Pozadí případu.

Elisa Lamová byla dcerou přistěhovalců z Hongkongu. Žila s rodiči ve Vancouveru, kde navštěvovala Univerzitu Britské Kolumbie. Trpěla bipolární poruchou, kterou sice léčila, ale pociťovala její dopad na své studijní výsledky. Školu proto přerušila a rozhodla se procestovat jihozápad Spojených států. Svůj výlet započala v San Diegu, kde navštívila zoologickou zahradu. O svých zážitcích psala na svém blogu. Ze San Diega se 26. ledna přemístila do Los Angeles, kde se ubytovala v historickém hotelu Cecil. Ten se netěšil dobré pověsti. Ubytováni zde v minulosti byli např. sérioví vrazi Jack Unterweger a Richard Ramirez. Oběť jiné nevysvětlené vraždy, známá jako Černá Dahlia"," se zde v den své smrti zastavila v baru. Několik lidí zde také spáchalo sebevraždu. Jeden z nich po skoku z okna zabil náhodného chodce. Špatná pověst hotelu způsobila jeho postupný úpadek. Z vyhlášeného boutique hotelu se stala levná alternativa pro turisty s omezeným rozpočtem. Prvních několik dní byla Elisa Lamová ubytována v pokoji společně s dvěma dalšími ženami. Ty si však stěžovaly na její zvláštní chování a proto byla přesunuta jinam.

Pohřešování a zveřejnění videa.

Po pěti dnech pobytu v Los Angeles se měla Elisa z hotelu odhlásit a pokračovat do Santa Cruz. To však neudělala a když od ní její rodiče nedostali několik dní žádnou zprávu, zkontaktovali policii. Ta okamžitě prohledala její pokoj. Nasazeni byli i stopovací psi, avšak bezvýsledně. Policie odmítala prozkoumat jiné části hotelu s odůvodněním, že neexistuje žádný důkaz, že by došlo k nějakému zločinu. 6. února uspořádala policie tiskovou konferenci a v sousedství hotelu rozdala letáky s jejím portrétem. 16. února nechali zveřejnit videozáznam z hotelového výtahu, který byl pořízen 1. února. Na záznamu z kabiny je vidět Elisa, která po nastoupení mačká velké množství tlačítek. Dveře výtahu se ale nezavírají. Elisa se několikrát vyklání do chodby, gestikuluje rukama ve vzduchu, schovává se v rohu, chytá se za hlavu a znovu mačká několik tlačítek. Výtah se však během více jak 2 minut nezavře a Elisa z něj nakonec vychází ven a mizí ze záběru. Krátce poté se dveře výtahu několikrát zavírají a otvírají. Video kvůli svému záhadnému obsahu okamžitě vzbudilo obrovský zájem veřejnosti, která se začala zajímat o ponurou historii hotelu a objevila se celá řada teorií o tom, co se mohlo s Elisou stát. Jedna z nejbizarnějších například hovořila o tom, že je hotel Cecil bránou do pekla či jiné dimenze.

Nález těla.

Ačkoliv došlo ke spekulacím, že se Elisa mohla chovat iracionálně pod vlivem drog či v důsledku psychózy, svědkyně z nedalekého knihkupectví dosvědčila, že s ní jako jediná v den zmizení mluvila a Elisa na ní působila veselým dojmem. Mluvila o tom, že se chystá pokračovat v cestě a řešila hmotnost svých zavazadel. Na konci února si někteří obyvatelé hotelu začali stěžovat na nízký tlak vody. Jeden z hostů tvrdil, že voda chutná „divně“. Jiná nahlásila, že voda tekoucí ze sprchy je tmavá. Hotel využíval starý systém zásobování pokojů vodou za pomocí samospádu. Vedení se proto rozhodlo vyslat údržbu k nádržím umístěným na střeše hotelu. V jedné z nich bylo nalezeno nahé tělo plovoucí několik centimetrů nad dnem. Vedle těla byly nalezeny i šaty. Přivolaná policie musela nechat vypustit vodu a vyříznout otvor v boku nádoby, aby bylo možné tělo vůbec vyzvednout. Všechny Elisiny osobní předměty se nacházely v nádrži či v hotelovém pokoji. Její mobilní telefon se však nikdy nenašel.

Nesrovnalosti případu.

Nařízená soudní pitva prokázala, že se Elisa utopila. Byly provedeny i daktyloskopické zkoušky a vyšetření na znásilnění. Toxikologie prokázala pouze zbytky jejích léků. Žádné stopy cizího zavinění se nenašly a případ byl uzavřen jako „příčina smrti nezjištěna“. Tento závěr byl později změněn na „nehoda“. Případ však nadále obsahoval několik nesrovnalostí: Dveře na střechu byly v době nálezu těla opatřené alarmem, který by se při jejich otevření spustil. Nádoby na vodu byly skoro 2,5 metru vysoké a k vylezení na ně byl zapotřebí žebřík, který se na místě nenašel. Nádoba byla uzavřená velice těžkým víkem, se kterým se zevnitř nedalo dobře manipulovat.  Další analýza videa z výtahu ukázala, že mohlo být záměrně editováno. Některé pasáže se zdají být zpomalené, asi minuta videa chybí úplně a časová stopa v rohu obrazu je zakrytá.  Ačkoliv byla prokazatelně po smrti, Elisin blog byl dalších několik měsíců aktivní a přibylo několik příspěvků.  Okolnosti případu se shodují s filmem "Temné vody" z roku 2005. Film obsahuje tmavou vodu vytékající z kohoutků a ze stěn, nefungující výtah a mrtvou dívku v nádobě na vodu na střeše budovy. Jedná se o předělávku japonského hororu z roku 2002. V americké verzi se shodou okolností jedna z postav jmenuje Cecilia, jiná zase Dahlia.  Jméno Elisa Lam je anagramem Lam-Elisa, což je metoda využívaná pro detekci tuberkulózy. Čtvrť, ve které stál hotel Cecil, byla v minulosti zasažena rozsáhlou epidemií tuberkulózy. Tato metoda byla navíc vyvinuta na univerzitě v Britské Kolumbii, tedy škole, kterou Elisa navštěvovala.

Odkaz případu.

Případ smrti Elisy Lamové přilákal pozornost zastánců paranormálních jevů, lovců záhad i skeptiků. Ihned po zveřejnění záhadného videa z výtahu bylo založeno několik internetových skupin amatérských vyšetřovatelů, kteří zanalyzovali video a někteří z nich se dokonce vypravili vyšetřovat přímo na místo. Pochybná pověst hotelu Cecil se ještě prohloubila. Nakonec bylo přistoupeno k jeho přejmenování na Stay on Main. Několik hostů, kteří v době smrti Elisy Lamové hotel obývali a pili místní vodu, podalo žalobu. Výsledky rozborů však prokázaly, že nebyla kontaminována. Nádrže prošly sanací a nadále sloužily svému účelu. Hotel se rozhodli žalovat i Elisiny rodiče, jinak však žádnou publicitu nevyhledávali. Případ inspiroval několik knih, filmů a seriálů.

Elisa Lamová (30. dubna 1991 – pravděpodobně 1. února 2013) byla kanadská vysokoškolská studentka, která se v roce 2013 za záhadných okolností ztratila během pobytu v losangelském hotelu Cecil. Její mrtvé tělo bylo nalezeno o několik týdnů později na střeše hotelu v nepřístupné nádrži na vodu. Její smrt byla obestřena celou řadou těžko vysvětlitelných okolností a stala se oblíbeným tématem mezi příznivci záhad a konspirací.

L'affaire Elisa Lam (2013) désigne la mort dans des circonstances encore non élucidées d'une Canadienne d'origine hongkongaise dans un hôtel de Los Angeles. L'étrangeté de ce décès ainsi que le passé de l'hôtel ont contribué à la médiatisation de l'affaire aux États-Unis, au Canada et dans le monde asiatique.


Podoby intersexuality.

Intersexuálové jsou pomocí této klasifikace rozděleni do několika kategorií podle typu a počtu chromozomů jedince a také podle zastoupení jednoho nebo obou typů gonád.

XX,46 intersexuál.

XX,46 intersexuál byl původně označován jako ženský pseudohermafrodit. Jedinci v této skupině mají v buňce soubor chromozomů XX, jsou tedy genetickými ženami. Spolu s tím mají vyvinutou dělohu i vaječníky, avšak jejich genitálie jsou nejednoznačné nebo převážně mužské.

XY,46 intersexuál.

XY,46 intersexuál, původně označován jako mužský pseudohermafrodit, je jedinec, jehož karyotyp se skládá z chromozomů XY, jsou tedy genetickými muži. Jejich vnější genitálie jsou buďto čistě ženské nebo nejednoznačné – v určitém stupni mezi mužskými a ženskými. Ojediněle může nastat případ, kdy varlata jedince nejsou dostatečně vyvinutá nebo nejsou přítomna vůbec.

Ovotestikulátní intersexuál.

Ovotestikulátní intersexuál byl dříve známý pod názvem pravý hermafrodit, je jedinec, jehož pohlavní žlázy nejsou jednotné. Jeho vnější genitálie mohou vypadat typicky žensky, typicky mužsky nebo také nejednoznačně. Jedinec se však liší tím, že může mít kombinaci jednoho varlete a jednoho vaječníku nebo jeho pohlavní žlázy tvoří jedno varle a tzv. ovotestis, což je kombinace varlete a vaječníku, popř. jeden vaječník a ovotestis.

Komplexní intersexuál.

Komplexní intersexuál bývá také označován jako chromozomální intersexuál, je jedinec u kterého se nevyskytuje karyotyp XX ani XY. U komplexních intersexuálů nastává situace, kdy má jedinec o jeden chromozom navíc (např. XXY) nebo naopak o jeden méně (X0). Tato skupina intersexuálů se od předchozích tří liší v tom, že zde není rozpor mezi vnitřními a vnějšími pohlavními orgány člověka, avšak nadbytečný či chybějící chromozom může mít vliv na hladinu hormonů a pohlavní vývin jedince. V ojedinělém případě nastává situace, kdy se člověk klasifikovaný jako komplexní intersexuál rodí s různými chromozomy v jednotlivých buňkách v těle.

Medicína a intersexualita.

Záznamy o intersexuálech pochází z konce 19. století, od té doby se objevilo už mnoho klasifikací, ty se však neustále s postupující dobou mění. V dřívějších letech bylo obvyklé, že doktoři pacientu intersexuálovi po provedení operace zatajili jeho pravou intersexuální identitu z důvodu, že ho nechtěli vystavovat přílišnému stresu. Tento jev je patrný i dnes, kdy existuje skupina doktorů, kteří podporují myšlenku utajení intersexuality před pacientem. Při narození dítěte jsou lékaři oprávněni posoudit jaké pohlaví je pro novorozeně nejvhodnější. V potaz berou jak typ pohlavních žláz, tak i vzhled vnějších pohlavních orgánů. Častěji se lze setkat s operací zkrácení klitorisu a umělému vytvoření vagíny, jelikož pro lékaře je to jednodušší než vytvořit funkční penis. Tyto operace však často nejsou pouze jednorázovou záležitostí, ale je jich potřeba víc. Někteří lékaři stále zastávají názor, že operace by se měla uskutečnit co nejdříve po narození, aby byl jedinec „normální“. Tento postup je ale dle ostatních neadekvátní. Pohlavní identita člověka se neprojevuje od narození. Proto může po zákroku, kdy chirurgové vytvoří orgán, který nepřísluší skutečnému pohlaví, docházet u jedince k depresi, úzkosti a dokonce k sebevražedným tendencím. Přesto je v ojedinělých případech, pokud je ohrožen život dítěte, operace potřebná, ta však nijak nezahrnuje úpravu především pohlavních orgánů.

Společnost a intersexualita.

Postoj k této otázce se ve společnosti nadále vyvíjí. Nejčastějším problémem společnosti je předčasné odsouzení takového jedince na základě neznalosti daného tématu. Samotná potřeba přidělit člověku pohlaví vychází především z toho, že se jedinec potřebuje socializovat a začlenit se do společnosti. Příkladem může být nutnost vyplněného pohlaví na rodném listu, na formulářích či přidělení jména dítěte. V mnoha případech ale dochází k tomu, že se osoba s intersexuální identitou v dospělosti necítí ani ženou ani mužem. V těchto případech hovoříme o „třetím pohlaví“, tedy o pohlaví neurčeném.

Psychologický dopad.

Zákrok upravující vzhled a funkci pohlavních orgánů je stále tématem diskuzí. S novým tisíciletím přišel i nový pohled na odlišnosti jednotlivých osob a jedinci postiženi tímto jevem začali o intersexualitě a operacích otevřeně hovořit. Protože k běžné praxi v dřívějších letech patřilo neinformovat dítě o jeho odlišnosti a místo toho rychle udělat zákrok, velké množství intersexuálů uvedlo, že v nich toto zacházení zanechalo trauma, které jim brání v normálním životě. Popisují pocity úzkosti, strachu, vzteku a ponížení. Morgan Holmes, socioložka a intersexuálka, vzpomíná na to, že s ní bylo zacházeno jako s majetkem rodičů. Souhlas otce stačil k tomu, aby byla provedena operace, která z ní měla udělat „normálního“ jedince. Místo toho ale až do dospělosti cítila odpor ke svému upravenému tělu. Další jedinci udávají, že jejich tělesná odlišnost, která nebyla operativně upravena, způsobuje stejné pocity. Tvrdí, že jejich intersexualita nezpůsobovala depresi pouze jim, ale i jejich rodině, která se styděla za svého potomka.  Je tedy těžké určit, zda je zákrok vhodné provést v útlém věku nebo až později, kdy je dítě připraveno rozhodnout se samo. Pomoci by ale mohlo oficiální uznávání třetího pohlaví, kdy by se osoba nemusela cítit pod tlakem vybrat si jedno nebo druhé pohlaví. K zemím uznávajícím třetí pohlaví patří například Indie, Austrálie nebo Německo.

Intersexuál je člověk, jehož vnitřní nebo vnější pohlavní orgány jsou odlišné od typicky mužských či ženských. Tento jedinec může mít navenek pohlavní orgány jednoho pohlaví, avšak jeho vnitřní orgány mohou být pohlaví opačného. Jedná se tedy o jedince s biologickou kombinací mužských a ženských pohlavních orgánů. Moderní medicína se často setkává s případem, kdy určení genitálií není jednoznačné. Pro přesnější definování intersexuality existují 4 jednotlivé podoby.

L'intersexuation, anciennement appelée intersexualité, est un terme biologique décrivant des personnes, selon l'ONU. C'est un terme générique, couvrant un large éventail de conditions anatomiques sexuelles atypiques, liées par leur signification sociale plutôt que par des causes ou des caractéristiques cliniques communes. Le qualificatif appliqué aux personnes correspondantes est « intersexes ».


Souvislosti.

Rodinný právník Borise Němcova, Vadim Prochorov, sdělil tiskové agentuře „Interfax“, že politikovi vyhrožovali na sociální síti neznámé osoby a v souvislosti s tím se Němcov obrátil k justičním orgánům. Ve stejné době „Interfax“, s odkazem na zdroj u justičních orgánů, poznamenal, že v průběhu vyšetřování bylo zjištěno, že v předvečer vraždy se Němcov k justičním orgánům s podezřením na ohrožení neobracel. Vyhrožování Němcovovi prostřednictvím sociální sítě na konci roku 2014 oznámila jeho zástupkyně pro Jaroslavlskou oblastní dumu Olga Vachrina. Poznamenala také, že „jedna taková událost byla ohlášena na policii“.  Necelé tři hodiny před vraždou (od 20:00 do 21:00 moskevského času) byl Němcov v éteru rádiové stanice „Echo Moskvy“. Hlavními tématy jeho vystoupení byly – protikrizový pochod „Jaro“, obvinění Putina z vypuknutí ozbrojeného konfliktu na východě Ukrajiny, korupce, související s Putinem a spravedlivé volby.  Zabití Němcova bylo první vraždou významného ruského politika od roku 2005 do roku 2015.

Interview Němcova pro časopis „Sobesednik“.

10. února roku 2015, dva týdny před vraždou, hovořil Němcov v interview pro časopis „Sobesednik“ o tom, že jeho matka má o něj strach a bojí se, že kvůli kritice na adresu Putina ho mohou zabít. Některá média tento rozhovor ve zprávách o Němcovově smrti zmiňovala. Po jeho smrti časopis zveřejnil plnou verzi rozhovoru, kde Němcov vysvětlil, že když hovořil o ohrožení svého života, tak pouze žertoval. "- Ptá se vás, kdy už přestanete Putina kritizovat? - Když jí pravidelně volám, říkává: „Synku, kdy už přestaneš Putina kritizovat? Vždyť tě zabije.“ (směje se) "- No a konečně poslední otázka. Vy sám se Putina nebojíte? Nebo jste přece jen opatrnější? - Já osobně? Moc se nebojím. "- Ale trochu ano, je to tak? - Podívejte, dělám si legraci. Kdybych se bál, asi těžko bych mohl šéfovat opoziční straně a těžko bych mohl dělat to, co dělám.

Vražda.

Boris Němcov byl zavražděn zbraní neznámého pachatele v Moskvě 27. února roku 2015 ve 23:30 moskevského času na mostě, který vede přes řeku Moskvu, po kterém se procházel se svou přítelkyní, ukrajinskou modelkou Annou Durickou, poté, co povečeřeli v GUMu a měli namířeno do domu v ulici „Malaja Ordynka“. Vyšetřování ukázalo, že zločinci Němcova sledovali a znali trasu jeho pohybu. Vrah Borise Němcova několikrát střeli do zad, a poté nastoupil do osobního automobilu bílé barvy (zprvu se mylně předpokládalo, že vrahové stříleli z projíždějícího automobilu). Na Němcova vystřelili šestkrát zezadu, z čehož čtyři kulky trefily hlavu, srdce, játra a žaludek. Svým zraněním Němcov na místě podlehl. Pachatelé zmizeli v automobilu a byl vyhlášen plán „Dopadení“.  V rozhovoru pro ruský televizní kanál „Dožď“ Durická řekla, že vrah přistoupil k Němcovovi zezadu a po střelbě ujel ve světlém automobilu, jehož SPZ a značku si nezapamatovala. Durická vypověděla, že po incidentu se obrátila s prosbou o pomoc k řidiči sněžného pluhu, který stál opodál, zjistila si telefonní číslo na policii a ta byla do deseti minut od jejího telefonátu na místě činu.  V deníku „Kommersant“ se objevilo prohlášení o tom, že záznamy z bezpečnostních kamer z místa činu chybí, protože v té době byly vypnuty kvůli opravám. Moskevské oddělení informačních technologií však tuto zprávu popřelo s tím, že všechny kamery, které v této oblast jsou, pracovaly správně a žádné práce se na těchto zařízeních neprováděly. Na druhé straně, podle zástupce Federální bezpečnostní služby Ruska Sergeje Devjatova, most, po kterém se Němcov a Durická procházeli, není v zorném poli bezpečnostních kamer Federální služby ochrany (FSO, chrání ústavní činitele RF, nezaměňovat s FSB). Bývalý ředitel Federální bezpečnostní služby, poslanec Státní dumy Nikolaj Kovaljov v rozhovoru pro rádiovou stanici „Govorit Moskva“ upozornil na skutečnost, která nebývá u nájemných vražd obvyklá. Němcovova společnice neutrpěla žádnou fyzickou újmu a v takových případech bývají obvykle všichni svědci „odstraněni“.  Deník „Kommersant“, který se odkazuje na své zdroje u policie poznamenal, že podle provedené odborné expertízy vrahové asi nebyli profesionálové, protože použili náboje ráže 9 mm, které byly vyrobeny v různou dobu a různými výrobci. Podle deníku byly čtyři náboje vyrobeny v roce 1986 v továrně ve městě Jurjuzaň a další dva byly vyrobeny v roce 1992 v továrně na náboje ve městě Tula. Experti z toho usuzují, že vrahové disponovali omezeným množstvím munice. Vražednou zbraní mohla být pistole Makarova nebo plynová pistole „Iž“, upravená ke střelbě ostrými náboji. Mimo jiné deník „Kommersant“ upozorňuje na fakt, že vrahové nechali naživu svědkyni, která byla natolik šokovaná, že nemohla uvést značku automobilu, ve kterém vrahové ujeli.

Reakce na vraždu.

Vražda Němcova vyvolala řadu reakcí jak v Rusku, tak i v zahraničí.

Rusko.

Mnozí ruští politici i veřejní činitelé vraždu odsoudili a vyjádřili soustrast rodinným příslušníkům a blízkým Němcova. Byli mezi nimi např.: prezident Ruské federace Vladimir Putin, předseda vlády Ruské federace Dmitrij Medvěděv, předsedkyně Rady federace Valentina Matvijenko, předseda Státní dumy Sergej Naryškin, místopředseda Státní dumy Sergej Neverov, ministr zahraničí Sergej Lavrov, primátor Moskvy Sergej Sobjanin, gubernátor Jaroslavlské oblasti Sergej Jastrebov, bývalý prezident SSSR Michail Gorbačov, komisařka pro lidská práva Ella Pamfilova, bývalý předseda vlády Ruské federace Michail Kasjanov, Michail Chodorkovskij, lídr strany „Jabloko“ Sergej Mitrochin a další. Vůdce Čečenska Ramzan Kadyrov na svém blogu zhodnotil tuto vraždu jako závažný trestný čin.  Opoziční strana RPR-PARNAS (Republikánská strana Ruska) uspořádala 28. února ráno na místě činu setkání. Na místě vraždy se uskutečnila spontánní pietní akce. Lidé nesli květiny a plakáty s nápisem „"Je suis Boris"“.  Místo původně plánovaného pochodu „Jaro“ uspořádala opoziční strana 1. března pohřební průvod, jako vzpomínku na Borise Němcova. Tento průvod odsouhlasil magistrát Moskvy. Kolona, v čele s Michailem Kasjanovem a Gennadiem Gudkovem, prošla od Slovanského náměstí (stanice metra „Kitaj-gorod“) až k místu vraždy. Průvodu se zúčastnilo odhadem 20 až 50 tisíc lidí. Během akce bylo z důvodu podezření z narušení právního řádu zadrženo několik desítek členů průvodu, včetně poslance Nejvyšší rady Ukrajiny Alexeje Gončarenka, který byl ale později propuštěn. Deset účastníků, kteří byli zadrženi za používání nacistických symbolů a neuposlechnutí policie, bylo odsouzeno k osmi až patnácti dnům vězení a pokutám ve výši dvou tisíc rublů.  Čtyřicátý den od vraždy Borise Němcova se hudebníci, příbuzní, přátelé a veřejní činitelé, kteří Němcova dobře znali, rozhodli uspořádat vzpomínkový maraton s názvem „Němcovův most“, který proběhl v přímém přenosu na televizním kanálu „Dožď“.

Mezinárodní reakce.

K vraždě se vyjádřily hlavy řad států, např. Velké Británie, Maďarska, Německa, Gruzie, Itálie, Kanady, Litvy, Slovenska, USA, Ukrajiny, Finska, Francie, Estonska a také šéfové mezinárodních organizací (OSN, Evropské unie, NATO, OBSE, Rady Evropy). Většina politiků, kteří se k této události vyjádřili, vraždu odsoudila a doufá v rychlé a spravedlivé vyšetřování.  12. března Evropský parlament schválil zvláštní usnesení ve věci vraždy Němcova. Smrt Němcova je v usnesení pojmenována jako „nejhorší politická vražda v moderní historii Ruska“.

Vyšetřování.

Průběh vyšetřování.

Ruský prezident Vladimir Putin nařídil vyšetřovacímu výboru, ministerstvu vnitra a Federální bezpečnostní službě, aby při vyšetřování Němcovovy vraždy vytvořili jednotný vyšetřovací tým. V čele vyšetřovací skupiny stanul Igor Krasnov, který dříve vyšetřoval atentát na Anatolija Čubajsa a vyřešil vraždu Stanislava Markelova a Anastasie Baburové, a také případ s radikálními ruskými nacionalisty.  Hlavní vyšetřovací úřad při Vyšetřovací komisi Ruska v Moskvě zahájil ve vraždě politika trestní řízení podle odstavce „ž“, „z“ č. 2 čl. 105 Trestního zákoníku Ruska (nájemná vražda na základě předchozí domluvy skupiny pachatelů) a čl. 222 Trestního zákoníku Ruska (nezákonný obchod se zbraněmi).  Vyšetřovací komise stanovila odměnu ve výši 3 milionů rublů za jakoukoliv důležitou informaci, týkající se vraždy.  V noci po vraždě byl prohledán politikův byt na ulici „Malaja Ordynka“ a byly zabaveny dokumenty a materiály, týkající se jeho podnikání a politické činnosti. 1. března byla prohledána Němcovova kancelář v Jaroslavlské oblastní dumě.  Vyšetřovatelé zjistili, že vrah měl na sobě hnědý svetr a modré džíny. Pachatelé byli minimálně tři. Jeden z nich střílel, druhý přijel v automobilu a ještě minimálně jeden politika sledoval. Podle výpovědi svědka byl sestaven portrét střelce.  3. března bylo vyšetřování ukončeno. Hlavním svědkem byla Anna Durická.  Podle tiskové agentury Ministerstva financí Ruska, domněle vypátraný a v průběhu vyšetřování údajně zadržený automobil značky „Ford“, o kterém psala řada médií v souvislosti s vyšetřováním, patřil soukromě firmě, která provádí úřední ochranu mnohých státních zástupců. Podle ministerstva byl automobil na místě činu už v době, kdy tam bylo policejní auto a policisté. Spolu s tímto automobilem vyšetřovatelé hledají také automobil pravděpodobně světlé barvy, ve kterém pachatelé odjeli.  Novinářka Antonina Samsonová („Echo Moskvy“) oznámila, že 3. března předala vyšetřovací komisi videonahrávku z místa vraždy. Samsonová se domnívá, že záznam byl pořízen 3 minuty po vraždě. Na záznamu je vidět úklidový automobil, který stál na protější straně silnice. Za ním stál zaparkovaný osobní automobil. Je také vidět, že přes most přecházelo několik osob.  Agentura „Interfax“ oznámila, že na dně řeky Moskvy, nedaleko od místa činu, byly nalezeny dvě střelné zbraně. Jedna z nich vražednou zbraní nebyla a druhá se nachází na balistické expertíze.  Podle advokáta Zaura Dadajeva, Ivana Gerasimova, bylo v případu stanoveno kolem dvaceti různých expertíz (soudně lékařské, biologické, molekulárně genetické, kriminalistické, balistické atd.).  Vyšetřovací komise Ruska nařídila také lingvistickou expertízu, jejímž cílem bylo objasnit, zda se v dopisech Němcovovi nacházejí známky vyhrožování.  1. dubna bylo oznámeno, že kromě výpovědí svědků a Dadajevova doznání existují i lékařské expertízy, které dokazují jeho vinu. Sám Dadajev řekl, že se přiznal, když ho unesli neznámí lidé.

Podezřelí.

7. března roku 2015 ředitel Federální bezpečnostní služby Alexandr Bortnikov oznámil, že byly zadrženy dvě podezřelé osoby – Anzor Kubašev (Gubašev) a Zaur Dadajev. Zástupce vyšetřovací komise Vladimir Markin potvrdil zadržení těchto dvou osob a také dodal, že podle vyšetřování se podíleli na organizaci a provedení. Ve stejný den tajemník Rady bezpečnosti Ingušska Albert Barachaev oznámil, že byl zadržen bratr Anzora Kubaševa (Gubaševa) Šagid, který byl podezřelý z účasti na vraždě. Vyšlo také najevo, že jeden z podezřelých, Beslan Šavanov, se vyhodil do vzduchu granátem, když se pokusili zadržet ve městě Groznyj.  8. března rozhodl oblastní soud v Moskvě o zatčení Anzora Gubaševa a Šadita Gubaševa, Zaura Dadajeva, Chamzata Bachajeva a Tamerlana Eskerchanova. Zaur Dadajev byl obviněn, načež se přiznal a vypověděl, že Němcov byl zavražděn kvůli kritice islámu. Jde pravděpodobně o jeho článek na blogu „Echa Moskvy“ s názvem „Inkvizice islámu“ z 9. ledna. Tento článek byl napsán v souvislosti s teroristickým útokem na redakci časopisu Charlie Hebdo.  Zaur Dadajev byl zástupcem velitele praporu pluku „Sever“ (v hodnosti poručíka), který patří mezi 46 složek, ze kterých je složeno Oddělení pro boj s organizovaným zločinem uvnitř země při Ministerstvu vnitra Ruska. Podle vůdce Čečenska Ramzana Kadyrova byl Dadajev „jedním z nejodvážnějších a nejstatečnějších vojáků pluku“, získal Řád za statečnost, medaili „Za odvahu“ a řadu dalších ocenění. Beslan Šavanov, který spáchal sebevraždu, byl také členem tohoto praporu a krátce před vraždou Němcova odešel ze služby. Anzor Gubašev byl zaměstnán u soukromé bezpečnostní firmy a jeho bratr Šadid byl řidičem u Kamského automobilového závodu.  9. března byly zveřejněny výsledky policejních expertíz. Podle předběžných údajů střílel Zaur Dadajev.  Deník „Novaja Gazeta“ zveřejnil 10. března článek ve kterém tvrdí, že prezidentu Putinovi bylo oznámeno, že strůjcem vraždy Němcova byl jakýsi Ruslan (příjmení měla údajně „Novaja Gazeta“ znát, ale uvedeno není), pracovník vojenských jednotek čečenského původu žijící v Moskvě, a že existuje jakýsi „seznam obětí“, na kterém kromě Němcova figurovali také Alexej Venediktov, Michail Chodorovskij a pravděpodobně Xenia Sobčak. Tiskový mluvčí prezidenta Ruské federace Dmitrij Peskov však tuto zprávu popřel s tím, že o tom nic neví a otázku „seznamu obětí“ označil za absurdní.  12. března se advokáti Zaura Dadajeva (Ivan Gerasimov) a Šadida Gubaševa (Ilja Trofimov) odvolali proti zatčení svých klientů.  16. března byli obviněni Šadid Gubašev, Chamzat Bachajev a Tamerlan Eskerchanov, kteří svou vinu nepřiznali.  1. dubna Moskevský městský soud zrušil rozhodnutí oblastního soudu Moskvy o zatčení Šadida Gubaševa, Chamzata Bachajeva a Tamerlana Eskerchanova, ale všichni tři museli zůstat ve vazbě. Současně bylo zamítnuto odvolání Zaura Dadajeva. Ve stejný den Eskerchanov u soudu prohlásil, že nikdy v životě nekomunikoval ani s jedním z ostatních podezřelých. Poznamenal, že Dadajeva viděl maximálně dvakrát v životě, ale nikdy s ním nekomunikoval, ani se na ničem nedomlouvali. Gubaševa a Bachajeva prý viděl poprvé v životě až v soudní síni. Jeho advokát Dimitrij Uljanov navíc poukázal na fakt, že Zaur Dadajev ve svém svědectví Eskerchanova nezmiňuje.  6. dubna vrchní soud v Moskvě znovu rozhodl o zatčení Chamzata Bachajeva a Tamerlana Eskerchanova.

Policejní účast.

Podle reportérky deníku Maskovskij komsomolec Evy Merkačové, během policejní návštěvy cely předběžného zadržení „Lefortovo“, kde se nacházeli účastníci atentátu a která proběhla 10. března roku 2015, obviněný Zaur Dadajev stáhnul svá doznání a prohlásil, že je nevinný. Dadajev vypověděl, že svou vinu přiznal pouze pod tlakem vyšetřovatelů a jen proto, aby byl propuštěn jeho přítel a bývalý podřízený Ruslan Jusupov, kterého zadrželi společně s ním. Dadajev také Merkačové sdělil, že měl v úmyslu říci celou pravdu u soudu, kde ale nedostal možnost promluvit. Prohlásil, že neodmítnul advokáta, kterého mu dříve najali příbuzní a státního zástupce Ivana Gerasimova viděl poprvé až u soudu.  Podle sociální sítě Gulagu.net bratři Gubaševové a Dadajev prohlásili, že policejní složky použily nezákonné metody šetření, respektive je nutily k doznání. Koordinátorka stránky Gulagu.net a místopředsedkyně veřejné dozorčí komise pro dodržování práv člověka Eva Merkačová a člen Rady pro lidská práva Andrej Babuškin zjistili, že zadržení měli několik modřin a pohmožděnin na rukou a nohou, a také stopy od pout na všech čtyřech končetinách. Po této návštěvě odeslal zakladatel stránky Gulagu.net Vladimir Osečkin zprávu s prosbou o důkladnou kontrolu cely předběžného zadržení řediteli Federální vězeňské služby Gennadii Kornienkovi, předsedovi vyšetřovací komise Alexandru Bastrykinovi a generálnímu prokurátorovi Ruska Juriju Čajke.  11. března předseda vyšetřovací komise Anton Cvětkov vypověděl, že prověrka rozšířené komise, jejímiž členy byli 4 členové veřejné dozorčí komise a šéf lékařské jednotky cely předběžného zadržení, během níž byli vyslechnuti Zaur Dadajev a Anzor a Šadid Gubašev a byly prověřeny jejich zdravotní záznamy, nepotvrdila závěry Merkačové a Babuškina. Vše bylo zdokumentováno videonahrávkou. Cvětkov oznámil, že modřiny a odřeniny si Anzor Gubašev způsobil sám, když jej zatýkali a Dadajev měl pouze odřeniny v oblasti kolen a stopy pout.  Podle výsledků této návštěvy Cvětkov oznámil, že všichni tři podezřelí odmítají svou vinu, a také poznamenal, že zadržení si nestěžovali na podmínky ve vazbě a nepotřebovali lékařskou pomoc. Podle údajů agentury „Interfax“ však hlavní podezřelý Zaur Dadajev oficiálně neanuloval své svědectví.  12. března obhájce Dadajeva Ivan Gerasimov řekl, že si jeho klient nestěžoval, že by ho někdo mučil a že se doznal. Andrej Babuškin se domnívá, že si Dadajev se svým obhájcem vzájemně nedůvěřují.  12. března byli Eva Merkačová a Andrej Babuškin vyslechnuti, jakožto svědci v trestním řízení a podepsali smlouvu o mlčenlivosti.  14. března zpravodajka „Novoj gazety“ Jelena Masjuk ve svém článku v novinách napsala, že společně se členem veřejné rady ministerstva vnitra Ruska pro město Moskvu, odborníkem na informační technologie a telekomunikaci, Alexandrem Kulikovským navštívili podezřelé, jakožto členové veřejné dozorčí komise. Podle nich jim Zaur Dadajev vyprávěl o tom, že ho tři dny drželi ve sklepě pytlem na hlavě a připoutaného k radiátoru. Poznamenali také, že si Dadajev stěžoval na silné bolesti nohou, kvůli kterým ani nemůže spát a vypověděl prý, že tyto bolesti způsobil elektrický proud, kterému byl vystaven. Podezřelí požádali své příbuzné o to, aby jim najali advokáty, protože státní zástupce se s nimi sešel všeho všudy dvakrát (7. a 13. března). Masjuk vypověděla, že šetření trvalo na tom, aby podepsala mlčenlivost, což odmítla.

Vražda Borise Němcova, ruského politika, předsedy Republikánské strany Ruska (RPR-PARNAS), poslance Jaroslavlské oblastní dumy, se stala v pátek 27. února 2015 v Moskvě. Politik byl zastřelen pozdě v noci na mostě, který vede přes řeku Moskvu, po kterém šel se svou přítelkyní, 23letou ukrajinskou modelkou Annou Durickou. Němcov byl zavražděn v předvečer opozičního pochodu „Jaro“, jehož byl organizátorem, a který se měl uskutečnit 1. března 2015. Poté, co byl Němcov zavražděn, organizátoři místo pochodu v Mariině oblasti, uskutečnili pohřební průvod v centru Moskvy.

L'assassinat de Boris Nemtsov, politicien opposé à Vladimir Poutine, a lieu le, à, sur le dans le centre de Moscou, à quelques pas du Kremlin. Un assaillant inconnu tire sept ou huit coups avec un pistolet Makarov PM ; quatre d'entre eux touchent Boris Nemtsov à la tête, au cœur, au foie et à l'estomac, le tuant presque instantanément. Sa mort a lieu quelques heures après qu'il a fait appel au public pour soutenir une marche contre la guerre de la Russie en Ukraine. Cet assassinat survient surtout quelque deux semaines seulement après la signature des accords de Minsk II, le, dont Vladimir Poutine sort vainqueur en imposant un terme aux affrontements dans le Donbass et en ouvrant une voie à des négociations sur l'autonomie des deux républiques de Donetsk et Louhansk.


Účel dohody.

Účel dohody je popsán v jejím článku č. 2 jako „zlepšení implementace“ Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu pomocí: Všechny země musí usilovat dosažení „globálního zlomu v emisích skleníkových plynů co nejdříve“.

Nástroje plnění dohody.

Každá smluvní strana bude pravidelně předkládat svoje vnitrostátně stanovené národní příspěvky (INDC), ve kterých stanoví svoje závazky snižování emisí skleníkových plynů. První příspěvky byly předloženy již v průběhu roku 2015 a to 187 státy. Doposud předložené INDC nejsou dostačující pro splnění cíle omezení nárůstu teploty. Z tohoto důvodu byly stanoveny pravidelné pětileté revize, které mají vést k navyšování ambice jednotlivých států a postupnému snížení emisí na požadovaný objem.  Smluvní strany musí do roku 2020 prezentovat své emisní závazky, nízkoemisní strategie a plány do roku 2050. Rozvojové země musí připravit strategie, plány a akce pro svůj nízkoemisní rozvoj. Každá smluvní strana je zodpovědná za své emise, musí zveřejňovat status plnění svých závazků a provádět analýzu dopadů změny klimatu a účinnosti adaptačních opatření. Smluvní strany budou zvyšovat podporu, plánování a implementaci adaptačních opatření a také odolnost vůči změně klimatu.  Vyspělé státy mají do roku 2020 vytvořit finanční mechanismus, pomocí kterého bude poskytnuto nejméně 100 miliard dolarů ročně na podporu opatření na ochranu klimatu v rozvojových zemích, a nastavit nový cíl financování opatření proti změně klimatu po roce 2025.  Dohoda také zdůrazňuje důležitost zapojení nesmluvních stran a vítá aktivity veřejného sektoru směřující k řešení změny klimatu (občanské společnosti, soukromého sektoru, finančních institucí, měst a dalších orgánů).

Proces ratifikace dohody.

Dohoda byla připravena k podpisu a k uložení ratifikačních listin od 22. dubna 2016 do 21. dubna 2017 v New Yorku, v sídle OSN. Dohoda vstoupila v platnost 4. listopadu 2016, což bylo 30 dní poté, co minimálně 55 zemí reprezentujících minimálně 55 % globálních emisí dohodu ratifikovalo. K 13. červnu 2019 dohodu podepsalo 194 států a Evropská unie a 186 z těchto členů dohodu ratifikovalo. Těchto 186 členů reprezentuje 89,4 % globálních emisí. Nejvýznamnější země, které ratifikovaly, jsou Čína, Spojené státy americké a Indie, tedy země s třemi největšími emisemi skleníkových plynů ze všech signatářů (asi 42 % dohromady). Poslední země Evropské unie, která dohodu ratifikovala, byla Česká republika (předposlední bylo Nizozemsko, které tak učinilo 28. července 2017). Dne 5. září 2017 dala Poslanecká sněmovna souhlas s ratifikací (dříve už tak učinil Senát), prezident dokončil kroky k ratifikaci svým podpisem 14. září 2017. Ratifikace nastala 5. října, samotná dohoda pro Českou republiku vstoupila v platnost 4. listopadu 2017.

Pařížská dohoda je dohoda v rámci Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu, která má omezit emise skleníkových plynů po roku 2020 a navázat tak na Kjótský protokol. Dohoda byla dojednána během Klimatické konference v Paříži 2015, schválena všemi 195 smluvními stranami a přijata 12. prosince 2015. Byla podepsána 22. dubna 2016 (Den Země) celkem 177 členskými státy Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu, 15 z nich ji hned ratifikovalo. K červnu 2019 dohodu podepsalo 195 účastníků Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu, z nichž 186 ji již ratifikovalo. Dohoda vstoupila v platnost 4. listopadu 2016. Stanovuje závazky všech smluvních stran, včetně největších světových producentů emisí skleníkových plynů jako je Čína, Spojené státy americké (USA) či Indie. Hlavní vyjednavač této dohody, francouzský ministr zahraničí Laurent Fabius označil uzavřenou dohodu za „ambiciózní a vyrovnaný“ plán a jako „historický obrat“ v úsilí o dosažení omezení globálního oteplování. Donald Trump 1. června 2017 oznámil, že USA od Pařížské dohody odstupují.

L'accord de Paris est le premier accord universel sur le climat et le réchauffement climatique. Il fait suite aux négociations qui se sont tenues lors de la Conférence de Paris de 2015 sur les changements climatiques (COP21) de la Convention-cadre des Nations unies sur les changements climatiques.


Historie.

Oficiálně byla obec Sandefjord založena 1. ledna 1838. Lidská činnost zde ale byla i dlouhou dobu před tímto datem, jednalo se především o vikingy, kteří tady po sobě zanechali nemálo památek. Jedním z nejvýznamnějších pozůstatků po Vikinzích je tzv. "Gokstadská loď", typická vikinská loď, která byla vyhloubena Nicolayem Nicolaysenem a v současnosti se nachází v Muzeu Vikingských lodí v Oslu. Krom několika archeologických nálezů toho zde Vikingové příliš nezanechali a obecně se dá říct, že historie Sandefjordu je velmi krátká.Z novodobé historie stojí za zmínku i místní lázeňství. Sandefjord byl ještě v nedávné době významným zdravotním střediskem a různými druhy koupelí pro zlepšení zdraví. Používala se především slaná voda, nebo také bahenní koupele. Jen mezi lety 1837 až 1939 toto lázeňské středisko navštívilo přes 50 000 Norů. Lázeňství ale brzy přestalo vynášet a budova byla uzavřena a opuštěna. Poté byla zrestaurována a v současné době slouží pro různé kulturní akce a aktivity.  Dále za zmínku stojí i lov velryb, který probíhal převážně na konci 18. a na začátku 19. století. První expedice lovu velryb byla do Antarktického oceánu vyslána v roce 1905. Ke konci roku 1920 měl Sandefjord celkem 15 továrních lodí a více než 90 lodí určených pro lov velryb. V roce 1954 bylo najato přes 2 800 mužů z celého kraje najato jako členi posádek všech těchto lodí. Od poloviny 50. let 20. století ale zájem o velrybí maso začal upadat a počet lodí i posádek rychle klesal. Poslední loď vyjela na lov v roce 1967/1968. Lov velryb zde připomíná i muzeum "Hvalfangstmuseet". Jedná se o jedné muzeum podobného typu v Evropě.

Jméno.

Název "Sandefjord" nesl původně fjord v blízkosti dnešního města, ten se dnes nazývá "Sandefjordsfjord". Tento fjord byl nazván podle farnosti dnes již neexistující obce "Sandar".

Znak.

Současný znak města má žlutý podklad, ten je zde od 9. května 1914, a dále je zde typická vikinská loď symbolizující slavnou Gokstadskou loď, která byla nalezena v blízkosti Sandefjord v roce 1880. Jedná se o jednu z nejlépe dochovaných vikinských lodí. Velryba nad lodí symbolizuje především to, že Sandefjord byl v 19. a 20. století významným přístavem v oblasti lovu velryb.

Obyvatelstvo.

Vývoj obyvatelstva Sandefjordu byl postupný, v roce 1801 zde žilo pouze okolo 370 lidí, 1865 již počet stoupl na 1 790 lidí a o dalších deset let později byl počet obyvatel asi 2 480 lidí. Největší skok v obyvatelstvu přišel mezi lety 1960 a 1970; v roce 1960 zde žilo téměř 7 000 lidí a za deset let, po sloučení s obcí "Sandar", mělo město již okolo 31 700 obyvatel. Počet obyvatel nadále vzrůstal a v roce 2010 zde již žilo celkem 43 123 lidí.

Podnebí.

Klima v Norsku je silně ovlivňováno Golfským proudem. To znamená, že podnebí zde, obzvláště v letních měsících, je výrazně teplejší než v ostatních regionech stejné zeměpisné šířky, například na Aljašce nebo Sibiři V Sandefjordu vládně poměrně vlhké kontinentální klima s teplými léty bez období sucha. Chladnější období začíná na konci v listopadu a trvá až do začátku března, kdy se otepluje. Nejchladnější dny bývají v února a naopak nejteplejší v letních měsících, tedy v červenci nebo srpnu. Nejvíce sněží na konci ledna a začátku února.

Politika a vláda.

Sandefjord je město konzervativní strany. V norských komunálních volbách v roce 2011 hlasovalo 47,9% voličů právě pro konzervativní strany. Pravicové strany obdržely v Sandefjordu celkem 70,4% hlasů. Současný starosta, Bjørn Ole Gleditsch, byl zvolen v roce 2004 a bývá označován za nejbohatšího starostu v Norsku.

Sandefjord je město v Norsku, v počtu obyvatel celkem 16. největší v této zemi; v roce 2014 zde žilo přesně 44 929 lidí. Město se nachází v kraji Vestfold og Telemark v jižním Norsku a je známé především díky své bohaté historii, především díky přítomnosti Vikingů na území dnešního Sandefjordu. Nachází se zde i třetí největší obchodní loďstvo v Norsku. Venkovská obec "Sandar" byla se Sandefjordem sloučena dne 1. ledna 1968.

Sandefjord est une municipalité du comté de Vestfold en Norvège qui fut longtemps une station baleinière très importante. La ville abrite le siège de la compagnie maritime Nordic American tankers.


Stavba.

Celou třídu postavily východoněmecké loděnice VEB Peenewerft ve Wolgastu. V letech 1981–1985 bylo postaveno celkem 16 jednotek varianty "Parchim I". V letech 1986–1990 pak bylo dodáno dalších 12 jednotek verze "Parchim II". Sovětský svaz celou třídu zařadil do Baltského loďstva.  Jednotky třídy "Parchim":

Konstrukce.

"Parchim I".

Výzbroj tvoří dělová věž se dvěma 57mm kanóny AK-725 na zádi, dva 30mm kanóny AK-230, dva vrhače raketových hlubinných pum RBU-6000 a čtyři jednohlavňové 406mm torpédomety. Na palubě jsou dále dva čtyřnásobné protiletadlové raketové komplety Strela 2M. Pohonný systém tvoří tři dieselové motory o výkonu 14 250 BHP, pohánějící tři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahuje 24 uzlů. Dosah je 2200 námořních mil při rychlosti 14 uzlů. V roce 2015 byl 30mm dvojkanón AK-230 indonéských fregat nahrazen jedním 30mm kanónem.

"Parchim II".

Pro sovětský svaz postavené fregaty mají odlišnou výzbroj a výstroj. Dostaly námořní a vzdušný vyhledávací radar MR-352 Pozitiv, sonary MGK-335MS Platina-MS a MG-349 Už a komunikační systém MG-35 Štil-2. Palbu palubních kanónů řídí systém MR-123 Vympel. Výzbroj tvoří jeden dvouúčelový 76mm kanón AK-176 ve věži na zádi (zásoba 300 nábojů), jeden 30mm kanónový komplet AK-630 (3000 nábojů), dva čtyřnásobné protiletadlové raketové komplety Strela 2M se zásobou 16 střel, dva vrhače raketových hlubinných pum RBU-6000, dva dvojité 533mm torpédomety a dva klasické vrhače hlubinných pum. Alternativně mohou nést námořní miny. Pohonný systém tvoří tři diesely M-504A, každý o výkonu 4750 hp, pohánějící tři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahuje 24,5 uzlu. Dosah je 2200 námořních mil při rychlosti 12 uzlů (jinde uvedeno 2500 námořních mil při 12 uzlech).

Třída Parchim je třída protiponorkových fregat vyvinutých v Německé demokratické republice v době studené války. Sovětská kategorizace je malá protiponorková loď. Plavidla jsou navržena především k hlídkování v mělkých vodách Baltského moře. Byly to největší válečné lodě zkonstruované a postavené v NDR.

La classe Kapitan Pattimura est un type de corvettes construites dans l'ex-Allemagne de l'Est et en service dans la marine indonésienne. Elle est constituée par 16 bâtiments de l'ex-classe Parchim de l'ex-Volksmarine (marine de l'ex-Allemagne de l'Est) acquis en 1993 et modernisés, notamment en en changeant les moteurs et la climatisation pour l'adapter au climat tropical de l'Indonésie.


Vznik.

Arzenál námořního letectva v Jokosuce vyvinul v roce 1931 dva prototypy dvojplošníku pro pokračovací výcvik. Tyto letouny vzoru 91 nevyhovovaly a konstruktér Sanae Kawasaki byl pověřen zdokonalením jejich koncepce.

Vývoj.

V prosinci 1933 byl zalétán prototyp nového pokračovacího cvičného letounu K5Y1, v němž se realizovaly všechny požadavky na zlepšení. Stroj poháněl vzduchem chlazený devítiválcový hvězdicový motor Hitaši Amakaze 11 o výkonu 250 kW. Pohonná jednotka byla opatřena prstencovým krytem typu Townend. Pro nácvik střelby byl instalován jeden synchronizovaný kulomet Typ 89 ráže 7,7 mm, pro výcvik střelců se do zadního prostoru montoval na oběžný kruh kulomet vzor 92 stejné ráže. Závěsníky pod spodním křídlem mohly nést dvě pumy po 30 kg, nebo deset po 10 kg.  Po úspěšně ukončených letových testech převzalo japonské námořní letectvo nový typ jako pokračovací cvičný letoun vzor 93 a objednalo sériovou výrobu u společnosti Kawasaki. Práce na sériové stavbě byly zahájeny v lednu 1934 a do roku 1936 bylo dodáno 60 kusů základního provedení K5Y1 a plovákového K5Y2. Z důvodu malé výrobní kapacity zadalo námořní letectvo licenční výrobu u četných menších továren. Největší sérii dodala společnost Nippon Hikkoki s celkovým počtem 2733 kusů, včetně dvou exemplářů plovákových K5Y3 s výkonnějšími motory Amakaze 21 o 378 kW. Druhá nejagilnější firma Hitaši Kókúki dodala 1393 letounů následovaná Fudži Hikóki s 869 letouny, dále pak společnost Watanbe vyprodukovala 556 strojů, Letecký arsenál námořního letectva v Kasumigauře 75, Micubiši 60 a Nakadžima 24.

Nasazení.

Stroje K5Y1 a K5Y2 působily většinou na cvičných základnách na mateřských japonských ostrovech, avšak rozšířily se i na letiště bojových jednotek po celé oblasti Pacifiku. Sloužily zde ke kondičnímu výcviku a pro spojovací lety.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro K5Y1

Jokosuka K5Y (ve spojeneckém kódu Willow) byl japonský jednomotorový dvoumístný cvičný letoun smíšené konstrukce, řešený jako dvouplošník s pevným záďovým podvozkem, nebo plováky.

Le Yokosuka KY5 est un biplan d'entraînement à ailes inégales utilisé par la Marine impériale japonaise durant la Seconde Guerre mondiale. Les Alliés le désignaient sous le nom de code de "Willow" (« saule »). Sa vive peinture orange (appliquée sur tous les avions d'entraînement japonais pour raison de visibilité) lui a valu le surnom "aka-tombo", ou « libellule rouge », un insecte commun au Japon.


Vznik, charakteristika a historie.

Opereta "Chůva" vznikla pro druhou sezónu divadla Bouffes-Parisiens a byla jedinou spoluprací Offenbacha s libretistou Eugènem Berciouxem. Poněkud lascivní historka z prostředí pařížské nižší vrstvy, s převlekovou komedií a bláznivou rvačkou, je v kontextu Offenbachových děl i repertoáru Bouffes-Parisiens řídkým příklonem k látkám typickým pro soudobá lidová činoherní nebo vaudevillová divadla (teatrolog Kurt Gänzl se domnívá, že námět značně připomíná frašku "" Williama Brougha a Andrewa Hallidaye). Sloužila mimo jiné k představení nových posil hereckého souboru divadla, Victora Duboucheta a Marie Garnierové.  I Ofenbachovi příznivě naklonění recenzenti kritizovali zvláště jednak libreto, jednak výkon představitelů. Gustave Héquet žehral v "L'Illustration" na „výstřednost pochybného vkusu, ostatně podprůměrně zahranou“, recenzent "Ménéstrelu" odbyl libreto "Chůvy" jako „hrubozrnnou frašku“ a Benoît Jouvin v "Le Figaro" ji považoval za „mnoho povyku pro nic“, vyjadřoval zklamání nad hrou všech tří představitelů a ptal se: „což výstřednost nezná ani mezí, ani míry?“ Zato Offenbachova hudba byla předmětem jednoznačné chvály. Skladateli, který svou tvorbu často obhajoval odvoláním na polozapomenuté tradice francouzského divadla, muselo potěšit, když jeho dílo bylo označováno za skutečnou „starodávnou opéru comique“ nebo když byl pomocí srovnání s velmi oblíbeným a uctívaným autorem v tisku označován za „Adolpha Adama z Bouffes-Parisiens“. Jedinou, avšak opakovanou výtkou bylo, že vůbec na Berciouxovo libreto psal, neboť jeho „okouzlující motivy [...] by se lépe vyjímaly jinde“. První historik Bouffes-Parisiens Albert de Lasalle odbývá "Chůvu" jedinou větou: „Kus komičtější v záměru než ve skutečnosti.“  Přes rozpaky kritiky zůstala "Chůva" na repertoáru Bouffes-Parisiens mnoho let. Divadlo ji hojně hrálo také na svých zájezdech, například londýnském divadle St James's Theatre v květnu až červenci 1857 (poprvé 26. května), v Krollově divadle v Berlíně v červnu 1858 (20. 6. navštívil představení i Giacomo Meyerbeer), v červenci a srpnu pak v lázních Bad Ems, 2. června 1862 ji hráli poprvé na hostování ve Vídni (Franz-Josefs-Kai-Theater, celkem 6krát, s Lucille Tostée v roli Dorothée), 19. července téhož roku v Bruselu (Théâtre du Parc). Později kočovné francouzské divadelní společnosti uvedly "Chůvu" i do jiných míst: například již roku 1866 se hrála v Théâtre des Variétés v Rio de Janeiru.  Ve Vídni, po Paříži druhém nejvýznamnějším středisku Offenbachovy tvorby, se roku 1862 chystala inscenace v Divadle na Nábřeží Františka Josefa (Theater am Franz-Josef-Kai, zvané Kaitheater nebo Treumanntheater); německou úpravu pod názvem'měl pořídit Alois Berla a měli v ní vystupovat Anna Grobeckerová a Louis (Alois) Grois, avšak nakonec se neuskutečnila. Svou poměrně pozdní vídeňskou premiéru tedy měla "Chůva" – pod označením „burleskní opereta“ – v jen krátce (1866–1868) trvajícím divadle Harmonie-Theater 3. listopadu 1867, a to v německém překladu Carla Juina [Karl Guigno] pod názvem '. Opereta se líbila a i kritika byla vcelku příznivá, např. "Die Presse" psala: „Text je uvolněný a zábavný, hudba, která stále upomíná na novější melodie téhož skladatele, je svěží a drastická, ale nepopíratelně ještě vězí v poutech začátečnictví.“ Jak však táž kritika předvídala, nestala se "Chůva" kasovním trhákem ani pro finančně nestabilní divadlo Harmonie, ani později pro další scény německy mluvícího prostoru (kde se uváděla i pod názvy'a '). Dříve a úspěšněji než ve Vídni se "Chůva" prosadila v uherské polovině Rakouského císařství. Maďarská premiéra se konala již 5. března 1863 v budínském Lidovém divadle v překladu Pála Tarnaye (Madarassyho) pod názvem "". Vedle Budapešti se "Chůva" hojně po další čtvrtstoletí uváděla i v Kluži (poprvé září 1863), Košicích (1864) i Debrecíně (1866).  V anglicky mluvícím světě se "Chůva" příliš nerozšířila. Uvedlo ji však londýnské divadlo Crystal Palace Opera Theatre pod názvem "" (premiéra 22. září 1872).  Ve Španělsku byla "Chůva" poprvé hrána roku 1872 pod názvem "" v překladu Laureana Sáncheze Garaye a Vicenta de Lalamy v madridském Teatro de la Zarzuela. Pro Itálii zakoupilo autorská práva roku 1874 od Heugelova nakladatelství nakladatelství Sonzogno, ale o skutečném provedení nejsou zprávy.  Ve Francii nebyla "Chůva" malými, amatérskými nebo příležitostnými divadly nikdy zcela zapomenuta a v posledních letech prožívá jistou renesanci, o čemž svědčí například velmi úspěšná inscenace v Opéra de Metz roku 1991 (premiéra 22. března), inscenace z roku 201 v pařížském Théâtre de l'Île Saint-Louis v podání souboru Les Délassements Lyriques či uvedení tohoto dílka roku 2010 na festivalu v Étretatu, roku 2011 divadlem Offenbach Operetta Studio v Mexiku nebo roku 2015 v rámci L'Opéra au village a Opéra de Barie. Roku 2018 ji společnost pod vedením offenbachovského badatele Jeana-Christopha Kecka hrála ve foyer Théâtre de l'Odéon v Marseille.

České země.

Jedinou inscenaci "Chůvy" v českých zemích zorganizoval herec Ignatz Czernits, který byl v roce 1867 prvním vídeňským představitelem sapéra Habtachta (Mitouflarda). Czernits se totiž v létě 1868 stal ředitelem Městského divadla v Olomouci. Již jako host se představil 16. července 1868 ve stejné roli ve svém dosavadním působišti, totiž divadle Thalia-Theater ve Štýrském Hradci, a již 30. září 1868 ji zopakoval v inscenaci "Chůvy" ve svém novém olomouckém angažmá. Za relativní úspěch tato inscenace vděčila právě jeho výkonu. Jiná divadla v českých zemích tuto operetu neuvedla.

Děj operety.

(Měšťanská jídelna s kolébkou) Měšťanský pár odchází na večeři k sousedům na protější straně ulice a domácí pán (již mimo jeviště) dává poslední pokyny chůvě jejich osmnáctiměsíčního děcka, půvabné Dorothée. Dorothée má již svých zaměstnavatelů i svěřence po krk; ráda by se vdala a byla paní ve vlastním domě. A o nápadníky nemá nouzi. Je tu pan Gargaillou, kominický mistr se zajištěnou existencí a vážnými úmysly, ale nedosti pohledný; pak sapér Mitouflard, temperamentní a zábavný, ale ne příliš důvěryhodný; a konečně trubač od dragounů Brin d'amour, který by jí vyhovoval, ale zdali je ochoten k sňatku? Dnes večer má smluvenu schůzku, na níž by se tato otázka vyřešila. Ale místo znamení trubky se ozve zvonek u dveří. Je to Gargaillou, který jí přišel opět vyznat svou lásku tak ohnivou, že se Dorothée obává požáru (duet "Je rôtis, je brûle... Au feu! Au feu!").  Znovu se ozve zvonek, a protože by bylo tragédií pro její zaměstnání i pověst, kdyby její pánové naši v bytě cizího muže, ukrývá chůva kominíka do almary. Ale nový příchozí je její další ctitel, sapér Mitouflard, a i on jí plamennými slovy vyznává lásku (duet "Je rôtis, je brûle... Couronnez, ma tigresse"). Jeho květnatá výřečnost Dorothée neošálí: zajímá ji především, zda si ji hodlá vzít za ženu. A když se Mitouflard jasné odpovědi vyhýbá, odchází chůva bez dalšího na schůzku se svým třetím nápadníkem a zamyká za sebou dveře.  Mezitím se Gargaillou, pamětliv toho, že zde nesmí být přistižen muž, převlékl v almaře do šatů paní domu a v tomto přestrojení narazí na sapéra. Vydává se před Mitouflardem za Dorothéinu švagrovou a Mitouflard zase za jejího strýce. Voják se ženské postavě hned dvoří, výmluvně jí lichotí a opěvuje její krásu. Gargaillou jeho naléhání po delším zpěčování málem podléhá (duet "De la belle que j'aime tant... Superbe créature").  Vývoj situace přeruší příchod Dorothée. Ta ze strachu před návratem svého zaměstnavatele vykazuje svého „strýce“ i svou „švagrovou“ z bytu. A to v poslední chvíli, protože pan domácí se právě zaskočil poptat, zda dítě v pořádku spí. Dorothée jej s ujištěním posílá zpět k sousedům. A poté konečně slyší smluvený signál Brin d'amourovy trubky (bolero "De la trompette j'entends"). Odejít na schůzku je velké riziko, ale Dorothée je ochotna ho pro dobrou věc – totiž vdavky – podstoupit. Odnáší dítěte z kolébky do ložnice jeho matky a odbíhá.  Brzy na to se komínem spustí Gargaillou, který se nechtěl spokojit s Dorothéiným odmítnutím. Ale když spatří někoho vkrádat se oknem, rychle se schová do opuštěné kolébky a zakryje se. Vetřelcem je Mitouflard, který přišel za stejným cílem. Když uslyší Gargailloua v kolébce kýchnout, začne ho kolébat a zpívat mu vojenskou ukolébavku (píseň "Cric, crac, giberne et sac"). Tu se ozve z vedlejší místnosti křik skutečného dítěte. Mitouflard se jde podívat, a když se vrátí s batoletem v náručí, narazí na Gargailloua, který se chtěl spasit útěkem. Mitouflard se umouněného kominíka lekne, považuje ho za černocha nebo orangutana, a několikrát ho udeří dítětem. Bláznivou honičku zarazí až Dorothée. Ujímá se dítěte a oba nápadníky rozhořčeně navždy vykazuje. Stěží by se jich zbavila, kdyby nezazněla večerka volající sapéra Mitouflarda do kasáren. Na naléhání obou ctitelů, aby se mezi nimi rozhodla, Dorothée sděluje, že rozhodnutí již padlo: vezme si Brin d'amoura. Zve je oba na svatbu. Mitouflard a Gargaillou přijímají porážku a odcházejí jako přátelé – nepochybně na sebe brzy narazí u jiné krásky. Na rozloučenou si spolu zatancují a v tomto veselí se vracejí pán a paní domu... (finále-tercet "Oh! mon dieu! quel spectacle horrible!... C'est le tambour... J'aime Brin d'amour, le joli trompette").

Chůva (ve francouzském originále ) je opereta – autoři ji žánrově označují jako „opérette-bouffe“ – o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Eugèna Berciouxe z roku 1856. Měla premiéru 14. října 1856 v pařížském Théâtre des Bouffes-Parisiens.

La Bonne d'enfant est une opérette bouffe en un acte de Jacques Offenbach sur un livret d'Eugène Bercioux. Sa première a eu lieu à Paris au Théâtre des Bouffes-Parisiens le.


Život.

Vystudoval budapešťskou Akademii krásných umění (1906). Poté odešel do Švédska, kde spolupracoval s režiséry Victorem Sjöströmem a Mauritzem Stillerem. Občas i hrál, například ve filmu "Atlantis" (1913), který režíroval Dán August Blom. Nakonec se vrátil do Maďarska, kde od roku 1912 natáčel vlastní filmy. Do roku 1919 jich zrežíroval přes čtyřicet. V tom roce odjel do Vídně, kde začal pracovat pro studio Sascha hraběte Saši Kolowrata jako scenárista a režisér. Ve Vídni natočil mj. snímky "Sodom und Gomorra" (Sodoma a Gomora) a "Der Junge Medardus" (Mladý Medardus; v obou mimochodem hrál český herec a režisér Karel Lamač). Chvíli zkoušel štěstí v Německu, ale roku 1926 se natrvalo usadil v USA, kde se uchytil v Hollywoodu, když podepsal smlouvu s Warner Bros.

Hollywood.

Jeho prvním hollywoodským snímkem, ještě němým, byl "The Third Degree" (Třetí stupeň). V roce 1929 natočil první zvukový film: "Noah's Ark" (Noemova archa). Za snímek "Captain Blood" z roku 1935 (natočen podle stejnojmenného románu Rafaela Sabatiniho s Errolem Flynnem v hlavní roli) byl poprvé nominován na Oscara (za režii i v kategorii nejlepší film), avšak prozatím neuspěl. Errol Flynn se stal jeho oblíbeným hercem. Dal mu hlavní roli i ve filmu "The Adventures of Robin Hood" (Dobrodružství Robina Hooda) z roku 1938. Film byl nominován na Oscara za nejlepší film. Avšak Oscarový večer roku 1938 byl pro Curtize zcela mimořádný, neboť měl v soutěži ještě další dva snímky: muzikál "Four Daughters" (Čtyři dcery) byl nominován jak v kategorii režie, tak v kategorii nejlepší film, kriminálka "Angels with Dirty Faces" (Andělé se špinavou tváří) v kategorii režie. Ani jedna ze čtyř nominací však nebyla proměněna v zisk sošky Akademie. Podobně tomu bylo s muzikálem "Yankee Doodle Dandy" v roce 1942 - nominován byl za režii i nejlepší snímek, ale sošku nezískal (na rozdíl od představitele hlavní role Jamese Cagneyho). Akademii Curtiz přesvědčil až následujícího roku 1943, dnes již legendárním špionážním romantickým dramatem "Casablanca" s Humphrey Bogartem a Ingrid Bergmanovou v hlavních rolích - to naopak získalo Oscara jak za režii, tak za nejlepší film. K oceňovaným snímkům patří ještě drama "Mildred Pierce" z roku 1945 (nominace na Oscara za nejlepší film, Oscar pro Joan Crawfordovou za hlavní roli). Tím skončila Curtizova nejslavnější tvůrčí éra. I po válce však točil filmy, které si získaly oblibu u diváků (méně u kritiků): komedie "Life with Father" (Život s otcem,1947), muzikálová komedie "Romance on the High Seas" (Romance na širém moři, 1948), životopisný film "Jim Thorpe" (1951), komedie "We're No Angels" (Nejsme andělé. 1955) ad.  "Casablanca" byla Americkým filmovým institutem vyhlášena na konci 20. století třetím nejlepším americkým filmem všech dob, "Yankee Doodle Dandy" 98. nejlepším. "The Adventures of Robin Hood" a "Mildred Pierce" byly nominovány.  Byl třikrát ženatý, pokaždé s herečkou: Lucy Doraineovou (1918-1923), Lili Damitaovou (1925 -1926) a Bess Meredythovou (1928-1962). Je pohřben na hřbitově Forest Lawn Memorial Park Cemetery v Glendale.

Michael Curtiz, rodným jménem Manó Kertész Kaminer (24. prosinec 1886, Budapešť – 10. duben 1962, Los Angeles) byl maďarsko-americký filmový režisér židovského původu. Jeho nejslavnějším filmem je "Casablanca". Za režii tohoto romantického snímku získal roku 1943 Oscara.

Michael Curtiz, connu aussi sous les noms de Manó Kaminer, Mihály Kertész, Michael Kertész, est un réalisateur américain d'origine juive hongroise, né le à Budapest et mort le à Hollywood (Californie). Il fut le premier mari de l'actrice Lili Damita.


Dějová linie.

Dana Scullyová si pozve své rodiče, Williama Scullyho (Don Davis) a Margaret Scullyovou (Sheila Larken) krátce po Vánocích. Když odejdou, usne na pohovce. Později se probudí a vidí své otce, který sedí naproti ní a neslyšně mluví. Poté, co zazvoní telefon a ona se na něj podívá, zjistí, že je židle zase prázdná. Když zvedne telefon, její matka jí řekne, že její otec zemřel na infarkt.  Mezitím je ve městě Raleigh v Severní Karolíně unesen mladý pár mužem, oblečeným v uniformě policisty. O několik dní později, Scullyová a její partner Fox Mulder o případu diskutují v Mulderově kanceláři v ústředí FBI. Mulder si myslí, že případ se zdá být prací opakovaného pachatele a je zde důvod se domnívat, že pár bude zabit během několika dnů. Také se Scullyovou mluví o tom, že sériový vrah Luther Lee Boggss, kterého pomáhal před lety zatknout, prohlašuje, že měl psychické zjevení týkající se únosu a nabídl pomoc policii výměnou za zmírnění rozsudeku smrti. Mulder je překvapivě skeptický ohledně Boggsových tvrzení.  Později agenti navštíví Boggse ve vězení, kde zahraje ohnivou řeč týkající se uneseného pár na základě kusu látky, který však nepocházel z místa činu, ale z Mulderova trička. Utvrzený v tom, že Boggs lže, se pár připravuje k odchodu. Scullyová se ohlídna na Boggse a vidí zjevení svého otce, který k ní mluví a zpívá píseň, která zazněla na jeho pohřbu, „Beyond the Sea“ (Tam za mořem). Scullyová o tom Mulderovi neřekne, pár následně projednává možnost, kde Boggs zorganizoval únos s partnerem, aby zabránil popravě. Boggsovi jsou předloženy falešné noviny, které uvádějí, že dvojici byla nalezena, ve snaze obelstít Boggse, který měl následně kontaktovat svého spolupachatele. Boggs se však nenechá podvést, ale i poté agentům podává mlhavé stopy týkající se případu. Scullyová nejprve nájodou najde sklad, kde byl pár držen a později zavede Muldera a několik dalších agentů do loděnice, kde se únosce pár drží. Dívka je zachráněna, ale únosce postřelí Muldera a unikne se jejím přítelem.  Přesvědčeni, že je Boggs zapojen do únosu, vězeňský dozorce vylučuje jakoukoli shovívavost. Boggs si se Scullyovou znovu promluví a prohlašuje, že je schopen kontaktovat jejího otce. Nabízí Scullyové, že jí od svého otce předá poslední zprávu, když se zúčastní jeho popravy. Také jí předává informaci týkající se nového místa, kde se nachízí únosce a zároveň ji varuje, aby se vyhla „ďáblu“. Scullyová pak zavede několik agentů na místo, které jí Boggs popsal. V pivovaru zachrání uneseného přítele. Scullyová únosce při útěku pronásleduje, ten však vběhne na lešení poblíž na stěně malovaného loga pivovaru, pošilhávajícího ďábla. Dřevěná konstrukce lešení se však propagne a únosce se zřítí na zem, kde ihned zamře.  Boggs je veden k jeho popravě, a vidí, že se jí Scullyová nezúčastní. Scullyová navštíví Muldera v nemocnici, kde se zotavuje ze střelné rány. Při rozhovoru vypoví, že je přesvědča v Mulderovo tvrzení, že Boggs všechno zařídil. Mulder se jí ptá, proč odmítla možnost unovu uslyšet svého otce přes Boggse. Scullyová mu však řekne, že nepotřebuje nic slyšet, protože ví, co by jí její otec řekl. odhlásí. Green říká Mulderovi, že ona bude doprovázející Marsdens, když se vrátí do Anglie další den.

„Tam za mořem“ (Beyond the Sea) je třináctá epizoda první série amerického sci-fi seriálu Akta X. Epizoda byla ve Spojených státech poprvé odvysílána na televizní stanici Fox 7. ledna 1994. Autory scénáře jsou spoluvýkonní producenti Glen Morgan a James Wong, režíroval jej David Nutter. Navzdory průměrnému Nielsen ratings ve srovnání s jinými epizodami první sezóny se opizoda dočkala od kritiků vesměs pozitivního přijetí.

Le Message ("") est le de la de la série télévisée "". Dans cet épisode, le scepticisme de Scully est mis à l'épreuve par sa rencontre avec un tueur en série emprisonné qui prétend pouvoir communiquer avec son père, récemment décédé.


Popis.

Funtumie jsou stálezelené stromy dorůstající výšky až 30 metrů, případně keře. Rostliny při poranění roní lepkavý latex. Borka je hladká, někdy s řídkými lenticelami. Dřevo je měkké a lehké. Listy jsou vstřícné, jednoduché, řapíkaté. Čepel je vejčitá, eliptická nebo podlouhlá, sbíhající na řapík, se zvlněným nebo podvinutým okrajem. Žilnatina je zpeřená. V úžlabí postranních žilek na spodní straně listů jsou často domatia. Květenství jsou stěsnaná, mnohokvětá, vrcholová i úžlabní, vrcholičnatá, mnohem kratší než listy. Květy jsou pravidelné, dužnaté, vonné. Kalich je složen z 5 volných, tlustých, vejčitých kališních lístků. Koruna je bílá, zelenavá, žlutavá nebo oranžová, nálevkovitá, s korunní trubkou v polovině na jedné straně ztlustlou a se staženým ústím. Korunní laloky se překrývají směrem doprava. Tyčinky přirůstají přibližně v polovině korunní trubky a nevyčnívají. Prašníky jsou střelovité a přirůstají ke čnělkové hlavě. Nitky jsou velmi krátké nebo chybějí. Gyneceum je složeno ze 2 volných semeníků (spojených pouze bází čnělky), obsahujících mnoho vajíček. Plodem je souplodí 2 na bázi srostlých měchýřků. Semena jsou vřetenovitá, na vrcholu opatřená dlouhými přímými štětinami.<ref name="flaf1/1"></ref>

Rozšíření.

Rod funtumie zahrnuje 2 druhy.

Taxonomie.

Rod "Funtumia" je v rámci čeledi "Apocynaceae" řazen do podčeledi "Apocynoideae" a tribu "Malouetieae". Mezi příbuzné rody náleží např. "Pachypodium".

Význam.

Strom "Funtumia elastica" je významným zdrojem kvalitního kaučuku, který se sbírá zejména z divoce rostoucích stromů. Druh pochází z tropické Afriky, je však pěstován i v jiných oblastech tropů, např. v jižní Číně. Jeho pěstování začalo koncem 19. století, výnos je však podstatně menší než u kaučukovníku brazilského. Sběr probíhá z hlubokých a širokých zářezů do kmene. "Funtumia africana" se jako zdroj kaučuku nehodí. Oba druhy jsou využívány v domorodé africké medicíně.

Funtumie ("Funtumia") je rod rostlin z čeledi toješťovité. Zahrnuje 2 druhy stromů se vstřícnými jednoduchými listy a drobnými květy v hustých vrcholičnatých květenstvích. Je rozšířen v tropické Africe. Druh "Funtumia elastica" je zdrojem kvalitního kaučuku.

Funtumia est un genre végétal de la famille des Apocynaceae qui a été défini en 1901 par le botaniste autrichien Otto Stapf, des Jardins botaniques royaux de Kew (Royaume-Uni). Il a placé dans ce genre les espèces africaines précédemment classées dans le genre "Kickxia", qu'il considérait comme exclusivement asiatiques.


Život.

Narodil se jako syn Albrechta II. Míšeňského a Markéty, dcery císaře Fridricha II. Podle legendy, jeho matka, v roce 1270 prchající před svým záletnickým manželem, nemohla překonat bolest z odloučení a kousla Fridricha do tváře. Odtud pochází jeho přízvisko "Pokousaný".  Po smrti Konradina v roce 1268 se stal Fridrich legitimním dědicem Štaufských nároků, nárokoval si Sicilské království, Jeruzalémské království a Švábské vévodství. Tyto nároky se setkaly s malou odezvou. Švábsko se rozpadlo na územní jednotky. V zámoří byl nedoceněný, Karel I. z Anjou měl moc v jižní Itálii pevně v rukou. Markrabě Fridrich v roce 1269 navrhl invazi do Itálie a sháněl podporu u Lombardských guelfů a ghibellinů, ale své plány nikdy neuskutečnil a už nikdy nesehrál velkou roli v italských záležitostech. Od roku 1280 byl falckrabětem saským.  Protože otec upřednostňoval Fridrichova nevlastního bratra Apitze, vedl proti němu Fridrich i s bratrem Dětřichem válku. Fridrich byl v roce 1281 zajat, ale po dlouhé válce oběma bratrům otec uznal jeho práva. Po smrti jejich bratrance Fridricha Tuty, se oba bratři zmocnili jeho území, Fridrich Míšeňska, takže otci zůstal pouze Landsberg. Nicméně, král Adolf Nasavský se domníval, že po Tutově smrti by se měla Míšeň a Východní Marka vrátit ke koruně, a koupil Durynsko od zadluženého Albrechta. Bratři opět volali do zbraně k obraně svého dědictví, ale nakonec se museli země vzdát. Fridrich zůstal daleko od domova až do Adolfovy smrti, kdy se vrátil zpět domů. Otec se s ním smířil. Nicméně, brzy poté si král Albrecht I. Habsburský nárokoval Durynsko, v čemž byl podpořen městy, která toužila po nezávislosti (Říšská bezprostřednost). Rodina lantkraběte byla obléhána na Wartburgu silami z Eisenachu, Fridrich nicméně uspěl v jejich osvobození. Až vítězství v Lucce dne 31. května 1307 přineslo bratrům úlevu, a než král mohl nasbírat nové síly, zemřel.  Po Dětřichově smrti (1307) vzdali vazalové poctu pouze Fridrichovi, protože král Albrecht se vzdal svého práva za roční důchod. Pouze města byla stále proti Fridrichovi. Erfurt byl podroben násilí, a tak se Fridrich usmířil s novým králem Jindřichem VII., jemuž se původně odmítl podrobit. V roce 1310 mu císař udělil jeho pozemky v léna.  Nicméně, boj s Braniborskem ještě pokračoval, a když byl Fridrich zajat markrabětem Valdemarem, musel zaplatit 32 000 stříbrných marek a vzdát se Dolní Lužice, aby se dostal na svobodu. Tyto spory byly roku 1316 obnoveny, ale skončily v roce 1317 "Magdeburským mírem". Zánikem askánské dynastie, Fridrich získal všechny ztracená území s výjimkou Landsbergu a Dolní Lužice. Nyní byl schopen sjednat obecný mír.  Roku 1321 ho ranila mrtvice, zůstal ochrnutý a zemřel 16. listopadu 1323 v Eisenachu. Jeho kosti byly později přemístěny na hrad Grimmenstein v Gothe a po jeho zbourání byly uloženy na hradě Friedenstein, nicméně, jeho hrob byl v Reinhardsbrunnu.  V roce 1285 se oženil s Anežkou, dcerou Menharda II. Tyrolského a Alžběty Bavorské, ovdovělé matky Konradina, a po její smrti se v roce 1303 oženil s Alžbětou z Lobdeburgu, dcerou své nevlastní matky. Přežily ho jen dvě jeho děti, Alžběta, která se v roce 1322 vdala za Jindřicha II., lankraběte z Hesse, a Fridrich, který byl otcovým nástupcem.

Fridrich I. Míšeňský zvaný "Pokousaný" ( "Friedrich der Freidige", 1257, Wartburg - 16. listopadu 1323, Eisenach) byl falckrabě saský, markrabě míšeňský a lantkrabě durynský.

Frédéric I le Mordu, en allemand "der Freidige", né en 1257 et mort le, fut comte palatin de Saxe de 1281 à 1323, margrave de Misnie de 1292 à 1323, landgrave de Thuringe de 1307 à 1323. Fils d'Albert II le Dégénéré et de Marguerite de Hohenstenffen. Frédéric I le Mordu épousa en 1285 Agnès du Tyrol. Un enfant est né de cette union :


Děj.

Děj filmu začíná ve viktoriánské Anglii roku 1870. Příběh začíná představením hlavní hrdinky Bathsheby Everdenové, nespoutané, svéhlavé a krásné ženy, která žije se svojí příbuznou na menším statku. Bathsheba se brzy seznámí s novým sousedem, chovatelem ovcí Gabrielem Oakem, ten se do ní na první pohled zamiluje a krátce nato ji požádá o ruku. Bathsheba jej ale odmítá s tvrzením, že je příliš divoká a nezkrotná. Gabriel je jejím odmítnutím zdrcen a vrací se domů. Zatímco hlavní hrdinka po příchodu domů zjistí, že po svém strýčkovi zdědila veškerý majetek, tedy velkou farmu s poli, naopak Gabriel prožívá noční můru; veškeré jeho ovce rozbily ohradu a utekly. Jeho ovčácký pes je zatím mladý a nepříliš nadaný, proto je nažene dolů ze srázu. Gabriel přišel o všechny ovce a po tom, co jej zastřelil, i o psa. Jde tedy na veletrh a shání práci, shodou okolností se dostane i k hloučku lidí, kteří poslouchají hlásící vojáky. Ti rekrutují nové kadety, avšak nikdo se nehlásí. Gabriel váhá nad myšlenkou střechy nad hlavou a jídlem, i přesto se nakonec rozhodne se k armádě nepřidat. V hloučku lidí potkává Fanny Robinovou, která mu prozradí, že jeden z vojáků je její milý.  Bathsheba se stěhuje do svého nového domova a zažívá první šok; tu noc, kdy se nastěhuje začíná hořet stodola s veškerou sezónní sklizní. Náhodou se okolo potlouká Gabriel, kterému se povede úrodu zachránit a Bathsheba mu na svém novém panství nabízí místo ovčáka. Mezitím se Fanny vydává do kostela, kde si má vzít svého milého Franka Troye. Fanny si ale nedopatřením splete kostel a voják Frank na ni marně čeká u oltáře.  Bathsheba se začíná učit práci na farmě a poprvé vezme na veletrh svoji úrodu, aby ji zde prodala. Zákazníci se ale neženou, nakonec prodá úrodu pod cenou jejímu sousedovi a příteli jejího zesnulého strýčka. Zde se také setkává s bohatým a starým mládencem Willliamem Boldwoodem. Jako vtip mu pošle valentýnku a on sám je Bathshebou velmi okouzlen, začíná přemýšlet nad svatbou. Nakonec se odhodlá ji požádat o ruku, Bathsheba jej ale odmítá. Gabriel upozorňuje Bathshebu na nebezpečí, které ji hrozí, ta jej v hádce vyhodí. Gabriel ihned odchází z farmy a Bathsheba se jde projet na koni po svých pozemcích. Při tom narazí na otrávené ovce a její služební jí vysvětlí, že zachránit je může jen schopný ovčák, který trubičkou s ostrým hrotem vytvoří na určitém místě otvor, který jim pomůže dýchat. Bathsheba se rozhodne Gabrielovi omluvit a prosí jej, aby její ovce zachránil. Ten přijímá a ovce skutečně zachrání, také zpět získá místo ovčáka na farmě.  Krátce nato se Bathsheba setkává s vojákem Frankem, který si měl původně vzít Fanny a nadále žije s myšlenkou, že od něj utekla. Frank začne Bathshebě lichotit a přestože jej z farmy vykáže, druhý den se znovu ukáže a pomáhá při sklizni. Nakonec pozve hlavní hrdinku na schůzku, kde s ní flirtuje. Krátce nato porušuje Bathsheba pravidlo, že bude farmu vést sama, a vdává se za něj. Gabriel ji před ním varuje, ale ona ho neposlouchá. Krátce po svatbě při oslavách se ale Frank opije a odmítne jít Grabrielovi pomoct schovat seno před bouřkou. Místo něj mu jde pomoct Bathsheba a omlouvá se Gabrielovi za to, že podlehla Frankově šarmu.  Další den Frank Troy ve městě potkává Fanny, která mu vysvětluje, proč nepřišla do kostela. Pak se mu přizná, že s ním čeká dítě. Frank Fanny stále tajně miluje a slíbí jí, že jí další den přinese peníze a zařídí jí ubytováni, pro ni i jejich dítě. Bathsheba ale odmítne mu peníze dát, protože jsou na zemědělské účely. I přesto další den Frank odjíždí, aby se s Fanny setkal. Ta se ale na smluvené místo nedostaví, až po příjezdu zpět na farmu se Troy dozvídá, že zemřela při porodu jeho dítěte. Po tom, co Frank uvidí v rakvi mrtvou Fanny a jejich dítě, řekne otevřeně Bathshebě, že ji nikdy nemiloval a nikdy pro něj nebude znamenat víc než Fanny. V rozčílení odjíždí a chystá se utopit v moři.  Bathsheba, ač Franka nikdy nemilovala, je z jeho slov zdrcená a svůj smutek utápí v práci. Krátce nato jsou jí přineseny šaty jejího manžela se slovy, že jeho tělo se v moři nenašlo. Bathshebina farma má dluhy a ona se bojí, že ji bude muset prodat. jako kupec se nabízí William, který Bathshebě opět nabízí sňatek. Ta mu řekne, že si jeho nabídku promyslí.  Na pořádané oslavě se objeví i Frank, který je v pořádku a zdráv. Je na Bathshebu hrubý a vyžaduje její peníze. Nakonec se ukáže William a zastřelí jej, za což je uvrhnut do žaláře. Po těchto událostech Gabriel oznámí, že odchází do Ameriky a následující den skutečně odchází. Bathsheba si uvědomuje, jak byla slepá a hloupá a vydává se za ním. Nakonec se Gabriel Bathsheby znovu ptá, zda by si jej vzala a ona souhlasí.

Reakce.

Film "Daleko od hlučícího davu" měl ve Spojených státech premiéru 1. května 2015, v Česku to bylo 9. července toho roku. Od kritiků získal tento film velmi dobré hodnocení, průměrně 85 %. Na Československé filmové databázi film získal přes 70 %. Nejvíce kritizována bývá samotná hlavní herečka, Carey Mulligan, většina se přiklání k názoru, že Julie Christie, která hrála ve stejnojmenném filmu z roku 1967, tuto roli ztvárnila lépe.

Daleko od hlučícího davu (v originále "Far from the Madding Crowd") je americký celovečerní film natočený podle stejnojmenné knihy Thomase Hardyho z roku 1874. Na motivy této knihy byly natočeny celkem čtyři filmy.

Loin de la foule déchaînée ("") est un film dramatique américano-britannique de Thomas Vinterberg, sorti en 2015. Il s'agit de l'adaptation du roman homonyme de Thomas Hardy, publié en 1874. Le film a été tourné intégralement dans le comté du Dorset pour rendre l'atmosphère des paysages chers à l'auteur. Quant aux scènes dans le domaine, la ferme, elles sont tournées au sein de la Mapperton House, bâtisse de l'époque victorienne, située près de Beaminster.


Soukromý život.

Elīna Garanča pochází z hudebnické rodiny. Otec byl vedoucím pěveckého sboru. Matka Anita Garanča působila jako pěvkyně. Poté vyučovala zpěv na rižské konzervatoři a byla také pedagožkou na Lotyšské národní opeře v Rize.  Jejím manželem je gibraltarský dirigent Karel Mark Chichon OBE (* 1971 Londýn). Mají spolu dvě dcery, Catherine Louise (* 22. září 2011) a Christinu Sophie (* 10. ledna 2014). Chicon je v současnosti šéfdirigentem symfonického orchestru na ostrově Gran Canaria ("Orquesta Filármonica de Gran Canaria").

Pěvecká kariéra.

Po studiu zpěvu na konzervatoři v rodné Rize v Lotyšsku začala její mezinárodní pěvecká kariéra v Bukurešti a Athénách. Průnik v kariéře se jí zdařil v roce 2003 na Salcburském festivalu v roli Annia v opeře Wolfganga Amadea Mozarta "La clemenza di Tito" pod řízením dirigenta Nicolase Harnoncourta.  Jednou z jejích stěžejních rolí v několika operních domech, zvláště ve Vídeňské státní opeře, se stalo ztvárnění postavy Giovanny Seymourové v Donizettiho opeře "Anna Bolena" po boku Anny Netrebko v hlavní roli Anny Boleynové (2011). Představení bylo také zfilmováno a nahrávka vydána ve formě DVD.  Koncem března 2018 vystoupila při koncertu v německém lázeňském městě Baden-Baden, konaném v rámci tamějšího Velikonočního festivalu. Přednesla "Sedm písní" od Albana Berga a tři písně z cyklu "Šeherezáda" od Maurice Ravela. Doprovázeli ji Berlínští filharmonikové pod řízením Simona Rattlea. Bylo to její první vystoupení s dirigentem Rattlem, manželem její pěvecké kolegyně Magdaleny Kožené.  Poprvé vystoupila v Praze v roce 2007, od té doby koncertovala několikrát v Praze a v roce 2013 v rámci Mezinárodního hudebního festivalu v Českém Krumlově.

Diskografie.

DVD: Gaetano Donizetti: "Anna Bolena", Deutsche Gramophon, DDD 0440 073 4725 6 GH2. Zpívají: Anna Netrebko (Anna Boleynová), Ildebrando D'Arcangelo (Jindřich VIII.) a Elīna Garanča (Giovanna Seymour). Dirigent: Evelino Pidò, orchestr a sbor Vídeňské státní opery (2011).

Elīna Garanča (* 16. září 1976 Riga) je lotyšská mezzosopranistka, která vystupuje na řadě významných scén jako jsou Metropolitní opera v New Yorku a Vídeňská státní opera.

Elīna Garanča (prononcez : Éliina Garantcha) est une mezzo-soprano lettone réputée pour la puissance, l'ampleur et la tessiture de sa voix ainsi que pour ses talents de comédienne. Elle s'est hissée en quelques années au rang des grandes cantatrices mondiales.


Rodina a původ.

Její otec Petr I. Lucemburský, hrabě ze Saint-Pol, byl také v letech 1397-1433 hrabětem z Brienne.  Petr byl následníkem svého otce, Jana Lucemburského, pána z Beauvoir, a matky Markéty z Enghien, kteří v letech 1394 až 1397 vládli jako hrabě a hraběnka z Brienne. Jan byl čtvrtou generací potomků Walerana I. Lucemburského, pána z Ligny, druhého syna Jindřicha V. Lucemburského a Markéty z Baru. Byl z větve rodu Lucemburků vládnoucí v Ligny-en-Barrois.  Jacquettina prababička z otcovy strany, Mahaut ze Châtillonu, byla potomkem Beatrix Anglické, dcery krále Jindřicha III. a Eleonory Provensálské. Jacquettina matka, Markéta z Baux, byla dcerou Františka z Baux a Suevy Orsini. Sueva byla potomkem Šimona z Montfortu a Eleonory Anglické, nejmladšího dítěte Jana Bezzemka a Isabely z Angoulême.  Lucemburkové se považovali za potomky vodní víly Melusíny, přes jejich předka Siegfrieda I. Lucemburského. Jacquetta byla vzdálenou sestřenicí Zikmunda Lucemburského, císaře Svaté říše římské, krále českého a uherského.

Raná léta.

Většina Jacguettina raného života je záhadou. Narodila se na počátku Lancasterské fáze Stoleté války. Její strýc, Jan, hrabě z Ligny, stál v čele vojenské skupiny, která zajala Johanku z Arku. Držel jí v zajetí v Beaurevoir a později ji předal angličanům.

První manželství.

Dne 22. dubna 1433 se v 17 letech, v Therouenne provdala za Jana z Lancasteru, 1. vévodu z Bedfordu. Vévoda byl třetím synem Jindřicha IV. Anglického a Marie de Bohun, tudíž byl vnukem Jana z Gentu, vévody z Lancasteru, třetího syna krále Eduarda III. Manželství bylo bezdětné a Jan 15. září 1435 v Rouenu zemřel. Jak bylo v té době zvykem, si i po druhé svatbě Jacquetta udržela titul svého prvního manžela a byla vždy známá jako vévodkyně z Bedfordu, což je vyšší než titul hraběnky. Jacquetta zdědila třetinu vévodových hlavních majetků jako vdovský podíl.

Druhé manželství.

Sir Richard Woodville, syn Richarda Wydevilla, který sloužil jako poslední vévodův komoří, byl pověřen králem Jindřichem VI., aby mladou vdovu po Bedfordovi přivezl do Anglie. Během cesty se do sebe pár zamiloval a někdy před 23. březnem 1437 se tajně, bez vědomí krále, vzali. Jacquettě byly uděleny majetky po jejím prvním manželovi pod podmínkou, že se znovu nevdá bez králova svolení. Když se král Jindřich o sňatku dozvěděl, odmítl ji už kdykoli vidět, uklidnila ho až pokuta, kterou zaplatili, ve výši £1000. Manželství bylo dlouhé a velmi plodné: Jacquetta s Richardem měli čtrnáct dětí, včetně budoucí královny Alžběty Woodvillové. Jejich prvorozený syn Ludvík zemře ve 12 letech na horečku.  V polovině 40. let 15. století, měli Woodvillové vlivné postavení. Jacquetta byla manželstvím příbuzná jak krále Jindřicha, tak jeho manželky Markéty z Anjou. Její sestra, Isabela, se provdala za Markétina strýce, Karla z Maine, zatímco Jacquetta byla vdova po strýci Jindřicha VI. Hned po královně byla nejvýznamnější dámou u dvora. Měla také zvláštní privilegia a vliv u dvora. Královna Markéta v roce 1448 ovlivnila Jindřicha VI., aby Richardovi Woodvillovi udělil titul barona z Rivers, a na počátku Válek růží byl předním přívržencem rodu Lancasterů.

Války růží.

Dne 29. března 1461, Yorkové rozdrtili Lancasteri v bitvě u Towntonu, a na trůn usedl první král z rodu Yorků, Eduard IV. Manžel nejstarší Jacquettiny dcery Alžběty (sir Jan Grey) byl zabit o měsíc dříve ve Druhé bitvě u St Albans, kterou vyhráli Lancasterové pod vedením Markéty z Anjou. U Towntonu se však vše obrátilo ve prospěch Yorků.  Eduard IV. se seznámil s ovdovělou Alžbětou a brzy se s ní tajně oženil. Ačkoli termín není znám přesně, svatba se uskutečnila zřejmě 1. května 1464 v rodinném domě Woodvillů v Northamptonshire (zúčastila se jí pouze Jacquetta a dvě věrné dámy). Alžběta byla dne 26. května 1465, v neděli po svátku Nanebevstoupení Páně, korunována královnou. Manželství zničilo plány Eduardova bratrance Richarda Nevilla, který sjednával pro Eduarda politicky výhodný sňatek s Francií.  Alžbětinou svatbou Woodvillové získali výtečné postavení a moc. Jacquettin manžel Richard se stal hrabětem z Rivers a v březnu 1466 byl jmenován královským pokladníkem. Jacquetta našla bohaté a vlivné partnery pro své děti a pomohla svým vnoučatům dosáhnout vysokého postavení. Zařídila svatbu svého 20letého syna, Jana, s bohatou vdovou Kateřinou Nevillovou, vévodkyní z Norfolku, která byla o 45 let starší než on. Vzestup Woodvillů vytvořil rozsáhlé nepřátelství mezi Yorky, včetně Richarda Nevilla a králových bratrů Jiřího a Richarda, kteří byli vytlačeni z královy přízně bývalými Lancastery.  V roce 1469, se Richard Neville otevřeně rozešel s Eduardem IV. a dočasně ho sesadil. Hrabě z Rivers a jeho syn Jan byli Nevillem zajati a dne 12. srpna v Kenilworthu popraveni. Jacquetta svého manžela přežila o tři roky, zemřela v roce 1472, ve věku asi 56 let.

Obvinění z čarodějnictví.

Krátce potom, co Neville popravil jejího manžela, Thomas Wake, Nevillův stoupenec, obvinil Jacquettu z čarodějnictví. Wake přinesl na hrad Warwick obraz a tvrdil, že ho Jacquetta chtěla použít pro kouzla a čáry. Tvrdil také, že John Daunger, farář z Northamptonu, by mohl potvrdit, že Jacquetta dělala ještě dva jiné obrázky, jeden pro krále a jeden pro královnu. Případ šel stranou, když Richard Neville propustil Eduarda z vazby, a Jacquetta byla 21. února 1470 zproštěna viny. V roce 1484 Richard III. v zákoně známém jako Titulus Regius, obnovil obvinění z čarodějnictví proti Jacquettě, když tvrdil, že obstarala Alžbětin sňatek s Eduardem přes čarodějnictví. Nicméně, Richard nikdy neposkytl důkaz na podporu svých tvrzení.

Dědictví.

Přes dceru Alžbětu byla babičkou Alžběty z Yorku, královny a manželky Jindřicha VII.

Jacquetta Lucemburská, hraběnka z Rivers (1415/1416 - 30. květen 1472) byla nejstarší dcerou Petra I. Lucemburského, hraběte ze Saint-Pol, Conversana a Brienne a jeho manželky Markéty z Baux. Byla přední, ale často přehlížená, postava ve Válkách růží. Přes své krátkodobé první manželství s vévodou z Bedfordu, bratrem krále Jindřicha V. Anglického, byla pevně spojená s rodem Lancasterů. Nicméně, po porážce Lancasterů v bitvě u Towtonu, se i se svým druhým manželem Richardem Woodvillem přidala na stranu Yorků. Tři roky po bitvě a přestoupení k Eduardovi IV., se její nejstarší dcera Alžběta za Eduarda provdala a stala se anglickou královnou. Jacquetta porodila Woodvillovi 14 dětí a stanula před soudem na základě obvinění z čarodějnictví, ale byla zproštěna viny.

Jacquette de Luxembourg (1415 ou 1416 - ) est la fille aînée de Pierre I, comte de Saint-Pol, Conversano et Brienne et de son épouse Marguerite de Baux "(Margherita del Balzo d'Andria)". Elle est la mère d'Élisabeth Woodville, épouse du roi Édouard IV d'Angleterre.


Biografie.

Byl šlechtického původu. Pocházel z východohaličské rodiny Šeptyckých. V letech 1882–1887 vystudoval na gymnáziu svaté Anny v Krakově. V letech 1887–1888 studoval práva na Jagellonské univerzitě. Pokračoval pak studiem na školách v Mnichově a Paříži. V období let 1890–1892 pak dovršil na Jagellonské univerzitě studium práv a získal doktorský titul.  Byl poslancem Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam usedl v doplňovacích volbách roku 1900 za kurii velkostatkářskou v Haliči. Nastoupil 16. března 1900 místo Stanisława Dąmbského. Mandát obhájil ve volbách roku 1901. Ve volebním období 1897–1901 se uvádí jako hrabě Dr. Kasimir Szeptycki, statkář, bytem Dziewelniki, pošta Vybranivka.  Ve volbách roku 1901 se uvádí jako kandidát Polského klubu.  Jeho bratrem byl Andrej Šeptyckyj, který byl počátkem 20. století archeparchou a metropolitou lvovským a hlavou ukrajinské řeckokatolické církve. Sám Kazymyr se po roce 1910 obrátil k víře. Odešel nejprve do německého kláštera v Beuronu. Brzy ale přestoupil od římskokatolické k řeckokatolické církvi, vstoupil do řeckokatolického řádu studitských mnichů v Bosně. Zároveň začal studovat teologii v Innsbrucku. 28. srpna 1915 byl vysvěcen na řeckokatolického kněze. Přijal tehdy jméno Klymentij (Klemens).  V roce 1918 byl po skončení teologických studií jmenován představeným studitského kláštera v Skynlivu. Roku 1926 byl jmenován igumenem kláštera v Univu. Od roku 1944 působil coby archimandrita řádu ukrajinských studitských mnichů. Za druhé světové války pomáhal židům uniknout před holokaustem. V srpnu 1942 poskytl ve svém domě útočiště Kurtovi Lewinovi, jehož rodiče byli zavražděni. Získal pro Lewina falešný doklad o křtu a průkaz totožnosti. Lewina následně ukryl v lyčakovském klášteře na okraji Lvova, kde Lewin žil až do osvobození v srpnu 1944. V roce 1995 byl Šeptyckému udělen titul Spravedlivý mezi národy.  Po ovládnutí západní Ukrajiny sovětskou armádou a jejím začlenění do Sovětského svazu došlo k vlně zatýkání řeckokatolických duchovních a k násilnému zavádění pravoslaví. Šeptyckyj se stal jedním z nejvýznamnějších stále aktivních představitelů řeckokatolického kléru. V roce 1947 byl zatčen a uvězněn. Zemřel v sovětském vězení v roce 1951. 27. června 2001 ho papež Jan Pavel II. prohlásil za blahoslaveného.

Klymentij Kazymyr Šeptyckyj, cyrilicí Климентій Казимир Шептицький, polsky Kazimierz Szeptycki, rozený "Kazymyr Šeptyckyj", jméno "Klymentij" přijal po roce 1910 po svém přestupu k řeckokatolické víře (17. listopadu 1869 Prylbyči – 1. května 1951 Vladimir), byl rakouský politik ukrajinské (rusínské) národnosti z Haliče, na počátku 20. století poslanec Říšské rady, později řeckokatolický duchovní, archimandrita řádu ukrajinských studitských mnichů, pronásledován a vězněn sovětským režimem. V roce 2001 prohlášen za blahoslaveného. Nositel titulu Spravedlivý mezi národy.

Clément Sheptytsky (en ukrainien : Климентій Шептицький) (, 17 novembre 1869 - Vladimir, ) est un archimandrite studite de l'Église grecque-catholique ukrainienne arrêté par le NKVD et mort dans la prison de Vladimir. Il est reconnu bienheureux par l'Église catholique et honoré à titre posthume du titre de juste parmi les nations par l'État d’Israël pour avoir sauvé des Juifs pendant la Seconde Guerre mondiale.


Historie.

Modrý coonhound vznikl v Louisianě, kde byl vyšlechtěn z amerických foxhoundů, anglických foxhoundů, místních kříženců a francouzských loveckých psů, jako jsou například porcelaine nebo gaskoňský honič. Původně byl modrý coonhound registrován United Kennel Clubem (UKC) jako "anglický foxhound a coonhound", a po dlouhou dobu byl považován právě za variantu anglického foxhounda, než se roku 1946 stal modrý coonhound samostatným plemenem. Tyto psy oficiálně uznává i New Zealand Kennel Club (NZKC) a Australian National Kennel Council (ANKC), od dubna 2009 pak i American Kennel Club (AKC), i když se modří coonhoundi mohli zastřešovaných loveckých zkoušek účastnit až od prosince toho roku. Alternativou modrého coonhounda je i "American Blue Gascons" (bez českého překladu), ten je těžší a mohutnější, čímž se liší i stylem jeho práce; na rozdíl od hravého a mrštěného modrého coonhound se tato varianta pohybuje pomalu, rozvážně a klidně. Někdy bývá nazývána i jako "původní" nebo "stará varianta modrého coonhounda".

Povaha.

Modří coonhoundi jsou povahou typičtí lovečtí psi. Jsou aktivní, vytrvalí a potřebují být neustále zaměstnaní, nejlépe právě stopováním a lovem, sekundárně i obediencí a agility. Co se týká jejich vztahu ke kočkám či jiným menším domácím zvířatům, pak není příliš dobrý, jelikož jejich lovecký pud neustále pracuje a utíkající kočka nebo slepice je ideální lovná zvěř. Modrý coonhound je velmi inteligentní plemeno, které je schopné i samo pracovat, bez navádění majitele.  Poměrně lehko se učí a cvičí, právě výcvikem se také nejlépe posiluje vztah pána a psa. Nutností je i socializace, při které se štěně seznámí s jinými zvířaty, psy nebo dopravními prostředky. Nevýhodou těchto psů je, že jsou hlasití a v městském prostředí to nemusí být nejlepší. Již při jejich šlechtění byl cílem pes, který loví ve skupině, nikoliv sám, což se udrželo až do současné doby, takže modrý coonhound loví zásadně jen ve skupině tři a více jedinců. V terénu se jedná o obecně dobře manipulovatelné psy, mnohem lépe manipulovatelnější, než jsou jiní mývalí psi, například black and tan coonhound.  V domácím prostředí jsou modří mývalí psi vynikajícími společníky pro děti; jsou přátelští, naprosto klidní a dětské hry si nechávají líbit. Je nutné ale mít na paměti, že jejich čich neustále pracuje a je vhodné před nimi dobře schovávat odpadky nebo jídlo.

Modrý coonhound v kultuře.

Obecně nejsou modří coonhoundi příliš známí, avšak tito a redboneovi coonhoundi se vyskytují v knize "Kde roste červené kapradí" od Wilsona Rawlse. Modrý coonhound jménem Tet vystupoval i v americké televizní show Airwolf (1980). Dále také Smokey, maskot Univerzity v Tennessee, je modrý coonhound. A další pes, tentokrát fena, tohoto plemene vystupuje v klipu písně "Ol 'Red" od Blakea Sheltona.

Modrý coonhound, neboli modrý mývalí pes (anglicky: Bluetick coonhound), je lovecké psí plemeno původem ze Spojených států amerických, konkrétně z Louisiany. Je to vzácné psí plemeno, v Evropě je téměř nemožné jej najít (s výjimkou Velké Británie).

Le Bluetick coonhound est une race de chien originaire des États-Unis. Non reconnu par la fédération cynologique internationale, il est cependant fréquemment élevé dans le sud des États-Unis et dispose d'un standard parmi les clubs canins suivants : l'American Kennel Club (AKC), l'Australian National Kennel Council (ANKC), le New Zealand Kennel Club (NZKC) et l'United Kennel Club (UKC).


Život.

Mládí.

Friso se narodil 25. září 1968 v Utrechtu v Nizozemsku jako druhorozený syn královny Beatrix a jejího manžela, prince Clause van Amsberga. Jeho prarodiči z matčiny strany byli královna Juliána Nizozemská a princ Bernhard van Lippe-Biesterfeld. Jeho starším bratrem je nynější král Vilém Alexandr, naopak mladší je princ Constantijn.  Při narození získal tituly kníže nizozemský, princ Oranžsko-Nasavský. Friso byl pokřtěn dne 28. prosince 1968 a jeho kmotry se stali princ Harald Norský, "Johan Christian Baron von Jenisch", Herman van Roijen, královna Juliána Nizozemská a "Christina von Amsberg".  V roce 1986 absolvoval střední školu "Eerste Vrijzinnig Christelijk Lyceum" v Haagu. Od roku 1986 až do roku 1988 studoval inženýrství na "University of California" v Berkeley, kde vstoupil do Delta Kappa Epsilon klubu. Od roku 1988 do roku 1994 studoval na "Delft University of Technology", kde získal titul inženýra v letecké inženýrství. Dále studoval i ekonomii.

Práce.

Princ Friso pracoval od roku 1995 do roku 1996 v Amsterdamské pobočce mezinárodního manažerského poradenství McKinsey. Od roku 1998 do roku 2003 byl také viceprezidentem Goldman Sachs International v Londýně. Od října 2006 byl i ve funkci generálního ředitele v londýnské pobočce soukromých investic a poradenství "Wolfensohnem & Company".  Prince Friso byl spoluzakladatelem MRI centra v Amsterodamu a byl také zakládajícím akcionářem Wizz Air, největší nízkonákladové letecké společností ve východní Evropě.

Manželství a děti.

Dne 30. června 2003 bylo oznámeno, že se Friso bude ženit s Mabel Wisse Smitovou. Avšak Friso nepožádal o svolení Parlament ani svoji rodinu, čímž mu hrozilo vyloučení z rodiny a vyškrtnutí ze seznamu nástupců trůnu. V té době byl druhý v pořadí. Královská rodina příliš neměla z Mabel radost, především kvůli jejímu údajnému vztahu s "Klaasem Bruinsmanem", známým holandským drogovým dealerem. I přes nesouhlas královské rodiny se nakonec Mabel a Friso dne 24. dubna 2004 v Delftu vzali.  Vzhledem k tomu, že Vilém Alexandr má tři děti, nebyl problém vyloučit Frisa a jeho potomky z nástupnického seznamu. Friso a Mabel spolu ale i přesto zůstali a přestěhovali se do Londýna.  Tento pár měl dvě dcery:

Friso Nizozemský ("celým jménem: Johan Friso Bernhard Christiaan David Oranžsko-Nasavský", 25. září 1968, Utrecht − 12. srpna 2013, Huis ten Bosch) byl mladší bratr nizozemského krále Viléma Alexandra. Členem nizozemské královské rodiny byl až do doby, než se oženil s Mabel Martine Wisse Smitovou (současná princezna Mabel Nizozemská) bez svolení Parlamentu. V té době byl podle zákonu Nizozemska vyřazen jako možný následník trůnu.

Le prince Johan "Friso" Bernhard Christiaan David van Oranje-Nassau van Amsberg, prince et comte d'Orange-Nassau, écuyer "(jonkheer)" d'Amsberg ( - ), était le deuxième fils de la reine Beatrix des Pays-Bas de 1980 à 2013 et du prince consort allemand Claus von Amsberg. Il avait deux frères : le roi Willem-Alexander des Pays-Bas, et le prince Constantijn des Pays-Bas.


Historie.

Jméno.

Město je pojmenované po starém statku, zvaném "Horten" (v roce 1552 také "Hortan"), který stál na území dnešního Hortenu. Samotné slovo "Horten" má pravděpodobně původ ve staronorském slově "Hort", což může znamenat "vyboulený" nebo "vyklenutý".

Znak.

Znak města je na místní poměry nový. Hlavní faktory samotného znaku, tedy růže, koruna a kamenná hradba, do něj byly přidány 19. listopadu 1907, tedy v době, kdy byl Hortenu udělen status města. Znak je rozdělen neobvykle diagonálně a právě hradba a korunu znamenají status města. V dolní části je vidět i voda, která má připomínat místní přístav a růže je symbolem místní panenské přírody.

Vzdělání a školství.

V blízkosti Hortenu stojí univerzita "Høgskolen i Buskerud og Vestfold", běžně označovaná jako "Bakkenteigen". Tato univerzita nabízí širokou škálu oborů, od sociologie, přes historii až po lingvistiku. "Bakkenteigen" má přes 4 000 studentů a klade si za cíl být zdrojem vzdělání pro celý okres.

Sport.

Horten má několik fotbalových klubů. Nejúspěšnější a dobře známý je FK Horten, který v současné době hraje v norské 2. divize. Další místní tým je, Falk, který hraje 3. divizi, zatímco Borre a Holtankammeratene hrají v ligách.

Doprava.

Nejbližší vlakové nádraží v celém městě je to v přiléhající obci Skoppum, ta je vzdálená asi 1 hodinu 10 minut jízdy vlakem od hlavního města Osla. Autem se z Hortenu dá dostat do Osla po silnici E18 směrem na jih, přičemž cesta je dlouhá 100 km. Nejbližší letiště je ve městě Sandefjord a nazývá se "Sandefjord Torp", cesta tam trvá okolo 30 minut.  Jelikož se Horten nachází na poloostrově, většina hlavních dopravních tepen míří na jih od tohoto města, silnice nižších tříd se na ni pak připojují. Trajekt jezdí přes Oslofjord mezi Hortenem a Mossem ve Vikenu.  Železniční trať "Vestfoldbanen" prochází městy Horten, ale nikoliv přes centrum. Nádraží Skoppum se nachází jihozápadně od centra, ačkoli několik dojíždějících raději využívá vlakové nádraží "Holmestrand", díky lepší dopravní dostupnosti.

Partnerská města.

Horten podepsal smlouvy o spolupráci s těmito městy:

Horten je samosprávná obec v norském kraji Vestfold og Telemark. Žije zde obyvatel, což dělá z Hortenu jedno ze čtyřiceti největších měst Norska. Spadá pod něj i několik přilehlých obcí: Borre, Åsgårdstrand, Skoppum a Nykirke.

Horten est une "kommune" norvégienne située dans le Vestfold, dans le fjord d'Oslo. La ville fut la principale base de la marine norvégienne jusqu'en 1963. Par cette raison, la vieille ville est assez historique, et ses bâtiments sont historiques. Lors de la seconde guerre mondiale, les armées anglaises ont detruit la ville et sa base navale, donc quelques bâtiments modernes ne sont pas identiques aux constructions originales. En la Commune (Norvège), on trouve aussi les villes de Skoppum, Åsgårdstrand et Nykirke, en plus que la ville principale; la cité de Horten. Après la réforme des districts de 2020, Horten sera dans la nord extrême de la nouvelle région "Vestold og (et) Telemark"


Popis a zařazení.

Parament z Narbonne je malba tuší na pásu hedvábí vysokém 77,5 cm a dlouhém 286 cm. Zobrazuje scény z pašijového cyklu a zmrtvýchvstání Krista (zleva): "Jidášův polibek, Bičování Krista, Nesení kříže, Ukřižování","Oplakávání Krista, Kristus v předpeklí osvobozuje duše" a "Noli me Tangere".  "Ukřižování" je lemováno nahoře dvojicemi postav: alegorie Eklésie a Izajáš, alegorie Synagogy a krále Davida, dole jsou klečící postavy krále Karla V. a královny Johany Bourbonské. Parament byl zhotoven malířem, označovaným jako Mistr Paramentu z Narbonne, pro přední stranu oltáře (antependium) nikdy nedostavěné narbonnské katedrály svatých Justa a Pastora (Cathédrale Saint-Just-et-Saint-Pasteur de Narbonne) (1272–1344). Monochromní kresba naznačuje, že parament byl užíván během postní doby (Popeleční středa) k zakrytí původních barevných obrazů. Počátkem 19. století dílo zakoupil malíř Jules Boilly a v roce 1852 ho získalo do sbírky muzeum Louvre.  Styl malíře je snadno rozeznatelný. Jeho figury jsou elegantní, realistické a hmotné, s poněkud disproporčními velkými hlavami. Realistické podání tváří má původ ve franko-vlámském umění, ale lze nalézt paralely s raným italským nebo českým malířstvím. Grisaillová technika a způsob znázornění architektur svědčí, že autor byl obeznámen s knižními iluminacemi Jeana Pucelle (1300–1355). Řada shodných znaků pojí toto dílo s Mistrem Třeboňského oltáře, který byl mladším současníkem Mistra Paramentu z Narbonne.  Datace díla je nepřesná a je vymezena dobou nástupu Karla V. na trůn (1364) a úmrtím královny (1378). Autorem paramentu by mohl být Jean d'Orleans, který se stal roku 1361 dvorním malířem, podílel se na přípravách korunovace Karla V. roku 1364 a je autorem obrazů jelenů v Palais de la Cité. Pracoval také jako iluminátor pro králova bratra Jana z Berry.

Parament z Narbonne ( "Parement de Narbonne") je rozměrné oltářní antependium zdobené grisaillovou malbou z doby kolem roku 1375. Parament byl původně určen pro katedrálu v Narbonne a nyní je vystaven v muzeu Louvre.

Le Parement de Narbonne est une œuvre attribuée à un maître inconnu, possiblement Jean d'Orléans, réalisée vers 1375, conservée au musée du Louvre.