Nomenklatura.

Termín „Schnurkeramik” byl poprvé použit německým archeologem Friedrichem Klopfleischem v roce 1883. Pojmenoval jej podle techniky zdobení pohárů, do kterých byly otiskovány kroucené šňůry. Anglický termín „Single Grave culture“ odkazuje na pohřební ritus s mohylovým pohřbíváním v pozici s pokrčenými končetinami a různými artefakty. Název „kultura s bojovými sekeromlaty“ odkazuje pohřbívání mužů s jejich zbraněmi, v tomto případě kamenných seker ve tvaru lodě.

Geografický rozsah.

KŠK zabrala většinu kontinentální severní Evropy od Rýna na západě po Volhu na východě. Zahrnovala většinu dnešního Německa, Nizozemska, Dánska, Polska, Litvy, Lotyšska, Estonska, Běloruska, Česka, Slovenska, Švýcarska, severozápadního Rumunska, severní Ukrajiny a evropské části Ruska, pobřeží Norska a jižní části Švédska a Finska. V pozdním eneolitu a začátku doby bronzové zabírala dále téměř celý Balkán, kde se mísila s dalšími prvky z východoevropských stepí.  Archeologové upozorňují, že KŠK nebyla „jednotnou kulturou“ jednoduše kvůli své veliké rozloze, byly zde regionální rozdíly ve strategii a ekonomice. Jsou zde viditelné rozdíly v materiální kultuře, osídlení a společnosti. Zároveň však měla KŠK společné prvky charakteristické pouze pro ni samotnou, jako jsou způsoby pohřbívání, keramika se šňůrovou dekorací a unikátní kamenné sekeromlaty.  Současně s KŠK existovala na západě kultura zvoncovitých pohárů, západně od Labe se obě kultury prolínaly, což mohlo přispět k celoevropskému rozšíření této kultury. Ačkoliv lid kultury zvoncovitých pohárů adoptoval novou sociální strukturu a způsoby osídlení, skupina KŠK postrádala některé výhody, které byly na západě možné díky komunikaci a obchodu přes moře a řeky.

Vztah k indoevropským migracím.

Původ.

Původ a rozšíření KŠK bylo dlouhou dobu ústředním nevyřešeným problémem při hledání pravlasti indoevropských jazyků. KŠK byla dlouho popisována jako indoevropská z důvodu absence trvalejšího osídlení, což oproti dřívějším kulturám představovalo značný rozdíl. Absence osad předpokládala spíše kočovný způsob života založený na pastevectví podobný např. tomu v jámové kultuře a odpovídá to představě o Indoevropanech založenou na studiu filologie. Obrovská rozloha KŠK vypovídá o rapidní expanzi v době, kdy se předpokládá rozšíření indoevropských jazyků. KŠK byla dříve vskutku chápana jako pravlast Protoindoevropanů např. díky používání kolových vozů a koní, zřejmým válečnickým sklonům, rychlou expanzí na velké ploše přesně v době předpokládaného rozšíření indoevropských jazyků. Dnes je však nejrozšířenější kurganová hypotéza, která lépe vysvětluje původ a expazi těchto jazyků.  Dříve než byly prováděny analýzy DNA z lidských ostatků z hrobů KŠK, které jasně ukazují, že genetická variabilita lidu KŠK byla převážně odvozena z lidu stepní jámové kultury, byli archeologové dlouho rozděleni v názorech na původ KŠK. Jedni věřili spíše v expanzi KŠK ze střední Evropy, zatímco si druzí všímali spíše vlivu stepních kočovných populací. První hypotézu podporoval fakt, že KŠK se na severu střední Evropy prolínala s kulturou s nálevkovitými poháry. Marija Gimbutasová tvrdila, že KŠK vznikla z kultury kulovitých amfor (3400–2800 př. n.l.), kterou chápala jako indoevropskou. Tato kultura se rozšířila ze střední Evropy do Pobaltí a vznikla právě z kultury s nálevkovitými poháry. Nicméně v jiných oblastech KŠK přináší novou kulturu i fyzický vzhled jejích nositelů. Na většině územní expanze byla KŠK jasně intrusivní a proto v archeologii reprezentuje jednu z největších kulturních revolucí. Podíl migrace na kulturních změnách byl předmětem četných diskusí, na toto téma zdaleka nejčastěji.  Podle kontroverzních dat z radiokarbonového datování byly keramické formy nalezené v jednotlivých hrobech starší v Polsku a mladší v západní a jižní části střední Evropy. Nejstarší radiokarbonová data z KŠK pocházejí Kujavska a Malopolska z období kolem 3000 př. n.l. Nicméně následující výzkumy poukazují na to, že v datování KŠK existuje široká variabilita, a to zejména v datování začátku kultury, které je založeno na zkoumání jednotlivých od sebe vzdálených hrobů, což není v souladu s jinými archeologickými daty a dostává se do střetu i s plató v radiokarbonové kalibrační křivce; v jednom případě např. ve Švýcarsku, kde lze datování potvrdit dendrochronologicky, lze výskyt KŠK potvrdit po relativně krátkou dobu zhruba mezi lety 2750 př. n.l. a 2400 př. n.l. Jelikož naleziště ve Švýcarsku z této krátké periody obsahují artefakty, které reprezentují všechna hlavní období KŠK jako takové, někteří archeologové jsou toho názoru, že se KŠK objevila víceméně simultánně v celé severní střední Evropě kolem 2900 př. n.l. v řadě center, které později formovaly vlastní lokální sítě. Radiouhlíkové datování zbývajících středoevropských regionů ukazuje, že KŠK se objevila po roce 2880 př. n.l. Podle této hypotézy se rozšířila do Lüneburských vřesovišť a dále do Středoevropské nížiny, Porýní, Švýcarska, Skandinávie, Pobaltí a Ruska do Moskvy, kde se kultura smísila s pastevci žijícími na stepích. Nicméně hypotézy, které předpokládají původ KŠK v západní a centrální Evropě vyvracejí nová paleogenomická data, která dokazují, že populace KŠK odvozuje svůj původ minimálně ze 75 % z lidu jámové kultury, tedy ze stepí.  Navrhuje se, že na západě byla tato revoluce rychlá, hladce probíhající vnitřní proměna, která se objevila v dřívější kultuře s nálevkovitými poháry a směřovala směrem z východního Německa. Naproti tomu v Pobaltí vypadá KŠK jako dobyvatel jihozápadní části kultury Narva. Nicméně dnes se na KŠK hledí ve všech oblastech jako na intruzivní element, nicméně ne vždy tak agresivní a v mnoha případech koexistující s dřívějšími kulturami.

Genetické výzkumy.

Vztah k jámové kultuře.

Genetická studie Haaka a kol. (2015) ukazuje, že velká část původu lidu KŠK se odvozuje od populace jámové kultury, která migrovala ze stepí před 4500 lety. Asi 75% DNA pozdně neolitických koster z KŠK z Německa je přesně odvozeno od jednotlivců z jámové kultury. Stejná studie odhaduje 40–54% podíl lidu jámové kultury na výbavě dnešních Středoevropanů a Severoevropanů, 20–32% Jihoevropanů kromě Sardů (7,1 % a méně) a Sicilanů (11,6 % a méně). Haak a kol. také poznamenává, že výsledky jejich studie předpokládají rozšíření haploskupin R1b a R1a z východu po roce 3000 př. n.l.  Co se týče fyzického vzhledu, byl lid jámové kultury, který je předpokládaným šiřitelem indoevropských jazyků, převážně hnědooký, hnědovlasý, středně světlé kůže, ovšem poněkud tmavší, než je průměrný odstín moderních Evropanů. Světlé rysy existovaly v Evropě již před příchodem Indoevropanů i u lovců a sběračů a farmářů, takže dlouhotrvající filologické pokusy dát je do souvislosti s migrací Indoevropanů ze stepí ztroskotaly.  Autosomální studie také poukazují na to, že populace jámové kultury byla šiřitelem tzv. komponenty ANE („Ancient North Eurasian“). ANE reprezentuje ve vědecké literatuře původ z lidu kultury Maľta Bureť nebo jí geneticky příbuzné populace. ANE je důležitou komponentou jak populace jámové, tak i v současné Evropě. Nevyskytovala se však v západní a střední Evropě před KŠK.  Haak a kol. také varovali: "„Upozorňujeme, že testované vzorky z jámové kultury ze Samary nemusí být přímými předky lidu KŠK z Německa. Je možné, že do střední Evropy mohla migrovat některá západnější jámová populace, nebo dřívější „pre-jámová“ stepní populace. Tyto chybějící informace by mohla odkrýt další studie.“"  Goldberg a kol. (2016) objevili, že šíření zemědělství do Evropy probíhalo masivní migrací mužů i žen ve zhruba stejném poměru, možná i celých rodin. Naproti tomu byly kulturní změny v Evropě doby bronzové důsledkem mužské migrace, potenciálně spojené s novou technologií a dobýváním.

Vliv na kulturu Sintašta.

Allentoft a kol. (2015) prezentovali překvapivé důkazy genetické afinity lidu KŠK s pozdější kulturou Sintašta. Předpokládají, že vliv „západní“ či evropské neolitické komponenty v genomech lidu Sintašta mohl pocházet z populace KŠK.

Indoevropizace a jazykový posun.

KŠK mohla hrát ústřední roli v šíření indoevropských jazyků do Evropy v průběhu chalkolitu a doby bronzové. Podle Malloryho byla KŠK společným předkem pro pozdější keltské, germánské, baltské, slovanské a možná i některé italické indoevropské jazyky. Mallory také poznamenává, že KŠK naopak nemohla být domovskou kulturou pro řecké, ilyrské, thrácké a východoitalické jazyky, které pocházely z jihovýchodní Evropy. Podle Anthonyho byla KŠK předkem germánské, baltské a slovanské větvě v severní Evropě.  Podle Anthonyho se pregermánské dialekty mohly vyvinout v kultuře Usatovo mezi Dněstrem a Vislou cca kolem 3100-2800 př. n.l. a rozšířily se s KŠK. Mezi lety 3100–2800/2600 př. n.l. proběhla skutečná migrace Protoindoevropanů z jámové kultury do údolí Dunaje, dosáhla až do Maďarska, kde se mohly vyvinout prekeltské a preitalické jazyky. Slovanská a baltská větev se vyvinula na středním Dněpru.  Haak a kol. (2015) poznamenávají, že se lid KŠK na území Německa odvozuje ze 75% ze stepní populace jámové kultury, proto předpokládá západo-severozápadní migraci z jámové kultury směrem do Německa. Allentoft a kol. (2015) předpokládají migraci z jámové kultury do severozápadní Evropy přes střední Evropu, a také do Pobaltí a do východního okraje KŠK přes území dnešní Ukrajiny, Běloruska a Ruska.

Jazykový posun.

Podle původní hypotézy Marije Gimbutasové byl proces „indoevropizace“ KŠK a později zbytku Evropy, pouze kulturní transformací, nikoliv migrací nových osob. Migrace jámové kultury z východní do střední a západní Evropy chápe Gimbutasová jako proces vojenského tažení a vítězství vyúsťující v implementaci nového administrativního systému, jazyka a náboženství do předchozích kultur. Společenská organizace jako patrilinearita a patriarchát jámové kultury velmi zefektivnila její válečné strategie. Staří Evropané (původní neolitické obyvatelstvo) nemělo žádnou válečnickou třídu ani koně. Žili pravděpodobně v teokratických monarchiích, kde vládly královny-kněžky, nebo byli rovnostářskou společností. Tato „staroevropská“ sociální struktura výrazně kontrastuje s hierarchickou strukturou lidu jámové kultury a kultur z ní odvozených.  David Anthony (2007) ve své „revidované stepní hypotéze“ navrhuje, že šíření indoevropských jazyků pravděpodobně nenastalo řetězovitými migracemi lidí, ale zavedením těchto jazyků politickými elitami a rituály, které byly napodobovány velkými skupinami lidí. Tento proces nazývá „rekrutováním elit“. Přesto v doplňkových informacích k Haakově studii Anthony, Lazaridis, Haak, Patterson a Reich zmiňují, že masivní migrace jámové populace do severní části Evropy svědčí pro to, že „stepní hypotéza nevyžaduje dominanci elit aby přenesla indoevropské jazyky do Evropy. Místo toho naše výsledky ukazují, že tyto jazyky byly v Evropě zavedeny spíše silou počtu: velkou migrací, na které se podílela obě pohlaví.“  Lingvista Guus Kroonen poukazuje na to, že mluvčí indoevropských jazyků napadli existující populace v Evropě, které mluvily nepříbuznými neindoevropskými jazyky. Zaměřuje se na efekt vzájemného kontaktu na indoevropské jazyky a snaží se objevit preexistující jazyky. O preindoevropských jazycích je toho známo jen málo (výjimkou je baskičtina), což je způsobeno rychlou a masivní „indoevropizací“ Evropy bez jakéhokoliv záznamu předchozích jazyků jazykovým posunem. Guus Kroonen's (2015) Kroonenova studie (2015) uvádí, že „preindoevropština“ obsahuje jasný neolitický „podpis“ pocházející z egejské jazykové rodiny a jde o důsledek neolitického osídlování Evropy prvními zemědělci.  Marija Gimbutasová tvrdila, že protogermánština vznikla vniknutím KŠK do Skandinávie a její syntézou s kulturou s nálevkovitými poháry. Podle Edgara Polomé vzniklo 30% neindoevropského substrátu v moderní němčině v kultuře s nálevkovitými poháry v jižní Skandinávii. Když jámová populace přišla do kontaktu s původními obyvateli během 3. tisíciletí př. n.l., začala indoevropská složka dominovat místním populacím, avšak některá původní slova zůstala a zformovala protogermánský jazyk, který dostal status „indoevropizovaného“ jazyka.

Jazyková kontinuita.

V opozici k invazionistickým scénářům navrhovaných Gimbutasovou a jinými stojí např. Mario Alinei s jeho teorií paleolitické kontinuity, která předpokládá kontinuitu jazyků na území KŠK už od paleolitu. Jeho předchůdci byli např. Yevgeny Yu. Krichevsky a V. Gordon Childe. Na jejich základě Alinei zdůraznil univerzální charakter inovací spojených s lidem KŠK, jako jsou kombinace farmaření a nomádského pastevectví, patrilinearita a patriarchát a jiné. Nicméně Alinei akceptoval zvýšený vliv imigračního elementu v oblasti mezi Černým mořem a Panonskou nížinou, na druhou stranu však podtrhoval kontinuitu - „s nebo bez migračního vlivu ze stepí“ – kultury s nálevkovitými poháry, kultury kulovitých amfor s KŠK nebo s kulturou s bojovými sekeromlaty a „Single Grave“ kulturou.  Alinei věří, že mluvčí baltských jazyků mohli hrát významnou roli v difuzi KŠK. Hlavními argumenty pro tuto stěžejní roli Baltů by mohly být: a) geografický rozsah baltské hydronymie v obdélníkovém klenutí od Visly přes ruskou Oku a horní Volhu; b) lingvistický vliv baltských jazyků se vznikem jakéhosi jazykového svazu charakterizovaného polytonií – sjednocuje je s většinou skandinávských a dolnoněmeckých dialektů v pobřežních oblastech, stejně tak s některými slovanskými (severní kašubština) a finskými jazyky (livonština a estonština).

Ekonomika.

Existuje jen několik málo objevených sídlišť, což vedlo k tradičnímu pohledu na KŠK jako na výhradně kočovnickou pasteveckou společnost. Nicméně později se objevily i důkazy o usedlém způsobu života s obděláváním půdy. Zrna pšenice dvouzrnky, pšenice seté a ječmene byly nalezeny na sídlišti KŠK ve vesnici Bronocice v jihovýchodním Polsku. Dvoukolové vozy pravděpodobně tažené voly byly také nalezeny v kontinuitě s kulturou s nálevkovitými poháry.  Kravské mléko bylo systematicky používáno od 3400 př. n.l. na sever od Alp. Ovce se chovaly spíš v západní části Švýcarska v důsledku silnějšího kulturního vlivu Středomoří. Změny ve věku porážky a velikosti zvířat jsou možným důkazem používání ovčí vlny v tomto regionu KŠK.

Pohřbívání.

Pohřbívání probíhalo do plochých hrobů nebo malých mohyl ve skrčené poloze; v kontinentální Evropě byli muži pohřbíváni na pravém boku, ženy na levém boku, obě pohlaví shodně s obličeji směrem k jihu. Nicméně ve Švédsku a některých částech severního Polska byly hroby orientovány severojižně, muži na levém boku, ženy na pravém a obličeje orientovány na východ. Pravděpodobně se používala nějaká dřevěná konstrukce, jelikož jsou hroby v jedné linii. To je v kontrastu s praktikami v Dánsku, kde byli zemřelí pohřbíváni ve vertikální stratifikaci pod valy – nejstarší osoba pod povrchem země, druhá v hrobu nad ní a někdy třetí nad oběma. Z předmětů jsou v mužských hrobech časté kamenné bojové sekery, keramické poháry většinou zdobené šňůrami, zářezy či jinými druhy ozdob.  Zhruba ve stejné době se vyskytující fenomén zvoncovitých pohárů pohřbíval mrtvé podobným způsobem a pokryl většinu západní a střední Evropy. Kultura zvoncovitých pohárů vznikla kolem roku 2800 př. n.l. na Pyrenejském poloostrově a následně se šířila do střední Evropy, kde částečně koexistovala s KŠK.  Největší pohřebiště v Čechách představuje lokalita Vikletice (na Chomutovsku), na Moravě například Marefy u Bučovic. Hroby bývaly opatřené dřevěnou komorovou konstrukcí. Mrtví byli pohřbíváni ve skrčené poloze – muži na pravém boku, ženy na levém boku. Orientace hrobových jam byla především západ–východ, výjimečně také sever–jih. Průměrný dožitý věk u mužů činil 39 a u žen 35 let.  V dubnu 2011 byl zaznamenán odlišný způsob pohřbívání KŠK v Praze. Ostatky pravděpodobně mužské byly orientovány stejně jako ženské a neměly žádné specifické pohřební předměty. Objevitelé předpokládali, že tento hrob mohl náležet „člověku takzvaného třetího pohlaví, což byli lidé s odlišnou pohlavní orientací, transsexuálové nebo prostě lidé, kteří se identifikovali odlišně od zbytku společnosti“, média psala o objevu prvního „jeskynního gaye“ na světě. Archeologové a antropologové však kritizovali média pro senzacechtivost. "„Pokud tento pohřeb reprezentuje transgender osobu (což by mohl), neznamená to, že tato osoba byla jiné sexuální orientace a nebo se k ní hlásila, nebo že společnost jej za homosexuála považovala.“," komentuje Kristina Killgrove. Další kritizují to, že v chalkolitu nelze mluvit o jeskynních lidech a identifikace pohlaví z pozůstatků je složitá a nepřesná. Detailní rozbor tohoto pohřbu se dosud ve vědecké literatuře neobjevil.

Podskupiny.

Prototypická kultura se šňůrovou keramikou.

Prototypická KŠK se nacházela ve střední Evropě, zejména v Německu a Polsku. Název odkazuje na charakteristickou keramiku této doby: kroucená šňůra byla vtisknuta do vlhké hlíny, aby vytvořila různé dekorativní vzory a motivy. Keramika je známá zejména z hrobů, obě pohlaví obdržely charakteristické dary v podobě takto zdobené keramiky.

Kultura jednoduchých mohyl.

Kultura jednoduchých mohyl (z angličtiny Single Grave culture, v české literatuře se tento pojem nepoužívá) odkazuje na sérii pozdně neolitických komunit ve 3. tisíciletí př. n.l., které existovaly v jižní Skandinávii, severním Německu a Beneluxu a které sdílely stejný způsob jednotlivého pohřbívání, zesnulé obvykle doprovázely bojové sekery, jantarové korálky a keramické nádoby.  Pojem Single Grave culture poprvé použil dánský archeolog Andreas Peter Madsen na konci 19. století, kdy shledal jednotlivé hroby odlišné od tehdy již známých dolmenů, dlouhých mohyl a pasážových hrobů. V roce 1898 vyslovil archeolog Sophus Müller hypotézu, že dolmeny, dlouhé mohyly a pasážové hroby reprezentují jinou skupinu lidí než nově objevené jednotlivé hroby. „Jednoduché mohyly jsou stopami nových, z jihu přicházejících kmenů.“  Kulturní důraz na nádoby sloužící k pití už byl charakteristický pro předchozí kulturu s nálevkovitými poháry, po příchodu KŠK se spojil s novými tradicemi. Obzvláště na západě (Skandinávie a severní Německo) mají nádoby širokou odstupující bázi a definují tak zvláštní podskupinu KŠK v této oblasti. Navrhuje se, že kultura se zvoncovitými poháry je odvozena z této specifické větve KŠK.

Kultura s bojovými sekeromlaty.

Švédsko norská kultura s bojovými sekeromlaty se objevila cca 2800 let před n.l. a je pojmenována podle zhruba 3000 nalezených hrobů od území Scanie po Uppland a Trøndelag. Bojové sekeromlaty byly primárně spíše objektem společenského statusu. Byla zde silná kontinuita v kamenických tradicích a velmi málo důkazů o velkých pohybech osob, o to méně pak násilných. Staré způsoby života byly opuštěny v době, kdy se proměňovaly kultury v kontinentální Evropě, a zemědělci žijící ve Skandinávii se těchto změn také účastnili, protože patřili do stejné sítě kulturních přeměn. Obyvatelé malých osad nebo vzájemně oddělených farem bez jakékoliv obranné strategie mohou být těžko považováni za agresory.  Bylo nalezeno asi 3000 bojových sekeromlatů po celé Skandinávii s výjimkou Norrlandu ve Švédsku a severního Norska. Je známo méně než 100 sídlišť a jejich pozůstatky jsou zanedbatelné, protože se nacházejí na nepřetržitě využívané půdě. Einar Østmo zmiňuje sídliště na Lofotech v oblasti polárního kruhu a ještě dále až po oblast dnešního města Tromsø.  Švédská a norská kultura s bojovými sekeromlaty užívala stejné zemědělské technologie jako předchozí kultura s nálevkovitými poháry, avšak příchod kovu změnil společenskou strukturu. Je to zřejmé zejména z faktu, že kultura s nálevkovitými poháry je charakterizována společnými megalitickými hroby a velkým množstvím pohřebních darů, kdežto lid bojových seker pohřbíval individuálně s individuálním obdarováním.  Nový pohled na tuto kulturu přinesl v roce 1993 objev hrobky v Turinge, Södermanland nedaleko Stockholmu. Bylo zde nalezeno asi dvacet keramických nádob, šest pracovních seker a jedna bojová sekera, všechny pocházely z pozdní periody této kultury. Důležitý však byl objev ostatků nejméně šesti osob po kremaci. Jde o nejčasnější nález kremace ve Skandinávii, což dokazuje blízký kontakt s kulturami ve střední Evropě.  V kontextu vývoje proto-Germánů v této oblasti poznamenává Einar Østmo, že atlantické a severomořské pobřežní oblasti Skandinávie a oblasti kolem Baltského moře byly sjednoceny silnou námořní ekonomikou, která umožňovala mnohem větší rozšiřování a kulturní jednotu oproti vnitřním kontinentálním kulturám s omezenější migrací. Odkazuje na početné petroglyfy z této éry, které zobrazují „tisíce“ lodí. Pro tuto kulturu bylo moře pojítkem, nikoliv hranicí.

Finská kultura s bojovými sekeromlaty.

Finská kultura bojových sekeromlatů byla směsí chovatelů dobytka a původních lovců a sběračů. Je jednou z mála kultur, které mají velké množství nálezů z osad v této oblasti.

Středodněperská kultura a kultura Fatyanovo-Balanovo.

Východními rozšířeními KŠK jsou středodněperská kultura a kultura Fatyanovo-Balanovo. Středodněperská kultura sice neposkytla mnoho nálezů, zato však ležela v nejpřímějším směru ke střední a severní Evropě ze stepí východní Evropy. Pokud je správná asociace kultur s bojovými sekeromlaty a indoevropskými jazyky, pak by kultura Fatyanovo tvořila lingvistické indoevropské superstratum na uralském substrátu, a mohla by zodpovídat za vysvětlení některých slov uralského původu v kontroverzní indouralské tezi. Nicméně podle Häkkinena kontakty mezi mluvčími indoevropských a uralských jazyků začaly v době KŠK a uralická expanze do horního Povolží nastala až později. Häkkinen akceptuje kulturu Fatyanovo jako časně indoevropskou, avšak za její substrát nepovažuje ani uralskou ani indoevropskou skupinu. Genetické výzkumy podporují Häkkinenovu hypotézu.

Kultura se šňůrovou keramikou (též kultura šňůrové keramiky, zkratkou KŠK, anglicky "Corded Ware", německy "Schnurkeramik", francouzsky "ceramique cordée", nizozemsky "touwbekercultuur") zahrnuje širokou skupinu indoevropských archeologických kultur Evropy zhruba mezi lety 2900–2350 př. n.l., tedy od pozdního neolitu přes eneolit až do časné doby bronzové. Tato skupina kultur zabírala rozlehlou oblast od Rýna na západě až po Volhu na východě, obývala tedy velkou část Evropy severní, střední a východní. Obyvatelstvo bylo zaměřeno převážně na chov dobytka a vyznačovalo se nomádským způsobem života. Kulturu lze poznat výhradně z bohatě vybavených kostrových, původně nejspíše mohylových pohřebišť.

La culture de la céramique cordée est une culture du Néolithique final en Europe du Nord (d'environ -3 000 à -2 200). Elle doit son nom à ses poteries caractéristiques, décorées par impression de cordelettes sur l'argile crue (avant cuisson). Elle s’étend sur tout le nord de l'Europe continentale, de la Russie au nord-est de la France, en passant par la Scandinavie méridionale (où elle est désignée comme culture des tombes individuelles, "Einzelgrabkultur", et plus au nord comme « culture des haches de combat »).


Nový obsah.

Orkové.

Orkové jsou nová rasa, která nemůže používat magii, ale namísto ní má k dispozici válečné pokřiky, které podporují vlastní jednotky nebo oslabují a zraňují nepřátelské. Jednotky orků mají schopnost bojového vzteku (blood rage), díky které jsou schopni způsobovat nepříteli bonusová zranění. Když však body této schopnosti klesnou, způsobuje jednotka nižší poškození. Blood rage se jednotkám zvyšuje při vítězné bitvě, zabití spolubojovníka nebo nepřítele, naopak klesá když je zraněna nebo vynechá tah. Hradem orků je tvrz.

Kampaně.

Kampaň Quroqa.

Skřetí chán Qurog, chce osvobodit skřetí otroky, které sedláci v Havraním vévodství používají na práci. Rychle osvobodí kentaury, gobliny, zabijáky a kyklopy. S nimi dobyje hlavní město havraního vévodství Havraní vrch a zcela ho zničí. Alaric, biskup královny Isabely, skřetí povstání potlačí a většinu skřetů pozabíjí.

Kampaň nekropole.

Giovanni, pán upírů, dá za úkol Ornelle, vůdkyni Býčího vévodství a své učednici na nekromantku, aby dobyla Iluma-nadin. Po bitvě se Ornella seznámí s Arantirem, vládcem Hereshe, a je poslána do Nar-Ankaru, kde je zkoušena zkouškami Pavoučí bohyně. Arantir vpadá do Stříbrných měst, aby se zde dozvěděl informace o sílícím kultu démonů na Ashanu. Ornella mezitím po zkouškách se setkává s Arantirem v Býčím vévodství a postupně očišťují Býčí a Vlčí vévodství od démonické nákazy. Při výpravě se také setkává Arantir s Kudžin. Nakonec dobyjí Arantir a Ornella město Flammerschrein, kde sídlí církev svaté Isabely, kterou vedl Alaric. Zde také pošle Arantir Isabelinu duši do jejího těla. Tady také nachází informace o Temném mesiášovi a lebce stínů, kterou musí získat dříve než démoni.

Kampaň Gotaie.

Gotai, když se dozvídá o smrti svého otce, chce ho pomstít a zabít Alarica. Kudžin na něho však naléhá, aby se nejprve stal chánem skřetů. To Gotai také provede a stane se novým skřetím chánem. Gotai dobývá gryfí města na Východě a poté napadá Stříbrná města a dobývá Shahidbiu, město kde je Kunyakův hrob a rodiště skřetů. Kudžin mezitím navštěvuje skřetí kmeny po celém Ranaaru, aby se přidali ke Gotaiovi. To se jí podaří a táhne s vojskem za Gotaiem do Stříbrných měst. Gotai uctívá Kunyakův hrob a pomstí svého otce tím, že zabije Alatica i s jeho vojskem. Po jeho smrti se ihned setkává s Kudžin a jdou do Gryfí říše zaútočit na Talonguard.

Kampaň Zehira.

Gotai s Kudžin se v Shahidbyi setkávají se Zehirem, arcimágem Stříbrných měst. Vyjednají s ním spojenectví a společný útok na Talonguard. Zehir se vydává do Ygg-Challu, kde dohodne pomoc s Ylayou. Pokračuje do Gryfí říše, kde provede s kněžími rituál, který odhalí démony a poté dohodne spojenectví také s Freydou a Duncanem, kteří vedou rebely. Poslední cesta vede do Grinheimu, země trpaslíků, kde se setkává s Wulfstanem a Hangvulem. Chce se sejít s Arkathem, bohem kovářů a patronem trpaslíků. v tom mu chce zabránit Wulfstanův bratr Rolf. Zehir Rolfa porazí a setkává se s Arkathem, který Wulfstana určí novým králem. Spojenecká vojska už jsolu na cestě a Zehir míří k Talonguardu, aby zde zabil Biaru, falešnou královnu, a dosadil na trůn pravou Isabelu. Spojenci dobyjí démonická města v podzemí a srovnají je se zemí. Temní elfové, skřeti, trpaslíci, rebelové a mágové stanou před hradbami Talonguardu, kde sídlí Biara, který za velkých ztrát dobyjí a Biaru nakonec Isabela zabije. Isabela abdikuje a na trůn dosadí Freydu s Duncanem. Tímto končí Gryfí říše a začíná Říše jednorožců.

Jednotky.

Alternativní vylepšení.

Azyl.

"Vylepšení pro azyl jsou totožná s jednotkami, které se objevily v datadisku jako Odpadlíci azylu."

Heroes of Might and Magic V: Tribes of the East je druhý datadisk pro tahovou strategii "Heroes of Might and Magic V". Je to samostatný produkt, takže k jeho hraní není potřeba původní hra.

Heroes of Might and Magic V: Tribes of the East est la seconde extension du jeu au tour par tour "Heroes of Might and Magic V" et le premier pack en version stand-alone réalisé pour cette cinquième série. Cette extension a été développé par Nival Interactive et produit par Ubisoft Entertainment. Le jeu est sorti le en Europe et le en Amérique du Nord et en Russie.


Poloha.

Na severu vymezuje hranice horstva Lucernské jezero (Vierwaldstättersee). Na východě odděluje masiv Urnských Alp od sousedních Glarnských Alp údolí řeky Reuass. Na jihu a západě tvoří hranice částečně řeky Rhôna a Aare a oddělují tak pohoří od Bernských Alp.

Členění.

Pohoří se geograficky dělí do mnoha samostatných celků a masivů. Nejvyšší a nejvíce zaledněné hory se nalézají zejména jižně od sedla Sustenpass (2224 m). Nejvyšším masivem je vysoká žulová stěna Dammastock, vypínající se nad ledovcem Dammaglatscher a s několika sousedními vrcholy tvoří osu pohoří. Severně od Sustenpassu leží především turisticky významná skupina Titlis, ležící v blízkosti jednoho z nejvýznamnějších lyžařských středisek v zemi - Engelbergu. Na západě pohoří dominují masivy Západní a Východní Melchertalerské Alpy (Huetstock, 2676 m), skupina Brisen a masiv Uri-Rostock ležícího poblíž historického města Altdorf. K pohoří se také řadí masiv Pilatus.

Vodstvo.

Urnské Alpy jsou velmi bohaté na vodu a vodní zdroje, prameny, jezera, řeky a vodopády. Řeka Rhôna pramení právě z ledovců Urnských Alp. Její zdroj se nalézá ve vodě vycházející z tajícího ledovce Rhonegletscher pod masivem Dammastock.

Turismus.

Jedním z turisticky nejvýznamnějších míst v Urnských Alpách je silniční sedlo Furkapass (2436 m) z kterého míří do hor řada značených cest. Z vyhlídky lze pozorovat ustupující čelo ledovce Rhonegletscher napájející řeku Rhônu. Na dominantu města Luzern, vrchol Pilatus (2221 m), vede nejstrmější ozubnicová železnice na světe postavená v roce 1889.

Zimní sporty.

Stoupání místy překonává až 48%. Střediskem rekreace a sportu v horách je město Engelberg. Velkým turistickým magnetem je také vrchol Titlis, na který vede soustava lanovek a na vrcholu je vyhlídková restaurace. Zimní svahy Titlisu jsou také vyhledávány lyžaři. V létě se na jeho ledovci nelyžuje.

Zajištěné cesty.

Pro příznivce zajištěných cest jsou zde velké možnosti především nových via ferrat. Mezi nejznámější patří Tälli klettersteig z roku 1993 kterou absolvuje přes 3000 návštěvníků ročně. Byla to zároveň první ferrata Švýcarska. Druhou významnou zajištěnou cestou je Via ferrata Diavolo nacházející se v blízkosti Andermattu.

Horolezectví.

Díky své divokosti a rozeklanosti jsou Urnské Alpy vyhledávány horolezci. Svou kompaktní žulou a těžkými cestami vyniká především rozervaný hřeben Salbitschijen, ležící na východním okraji pohoří. V oblasti sedla Furkapass je to především oblast vrcholu Gletschhorn (3305 m). Návštěvníci tu narazí na množství cest v klasifikaci III.-V.UIAA.

Chaty.

Turistům a horolezcům slouží v horách řada horských chat a bivaků.

Dostupnost.

Takřka středem pohoří vede významná silniční komunikace, která spojuje dolinu Reuss s dolinou řeky Aare přes sedlo Sustenpass (2224 m). Na jihu pohoří zpřístupňuje horstvo silnice vedoucí přes sedlo Furkapass (2431 m). Do jednotlivých dolin zabíhají většinou volně sjízdné silničky či cesty. V několika případech se jedná o soukromé komunikace, na kterých se platí mýto.

Urnské Alpy jsou plošně poměrně malou (1300 km2), ale vysoko položenou skupinou, ležící ve Švýcarsku v kantonu Uri. Název hor přímo vychází z názvu kantonu. Geomorfologicky se řadí do Vnějších krystalických Alp. Území Urnských Alp je poměrně řídce osídleno. Pohoří charakterizují mohutné zaledněné štíty s příkrými žulovými stěnami. Nejvyšším štítem pohoří je Dammastock (3630 m).

Les Alpes uranaises sont un massif montagneux situé dans la partie centrale des Alpes en Suisse. Elles sont à cheval sur les cantons du Valais, de Berne, d'Uri, d'Obwald, de Nidwald et de Lucerne.


Výskyt.

I přes velký počet taxonů je oblast výskytu rebucií poměrně malá. Jsou to předhoří hlavního hřebene And, vysokohorské oblasti severní, až severozápadní Argentiny a jižní Bolívie, ve výškách od 2 000 do 4 500 m n. m. Vzácně zasahují níže až k 1000 m n. m. V letním období je zde mírně teplé klima se silnou insolací, vysokými rozdíly mezi denními a nočními teplotami a dostatečnými srážkami. Srážek je poměrně hodně, ale jsou to prudké lijáky soustředěné do kratších období. Zimní klidové období je zcela suché, chladné. Zde rebucie rostou na loukách v zápoji nízkých travin nebo ve spárách a škvírách skalních ploten společně s pionýrskými travinami, mechy a lišejníky. Spolu s rebuciemi v oblasti rostou rody "Parodia, Lobivia, Echinopsis" a "Acanthocalycium". Hromadně se zde vyskytují pasakánoidní "trichocereusy". Jsou to mohutné, nerozvětvené, až 15 m vysoké [cereus]y, které tvoří specifické, pravidelné, ale řídké porosty na rozsáhlých oblastech horských svahů a hřebenů, tzv. pasakánové lesy.

Popis.

Obecná charakteristika.

Stonky mají různý tvar, mohou být ploše kulovité, kulovité až válcovité, solitérní, dole odnožující nebo až trsovité. Obvyklá velikost je 3 až 8 cm. Rychlené, přehnojené nebo ve stínu pěstované rostliny mohou být větší až deformované. Žebra jsou spirálovitá nebo rovná, jsou méně či více rozdělená do bradavek. Areolová a temenní vlna je nepatrná. Otrnění není většinou příliš výrazné, je rovné tenké, světlé, většinou těžko rozlišitelné na okrajové a střední. Trny mohou rostlinu zcela zahalovat. Vzácně se vyskytují mohutnější střední tmavé trny, např. u "R. robustispina", "R. margarethae". U "digitorebucií" bývají trny přitisklé ke stonku, pektinátní. Květy jsou poměrně velké, trychtýřovité až široce rozevřené. Mají dlouhou, relativně tenkou trubku. Vyrůstají z boku nebo z báze stonků. Většina druhů je autogamní. Velmi často jsou světle červené až oranžové, dále pak karmínové až fialové, žluté, růžové, bílá barva je vzácná. Plod je malá kulatá bobule dost pevně spojená se zbytkem květu, ve zralosti tence blanitá, rozpadající se. Početná semena vejčitá, asi 0,5 až 1 mm velká, černá, mnohdy s výrazným bílým hilem. Kořeny svazčité nebo řepovité.

"Rebutia".

Většinou spíše polokulovité plošší rostliny, na bázi odnožující. Žebra jsou spirálovitá, zcela rozpadlá do hrbolů. Poupata a květy se tvoří u báze rostliny, mnohdy jakoby vyrůstají ze země. Květní trubka je holá, tyčinky volné, nepřirostlé ke květní trubce. Kořeny svazčité. Tyto druhy jsou velmi variabilní, v barvě květů, otrnění.

"Aylostera".

Kulovité, mnohdy mírně protáhlé rostliny. Květy mají ochmýřenou trubku a vyrůstají více na boku rostliny. Tyčinky bývají přirostlé k trubce. Kořeny svazčité. Vzhledem se zcela odlišuje "Rebutia heliosa" s varietami, která svým bílým pektinátním otrněním hustě pokrývajícím rostlinu připomíná mexickou miniaturu "Mammillaria pectinifera". Druhy jsou ustálené, s nízkou varibialitou a nekříží se.

"Mediolobivia".

Menší rostliny, často konicky válcovité, trsovitě rostoucí. Mohou připomínat krátké prstíky, odtud Fričovo pojmenování "Digitorebutia" z latinského "digitus" znamenající prst. Pokožka bývá zbarvena do bronzova, hnědava apod. Žebra jsou přímá, mají zřetelný základ nesoucí jednotlivé hrbolky. Otrnění mnohdy přitisklé. Květní trubka je málo ochmýřená. Některé skupiny mají barvy květů jasné, jiné lomené, pastelové, nevýrazné. Kořen je řepovitý.

Taxonomie a historie.

V širokém pojetí zahrnuje rod tři skupiny, "Rebutia, Aylostera" a "Mediolobivia". Rozmanité druhy "mediolobivií" jsou známy také pod synonymy "Pygmaeolobivia", "Digitorebutia" a "Cylindrorebutia". V úzkém pojetí tvoří rod "Rebutia" asi 12 druhů z okruhu "Rebutia minuscula". Vývoj pojetí rodu ukazuje tabulka. V důsledku neustálých taxonomických změn jsou jednotlivé druhy v literatuře uváděny pod různými rodovými jmény.

Historický vývoj.

Rod s typovým druhem "Rebutia minuscula" popsal již v roce 1895 profesor Karl Moritz Schumann podle dr. Weberem objeveného, tehdy ničemu nepodobného kaktusu. Pojmenován je podle Pierre Rebuta, francouzského pěstitele. Vzápětí popis rodu upadl do zapomnění a druhy byly šířeny jako "Echinocactus" nebo "Echinopsis". Rod "Rebutia" obnovili až v roce 1922 Britton a Rose při své revizi čeledi kaktusů. V roce 1923 byl popsán rod "Aylostera", což byl počátek dělení na další samostatné rody. A. V. Frič při své poslední osmé expedici (1928/1929) objevil druhově bohatá naleziště ve vysokých horách na severozápadu Argentiny. Jeho nálezy spustily obrovskou vlnu zájmu o tyto kaktusy. V jeho stopách se vydalo mnoho dalších sběratelů. Pro studium byla ustanovena mezinárodní studijní skupina Der Rebutienklub. A.V. Frič navrhuje postupně mnoho rodů, "Eurebutia, Echinorebutia, Setirebutia, Digitorebutia, Cylindrorebutia, Scopaerebutia, Hymenorebutia" a "Chileorebutia", Backeberg zase "Pygmaeolobivia" a "Mediolobivia". Mnoho nálezů z té doby, často ještě nepopsaných, bylo zničeno během II. světové války, zcela zničeny byly nejvýznačnější sbírky A. V. Friče a dalšího badatele A. Buininga.  Po válce se obnovuje zájem o rebucie, první nové popisy a nové zásilky od jihoamerických sběračů kaktusů přichází již v roce 1948. Na delší dobu se prosazuje systém tří rodů, "Rebutia" pro ploše kulovité rostliny s květy holými, bez chlupů, "Aylostera" pro kulovité až protáhlejší rostliny s chlupy na květní trubce a nesourodý rod "Mediolobivia" pro různorodé rostliny, které mají být přechodem k rodu "Lobivia". Od 70. let navázal na tradici A.V. Friče dalšími objevy a průzkumem nalezišť Karel Kníže. Koncem 20. století dochází v rámci všeobecných slučovacích tendencí v taxonomii ke sloučení do jediného rodu "Rebutia". International Cactaceae Systematics Group dokonce přiřazuje dříve samostatné a vzhledem odlišné rody "Sulcorebutia" a "Weingartia". Poslední výzkumy naopak vedou k obnovení rodu "Aylostera" a samostatnosti dalších rodů. Tabulka podle: Šída O., 1997, Mosti & Papini, 2011.

Vnitřní členění rodu.

tak jak nepanuje shoda v uspořádání a definici rodů, není ani ve vymezení jednotlivých taxonů a jejich zařazení na úroveň druhů, poddruhů a variet či forem. Taxonomové se shodovali na vymezení rodů/podrodů/skupin "Rebutia" v úzkém pojetí, tedy rebucie s holou květní trubkou bez chlupů a "Aylostera". Různorodé pojetí bylo v uspořádání dalších okruhů známých jako " Mediolobivia, Pygmaeolobivia, Setirebutia, Cylindrorebutia, Digitorebutia".  Specialista a taxonom E. F. Anderson rozeznává něco přes 40 široce pojatých druhů. Ty řadí do třech tradiční podrodů: "Rebutia", "Aylostera" a dále pak "Mediolobivia" zahrnující dříve různě pojímané skupiny "Setirebutia, Pygmaeolobivia, Digitorebutia" apod.  Český specialista Otakar Šída oproti tomu ve svém pojetí bližším praxi kaktusářů pěstitelů rozeznává okolo 140 druhů. Jeho členění rodu je složitější. Podrod "Rebutia" dělí na sekce "Rebutia" a "Aylostera", podrod "Pygmaeolobivia" dělí na sekce "Setirebutia" a "Digitorebutia". Navíc přidává podrod "Reichocactus" pro jeden specifický druh "Reichocactus neoreichianus/Lobivia famatimensis" tvořící přechod k rodům "Lobivia" nebo "Echinopsis".

Soudobé pojetí.

Fylogenetický výzkum.

Výzkumy počátkem 21. století ukazují na polyfyletický původ rodu "Rebutia". Zůstávají zachovány samostatné rody "Sulcorebutia" a "Weingartia". Kladografická větev Rebutia" I zahrnuje bývalé rody "Aylostera" a "Mediolobivia" (typu "R. pseudodeminuta, R. fiebrigii, R. deminuta, R. pygmaea, R. steinmanni, R. einsteinii"). Kladografická větev Rebutia" II zahrnuje rostliny s holým perikarpem, tedy původní "Rebutia" (typu "R. minusula, R. senililis, R. wesneriana" atd.), rody "Sulcorebutia", "Weingartia" a novější rod "Cintia" zůstávají samostatné.

Obnova rodu "Aylostera".

V roce 2009 G. Rowley a další prací Mosti & Papini v roce 2011 formálně obnovili rod "Aylostera". Oproti zažitému pojetí podle Backeberga zahrnuje i druhy dříve řazené do rodu "Mediolobivia". V rodu "Rebutia" bylo ponecháno 12 druhů z okruhu "Rebutia minuscula", tj. sekce "Rebutia" nebo též klad "Rebutia" II.

Pěstování.

Rebucie obecně patří mezi snadno pěstovatelné a odolné kaktusy. Pěstování vychází z toho, že jde o otužilé vysokohorské rostliny. Dobře snáší různé umístění, na okně za sklem, v pařeništi nebo ve skleníku. Zejména jim vyhovuje volná kultura, umístění bez krytu na přímém slunci před oknem, na balkoně nebo na zahradě. Nutné je suché a chladné přezimování při 5 až 10 °C, jinak se rostliny probouzí, vytahují a nekvetou. Přezimování je vhodné na světle. Může být i ve tmě, potom se opožďuje doba kvetení a při přechodu na letní osluněné stanoviště je potřeba zpočátku stínit proti popálení. Brzy kvetoucí druhy ze sekce "Rebutia" mohou při velkém přísunu živin přeměnit malá poupata na odnože, proto se doporučuje počkat se zálivkou až poupata dorostou velikosti skoro 1 cm. V červenci, když noční teploty neklesají pod asi 20 °C přestávají rebucie růst, dochází k letní stagnaci. Je nutné přestat se zálivkou obdobně jako v zimním období, jinak zahnívají kořeny a dochází k úhynu. Množení je snadné, jak vegetativní odnožemi, tak výsevem semen. Semena z rozpadlých plodů často samovolně klíčí a semenáčky dále úspěšně rostou již v květináčku mateřské rostliny. Nakvetlé rostliny zejména ze sekce "Rebutia" jsou hojně nabízeny široké veřejnosti v obchodech a květinářstvích.

Související články.

Většinou to jsou popisy jednotlivých druhů od Otakara Šídy. Popisy dalších druhů jsou *zde

Rebucie ("Rebutia") je rod malých, jihoamerických, vysokohorských kaktusů. Vzhledem těla a trnů nejsou příliš zajímavé, jsou ale velmi oblíbené pro své snadné a bohaté kvetení. Proto jsou často pěstovány a nabízeny v obchodech. K objevení a prozkoumání nalezišť výrazně přispěli Češi A. V. Frič a Karel Kníže.

Rebutia est un genre de la famille des "cactus" composé de 41 espèces, originaires de Bolivie et Argentine. En 1895, Karl Moritz Schumann a donné au genre le nom de Pierre Rebut (1827-1898), un pépiniériste français cactophile.


Postup ručního rýžování.

Během procesu získávání se tyto sedimenty nabírají na rýžovací pánev, se kterou se následně začne rotovat a tím odstraňovat voda a lehčí horninový materiál z pánve. Po určité době dochází k tomu, že těžší prvky (jako například zlato, které je přibližně 19 krát těžší než voda, 10 krát než písek a štěrk) zůstávají na dně pánve, zatímco lehčí částice jsou odplaveny s vodou.  Z vyrýžovaných menších částeček zlata se mnohdy za pomoci tekuté rtuti vytváří amalgám. Ten se poté zahříváním zbavuje rtuti a vzniká zlatý slitek, zvaný houba. Tento postup, ale vážně ohrožuje zdraví prospektorů i životní prostředí. Převážně v Africe, jižní Americe a Asii se k tomuto účelu ročně spotřebuje asi 800 tun rtuti, z níž se většina vypaří do ovzduší nebo skončí ve zlatonosných řekách a potocích.

Lokality rýžování.

V současnosti je rýžování zlata oblíbenou zábavou, na které se nedá většinou zbohatnout, jelikož většina bohatých oblastí byla již vytěžena. V Česku dochází pravidelně k rýžování zlata na Otavě nedaleko obce Kestřany na Písecku ve zlatonosné řece Otavě. Další místo, kde se pravidelně rýžuje je na zlatonosné řece Opavě, na jejích říčkách, Černé, Střední a Bílé-též zvaná Zlatá Opava. Zde se rýžuje od okolí Vrbna pod Pradědem až po obec Nové Heřminovy. Rozsáhlé stopy po rýžovacích pracích jsou ostatně v celém tomto údolí. Rýžování zlata je novodobě považováno i za sport, který je provozován jak v Česku tak i ve světě. Existuje mistrovství světa v rýžování zlata a dále řada národních a regionálních soutěží. Zájemce o rýžování jako koníček sdružuje Český klub zlatokopů.  V Hornickém skanzenu 2 km od Zlatých Hor u obce Ondřejovice si návštěvníci mohou zapůjčit rýžovací pánve a přímo na místě si vyzkoušet rýžování zlata. Ve Zlatých Horách u Jeseníku se pořádají i Mistrovství světa v rýžování zlata.

Zlaté horečky.

Po nalezení významného ložiska zlata často docházelo ke vzniku tzv. zlaté horečky, kdy docházelo k silnému stěhování obyvatelstva do místa nálezu ve snaze rychle zbohatnout.

Rýžování zlata je mechanický proces získávání zlata pomocí rýžovací pánve založený na principu gravitačního ukládání jednotlivých složek a zlatinek či malých valounků zvaných nugety. Zlato se získává ze zlatonosných sedimentů, které postupně ukládá vodní tok tím, že eroduje zlatonosné oblasti a transportuje je do míst, kde dochází k jejich ukládání.

La batée est un instrument conique creux tirant son nom de l'Espagnol "batea", qui signifie cuvette. En forme de chapeau chinois, la batée constitue le matériel de base de l'orpailleur (du chercheur d'or) mais aussi de la prospection minière. De par sa forme et un geste technique maîtrisé de rotation dans l'eau, la batée permet d'exercer une force centrifuge hydraulique sur les alluvions. Les alluvions les plus légères sont évacuées en premier et les matériaux les plus denses restent au fond de la batée. À ce stade final, un second geste plus technique permet de séparer, une fois encore via l'inertie centrifuge, les alluvions de l'or.


Buddhismus.

V buddhistických textech jsou jako nágové označovány podivné polobožské bytosti, které dle popisu mají vypadat jako obrovští hadi (kobry) většinou s jednou hlavou, i když občas jsou popisováni i jako vícehlaví tvorové. Dožívají se vysokého věku několika tisíc let jako dévové a jsou nadáni nadpřirozenými schopnostmi. Dle nejstarší tradice jsou nágové sluhy nebeského krále Virúpakkhy (páli, v sanskrtu Virúpákṣa), jednoho ze čtyř nebeských králů, který chrání západní stranu. Nágové slouží jako strážci hory Suméru a chrání tak dévy z nebe třicetitří před útokem démonů.  Dle théravádových textů je jejich zvířecí stránka natolik silná (tzn. přílišné zahlcení mysli nečistotami jako hněv, nevědomost a chtivost), že nejsou schopni dosáhnout osvícení. Naopak ve vadžrajánové tradici vystupuje mnoho osvícených nágů.  Již od raného buddhismu vystupují v buddhistických legendách jako ochránci Buddhovy nauky. Jedna z nejstarších legend se měla odehrát již šestý týden po Buddhově osvícení, kdy Buddha v sedě prožíval blaho osvobození. Nečekaně se spustil prudký déšť, načež ze svého úkrytu vylezl král nágů Mučalinda, obtočil sedmkrát tělo Buddhy a roztáhl svoji velkou hadí kápi nad Buddhovou hlavou, aby ho tak ochránil před deštěm. Texty vinaji dokonce obsahují příběh o nágovi, který na sebe vzal lidskou podobu a nějaký čas žil jako buddhistický mnich. Nágové mají také klíčové postavení v pozdější formě buddhismu - mahájáně. Mahájánové texty měly být údajně schovány v říši nágů, dokud je odtud v příhodný čas nepřinesl zpět na zem buddhistický mudrc Nágárdžuna. Nágové však v buddhistických legendách nevystupují jen jako dobrotivé bytosti. Druhý největší Buddhův žák Mahá Mógallána (páli, v sanskrtu Mahá Maudgaljájana) musel pomocí svých nadpřirozených schopností porazit obrovského nágu, který měl údajně Buddhovi a jeho bránit v cestě do nebe třicetitří.  Termín "nága" nebo "mahánága" ("„velký nága“") je v buddhismu také užíván jako synonymum označující "velkou bytost" pro pojmenování Buddhy a dalších mudrců, kteří došli vysvobození z neustálého koloběhu znovuzrozování.

Nága je sanskrtský a pálijský termín původně v indické mytologii označující polobožské bytosti s tváří člověka, avšak s tělem, respektive ocasem, a kápí kolem krku jako indická kobra. Výraz nemá v češtině ekvivalent, často je nevhodně překládán jako „had“ nebo „drak“.

Le nāga (नाग ou serpent en sanskrit) est un être mythique de l'hindouisme, mais le mot veut dire aussi basiquement : serpent. Les nagas dans la religion gardent les trésors de la nature, sont attachés à l'eau et apportent la prospérité. De nombreux temples en Inde vénèrent une statue de serpent ; le serpent est aussi le symbole de la kundalini. La fertilité et l'immortalité sont aussi leurs pouvoirs. Il apparaît que toute divinité du bouddhisme ou du jaïnisme en plus de l'hindouisme a un serpent attaché à sa personnalité, bon ou mauvais.


Začátky.

Karel Lamač se narodil v Košířích u Prahy jako jediný syn pražského rodáka a magistra farmacie Karla Lamače (*1863) a jeho manželky Františky, rozené Prusíkové, ovdovělé Kovářové (*1860). Studoval na lékárníka, stejně jako jeho otec. Mnohem více ho však zaujalo umění a ještě v době studií se stal dirigentem filharmonického orchestru, později začal vystupovat společně s ochotníky jako kouzelník. V době stáží v Drážďanech se seznámil s filmováním. Za první světové války narukoval do armády a na frontě údajně natáčel v zákopech aktuality, přičemž velmi často riskoval vlastní život. Toto tvrzení je však některými badateli zpochybňováno.

Filmování.

Po skončení první světové války a návratu do vlasti (1918) se osamostatnil a založil vlastní filmový ateliér "Kavalírka".  Jeho prvním československým filmem se stal "Vzteklý ženich" (1919), ke kterému napsal jak námět tak i scénář, byl jeho režisérem a i hercem – tento film se však do dnešních dob nedochoval.  Němý film mu přinesl výrazné herecké uplatnění, vytvořil oblíbenou filmovou dvojici s půvabnou divou Anny Ondrákovou (vlastním jménem "Anna Sofie Ondráková", v zahraničí známá jako "Anny Ondra"), společně hráli v:  Společně založili společnost "Ondra – Lamač Film". Byli do sebe hluboce zamilováni, ale když mu Anny Ondráková navrhla manželství, odmítl ho s příslibem do budoucnosti vzhledem ke svému enormnímu pracovnímu vytížení. Anny se krátce nato vdala za známého německého boxera Maxe Schmelinga, což jej značně zranilo.  On, Anny Ondráková, režisér Václav Wasserman a kameraman Otto Heller byli ve 20. letech 20. století odbornou kritikou i diváky považováni za tzv. "silnou čtyřku českého filmu".  Popularitu mu přinesla filmová úloha roztržitého "docenta Bulfínka" ve filmu "Na tý louce zelený" (1936). Posledním československým filmem, ve kterém se objevil, byla komedie "Milování zakázáno" (1938), v obou filmech měl na starosti (tak jako obvykle) i režii.  Už jeho režisérské prvotiny v Československu vzbudily široký ohlas, řadí se mezi ně němé filmy :  Ještě větší uznání získal po nástupu zvukových filmů, nejúspěšnější byly ty filmy, ve kterých hrál král českých komiků Vlasta Burian: už první český zvukový film "C. a k. polní maršálek" (1930) vyvolal nečekaný úspěch, dále "Lelíček ve službách Sherlocka Holmese", "Funebrák", "Nezlobte dědečka", "Ducháček to zařídí". Společně se svým přítelem a žákem Martinem Fričem režíroval komedie: "On a jeho sestra" a "To neznáte Hadimršku". Oblíbené byly i filmy "Důvod k rozvodu", "Pozor straší". Natáčel i v zahraničí – v Německu, Francii, Anglii i v USA. Jeho posledním českým filmem byla komedie "U pokladny stál..." s Vlastou Burianem (1939).  Před nacistickým nebezpečím emigroval do Holandska, později do Belgie a Francie, kde opět natáčel. Po napadení Francie nacisty odjel do Anglie, kde opět vstoupil do armády a v Royal Air Force natáčel dokumenty ze života československých vojáků. Pozornost vzbudila jeho protinacistická satira "Švejk bourá Německo" (1943), ve které účinkoval i pozdější československý ministr zahraničních věcí Jan Masaryk.  Jeho oduševnělý hlas se hodil do dokumentárních filmů, které byly připravovány na uvedení v osvobozeném Československu. Po skončení druhé světové války se vrátil do vlasti, ale hned zase emigroval, ze strachu z komunistického převratu. Zpočátku působil ve Francii, později žil několik let v USA, kde pracoval na novinkách a vynálezech v oblasti filmu a televize. Po ukončení aktivní činnosti se přestěhoval do bavorského Mnichova.  Dne 2. srpna 1952 zemřel v Hamburku po vážné nemoci ledvin a jater a byl zde pohřben.

Souhrn tvorby.

Podílel se na více než 260 filmech (okolo 100 jich sám režíroval, v 50 z nich sám hrál, k 20 z nich napsal scénář, u 7 z nich byl autorem námětu, u 4 byl střihačem, v 4 sám zpíval, v 2 byl i autorem písní. Napsal i jednu z prvních českých knih o filmu: "Jak se píše filmové libreto", ve které shromáždil svoje dlouholeté zkušenosti.

Odkazy.

Reference.

zčásti

Karel Lamač (27. ledna 1897 Praha, Rakousko-Uhersko – 2. srpna 1952 Hamburk, Spolková republika Německo) byl český filmař, jednalo se o velmi významnou zakladatelskou osobnost moderní české kinematografie.

Karel Lamač (né le à Prague et mort le à Hambourg ) est un acteur et réalisateur tchèque. Il est aussi connu sous les noms de Carl Lamac, ou Charles Lamac.


Historie.

Území, kde se nachází současné město, bylo osídleno nejpozději ve 12. století, kdy bylo založeno opatství Meaux (postaveno v letech 1150 až 1179). Na východ od současného Hullu nechal postavit William le Gros, hrabě z Albemarle osadu Hedon, která sloužila jako přístav na splavné řece Hedon, která nedaleko odsud ústí do Humberu. Hedon se rychle rozrůstal a král Jindřich II. mu v roce 1160 udělil výsady města. Rozvoj dopravy, který vyústil ve využití lodí s větším ponorem, si vyžádal přesun přístavu k soutoku hlubší řeky Hull a Humber v místě kde se nacházela vesnice Wyke. Wyke (nebo také Wyke upon Hull) obdržela roku 1293, po dohodě mezi Edwardem I. a opatem z Meaux, právo pořádat trhy. Došlo také k rekonstrukci zdejšího přístavu.  Toto místo se roku 1293 stalo strategickým bodem ve válce mezi Anglií a Skotskem. Edward I. vybral Wyke jako výchozí místo pro zásobování svých vojsk pro velmi dobře vybavený přístav. Král pak ve svém výnosu ze dne 1. dubna 1299 přejmenoval osadu na "Kingstown upon Hull", zkráceně Kingston upon Hull. Tento královský výnos je uschován v archívu místní radnice.  Výnos z roku 1440 ustanovil Kingston (nebo také Hull) jako město a zřídil funkce starosty, šerifa a dvanácti konšelů. Tato listina také přidělila konšelům funkci smírčích soudců pro město a okolní hrabství.  Důležitost Hullu jako přístavu se zvyšovala po celou dobu středověku, a významnou roli sehrávaly obchodní styky se severním Německem a Baltem. Hlavními exportními artikly byla vlna, sukno a kůže. Do města se dováželo dřevo, víno, kožešiny a barvy. Prvním starostou města byl William de la Pole. Další důležitou osobou té doby byl John Alcock, zakladatel "Jesus College" a patron střední školy v Hullu. Rozvoj města v 16. a 17. století se odrazil ve stavbě některých honosných budov jako například Wilberforce House, kde je v současnosti muzeum dokumentující život Williama Wilberforceho.  Roku 1642 starosta Hullu sir John Hotham deklaroval podporu parlamentaristů a odmítl povolit Karlu I. vstup do města a zbavil tak krále možnosti využít velkou vojenskou sílu, jíž město disponovalo. Byl označen zrádcem a měl být, přes protest parlamentu popraven. Ironií osudu ale tentýž parlament trval na vykonání poprav poté co Hotham změnil stanovisko a vyjádřil králi loajalitu. Tyto události byly jedněmi z prvních sporů Anglické občanské války. Karel I. jako odpověď začal obléhat město. Toto obléhání eskalovalo do otevřeného konfliktu mezi parlamentem a royalisty.  Do poloviny 19. století hrálo důležitou úlohu v rozvoji města velrybářství. Největší rozkvět města je datován do období před první světovou válkou. V té době, roku 1897, obdržel Hull statut města. Po úpadku velrybářství se hlavním směrem rozvoje stalo rybářství na otevřeném moři až do anglicko-islandské tresčí války v letech 1975 až 1976. Podmínky stanovené při urovnání tohoto sporu způsobily úpadek města i když nadále zůstalo významným přístavem pro dopravu především do holandských přístavů Rotterdam a Bruggy. Hull si také udržel důležitou pozici v importu potravin do Velké Británie.  Důležitý přístav, průmyslové zařízení a blízkost k Evropě byly hlavními příčinami extrémního poškození města při bombardování v době druhé světové války. Výzkumy uvádějí, že Hull byl po Londýně druhým nejčastějším terčem náletů při nichž bylo zničeno nebo poškozeno asi 95% domů. Z asi 320 000 obyvatel města před válkou bylo v důsledku bombardování asi 192 000 bez domova. Po válce byla velká část centra města rekonstruovaná ale celková obnova byla dokončena v nedávné minulosti kdy bylo zrušeno poslední "přechodné" parkoviště na místě kde dříve stávaly obytné domy.  V červnu 2007 zasáhla město další pohroma. Velké povodně tohoto roku způsobily zaplavení asi 20 % obydlené plochy města a poškodily 90 z 105 škol. Přesto veřejnost sledovala spíše dramatický průběh záplav v Sheffieldu a Doncasteru, což vedlo místního radního Carla Minnse k označení, že Hull je "zapomenuté" město. Jen škody na školách byly vyčísleny asi na 100 miliónů liber.

Geografie.

Kingston upon Hull se nachází poblíž východního pobřeží Velké Británie, na severním břehu ústí řeky Humber. Město je obklopeno částí hrabství Yorkshire - East Riding, které má převážně venkovský charakter, a odděluje ho od zbytku země.  Větší část města se nachází na úrodné půdě v úrovni nebo pod úrovní hladiny moře. Kingstonská přílivová bariéra ("Tidal Surge Barrier") je postavena v místě kde vtéká řeka Hull do ústí Humberu. Bývá využívána asi 8 až 12krát ročně a chrání před povodněmi asi 10 000 obyvatel. Vzhledem k poloze na úrovni srovnatelné s hladinou moře je Hull ohrožen důsledky globálního oteplení.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání obyvatel z roku 2001 měl Hull 243 589 obyvatel což bylo o 7,5% méně než v roce 1991. Odhady z roku 2005 uvádějí počet 249 100 obyvatel. V roce 2001 bylo asi 53 000 obyvatel ve věkové kategorii do 16 let, 174 000 ve věku od 16 do 74 let a 17 000 starších než 74 let. Údaje z roku 2001 také uvádějí podíl bělochů 97,7% a 97% narozených ve Velké Británii. Ve městě žilo 71,7% křesťanů, 18% bez vyznání a 8,4% nespecifikovalo údaj o vyznání.

Ekonomika a průmysl.

Hull je významným přístavem, jímž v roce 2004 prošlo 18,5% importu a 15% exportu Velké Británie. Ve městě má své závody několik významných průmyslových společností například British Petroleum, Smith & Nephew, Seven Seas a Reckitt Benckiser.  V Hulu se nacházejí tři důležitá nákupní střediska – "Prospect Centre", "Prince's Quay" a "St. Stephen's". Poslední z nich bylo otevřeno 20. září 2007 a své obchody zde umístili výrobci takových značek jako jsou Zara, H&M, Next, Jane Norman a Topshop. "Princes Quay" je vybudovaný na pilotech původních doků. V zastřešeném tržišti "Trinity Market" je umístěno asi 60 stánků a nachází se poblíž Kostela svaté trojice a historických Hepworthových arkád.

Správa.

Status města Kingston upon Hull se v minulosti několikrát změnil. V období let 1889 až 1974 byl městským hrabstvím nezávislým na administrativním hrabství Východní riding, k němuž historicky náleží. V roce 1974 se stal nemetropolitním distriktem hrabství Humberside. Když bylo toto hrabství v roce 1996 zrušeno stal se samostatným správním celkem ("unitary authority"). Správním orgánem Hullu je Rada města Hull, jejíž sídlo se nachází v centru města.

Doprava.

Hlavní spojnicí silniční dopravy je dálnice "M62", která je jednou z hlavních dopravních tepen na severu Anglie. Spojuje Hull s Liverpoolem, Manchesterem, Leedsem a ostatními částmi Velké Británie. Vlastní dálnice končí nedaleko města a zbytek je tvořen silnicí "A63". Hull se nachází nedaleko Humberského mostu, který spojuje město z oblastí na jih od Humberu. Byl postaven v letech 1972 až 1981 a ve své době byl nejdelším jednoobloukovým mostem na světě.  Městská hromadná doprava ve městě je zajišťována společnostmi "Stagecoach in Hull" a "East Yorkshire Motor Services". Další menší společnost "Alpha Bus and Coach" poskytuje v oblasti města službu "zaparkuj a jeď". Novým dopravním uzlem ve městě, zahrnujícím autobusové i vlakové nádraží, je "Hull Paragon Interchange" zprovozněné 16. září 2007. Předpokládá se, že ho denně využije asi 24 000 cestujících. Z vlakového nádraží vyjíždějí spoje do ostatních částí Velké Británie, včetně přímého spoje do Londýna provozovaného společností "Hull Trains".  "P&O Ferries" provozuje trajektovou dopravu do Brugg a Rotterdamu. Trajekty jsou vypravovány v noci a "Pride of Rotterdam" a "Pride of Hull", které jsou používány na této trase, jsou dva největší trajekty Velké Británie.  Nejbližším letištěm v dosahu města je Humberside Airport v Lincolnshire, které odbavuje především charterové lety a také čtyři pravidelné spoje společnosti KLM do Amsterodamu a Aberdeenu. Letiště Robin Hood Airport je vzdálené asi hodinu jízdy autem a zajišťuje nízkonákladové lety do mnoha měst Evropy.

Kultura.

V muzejní čtvrti se nachází "Wilberforce House", "Arctic Corsair", "Hull and East Riding Museum" a "Streetlife and Transport Museum". Mezi další muzea a turistické atrakce je možno zařadit "Ferens Art Gallery", "Maritime Museum", "Spurn Lightship" a "Deep".  V Hullu působí "Hull Sinfonietta", největší profesionální komorní soubor v Humberské oblasti a "Hull Philharmonic Orchestra", jeden z nejstarších amatérských orchestrů v zemi. Hull je také sídlem "Hull Philharmonic Youth Orchestra", založeného roku 1952. Ve městě také působí několik vokálních sborů – "Hull Bach Choir", specializovaný na hudbu ze 17. a 18. století, "Hull Male Voice Choir", "Dagger Lane Operatic Society", "Arterian Singers" a "Kingston Singers".  V Hullu se nachází tři velká divadla. "Hull New Theatre", otevřené roku 1939 je z nich největší a uvádí muzikály, operu, balet, dramatická i dětská představení a pantomimu. "Hull Truck Theatre" je menší soukromé divadlo založené roku 1971 s orientací na hry Johna Godberga. Plánuje se jeho přestěhování do "St Stephens". Třetí divadelní společností ve městě je "Northern Theatre Company".  V Hullu je pořádáno několik festivalů. "Humber Mouth" – festival věnovaný literatuře, "Hull Jazz Festival" – týdenní hudební akce na počátku srpna odehrávající se v okolí Mariny následovaná "Sea Fever Festival" na začátku září a mezinárodní "Sea Shanty Festival".

Náboženství.

Hull je součástí Yorské diecéze. V roce 2001 byla návštěvnost bohoslužeb jedna z nejnižších v rámci Velké Británie. Na rozdíl od mnoha jiných anglických měst v Hullu není katedrála. Ve městě se ale nachází Kostel svaté trojice, který je největším církevním kostelem v Anglii při srovnání plochy chrámu. Byl postaven okolo roku 1300 a je označován za jednu z nejkrásnějších středověkých cihlových staveb. Ve městě také existuje několik misií a dalších kostelů a jednou ze zvláštností je, že v kostele Svatého Mikuláše jsou pořádány každou neděli bohoslužby v dánštině.

Vzdělání.

Ve městě se nachází univerzita založená roku 1927, která obdržela královskou chartu roku 1954. Tuto školu navštěvuje asi 16 000 studentů. K ní je přidružena "Hull York Medical School", která zahájila svou činnost v roce 2003 jako výsledek záměru britské vlády poskytnout medicínské vzdělání více studentům. Původně v Hullu působila i University of Lincoln – technicky zaměřená škola. V 90. letech se působnost této školy přenesla do Lincolnu, kam se v roce 2001 přesunulo i vedení a administrativní část této instituce. V Hullu zůstal pouze malá univerzitní kolej.  V Hullu existuje dalších asi 100 místních škol z nichž 14 středních a 71 základních je řízeno městskou radou. Mezi soukromé školy patří například "Hymers College" a "Hull Collegiate School". Dalšími školami poskytujícími vyšší vzdělání jsou rozsáhlá "Hull College", "Wyke College", "Wilberforce College" a "Hull Trinity House School", která byla založena roku 1787.

Sport.

Ve Hullu působí profesionální fotbalový klub Hull City AFC, který hraje nejvyšší anglickou fotbalovou soutěž a jehož domovským stadiónem je KC Stadium. Mezi úspěšné týmy v ragby patří místní dva kluby které hrají v nejvyšší ragbyové soutěži.  Ve městě se také nachází Bull Ice Arena, hokejový stadión kde hraje místní klub Hull Stingrays, účastník nejvyšší anglické soutěže ledního hokeje. Závody chrtů se do města vrátily po v říjnu 2007 s obnovením provozu na Boulevardu, stadiónu určeném pro tento sport.

Kingston upon Hull, často jen zkráceně "Hull", je město a samostatná správní jednotka v anglickém ceremoniálním hrabství Východní yorkshirský riding. Rozprostírá se na severní straně ústí řeky Humber, nedaleko východního pobřeží asi 40 km od Severního moře na obou březích řeky Hull. V průběhu 700 let své existence byl Kingston tržním městem, vojenským přístavem, obchodním centrem, rybářským přístavem a průmyslovým centrem.

Kingston upon Hull (littéralement : « La ville du roi sur le Hull »), communément dénommée Hull, est une ville anglaise. C'est une autorité unitaire depuis 1997. Limitée au sud par la Humber, elle est entourée à l'ouest, au nord et à l'est par l'autorité unitaire de Yorkshire de l'Est. Hull fait également partie du comté cérémonial de Yorkshire de l'Est (composé des deux autorités unitaires de Yorkshire de l'Est et de Kingston upon Hull). En 2014, la ville compte. Elle a le statut de cité depuis 1897.


První světová válka.

V březnu 1916, během nájezdu na Tondern, Cleopatra taranovala a potopila německý torpédoborec G.194. Křižníky třídy C se téhož roku významně podílely na bitvě u Jutska.  V roce 1917 Centaur najel na miny, které poškodily jeho příď a záď s kormidlem, ale nepotopil se a podařilo se ho opravit. V roce 1917 se také několik křižníků třídy C účastnilo druhé bitvy u Helgolandské zátoky.  V roce 1918 měl Cardiff tu čest, že vedl poraženou německou Hochseeflotte ke kapitulaci v River Forth. Během války nebyl ztracen žádný křižník třídy C, pouze Cassandra se v prosinci 1918 potopila na mině.

Meziválečná služba.

Po první světové válce plnily křižníky třídy C řadu rolí, včetně služby v zámořských koloniích. V roce 1919 najel Curacoa na minu, která ho vážně poškodila, ale byl později opraven. Lodě podtříd Caroline, Cambrian a Centaur byly během 20. let sešrotovány, nebo sloužily ke školním účelům. U modernějších kusů pozdějších sérií, bylo v polovině 30. let rozhodnuto, že budou přestavěny na protiletadlové křižníky. Bylo plánováno přestavět všech 13 zbývajících křižníků. Jako prototypy sloužily Coventry a Curlew, přestavěné v letech 1936 až 1936. Z nich byla sejmuta veškará výzbroj, kterou nahradilo pět věží s kanóny 102 mm a dvojice osmihlavňových 40 mm „pompomů“ (později nahrazených kulomety). Původní střediska řízení palby byla odstraněna a nahrazena novými, upravenými pro boj s letadly. samotné konstrukce lodí se přestavba příliš nedotkla. Nejvíc znát byla výměna stožárů. Jelikož byla přestavba prvních dvou kusů považována za úspěšnou, byla objednána i u ostatních lodí. Před vypuknutím války se začalo pracovat na lodích Cairo, Calcutta, Carlisle a Curacoa, pak už se v přestavbách nepokračovalo, protože všechny lodě byly potřebné v boji.

Druhá světová válka.

Druhé světové války se účastnilo všech 13 kusů podtříd Caledon, Ceres a Carlisle, z nichž 6 bylo ve válce ztraceno.  V roce 1939 Calypso zadržela německý lamač blokády "Konsul Hendrik Fisser" a Caradock další lamač blokády, německý tanker "Emmy Friedrich". Řada lodí se účastnila norské kampaně v roce 1940, během které byl ztracen Curlew, potopený v Narviku německými letadly.  Třída C také často operovala ve Středomoří. Coventry se v roce 1940 zúčastnil bitvy u mysu Spartivento. Calypso byl v roce 1940 potopen italskou ponorkou "Badoglini".  V roce 1941 se Calcutta a Carlisle účastnily bitvy u Matapanu, kde byly potopeny tři italské těžké křižníky a těžce poškozena jedna italská bitevní loď. Účastnili se také evakuace Kréty, kde bojovaly proti velké německé nadvládě ve vzduchu. Německým náletem zde byl potopen křižník Calcutta.  V roce 1942 bojoval Carlisle v druhé bitvě u Syrty. Naopak Cairo byl, během operace Pedestal, potopen italskou ponorkou "Axum". Coventry se v roce 1942 účastnil útoku na Tobruk, během kterého ho těžce poškodil německý nálet a musel ho potopit torpédoborec HMS Zulu. Curacoa se ve stejném roce potopil po srážce s pasažérskou lodí RMS Queen Mary.  V roce 1943 byl Caledon poškozen německými letadly tak vážně, že už se nikdy nevrátil do služby. V roce 1944 se Capetown podílel na dělostřelecké podpoře vyloděni v Normandii.

Třída "Caroline".

Šestice lodí třídy Caroline byla součástí objednávky na osm lehkých křižníků, objednaných podle programu stavby flotily z roku 1913. Byly spuštěny v letech 1914–1915 a přijaty do služby v roce 1915. Výzbroj se skládala ze dvou děl ráže 152 mm a osmi ráže 102 mm. Proti letadlům byl křižník vybaven třemi kulomety. Tato třída měla tříkomínové uspořádání. Během první světové války byly často modifikovány. Například u lodí Caroline, Carysfort a Comus byla odstraněna děla ráže 102 mm a nahrazena dalšími dvěma 152 mm děly.

Třída "Calliope".

Dvojice lodí třídy Calliope byla zbytkem objednávky na lehké křižníky z roku 1913. Na rozdíl od Caroline měly odlišný, účinnější pohon a jako první křižníky Royal Navy byly poháněny turbínami. Měly zesílený boční pancíř a Champion byl poháněn pouze dvěma šrouby. Caroline také měla jen dva komíny. Výzbroj byla stejná jako u předchozí třídy. Torpédomety z nich byly během války odstraněny.

Třída "Cambrian".

Lodě třídy Cambrian byly objednány v září 1914, ve stavebním programu pro roky 1915 a 1916. V těchto letech také vstoupily do služby. Podobně jako předchozí třída Calliope už měly dvoukomínový design. Výzbroj tvořily čtyři 152mm kanóny ve čtyřech věžích a čtyři kanóny ráže 102 mm. Ty byly později odstraněny. Canterbury a Champion pak měly pouze jediný 102mm kanón a ostatní dva nové kanóny ráže 75 mm.

Třída "Centaur".

Třída Centaur byla objednána v prosinci 1914 a na jejich stavbu byl použit materiál z Tureckem objednaných a nedostavěných průzkumných křižníků. Ve službě byly od roku 1916. Měly turbíny, čtyři propelery a dvoukomínové uspořádání. Výzbroj se skládala z pěti věží, každá měla po jednom kanónu ráže 152 mm. Jejich 102mm kanóny byly během války většinou vyměněny za menší ráže.

Třída "Caledon".

Lodě třídy Caledon byly objednány v roce 1915 a do služby vstoupily během roku 1917. Byly dvoukomínové a jejich pohon a konstrukce byly mírně upraveny. Měly pět 152 mm děl a dvě 75 mm děla. Dále nesly 4 protiletadlová děla. Lodě, které přečkaly první světovou válku, byly v meziválečném období modernizovány a bojovaly i v druhé světové válce. Calypso a Caradoc dostaly pět protiletadlových kanónů Oerlikon 20 mm. Samotný Caledon byl přestavěn na protiletadlový křižník s dvanácti kanóny 102 mm, dvěma 40mm kanóny Bofors a osmi 20mm kanóny Oerlikon.

Třída "Ceres".

Třída Ceres byla objednána v dubnu 1916 a dokončena v letech 1917 až 1918. Lodě se lišily nižší zádí. Výzbroj tvořilo 5 kusů 152mm kanónů a dva 76mm kanóny. Během 30. let byly Coventry, Curacao a Curlew upraveny na protiletadlové křižníky, veškerá výzbroj z nich byla sejmuta a nahrazena novými 102mm kanóny. Coventry a Curlew jich měly deset a k tomu 16× 76mm. Curacoa měl výzbroj odlišnou, skládající se z osmy kanónů 102 mm, čtyř 76mm kanónů a čtyř 20 mm Oerlikonů. Cardiff a Ceres měly být upraveny na stejný standard, ale zabránil tomu počátek války.

Třída "Carlisle".

Poslední pětice křižníků třídy C byla objednána v červnu a červenci 1917. Dokončeny byly v letech 1918 až 1922. Od předchozích lodí se lišily sníženou „trawlerovou zádí“ a absencí velitelské věže. Hlavní výzbroj se skládala z pěti 152mm kanónů v pěti věžích, doplněných dvěma 76mm kanóny, čtyřmi tříliberními děly a dvěma dvouliberními děly. V roce 1939 byly všechny kusy, kromě Capetownu, který dostal pouze silnější protiletadlovou výzbroj a radar, přestavěny na protiletadlové křižníky. Jejich hlavní výzbroj pak tvořilo osm výkonných kanónů ráže 102 mm, umístěných ve čtyřech věžích a doplněných různým počtem 20mm kanónů Oerlikon.

Třída C byla skupina 28 lehkých křižníků, postavených pro britskou Royal Navy v době první světové války. Přestože se jejich konstrukce postupně zlepšovala, v základu byly všechny stavěny podle stejné koncepce. Celkem vzniklo sedm podskupin třídy C – "Caroline" (6 lodí), "Calliope" (2 lodě), "Cambrian" (4 lodě), "Centaur" (2 lodě), "Caledon" (4 lodě), "Ceres" (5 lodí) a "Carlisle" (5 lodí). První série třídy C byly po první světové válce vyřazeny ze služby, zatímco pozdější kusy prošly ve třicátých letech rozsáhlou modernizací a sloužily, především jako protiletadlové křižníky, i v druhé světové válce. Publikace o druhé světové válce proto třídu C obvykle dělí pouze na podskupiny "Caledon", "Ceres" a "Carlisle". Třída C byla projektována pro službu v neklidných vodách Severního moře. Byly to pevné lodě, které měly poměrně malý výtlak a nevelký trup.

La classe C était une classe de 28 croiseurs légers de la "Royal Navy" construits durant la Première Guerre mondiale.


Životopis.

Narodil se v Lansingu v Michiganu jako syn Patricie (holandsko-německého původu) a učitele matematiky Stephana (ruského Žida). S bojovým uměním se poprvé seznámil jako malý kluk, když byl s otcem na fotbalovém zápase a o přestávce měl vystoupení mistr bojových umění, který zápasil proti mnohonásobné přesile. Výkon starého mistra, který si lehce poradil s přesilou, Stevena uchvátil. V šesti letech se spolu s rodinou přestěhoval do Kalifornie, kde se zapsal do školy karate. O několik let později začal navštěvovat školu aikido.  Bojová umění se mu natolik zalíbila, že se v sedmnácti letech rozhodl odcestovat do Japonska, aby se mohl učit od největších mistrů. Černý pás (první dan) získal v roce 1974 (mimo aikida získal černý pás v karate, judu a kendu). O rok později si otevřel, jako první Američan, v Japonsku školu aikida a oženil se se svou první ženou Miyako (dcerou japonského učitele bojových umění). Navzdory tomu, že nebyl Japonec, tak on i jeho škola získala všeobecné uznání.  Pracoval jako ochranka mocných lidí a podle neověřených zdrojů také pro CIA. Po patnácti letech pobytu v Japonsku se vrátil zpět do USA, kde si v Los Angeles založil školu bojových umění. Škola si zanedlouho vybudovala skvělou pověst. Mezi jeho žáky patřilo i mnoho hereckých hvězd a také majitel herecké agentury Michael Ovitz, který mu pomohl dostat se do filmu. Steven Seagal je držitelem sedmého danu v aikido a patří celosvětově k nejvýznamnějším mistrům.  Seagala obvinily v listopadu 2017 ze sexuálního obtěžování herečka Julianna Marguliesová a modelka Jenny McCarthyová.  V lednu 2016 získal srbské státní občanství.  V listopadu 2016 získal ruské státní občanství.  V roce 2018 se stal vyslancem Ruska v USA.

Osobní život.

Steven Seagal má celkem sedm dětí. Se svojí první ženou Mijako Fujitani má syna Kentara Seagala a dceru Ayako Fujitani. Po návratu z Japonska si vzal herečku Adrienne La Russa, se kterou žádné děti neměli a jejich manželství bylo anulováno. Jeho další ženou se stala herečka Kelly LeBrock, s níž má dvě dcery Annalizu a Arissu a syna Dominica. Během tohoto manželství udržoval poměr s chůvou svých dětí Arissou Wolf, která mu porodila dceru Savannah. V současné době je jeho manželkou mongolská tanečnice Erdenetuya (Elle) Batsukh, se kterou má syna Kuzanga. Současně byl také poručníkem jediné dcery desátého tibetského pančhenlamy Čhökji Gjalcchän jménem Yabshi Pan Rinzinwangmo alias "Renji", která ve Spojených státech 10 let studovala, mimo jiné i na American University. Steven Seagal má tři sestry, jednu starší a dvě mladší a je dědečkem dvou vnoučat od svého syna Kentara Seagala, které se narodily v roce 2006 a 2007.  V srpnu 2014 koncertoval se svou kapelou na Krymu a veřejně prezentoval svou podporu ruským separatistům i přátelství s prezidentem Ruska Putinem.

Filmová dráha.

Dostal se tak k roli tvrdého chicagského policisty ex-agenta CIA Nica ve filmu "Nico, víc než zákon" ("Nico") (1988). Jeho filmovou ženou se stala tehdy ještě neznámá Sharon Stone. Film si získal poměrně slušný ohlas a komerční úspěch, což mu pomohlo k dalším rolím. Druhou rolí je agent Mason Storm v akčním filmu "Těžko ho zabít" ("Hard to Kill") (1990), v němž odhalí spojení vysoce postavených politiků s mafií. Jeho filmová partnerka Kelly LeBrock se mu stala partnerkou i v životě. Jejich vztah vydržel jen několik let a v roce 1996 se rozvedli.  Mimo hraní se podílí na financování většiny svých filmů vlastní produkční společností Steamroller Productions. Po dalším úspěšnějším klasickém akčním filmu s neohroženým policistou "Muž s cejchem smrti" ("Marked for Death") (1990), došlo k mírnému pohoršení ve filmu "Nemilosrdná spravedlnost" ("Out for Justice") (1991). Svoji reputaci však napravil v úspěšném akčním filmu "Přepadení v Pacifiku" ("Under Siege") (1992), který vydělal přes 150 milionů amerických dolarů. Zde si zahrál kuchaře Rybacka bojujícího proti teroristům na bitevní lodi USS Missouri.  O dva roky později zaznamenal svůj režijní debut s filmem "Aljaška v plamenech" ("On Deadly Ground"), kde si zahrál bývalého důstojníka CIA, bojujícího proti bezohledné ropné společnosti, která ničí krajinu na Aljašce. Film s ekologickou tematikou se však stal finančním propadákem. Opět si napravil reputaci v druhém pokračování "" ("Under Siege 2: Dark Territory") (1995), v němž vystřídal válečnou loď za vlak, který unesl psychicky narušený génius snažící se zmocnit satelitního systému řízení zbraní.  Ve filmu "Boeing 747 v ohrožení" ("Executive Decision") (1996) si zahrál jen vedlejší roli po boku Kurta Russella, který se snaží zachránit unesený dopravní letoun. Do role neústupného policisty se opět vrátil po boku Keenena Ivoryho Wayanse ve filmu "Glimmer Man" (1996). Tento tah se mu velmi vyplatil, neboť film patří k jedněm z nejzdařilejších v jeho kariéře.  Následující dva filmy "Tajný agent Jack T." ("Fire Down Below") (1997) a "Patriot" (1998), kde tolik nepoužívá své rychlé ruce se staly propadáky. Zdálo se, že vrchol své kariéry má definitivně za sebou. On se však vždy ze svých chyb poučil a v roce 2001 přišel s dalším trhákem nazvaným "Lovec policajtů" ("Exit Wounds") v roli policisty Orina Boyda, který pátrá jak se mohlo ztratil padesát kilogramů zabaveného heroinu. Tentýž rok se ještě objevil v roli Franka Glassa, experta na výbušniny, ve filmu "Profesionál" ("Ticker"). V roce 2002 natočil jeden z posledních snímků "Na pokraji smrti" ("Half Past Dead"), kde se spolu s bandou hrdlořezů snaží ubránit Nový Alcatraz před teroristy, kteří ho chtějí dobýt.

Steven Seagal (* 10. dubna 1952 Lansing) je americký herec, režisér, scenárista, producent, mistr bojových umění, bluesový zpěvák a rezervní zastupce šerifa v Jefferson Parish v Louisianě ve Spojených státech amerických.

Steven Seagal, né le, à Lansing (Michigan), est un acteur, réalisateur, producteur de cinéma, scénariste et musicien américain. Il est en outre citoyen serbe depuis le et citoyen russe depuis le.


Historie a původ.

Jejich původ je spojen s původem Berberů, kteří se na území severní Afriky nacházeli již 7000 let př. n. l. Kmeny Tuaregů vznikají až v 7. století př. n. l., kdy postupující Arabové vytlačili některé Berbery do jižnějších nepříznivých oblastí Sahary, tady se postupně formují kmenová společenství Tuaregů. Postupně musí čelit nájezdům místních vládců Haussů, Songhajské říše nebo Maročanů. V tomto období se také stávají hlavní obchodní spojnicí mezi pobřežím Středozemního moře a černou Afrikou. Francouzská kolonizace západní Afriky zde narazila na silný odpor ze strany tuarežských kmenů, který byl poražen až za pomoci přivolaných posil. I poté se u moci udrželi místní náčelníci, kteří se stali spojenci Francie pro lepší správu nad územím. Po odchodu francouzských kolonizátorů se jejich území stalo součástí několika státních útvarů. Ve všech se stali národnostní menšinou obývající nehostinné oblasti vzdálené od hlavního města. V Mali a Nigeru je vláda v rukou černošského obyvatelstva, které bylo dříve v tuarežské společnosti považováno za nejnižší otrockou vrstvu obyvatelstva. Velké sociální a národnostní problémy spojené s vlnami sucha a tím způsobené neúrody postupně vedly k nepokojům. V 60. letech 20. století to byla krvavě potlačená revolta v Mali, v 70. letech v Mali a Nigeru a v 90. letech tamtéž. I v současnosti je situace velmi napjatá. Dne 6. dubna 2012 vyhlásili Tuaregové na severu Mali svůj vlastní stát Azavad.

Území Tuaregů.

Tuaregové obývají oblast o rozloze asi 2 milionů km, která zasahuje na území pěti afrických států – Alžírska, Libye, Nigeru, Mali a Burkiny Faso. Převážná část národa je soustředěna v Nigeru (asi 700 tisíc osob) a Mali (asi 500 tisíc osob). V Nigeru obývají převážně kraj Azawagh a s hlavním městem Agadez, které je považováno za jejich centrum. V Mali je hlavním sídlem kraj Azawad s centrem v Kidalu, v Alžírsku jsou soustředěni na jihu země, v horách Tassili n'Ajjer a Hoggar. Poslední částí je malé území v Burkině Faso a na západě Libye kraj Fezzan (ten je v tamašku označen Targa a mohl by tak být jedním ze zdrojů pro název Tuaregové.

Jazyk.

Příslušníci národa Tuaregů hovoří jazykem tamašek, jedním ze skupiny berberských jazyků. Díky izolovanosti unikli alespoň částečně arabizaci a tak si zachovali téměř čistou formu původního berberského dialektu. Zachovali si také původní berberské písmo tifinar.

Společnost.

Tuaregové nejsou typičtí berbeři, ale jejich vzhled a barva kůže se liší podle oblastí, v nichž žijí. Na severu mají většinou světlou pleť a evropské rysy, na jihu je barva jejich pleti tmavší, někde jejich vzhled dokonce splývá s místním černošským etnikem. Muži si už od puberty zahalují tvář pláštěm zvaným "litham", nosí dlouhé meče, dýky a štíty vyrobené z antilopí kůže. Tradičně se jejich společnost dělí na takzvané ettebely (rodová společenství, klany), většina z nich se nazývá podle pohoří, kde se rozkládají: Kel Ajjer (v pohoří Tassili n‘Ajjer), Kel Ahaggar (v pohoří Ahaggar), Kel Tademekkat (v oblasti Tademekkat) a Kel Aïr (v pohoří Aïr), Kel Adar (v pohoří Adrar des Iforas), Kel Ataram (jižně od řeky Niger), Kel Dinniq (kraj Azawagh v Nigeru) a Kel Gress (jihovýchodní Niger). Tato velká společenství se dělí na další menší ettebely. K dalšímu členění společnosti slouží tzv. kmeny tawsit, které odlišují jednotlivá společenská postavení a příslušnost k nim je dědičná, odvozující se od ženského předka. Imažiren jsou nejvyšší vrstvou válečníků. Mají za úkol ochraňovat vesnici a stáda a pořádat karavany skrz poušť. Imrad jsou kmeny podřízené Imažiren. Jejich hlavní náplní práce je starost o většinu stád ve vesnici, sami jsou majiteli a pastevci menšího dobytka. Jako svobodní lidé se také podílejí na válečných výpravách. Další část společnosti tvoří Islemen, marabuti, jejichž úkolem je výklad Koránu a v návaznosti na tradici islámského práva jsou také poradci ve věcech práva. Nejnižší vrstvou jsou Iklan, ukořistění při výpravách. Postoj k této vrstvě byl v tradiční společnosti velice kladný, výjimkou nebyly ani sňatky mezi různými vrstvami, proto na jihu došlo k promísení s černým obyvatelstvem. Zcela výjimečnou vrstvou, nezapadající do klasického systému, jsou Inaden, věnující se řemeslné výrobě. Jejich materiálem je kov, kůže i dřevo. Znají vše, co se ve společenství událo a mají možnost to i ovlivnit. Svým popisem určí postavení osob ve společnosti.

Postavení žen.

Společenství Tuaregů je založeno na matrilineárním principu. Zatímco muži jsou ochránci a živiteli rodiny a vlastníci stád, ženy jsou majitelkami stanu a jeho vybavení, přičemž ani v manželství se jejich majetek nespojí. Tato rovnováha je pro společnost velice důležitá. O rozvod mohou požádat oba partneři a oba přitom mohou ztratit hodně. Žena přijde o obživu a vrací se k rodině, muž přijde o domov. Rodiny jsou monogamní a velké slovo při rozhodování o společnosti mají právě ženy.

Tuaregové jsou jedním z berberských národů obývajících rozsáhlá území rozkládající se ve středozápadní části Sahary a Sahelu na severu Afriky. Tvoří jej asi 1–1,5 milionu osob jejichž hlavní obživou je kočovné pastevectví. Dnes je jejich území rozděleno mezi Alžírsko, Libyi, Niger, Mali a Burkinu Faso. Sami sebe označují názvem Kel Tamašek, tj. „lidé mluvící jazykem tamašek“, který je považován za dialekt berberštiny. Podle jiných pramenů se název odvozuje z arabského at-Tawárika tedy „bohem opuštění“. Podle Encyklopedia of Islam je název Tuareg odvozen od slova Targa, což je berberské označení provincie Fezzán v dnešní Libyi a tudíž označení Tuareg znamená člověk z Fezzánu. Stejně jako zbylé berberské kmeny i oni prošli procesem arabizace a přijali islám. Jejich území se rozkládá především v nehostinných a špatně přístupných oblastech, takže si i navzdory tomu zachovali velkou část původní kultury včetně jazyka a písma.

Les Touaregs, qui se nomment eux-mêmes les Kel Tamasheq (en berbère : <unk>ⵍⵜⵎⴰⵣ<unk>ⵜ "Kel Tamacheq") sont des habitants du Sahara central et de ses bordures (Algérie, Libye, Niger, Mali, Mauritanie, Tchad, et Burkina Faso). Ils parlent une langue berbère, le "tamasheq", et utilisent un alphabet appelé tifinagh (prononcé en français "tifinar").


Historie.

Název města pochází ze jména řeky Lune, která jím protéká a jejíž jméno pochází z keltštiny, a impozantního hradu (anglicky "castle"). Původní název "Loncastra" se postupně změnilo na současný Lancaster.  Lancasterský hrad byl částečně vybudován ve 13. století na místě původní římské pevnosti a rozšířen za vlády Alžběty I. Je známý pro procesy s čarodějnicemi z roku 1612. Uvádí se, že počet odsouzených a oběšených obětí byl největší v celé zemi mimo Londýna.  Lancaster obdržel roku 1193 výsadu pořádání pravidelných trhů ale status města mu byl udělen až roku 1937. Mnoho budov v centru města a podél "St. George's Quay" pochází z 18. století a byly postaveny v době kdy byl Lancaster velmi rušným městem a čtvrtým nejdůležitějším centrem obchodu s otroky. Pozice města jako významného přístavu však měla jen krátké trvání, protože se řeka stala nesplavnou pro lodě s větším ponorem. V minulosti byly hlavními přístavy pro město "Morecambe", "Glasson Dock" a "Sunderland Point" a v současnosti je to "Heysham".

Geografie.

Lancaster je nejsevernějším městem hrabství Lancashire a nachází se asi 5 kilometrů ve vnitrozemí od Morecambe Bay. Město se rozprostírá kolem řeky Lune a Lancasterského kanálu. Dálnice "M6" prochází na východ od města a "West Coast railway line" prochází železniční stanicí v Lancasteru.

Ekonomika a průmysl.

Ekonomika Lancasteru je orientována na poskytování služeb. Ve městě se produkuje nebo vyrábí krmiva pro zvířata, textilní zboží, chemikálie, dobytek, papírenské výrobky, umělá vlákna, zemědělské stroje a těžká nákladní vozidla. V poslední době dochází i k rozvoji technologicky vyspělejší výroby. Až do nedávné doby sídlila ve městě centrála společnosti Reebok, ale poté co se spojila se společností Addidas plánuje přesunout výrobu do Boltonu a Stockportu.  V Lancasteru se nachází rozsáhlé nákupní centrum a je místem nákupů pro severní Lancashire a jižní Cumbrii. "Marketgate Shopping Centre" a "St. Nicholas Arcades" jsou nejdůležitější zastřešená obchodní centra ve městě. V okolí se mimo obchodů společností významných značek nachází i mnoho menších prodejen drobných soukromých obchodníků nabízejících oděvy a klenoty. Další obchodní střediska se nacházejí na okraji města.

Správa.

Lancaster a sousední Morecambe se postupem doby sloučily do jedné konurbace a v současnosti jsou spravovány společně. Město a distrikt Lancaster a municipální distrikt Morecambe a Heyshamu byl spojen roku 1974 a vznikl tak distrikt City of Lancaster v rámci hrabství Lancashire. Tento distrikt obdržel status města a je spravován radou města Lancasteru ("Lancaster City Council").  Lancaster je součástí volebního obvodu "Lancaster and Wyre" do parlamentu a regionu Severozápadní Anglie pro volby do Evropského parlamentu.

Kultura.

Lancaster jako historické město nabízí průměrný rozsah kulturního vyžití. Ve městě se zachovaly mnohé stavby ve stylu georgiánské architektury. Mezi nejznámější historické stavby ve městě patří Lancasterský hrad, převorský kostel Svaté Marie a Ashtonův památník.  "Lancaster Grand Theatre" a "Dukes Theatre" jsou nejdůležitějšími místy pro pořádání představení. Ve městě se také koná festival "Play in the Park", série představení na otevřeném prostranství v místním "Williamson Parku". Místní univerzita se může pochlubit největší studentskou scénou Evropy, která pravidelně hostí známé komiky, taneční soubory a dramatická představení. Dalšími kulturními událostmi jsou "Lancaster Jazz Festival" a "Maritime Festival".

Vzdělání.

Ve městské části "Bailrigg" sídlí Lancasterská univerzita, univerzita, která se může pochlubit skvělými výsledky v oblasti výzkumu ve srovnání v rámci univerzit Velké Británie a je jednou z nejlepších obchodních škol. Na škole se nachází i laboratoř, která je centrem rozvoje pro informační a komunikační technologie.  V Lancasteru také sídlí jedna fakulta školy University of Cumbria a to na místě kde dříve bývala "St Martin's College". Tato fakulta poskytuje kursy postgraduální i pro studenty denního studia v oborech uměleckých, sociálních, obchodních, pedagogických a zdravotních.  Na úrovni středoškolského vzdělání jsou to v Lancasteru například školy "Lancaster Royal Grammar School", "Lancaster Girls' Grammar School", "Ripley St. Thomas C of E High School", "Our Lady's Catholic College", "Central Lancaster High School" a " Morecambe College".

Sport.

Lancasterský veslařský klub "John O'gaunt Rowing Club" je čtvrtým nejstarším veslařským klubem Velké Británie. Jeho sídlo se nachází u hráze poblíž Skertonu. Fotbalový klub Lancaster City FC hraje v nižší fotbalové soutěži. Lancasterský kriketový klub sídlí nedaleko řeky Lune a má dva seniorské oddíly.

Lancaster je město nacházející se na severozápadu Anglie v hrabství Lancashire. Rozkládá se podél řeky Lune a podle výsledků sčítání obyvatel z roku 2001 má 45 952 obyvatel. Spolu s dalšími sousedními městy je součástí vyššího správního celku – distriktu City of Lancaster, který má 133 914 obyvatel. Tradičně je hlavním městem hrabství Lancashire, jemuž dalo jméno a je jeho komerčním, kulturním a vzdělávacím centrem.

Lancaster ou Lancastre en français, est une ville dans le nord-ouest de l'Angleterre, Royaume-Uni, dans le comté du Lancashire sur la rivière Lune. Elle a le statut de Cité. En 2001, elle comptait plus de. La ville est très accessible : située près de l'autoroute M6, l'autoroute la plus longue de Royaume-Uni, mais aussi, possédant une gare sur la "West Coast Main Line", la plus importante artère ferroviaire du nord-ouest.


Historie.

První písemná zmínka se nalézá v listině z roku 1471 „posessio rowne“. Další zmínkou je v latinské autobiografii „Confessio Peccatoris“ povstaleckého vůdce Rákoczyho Františka II. v souvislosti jeho cesty z roku 1687, kdy cestoval s matkou a sestrou z Mukačeva do Vídně a během cesty pobyli na svém zámku v Rovních a na hradě Lednica. Kdy byl zámek v Lednických Rovních postaven už nelze zjistit. Katolický kostel sv. Michala byl postaven v roce 1926, zajímavá je i barokní Kaple sv. Anny, poutní místo.

Sklárny.

Historie sklárny v Lednických Rovních začíná ve Vídni na Lichtensteinstrasse č. 22. Je to dům, kde Josef Schreiber od roku 1844 vedl sklářský podnik. V roce 1847 vzal do učení dvanáctiletého synovce Josefa, který se později stal i majitelem jeho podniku. Sklárny byly založeny v roce 1892 a brzy se staly významným podnikem v obci i v jejím okolí. Ze začátku vyráběli pouze tabulové sklo, v roce 1893 tuto výrobu však zastavili a místo ní zavedli výrobu lisovaného skla. Sklo bylo známé pod názvem „Císařský křišťál“.

Obyvatelstvo.

Národnostní složení.

Do konce 2. světové války žilo v obci hodně obyvatel německé národnosti, kteří pracovali ve vedoucích funkcích Schreiberova sklářského podniku. Po skončení války uprchli. Dodnes má mnoho obyvatel obce český původ.

Současnost.

Obec se rozvíjí a kromě sklářského podniku RONA a.s. se zde nachází i elektrotechnický podnik Yura Corp. / dodavatel KIA MOTORS /. Je zde i zajímavý anglický park a v něm množství drobných architektonických památek. Nachází se zde i jediná sklářská škola na Slovensku – Sdružená střední sklářská škola. Proběhla rekonstrukce Náměstí svobody v centru obce.

Lednické Rovne [lednické rovně] jsou obec s 4 094 obyvateli v okrese Púchov (Slovensku), vzniklo sloučením dvou obcí, Lednických Rovní a Prečínské Lehoty a to dne 18. června 1926. Její součástí jsou i místní části Horenická Hôrka a Medné. Leží v nadmořské výšce 265,8 m n. m. na pravém břehu řeky Váhu. Nejvyšším bodem je Lieštie s nadmořskou výškou 511 m n. m. Obcí protéká potok Lednica, který se vlévá do řeky Váh.

Lednické Rovne (, ) est un grand village du district de Púchov de la région de Trenčín au nord-ouest de la Slovaquie. La ville se trouve sur la rivière Váh, non loin des Carpates blanches.


Vývoj.

Prototyp (87-0025) poprvé vzlétl 15. září 1991 z továrního letiště v Long Beach s továrním pilotem W. Caseym a podplukovníkem USAF G. Londonem. Let byl zakončen na základně Edwards, kde se zkoušela ovladatelnost letadla, vypínání a spouštění motorů za letu a vzdušné tankování. První sériový stroj, označený továrnou P-1, poprvé vzlétl 18. května 1992 a na Edwards proběhly jeho zkoušky, včetně letů s nákladem. Dne 21. června 1992 vzlétl druhý produkční exemplář P-2 a na základně Edwards se pak zkoušel jeho dolet a velikost nejvyššího nákladu i zlepšená palubní elektronika. Již 7. září 1992 přilétl na Edwards letoun P-3, 30. ledna toho roku stroj P-4 přenesl 72 914 kg nákladu na vzdálenost 5 162 km bez mezipřistání i bez tankování za letu. Ještě koncem roku 1992 prototyp C-17 začal se zkouškami shozu nákladů i výsadkářů a vytahování nákladů z letadla v přízemních výškách padákem. Dne 5. února 1993 dostal C-17 oficiálně jméno Globemaster III. Pátý vyrobený kus poprvé vzlétl 9. prosince 1992, jako první stroj bez jakýchkoli zkušebních přístrojů. Byl určen především pro výcvik vojenských osádek a později po sedm měsíců sloužil při vyhodnocování a operačních zkouškách typu u USAF na základně Kirtland v Novém Mexiku. Šestý vyrobený stroj, P-5, vzlétl poprvé 6. března 1993 a byl předán USAF o šest dní později. Záhy přelétl do námořního leteckého výzbrojního střediska na základně Patuxent River ve státě Maryland, kde se zkoušely jeho elektromagnetické vlastnosti, především odolnost proti bleskům a rovněž také radarové systémy.  V roce 1994 vykonal P-4 řadu předváděcích nakládání na mnoha základnách USAF, US Marines a US Army, aby se jejich osádky seznámily s novým typem letounu. 28. července 1993 uskutečnil první let osmý C-17A-první stroj třetí série a zároveň druhý, určený pro operační jednotku, 17. letku 437. wingu, sídlící v Jižní Karolíně. Té byl předán v srpnu. 1. února 1994 poprvé vzlétl desátý sériový stroj P-10, o týden později byl předán na základnu Charleston. Tím skončila dodávka třetí série. Následně převzala Globemaster III také jednotka 62. dopravního křídla v McChord a 315. dopravního křídla (Asociate Reserve).  V roce 2001 zahájily provoz čtyři pronajaté C-17A u 99. perutě RAF.

Boeing (dříve McDonnell Douglas) C-17 Globemaster III je strategický transportní letoun vyráběný společností Boeing Integrated Defense Systems, a sloužící v letectvech USA, Británie, Austrálie, Kanady, Indie, Kataru a Spojených arabských emirátů.

Le C-17 Globemaster est un transporteur (de matériel principalement) construit par McDonnell Douglas (aujourd'hui fusionné avec Boeing) au début des années 1990. Il est utilisé par l'United States Air Force, la Royal Air Force, la Royal Australian Air Force, l'Aviation Royale du Canada, la force aérienne indienne, la force aérienne du Koweït, l'OTAN et le Qatar. La chaîne de production, qui fabrique une dizaine de C-17 par an a été prolongée plusieurs années à la suite de commandes du Congrès américain et s'est arrêtée en 2015 après la construction du et dernier exemplaire.