měla čítat 50 kusů. Továrna byla připravována na výrobu až 200 kusů B-43 ve dvou variantách – bombardér s bombometčíkem v přídi letounu a útočný letoun, který neměl bombometčíka, ale v nose letounu by byla baterie 16 kusů 12,7 mm kulometů a pod křídlem by mohl nést až 36 neřízených raket. Nic z těchto plánů se ale nerealizovalo. Přízeň USAAF se přesouvala ke konkurenčnímu typu North American XB-45 Tornado, který sliboval ve všech ohledech lepší výkony. Design XB-43 měl být ještě příliš poplatný starému pístovému pohonu.

Testy.

Přestože se přestavba draku XB-42 považovala za rychlejší, než nová konstrukce, trvalo celé dva roky, než byl XB-43 připraven k prvnímu letu. Navíc konec války způsobil zpoždění vývoje nových typů a i firma General Electric měla skluz ve výrobě motorů J35. Když už byly nakonec dodány, namontovány do letounu a otestovány na zemi, dopadly jejich zkoušky katastrofálně. Lopatky kompresoru vybuchly a prolétly skrze plášť motoru, poškodily trup letounu a zranily jednoho mechanika. Oprava znamenala dalších sedm měsíců zpoždění. První americký proudový bombardér nakonec vzlétl až 17. května 1946 z Kalifornské základny "Muroc". Při prvním letu ho pilotoval "Bob Brush", doprovázený leteckým mechanikem "Russellem Thawem".  Přestože byl XB-43 vyvíjen v době překotného technologického pokroku, měl svůj vliv pro vývoj nové generace amerických bombardérů. Douglas dokončil druhý prototyp, označený YB-43, v květnu 1947 a v květnu 1948 ho také doručil na základnu Muroc. Motory J35 byly nahrazeny novějšími General Electric J47. Během testů byl v únoru 1951 poškozen první prototyp, který byl postupně kanibalizován pro udržení letuschopnosti druhého prototypu. Druhý prototyp nalétal 300 hodin zkušebních letů, než byl v roce 1953 vyřazen.  Bitevní varianta XB-43 měla být označena "A-43", které ale nesouvisí s typem Curtiss XP-87 Blackhawk, jehož vývoj začal pod stejným označením.  Druhý prototyp YB-43 se dodnes zachoval v depozitáři "Smithsonian's Paul Garber Facility", patřícímu k "National Air and Space Museum" ve Suitlandu v Marylandu.

Hlavní technické údaje.

Údaje dle

Douglas XB-43 Jetmaster byl prototyp proudového bombardéru, který byl vyvinut z typu Douglas XB-42 Mixmaster. Z původního projektu XB-42 byl odstraněn pístový motor a byl nahrazen dvojicí proudových motorů General Electric J35 (17,8 kN). Jednalo se o první americký proudový bombardér. Letouny měly problémy se stabilitou a nakonec zůstalo jen u dvou prototypů a XB-43 nikdy nebyl sériově vyráběn.

Le Douglas XB-43 "Jetmaster" est un prototype de bombardier américain, développé à partir du XB-42 "Mixmaster", et motorisé par des turboréacteurs. C'est le premier bombardier américain à réaction à voler, le B-45 "Tornado" étant le premier à être mis en service.


Život.

Narodil se v rodině Francouze dovážejícího do Německa víno a jeho německé ženy v Bavorsku. Zde také vyrůstal a získal základní vzdělání. Dornier se od mládí zajímal o vědu a techniku, v roce 1907 úspěšně ukončil studium na Technické univerzitě v Mnichově.  Mladý inženýr se nejprve zabýval výpočty pevnosti materiálů u strojařské firmy "Nagel" v Karlsruhe. 2. listopadu 1910 nastoupil šestadvacetiletý Dornier do firmy Luftschiffbau Zeppelin ve Friedrichshafenu u Bodamského jezera, kde jeho schopnosti záhy rozpoznal sám Ferdinand von Zeppelin. Dorniera ustanovil svým poradcem, a nadaný konstruktér začal s vlastním výzkumem a návrhy vylepšení dílů z lehkých slitin a později i s návrhy letadel a hydroplánů.  V roce 1914 Dornier opustil se skupinkou konstruktérů a kresličů z oddělení „Do“ továrnu hraběte Zeppelina a v friedrichshafenské části Seemoos postavil vlastní prostornou dřevěnou halu a konstrukční kancelář. Krátce po úplném osamostatnění od Zeppelinova koncernu hrabě Zeppelin ve věku 79 let zemřel. Po válce se kvůli zákazu stavby letadel pramenícího z podmínek smlouvy z Versailles přesunul do Itálie a od roku 1921 zde také začal s výrobou. V Itálii vznikl slavný hydroplán Wal.  Mezi lety 1922 až 1930 firma vyráběla hydroplány, jako např. obří Dornier Do X. Po převzetí moci nacisty se firma mimo výroby civilních strojů pro společnost Lufthansa zabývala vývojem a výrobou letounů pro Luftwaffe a tak zde vznikl úspěšný bombardér Do 17, následník Do 217 a během druhé světové války společnost pracovala na velmi rychlém stíhači Do 335, ten se však svého nasazení nedočkal.  Po druhé světové válce se Dornier přesunul do Zugu ve Švýcarsku a ve Španělsku vyráběl letoun STOL Do 25 a Do 27. V roce 1956 byla výroba v Mnichově-Neuaubingu a Oberpfaffenhofenu opět obnovena. Firma Dornier v sedmdesátých letech společně francouzskou firmou Dassault-Breguet vyvíjela a vyráběla letoun Alpha Jet, který se později stal standardním cvičným letounem NATO.  V roce 1934 získal Claude Dornier čestné občanství města Friedrichshafenu a v roce 1961 byl oceněn Medailí Rudolfa Diesela.

Claude Honoré Desiré Dornier (14. května 1884, Kempten – 5. prosince 1969, Zug, Švýcarsko) byl německý letecký konstruktér, zakladatel firmy Dornier Flugzeugwerke.

Claude (dit Claudius) Honoré Désiré Dornier, né le à Kempten (Bavière) et mort le à Zoug (Suisse), est un ingénieur aéronautique allemand, constructeur d'avions et créateur éponyme de la société Dornier.


Životopis a Kariéra.

1985–2005.

Leona se narodila v Londýně. Je dcerou Josiha "Joeho" Lewise a Marie Lewis. Má dva bratry: staršího Bradleyho a mladšího Kyla. Navštěvovala uměleckou školu Sylvia Young Theatre School a později Italia Conti Academy, Ravenscourt Theatre School a BRIT School for Performing Arts and Technology. V 17 letech se rozhodla opustit BRIT School a začít se věnovat své kariéře. V 18 letech získala hlavní roli v divadelní show v Paříži, roli se rozhodla odmítnout, poté co si udělala úraz zad při bruslení na ledě.  Nahrála demo nazvané "Twillight". Album nebylo nikdy komerčně vydáno. Další demo album nahrané pod UEG Entertinment nazvané "Best Kept Secret". Písnička z alba "Private Party" se stala hitem na hudební scéně v Londýně v roce 2005. Lewis řekla "Snažila jsem se získat nahrávací smlouvu, pracovala jsem velmi pilně, ale nikdy jsem žádnou nedostala, proto jsem se rozhodla jít na konkurz do X Factoru. Tyhle programy poskytují nejlepší místo pro nové talentované zpěváky".

2006: The X Factor a debutový singl.

Leona se zúčastnila konkurzů do druhé série britské verze The X Factor, kdy před porotci Simonem Cowellem, Louisem Walshem, Sharon Osbourne a Paulou Abdul zpívala písničku "Over the Rainbow". Byla umístěna do dívčí kategorie, kterou mentoroval Cowell. Během soutěže byla přirovnávaná k Mariah Carey, Whitney Houston a Celine Dion. Leona se stala vítězen v prosinci roku 2006, kdy porazila Raye Quinna 60% hlasů diváků. Její vítězný singl, coververze Kelly Clarkson písničky "A Moment Like This" byl zveřejněn 17. prosince 2006. Ve Velké Británii lámal rekordy, stal se nejstahovanější písničkou, kdy se prodalo 50 000 kusů za méně jak 30 minut. Dostal se na vrchol britského žebříčku a za první týden se prodalo přes 571 000 kopií. Stal se druhým nejlépe prodávaným singlem Spojeného království v roce 2006.

2007-08: "Spirit "a mezinárodní úspěch.

V únoru 2007 podepsala kontrakt na pět alb s americkou nahrávací společností J Recrods. Písničky pro své debutové album nazvané Spirit nahrávala v Londýně, Miami, Los Angeles, New Yorku a v Atlantě. Bylo vydáno v listopadu 2007 a dostalo se na vrchol britské a irské hitparády a stalo se nejrychleji prodávaným v obou zemích a čtvrtým nejlépe prodávaným ve Spojených státech. V lednu 2008 bylo vydáno ve více zemích a stalo se číslem 1 na Novém Zélandu, v Rakousku, Austrálii, Německu, Jižní Africe a Švýcarsku.http://acharts.us/album/29761 Další dvě písničky byly nahrána v roce 2008 pro americkou verzi alba "Forgive Me", kterou produkoval Akon a "Missed Glass", produkovaný Maddem Scientistem. Ve Spojených státech bylo album vydáno v dubnu 2008 a umístilo se na prvním místě Billboard 200. Speciální edice Spirit byla vydána v listopadu 2008 v Evropě a zahrnovala písničky "Forgive Me", "Misses Glass" a cover verzi písničky "Run" od Snow Patrol. Album se stalo číslem jedna v britské hitparádě a získalo 9 platinových certifikací ve Spojeném království.  Její druhý singl "Bleeding Love" byl vydán v říjnu 2007 ve Velké Británii, kdy se prodalo 218 805 kopií za první týden a umístil se na prvním místě britské hitparády, kde se držel po sedm týdnů. Její třetí singl "Better in Time" byl vydán v březnu 2008, umístil se na druhém místě britského žebříčku a prodalo se ho 40 000 kopií za týden. Ve Spojených státech byl vydán jako druhý singl a umístil se na 11. místě Billboard Hot 100 žebříčku. "Forgive Me" byl vydán jako pátý singl v listopadu 2008 a umístil se na pátém místě britského žebříčku. "Run" byl vydán digitálně a umístil se na prvním místě a stal se nejrychleji prodávajícím se singlem, který byl prodáván digitálně, kdy se prodalo 69 244 kopií za dva dny. Její poslední singl "I Will Be" byl vydán v lednu 2009 pouze v Severní Americe, kde se umístil na 66. místě v žebříčku Billboard Hot 100. V srpnu 2008 vystoupila s písničkou "Whole Lotta Love" s kytaristou Jimmym Page z Led Zeppelin na závěrečném ceremoniálu letních olympijských her v Beijingu, kde reprezentovala Londýn, který hostoval další ročník.  V prosinci 2008 obdržela tři nominace na cenu Grammy. Byla nominovaná na čtyři BRIT Awards ceny. Vyhrála dvě ceny MOBO Awards za nejlepší album a nejlepší videoklip.

2009-10 "Echo "a The Labyrinth.

Leony druhé album Echo bylo vydáno v listopadu 2009. Umístilo se na prvním místě britského žebříčku a v top 10 v Rakousku, Irsku a Švýcarsku. První singl "Happy" byl vydán 15. září 2009 a umístil se na druhém místě britského žebříčku a v top 10 v Rakousku, Belgii, Německu, Irsku, Japonsku a Švýcarsku. Nazpívala úvodní píseň ke sci-fi filmu Avatar "I See You". S písní byla nominovaná na cenu Zlatý glóbus. Spolupracovala na cover verzi songu "Everybody Hurts", který byl vydán na pomoc vybrání peněz na oběti hurikánu v Haiti. Druhý singl z alba Echo byl "I Got You", který byl vydán v únoru 2010. V dubnu 2010 nazpívala duet s italským zpěvákem Biagiem Anonaccim nazvaný "Unexpected". V lednu 2009 podepsala smlouvu na vydání autobiografie. Kniha byla nazvaná Dreams.  Na první turné nazvané "The Labyrinth" zazněly písničky jak z alba Spirit tak z Echa.

2011–2013: "Hurt, Glassheart a Christmas, with Love".

Začala pracovat na třetím albu nazvaném "Glassheart", krátce poté co skončilo její turné The Labyrinth. Vydáno bylo v říjnu 2012. První singl "Collide" se umístil na čtvrtém místě v britské hitparádě. 9. prosince 2011 vydala EP nazvané "Hurt: The EP", které obsahovala tři coververze. Vystoupila v americké verzi X Factoru. V srpnu 2012 oznámila, že hlavním singlem alba "Glassheart" bude písnička "Trouble", která byla vydána 7. října 2012. Umístila se na sedmém místě v britské hitparádě a album se umístilo na třetím místě. Druhý singl "Lovebird" se nedostalo do hitparády UK top 200, kvůli absenci podpory v rádiích.  V únoru 2013 opustila Modest Management a bylo oznámeno, že pracuje na čtvrté desce. V červenci 2013 oznámila, že její další album bude vánoční kolekce, skládající se z klasických a originálních písniček. Album nazvané "Christmas, with Love" bylo vydáno 2. prosince 2013 a hlavní singl "One More Sleep" byl vydán 5. listopadu 2013. S písničkou vystoupila v semi-finále desáté série X Factoru. Ten samý den se písnička umístila na 34. místě britské hitparády. Album debutovalo na 25. místě britské hitparády. O týden později se dostalo na 13. místo a písnička se dostala na 3. místě.

2014: "Walking on Sunshine", nová smlouva.

23. září 2013 bylo oznámeno, že si Leona zahraje ve filmu inspirovaném filmem z 80. let Holiday!. V únoru 2014 byl film přejmenován na Walking on Sunshine a byl zveřejněn 27. června 2014. Mezitím nahrála duet s Michaelem Boltonem "Ain't No Mountain High Enough". 3. června bylo oznámeno, že opouští Syco Music. Podepsala novou smlouvu s Island Records UK, kde se připojila k umělcům jako Robbie Williams, Drake, Nicki Minaj a Jessie J.  V současné době Lewis pracuje na svém pátém albu. Nahrávání započalo v lednu roku 2014. V prosinci Lewis sdílela na svém Facebooku urývek z nové písně „Fire Under My Feet“, kterou ve videu zpívá živě. 14. dubna 2015 na londýnském vystoupení pro novináře a několik fanoušků potvrdila, že "Fire Under My Feet" bude pilotním singlem z pátého alba. Zanedlouho bylo také potvrzeno, že páté album se bude jmenovat "I Am".

Leona Louise Lewis (*3. dubna 1985, Londýn) je britská zpěvačka a autorka hudebních textů, které v cestě k profesionální pěvecké kariéře pomohlo vítězství ve třetí sérii britské verze pěvecké soutěže The X Factor z roku 2006.

Leona Louise Lewis est une chanteuse britannique née le à Islington (Londres). Gagnante de la troisième saison de l'émission "The X Factor", elle est la première femme britannique à accéder au top des charts américains avec "Bleeding Love" depuis "You Keep Me Hangin' On" de Kim Wilde en 1987.


Vývoj.

Práce na projektu XJ40 byly zahájeny už v roce 1972, původně se plánovalo spuštění sériové výroby v roce 1978. Byly vytvořeny různé návrhy, v této fázi se designéři snažili o velkou podobnost s právě dokončovaným XJ-S. Práce na alternativních variantách ale celý vývoj zbrzdily. Vedení automobilky totiž plánovalo pro nový model dvojnásobný roční objem produkce, a proto byla koncepci a designu vozu věnována velká pozornost. Výkonný ředitel Jaguaru Geoffrey Robinson proto oslovil italská designérská studia Bertone, Ital Design a Pininfarina, současně s tím byla rozpracována verze s karoserií typu liftback, jako má např. Rover SD1.  Ke konstruktivnímu posunu došlo až roku 1977. Koncern British Leyland, pod který Jaguar v té době spadal, nechal vypracovat průzkum mezi zákazníky na klíčových trzích. Výstupem bylo zjištění, že potenciální klientela je spíše konzervativní a od nového Jaguaru očekává inovativní přístup, avšak v rámci tradčního pojetí. Další práce postupovaly pomalu, s vědomím, že původní XJ se dočká ještě jedné modernizace označované jako 3. série, nicméně už byl stanovený jasný směr dalšího postupu. V červnu 1980 byl stanoven konečný termín dokončení na rok 1984. Tvary vnějšího designu se v té době až na detaily shodovaly se sériovou verzí, ale testy s prvními prototypy ukázaly, že přepracovaná platforma XJ neposkytuje XJ40 předpokládané jízdní vlastnosti. Vývoj zcela nové platformy tedy oddálil představení o další dva roky.

Zabudování vidlicového motoru.

Mnoho internetových stránek (např.) zmiňuje, že motorový prostor byl navržen tak, aby do něj nebylo možné zabudovat motor Rover V8. Tato teze nebyla nikdy oficiálně potvrzena ani vyvrácena, zřejmě se však nezakládá na pravdě. Hovoří proti ni několik důvodů: Přesto má tato teze svoje opodstatnění - v dobovém kontextu první poloviny osmdesátých není výroba objemných motorů samozřejmou aspirací výrobců automobilů.

Design.

Pro design Jaguaru XJ40 jsou charakteristické výrazné hrany se zaoblenými rohy. Předn nárzaník je gumový s pochromovanou vrchní plochou. V nárazníku jsou zepředu v rozích umístěna směrová a obrysová světla, zboku odrazky, zespodu mohou být k nárazníku připevněny mlhovky. Nad nárazníkem se nachází maska chladiče a přední světla. Maska je pochromovaná, vyrobená ze slitiny. Má mírně negativní sklon. Přední světla jsou buď dvě dvojice kruhových, nebo dvě obdélníková. Kapota, která je upevněná vpředu, má čtyři prolisy. Čelní sklo stírá jeden stířač. Boční okna jsou orámovaná chromovanými lištami. Skla v bočních dvaeích nejsou dělená, za zadními dveřmi se nachází ještě jedno malé okno. Zpětná zrcátka mají chromované tělo a jsou připevněná černým dílem k rohům předních bočních oken. Zadní část vozu se mírně snižuje směrem dozadu. Zadní světla jsou obdélníková, nárazník je proveden ve stejném stylu jako přední.

První verze (1986-1990).

Modely vyráběné v letech 1986 až 1990 byly nabízeny v pěti modifikacích - Jaguar XJ6 s motory 2.9 a 3.6 litru a Jaguar Sovereign, Jaguar Vanden Plas (pouze v USA) a Daimler výhradně s motorem 3.6 litru.  Jaguar XJR byla speciální verze vyráběná od roku 1988 ve spolupráci s firmou TWR.

Druhá verze (1990-1993).

V roce 1990 byla zahájena výroba modernizované verze. Byla představena v době, kdy Jaguar byl vlastněn koncernem Ford, nicméně převážná část vývoje proběhla ještě v období samostatné existence Jaguaru. Motor 2.9 litru byl vyřazen z nabídky bez přímé náhrady a motor 3.6 litru byl nahrazen dvěma odvozenými motory o objemech 3.2 a 4.0 litru. Od roku 1993 byla vyráběna verze s motorem V12 o výkonu 318 H.P. se čtyřstupňovou automatickou převodovkou GM 4L80E.

Třetí verze (1993-1994).

Tato modernizace nebývá často rozeznávána od předchozí, ačkoliv pro to existují důvody. Současně s představením varianty poháněné dvanáctiválcem byl přepracován interiér, který vypadá stejně jako v nástupci X300. Nabídka byla rozšířena i o sportovní verze, speciální verzi Gold a karoserii s prodlouženým rozvorem označovanou názvem Majestic.

Jaguar XJ40 je luxusní sedan britského výrobce Jaguar Cars, byl představen v říjnu 1986. XJ40 je kódové označení výrobce, ale je běžně používáno pro odlišení modelu od ostatních generací XJ. Jeho design s výraznými hranami se vymyká pojetí předchozích i následujících. Přední světlomety byly buď čtyři oddělené kruhové, nebo dva obdélníkové.

La Jaguar XJ40 est une berline et limousine de luxe fabriquée par Jaguar Cars entre 1986 et 1994. Officiellement dévoilée le, elle s'est distinguée par son tout nouveau design (plus anguleux et optant pour les phares rectangulaires sur les versions haut de gamme).