Definice.

Nechť "V" je vektorový prostor nad nějakým podtělesem "F" tělesa komplexních čísel a "p" je reálná funkce definovaná na "V". Funkce "p" je seminorma na "V", jestliže je  Z předpokladu pozitivní homogenity plyne, že "p"(0) = 0 a následně ze subaditivity "p"(v) ≥ 0, pro všechna v ∈ "V".  Norma je seminorma "p", která je navíc pozitivně definitní:  Pro normu se namísto "p"(v) zpravidla používá označení ||v||.

Příklady.

Eukleidovská norma.

Na prostoru formula_1 lze definovat tzv. "eukleidovskou normu" vektoru x = ("x", "x",..., "x") jako Tato norma udává vzdálenost bodu x od počátku (což je důsledek Pythagorovy věty).

"p"-norma.

Nechť "p" ≥ 1 je reálné číslo.  Eukleidovská norma je speciálním případem této normy (pro "p" = 2).

Norma na prostoru se skalárním součinem.

Skalární součin indukuje přirozeným způsobem normu Pro normu indukovanou skalárním součinem platí Cauchyho–Schwarzova nerovnost

Vlastnosti.

Tvar jednotkové kružnice (množiny vektorů velikosti 1) se liší v různých normách (viz ilustraci).  Normy ||•|| and ||•|| na vektorovém prostoru "V" se nazývají "ekvivalentní", jestliže existují kladná reálná čísla "C" a "D" taková, že pro všechna "x" ∈ "V". Na vektorovém prostoru "konečné dimenze" jsou všechny normy ekvivalentní. Například normy ||•||, ||•|| a ||•|| jsou ekvivalentní na prostoru formula_1:  Ekvivalentní normy indukují tutéž topologii. Jsou-li dány dvě ekvivalentní normy na jednom prostoru, pak je spojitost funkcí i konvergence posloupností z tohoto prostoru v obou normách stejná.

Konvexní, vyvážené, pohlcující množiny.

Seminormy jsou úzce spjaty s konvexními, vyváženými, pohlcujícími množinami. Nechť "p" je seminorma na vektorovém prostoru "V", pak pro libovolný skalár α jsou množiny {"x" : "p"("x") < α} a {"x" : "p"("x") ≤ α} konvexní, vyvážené a pohlcující.  Obráceně, ke každé konvexní, vyvážené, pohlcující podmnožině "C" prostoru "V" existuje seminorma "μ" známá jako Minkowského funkcionál množiny "C", definovaná Pro tuto seminormu platí

Norma je funkce, která každému nenulovému vektoru přiřazuje kladné reálné číslo (tzv. "délku" nebo "velikost"), nulový vektor jako jediný má délku 0. V případě seminormy se naopak připouští, aby i nenulovým vektorům byla přiřazena nulová délka.

En géométrie, la norme est une extension de la valeur absolue des nombres aux vecteurs. Elle permet de mesurer la longueur commune à toutes les représentations d'un vecteur dans un espace affine, mais définit aussi une distance entre deux vecteurs invariante par translation et compatible avec la multiplication externe.


Životopis.

Dětství.

O'Donnell se narodil jako nejmladší ze sedmi dětí, má čtyři sestry a dva bratry. Jeho matka Julie je obchodnice s nemovitostmi a otec William O'Donnell, Sr. je manažer v rádiu. Po otci má irské a po matce německé předky, byl vychováván v katolické víře a navštěvoval katolické školy. Vystudoval Boston College a získal titul bakalář z marketingu. Od třinácti do šestnácti let byl modelem a objevil se v několika reklamách.

Kariéra.

O'Donnell byl objeven, když byl vybrán do reklamy McDonald's, ve které obsluhoval Michaela Jordana. Jeho první televizní role byla v roce 1986 v seriálu "Jack and Mike". V sedmnácti letech získal roli ve filmu "Chlapi neutíkají". Na začátku devadesátých let hrál v několika úspěšných filmech jako "Smažená zelená rajčata", "Školní pouta" nebo "Vůně ženy" s Al Pacinem.  V roce 1995 získal O'Donnell roli Robina ve filmu "Batman navždy". Roli získal mezi silnou konkurencí, kterou tvořili mj. Leonardo DiCaprio, Tobey Maguire, Matt Damon, Christian Bale, Jude Law, Ewan McGregor, Corey Haim, Corey Feldman a Scott Speedman. Producenti si vybrali O'Donnela a DiCapria. Na schůzce fanoušků komiksů se zeptali skupiny jedenáctiletých chlapců, cílové skupiny filmu, který z nich by mohl vyhrát pěstní souboj. Díky tomu roli získal O'Donnell. Shodou okolností byl později O'Donnel favoritem společnosti 20th Century Fox pro roli Jacka Dawsona v Titanicu a tuto roli pro změnu získal DiCaprio.  Následovala role ve filmu "Cela" natočeném podle novely Johna Grishama. Pak hrál také v pokračování Batmana "Batman a Robin", ale tento díl byl setřen kritikou a měl nízké tržby. Měl také získat roli Spidermana, když ho chtěl v roce 1996 natáčet James Cameron, ale roli nakonec získal Tobey Maguire.  Další dva roky se neobjevil v žádném filmu. Odmítl roli Jamese Edwardse ve filmu "Muži v černém" a získal ji Will Smith. Filmy "Ženich na útěku" a "Vertical limit" měly jen malý úspěch. Po "Vertical limit" následovala další čtyřletá pauza a někteří věřili, že "Batman a Robin" ukončil jeho kariéru. Jeho comeback přišel s chváleným filmem "Kinsey" v roce 2004. V roce 2005 získal hlavní roli v seriálu "Head Case", který byl ale po dvou epizodách ukončen. Zahrál si také veterináře Finna Dandridge v seriálu "Chirurgové". V seriálu "The Company" ztvárnil fiktivního agenta CIA Jacka McCauliffea.  V roce 2009 získal hlavní roli agenta G Callena ve spin-off "Námořní vyšetřovací služby" s názvem "". V roce 2010 se pak objevil ve filmu "".

Osobní život.

V roce 1997 si vzal svou přítelkyni z vysoké Caroline Fentress. S tou má pět děti - tři syny (Christopher Eugene, Charles, Finley) a dvě dcery (Lily Anne a Maeve Frances).

Christopher Eugene O'Donnell (* 26. červen 1970) je americký herec, známý zejména díky úloze Robina ve filmech o Batmanovi nebo později z role zvláštního agenta NCIS G. Callena v krimiseriálu "Námořní vyšetřovací služba L. A.".

Christopher Eugene "Chris" O'Donnell est un acteur et producteur américain, né le à Winnetka (Illinois). Après avoir été révélé durant les années 1990 par son interprétation de Robin, l'acolyte de Batman dans les "blockbusters" "Batman Forever" (1995) et "Batman et Robin" (1997), l'acteur enchaîne avec des projets moins ambitieux.


Příběh.

1300 let po událostech filmu vládnou v Narnii lidé zvaní Telmaríni; kouzelné bytosti i mluvící zvířata jsou vybita nebo zatlačena hluboko do lesů. Po smrti krále Kaspiana IX. vládne jeho bratr Miraz. Mirazův synovec Kaspian X. se jednou od svého učitele dozví, že se ho Miraz pravděpodobně pokusí zabít, aby jednou mohl vládnout jeho (Mirazův) syn, který se právě narodil. Kaspian prchne do lesů, pronásledován Mirazovými vojáky. Když je téměř dostižen, zatroubí na kouzelný roh královny Zuzany.  To přenese z Anglie do Narnie Lucinku, Zuzanu, Edmunda a Petra; od jejich předchozí návštěvy v Narnii uplynul v jejich světě pouze rok. Ocitnou se u zříceniny hradu Cair Paravel.  Kaspiana před vojáky zachrání jezevec Lanýžník, trpaslík Nikabrik a myšák Rípčíp. Odvedou jej k ostatním Staronarnianům - mluvícím zvířatům a kouzelným bytostem. Ti jej přijmou s nedůvěrou a nenávistí, protože Telmaríni se je vždy snažili vyhubit. Přesvědčí je ale Kaspianův slib, že se to změní, pokud mu pomohou stát se králem. Před Mirazovou armádou se opevní ve vrchu vybudovaném nad Kamenným stolem.  Při ochraně Kaspiana je Mirazovými vojáky zajat trpaslík Dýnil. Miraz je tím vyveden ze své domněnky, se Staronarniané jsou již dávno vyhubeni. Dýnil má být popraven, ale je zachráněn Petrem a Zuzanou a odvede všechny čtyři děti ke Kaspianovi. Cestou Lucinka spatří, jak jim ukazuje cestu Aslan - laskavý mluvící lev a pravý král Narnie. Ostatní jí ale nevěří a jdou jinudy.  Nakonec Petr se sourozenci dorazí do Kaspianova ležení. Je rozhodnuto, že se pokusí zaútočit na Mirazův hrad; tento útok však ztroskotá. Nikabrik se pokusí přivést k životu vlkodlaka a Bílou čarodějnici, která ostatní svádí, aby se odvrátili od víry v Aslana. Všechny zlé bytosti jsou ale poraženy a Nikabrik je přitom zabit.  Hrdinové se rozhodnou, že Lucinka půjde do lesa hledat Aslana a Petr vyzve Miraze na šermířský souboj, aby pro Lucinku získal čas. Petr sice zvítězí, ale Mirazova armáda poruší slovo a zaútočí; Miraz je přitom zákeřně zabit jedním ze svých šlechticů.  Dojde k velké bitvě, během níž se objeví Aslan s Lucinkou a oživlými stromy, které Mirazovu armádu porazí. Aslan ustanoví Kaspiana králem nad Narnií a přenese děti zpět do Anglie.

Rozdíly oproti knižní verzi.

Děj se od knižní verze odchyluje více, než je tomu u filmů Lev, čarodějnice a skříň a Plavba Jitřního poutníka. Nejvýznačnější rozdíly:

Design.

Kostýmy.

Pro film navrhovala kostýmy kostýmová návrhářka Iris Mussenden, jež se při návrzích kostýmů Telmarínů inspirovala tvorbou malíře El Greca.

Zbroj a zbraně.

Richard Taylor z novozélandské firmy Weta Workshop vyrobil téměř 600 kusů výstroje a výzbroje, mezi něž patřilo 200 halaparten, 200 rapírů, 100 falchionů, 250 štítů a 55 kuší. Taylor také vyrobil měkké štíty a další výstroj, sloužící k natáčení klíčových bitevních scén s živými koňmi. Minotauři používají stejně jako v prvním díle palcát, kentauři používají meče a luky, jen satyrové musely být přepracováni. Na filmu spolupracoval také český profesionální choreograf a šermíř Petr Nůsek.

Masky.

130 statistů, kteří ve filmu Princ Kaspian hráli narnijská stvoření, nosilo speciální obleky a každý den trávilo řadu hodin v maskérně. Designer masek Howard Berger spolupracoval během natáčení se 46 maskéry a dohlížel celkově na 4600 aplikací masek a make-upu. Herec Warwick Davis musel aplikacemi obličejové prostetiky, která ho proměňovala v trpaslíka Nikabrika, trávit denně tři a půl hodiny. Aby byli herci připraveni na natáčení včas, přicházeli Howard Berger, Tami Lane a jejich tým na místo natáčení o pět hodin dříve než zbytek štábu. Howard a Tami začali tedy pracovat už v 1:30 v noci.

Natáčení.

Hlavní natáčecí lokace jsou: Nový Zéland, Česká republika, Slovinsko a Polsko. Filmování začalo 12. února 2007 v Aucklandu na Novém Zélandu. Zde se točila vlaková scéna, jak se děti navrací opět do Narnie.  Dne 1. dubna 2007 započalo filmování v Barrandovských ateliérech v Praze. Řada kulis zde byla založena v roce 1931 a v poslední době se stala vyhledávaným místem pro natáčení hollywoodských filmů. Mezi další zde natočené filmy patří Casino Royale a Agent bez minulosti. V Barrandově se točila scéna v Mirazově hradu. Hrad byl postaven na výšku v původním měřítku (200 stop na výšku), protože Adamson nechtěl používat přespříliš digitálních efektů, jako v prvním díle. Hrad zaujímal celkem rozlohu 1800 m a částečně se inspiroval hradem Pierrefonds, který se nachází ve Francii poblíž Paříže.  Natáčení pokračovalo v červnu 2007 v slovinském kraji Bovec, kde se točila scéna u řeky Soča.  Poslední lokací bylo natáčení v České republice u Ústí nad Labem, resp. u vesnice Neznabohy. Zde se točila scéna u jámy, s bitvou mezi Petrem a Mirazem. Filmovalo se i z vrtulníku. Počet telmarínských vojáků-komparzistů byl 200. Filmování skončilo 8. září 2007.  Známé české osobnosti, které si zahráli ve filmu, jsou Jiří Krytinář (role trpaslíka) a Yemi A.D. (role kentaura).

Letopisy Narnie: Princ Kaspian (anglicky "The Chronicles of Narnia: Prince Caspian") je dobrodružný rodinný fantasy film z roku 2008 podle v pořadí druhé knihy C. S. Lewise "Princ Kaspian" z řady "Letopisy Narnie". Předchozí kniha i film byl (film měl premiéru 2005). Filmová série je produkovaná Walt Disney Pictures a Walden Media. Ben Barnes ztvárnil hlavní postavu prince Kaspiana, jež zápasí o trůn se svým zlým strýcem, králem Mirazem (Sergio Castellitto). Filmová premiéra byla v USA 16. května 2008, celoevropská premiéra byla v Praze 17. června 2008.

Le Monde de Narnia : Le Prince Caspian ou Les Chroniques de Narnia : Le Prince Caspian au Québec ("") est un film américain réalisé par Andrew Adamson, sorti en 2008. Il s'agit de l'adaptation du quatrième tome de la série "Le Monde de Narnia" (deuxième par ordre d'écriture), "Le Prince Caspian" de C. S. Lewis publié en 1951. Il s'agit du deuxième film de la série cinématographique "Le Monde de Narnia".


Historie.

A1.

První těžkovodní reaktor chlazený oxidem uhličitým (označovaný jako A-1) typu KS-150 byl budován od srpna 1958 a byl uveden do komerčního provozu v prosinci 1972. Její jaderný reaktor s označením KS 150 byl vyprojektovaný v SSSR a Československu. Nádobu reaktoru a vnitřní komponenty aktivní zóny, kromě palivových elementů, vyrobil závod Škoda v Plzni. Koncepce reaktoru měla ověřit možnost používat jako palivo neobohacený (přírodní) uran. Palivo bylo v reaktoru umístěno v 148 kanálech, přičemž konstrukce reaktoru umožňovala výměnu paliva za provozu pomocí zavážecího stroje. V reaktoru bylo také umístěno 40 regulačních tyčí. Palivové elementy byly vyrobeny z kovového uranu a opatřeny pseudoslitinou hořčíku a berylia. Aktivní zóna měla průměr 3,56 m a výšku 4,0 m. Bylo v ní umístěno 24,6 t přírodního uranu. Celý reaktor byl pak 20,1 m vysoký a měl průměr 5,1 m. Tloušťka stěny byla od 150 mm do 600 mm.  Jako moderátor sloužila těžká voda, které bylo v reaktoru 57,2 tun, a reaktor byl chlazen oxidem uhličitým. Chladivo vstupovalo do reaktoru pod tlakem 6,5 MPa a teplotě 112 °C, na výstupu mělo 5,5 MPa a teplotu 426 °C. Reaktorem protékalo 1576 kg/s chladicího plynu.  Projektovaný tepelný výkon elektrárny byl 560 MW, hrubý elektrický výkon 144 MW, čistý 110 MW (jiné zdroje uvádějí též 104 MW či 127 MW). Pro výrobu elektrické energie sloužily 3 elektrické generátory, každý s výkonem 50 MWe. V provozu byly jen 2 generátory z důvodu oprav na parogenerátorech.

Havárie.

V průběhu spuštění a provozu elektrárny A1 docházelo k četným poruchám (jednalo se o první jadernou elektrárnu v Československu), přičemž došlo ke dvěma skutečně závažným haváriím. K první došlo v roce 1976, kdy čerstvý palivový článek nedosedl v aktivní zóně – nebyl správně zajištěn a tlakem plynu došlo k jeho vystřelení ven z reaktoru do prostoru reaktorového sálu (dva mrtví mimo prostor reaktoru, udušení uniknutým oxidem uhličitým). K nejzávažnější havárii pak došlo 22. února 1977. Byla hodnocena stupněm 4. V důsledku této havárie bylo rozhodnuto o odstavení elektrárny A-1 z provozu. Došlo k částečnému roztavení aktivní zóny a vzhledem k náročnosti opravy byl blok v roce 1977 vyřazen z provozu a nyní probíhá jeho postupná likvidace.

Likvidace elektrárny.

Od roku 1979 probíhá postupná likvidace elektrárny EBO A-1. Veškeré jaderné palivo bylo na základě mezistátní dohody odvezeno do Ruské federace. V současnosti představují největší riziko nádrže s radioaktivními kaly a pevné radioaktivní odpady.

V1.

Další dva reaktory typu VVER-440/230 se označují souhrnně jako elektrárna V1. Jejich výstavba začala v srpnu 1972 a do komerčního provozu byly uvedeny v letech 1980 a 1981. První z nich byl odstaven 31. prosince 2006, druhý 31. prosince 2008, jako jedna z podmínek vstupu Slovenska do Evropské unie. Na počátku roku 2009 však vláda odsouhlasila jeho opětovné dočasné spuštění v souvislosti se zastavením dodávek zemního plynu z Ruska, ale Evropská komise varovala, že obnovením provozu bloku V1 by Slovensko porušilo evropské právo.  Oba dva bloky byly několikrát náročně modernizovány a upraveny tak, aby odpovídaly bezpečnostním normám. Rekonstrukční práce probíhaly až do roku 2000, kdy byly završeny tzv. Malou rekonstrukcí. Při ní došlo i k vyžíhání tlakových nádob reaktorů, aby bylo částečně odstraněno jejich radiační zkřehnutí. Po definitivním odstavení druhého bloku V1 bude muset Slovensko několik let dovážet energii, minimálně do té doby, než bude dostavěna elektrárna v Mochovcích.  Na začátku roku 2012 začala společnost Javys (Jaderná vyřazovací společnost) připravovat demolici některých objektů elektrárny. Jedná se především o chladicí věže a ostatní nejaderné zázemí. Likvidace je naplánována ve dvou etapách a potrvá až do roku 2025, cena se bude pohybovat kolem 1,1 miliardy eur.

V2.

Dva reaktory typu VVER-440/213 se označují jako V2 a začaly se stavět v roce 1976. Do komerčního provozu byly uvedeny v roce 1985. Počítá se s životností minimálně 40 let, neboť oba bloky jsou průběžně modernizovány.

Jaderná elektrárna Jaslovské Bohunice se nachází u stejnojmenné obce v okrese Trnava na Slovensku. Jedná se v podstatě o tři jaderné elektrárny s celkem 5 reaktory, postupně postavené v jedné lokalitě. Jednotlivé části jsou označovány zkratkami A-1 (jeden reaktor), V1 (dva reaktory) a V2 (dva reaktory).

La centrale nucléaire de Bohunice ("Atómové elektrárne Bohunice" (EBO) en slovaque), est située à 2,5 km du village de Jaslovské Bohunice dans le district de Trnava de l'ouest de la Slovaquie.


Charakteristika.

Observatoř sestává z 27 nezávislých radioantén, z nichž každá váží 209 tun a má průměr paraboly 25 m. Antény jsou v prostoru rozloženy do tvaru písmene Y, přičemž každé z ramen je dlouhé 2,1 km. Podél všech antén vede speciální železniční trať, díky níž mohou být antény za pomoci speciální lokomotivy přemísťovány do předem připravených pozic podle aktuální potřeby.  Celý komplex funguje na principu interferometrie, jehož maximální základová linie činí 36 km. Pokud by měla mít jediná anténa stejný výkon jako tento komplex, musel by tedy průměr její paraboly činit 36 km. V základu existuje několik přednastavených formací např. A (největší) nebo D (nejužší), při které jsou všechny antény ve vzdálenosti do 600 m od středového bodu. Celý cyklus, během kterého se vystřídají všechny formace včetně několika hybridních trvá 16 měsíců. Antény jsou přemísťovány každých 3–5 měsíců. Přemísťování do menších formací probíhá ve dvou fázích, kdy dojde nejprve ke „zkrácení“ západních a východních ramen pomyslného písmene Y, později je zkráceno severní rameno.  Operační centrum (The Array Operations Center (AOC)) VLA se nachází v kampusu „New Mexico Institute of Mining and Technology“ (Soccoro, Nové Mexiko). AOC také slouží jako operační středisko pro podobný projekt Very Long Baseline Array, jehož antény jsou rozmístěny na linii počínaje Havají, konče na Panenských ostrovech.

Poslání VLA.

VLA je víceúčelovým nástrojem sestrojeným pro výzkum mnoha astronomických témat. Mezi objekty, které jsou VLA zkoumány, patří např. radiové galaxie, kvasary, supernovy, záblesky záření gama, radio-emitující hvězdy, Slunce a planety, černé díry aj. Během roku 1989 byl VLA využíván pro komunikaci se sondou Voyager 2, která v tu dobu míjela planetu Neptun.

Minulost a budoucnost projektu.

Projekt byl schválen americkým Kongresem roku 1972 a samotná stavba začala o šest měsíců později. K umístění první antény došlo v září 1975 a formálně otevřen byl roku 1980. Celkové náklady na výstavbu činily 78,5 milionů dolarů.  Po důkladné rekonstrukci technických zařízení, při níž se celková výkonnost zvýšila až o tři řády (citlivost, rozlišovací schopnost, frekvenční rozsah atd.), byla observatoř v roce 2011 znovu otevřena jako EVLA (Expanded Very Large Array), 31. března 2012 byla slavnostně přejmenována na "Karl G. Jansky Very Large Array" na počest amerického fyzika K. G. Janskyho (1905-1950), objevitele radiového záření z Mléčné dráhy. Do budoucna se uvažuje o rozšíření o další antény, a to až do vzdálenosti 300 km. Několik kilometrů jižně od observatoře vzniká nová observatoř "Magdalena Ridge Observatory" s optickým interferometrem.

Very Large Array (VLA) je radioastronomická observatoř, která se nachází na Pláních svatého Augustina mezi městy Magdalena a Datil přibližně 80 km západně od města Soccoro ve státě Nové Mexiko, USA. Je v plném provozu od roku 1980, v letech 2010–2011 prošla důkladnou rekonstrukcí zařízení..

Le Karl G. Jansky Very Large Array (le « Très grand réseau Karl-G.-Jansky »), à l'origine le ou VLA (le « Très grand réseau »), est un radiotélescope situé dans la plaine de San Augustin au Nouveau-Mexique (États-Unis). Rattaché au, il est formé de paraboliques identiques, larges de chacune, qui se déplacent sur des voies de chemin de fer disposées selon un tracé formant un immense Y (deux branches de et un pied de ).


Život.

Byl synem nožíře Henri de la Pasture z Tournai, ve valonské části Nizozemí a jeho ženy Agnes de Watrélos. Roku 1426 se oženil Elisabeth, dcerou bruselského obuvníka, Jan Goffaerta. Rogier a Elisabeth měli čtyři děti: Cornelius (* 1427) se stal kartuziánským mnichem; Margaretha (* 1432). Po přestěhování rodiny do Bruselu se narodili dva synové: Pieter (* 1437, malíř), Jan (* 1438, zlatník). Kolem roku 1427 vstoupil do učení k Robertu Campinovi.  V roce 1432 se stal samostatným mistrem a od roku 1435 působil jako městský malíř v Bruselu. V jeho dílně se učili tovaryši z různých částí Evropy. Dílo samotného Rogiera van der Weyden, rozšiřované pomocí grafických listů, dosáhlo velké proslulosti a ovlivnilo významně malířství v centrální Evropě. K jeho zákazníkům patřil Filip III. Dobrý, nizozemská a zahraniční šlechta. Malíř pobýval též v Lovani, Bruggách, Tournai a Dijonu. Roku 1450 podnikl cestu do Itálie, kde patrně namaloval obraz Ukládání do hrobu (Galerie Uffizi).

Dílo.

Podle dochovaných dokladů se Rogier van der Weyden stal žákem Roberta Campina ve 27 letech, což vedlo ke spekulacím, že některá díla Mistra z Flémalle, která vykazují stylistickou podobnost s díly Rogiera van der Weyden jsou ve skutečnosti ranými díly jeho žáka.  První malířovou zakázkou v Bruselu bylo vyhotovení čtyř obrazů na téma "Trajánova Justice" pro Zlatou komoru tamní radnice. Tato díla, odhalená roku 1439, se v originálu nedochovala, protože roku 1695 při obléhání vojsky Ludvíka XIV. Brusel prakticky zničila dělostřelba a následné požáry. Je známa pouze volná kopie obrazů jako tapiserie s několika dobovými portréty a autoportrétem umělce, ze které je zřejmé, že ve své době měl vůdčí postavení jako portrétista.  Weydenův sloh se vyvíjel od měkkého gotického slohu k monumentálnímu tvrdému slohu vrcholného období a pozdní manýře v závěru života. Již rané Ukřižování má charakteristické znaky jeho slohu - dramatický pohyb a expresivní výraz tváří, nezájem o hluboký obrazový prostor (který je např. ve Snímání z kříže nahrazen zlatě zbarvenou zdí,), nejisté spojení figur s krajinou, nepevný postoj a nepřesná anatomie, ostrá kresba, drapérie lámaná v ostrých záhybech. Malíř užívá barvu pro kolorování kresby v pestrých a lesklých tónech a neznázorňuje efekty světla a atmosférické jevy.  Kolem roku 1445 zhotovil své vrcholné dílo Snímání z kříže, určené pro kostel v Lovani (nyní Museo del Prado, Madrid). Obraz byl již za umělcova života obdivován pro dokonalost technického provedení a kopírován. Během pobytu v Itálii namaloval obraz Oplakávání Krista (1450), v němž je drsný severský expresionismus zmírněn ve prospěch realistického podání látek a drobných detailů.  Zřejmě až po návratu z Itálie vznikl rozměrný polyptych s Posledním soudem, objednaný kancléřem Rollinem pro kapli Hôtel Dieu v Beaune. Na přední straně oltáře je ve středu Kristus obklopen anděly a Archanděl Michael, který váží duše zemřelých. Šest postranních křídel zobrazuje kontinuální děj. Na zadní straně oltářních křídel, malovaných technikou grisaille, je výjev Zvěstování a figury sv. Antonína a sv. Šebestiána a klečící postavy donátorů. Styl zobrazení Sv. Šebestiána s harmonickými proporcemi a přirozeným pohybem napovídá, že malíř mohl být obeznámen se soudobým italským sochařstvím ve Florencii nebo Sieně.  Z doby po roce 1450 pochází tzv. Bladelinův oltář, který objednal pokladník Filipa Dobrého a zakladatel města Middelburgu pro tamní kostel. V pozadí scén je namalován průhled do panoramatu města. Pozdním dílem z doby kolem roku 1462 je oltářní triptych s Klaněním tří králů pro kostel St. Kolomba v Kolíně nad Rýnem (nyní Alte Pinakothek, Mnichov).

Rogier van der Weyden (ve francouzské literatuře též Rogelet da la Pasture, 1399 nebo 1400, Tournai – 18. června 1464) byl nizozemský malíř. Vedle van Eycka je považován za nejvýznamnějšího představitele rané nizozemské malířské školy. Těšil se již za svého života značné popularitě a úctě, byl jmenován městským malířem Bruselu a obdržel mnoho výnosných zakázek od evropských panovnických rodů.

Rogier de le Pasture, dit en flamand Rogier van der Weyden, est un peintre appartenant au mouvement des primitifs flamands, né en 1399 ou 1400 à Tournai et mort le à Bruxelles.


Geografie.

Boise se nalézá v jihozápadní části státu Idaho, jen asi 66 km východně od hranic s Oregonem a 180 km severně od hranic s Nevadou. Město leží na širokém a poměrně rovinatém, lesy obklopeném, povrchu v nadmořské výšce 824 m n. m., který zhruba 40–50 km jak na jihovýchod, tak severozápad obklopují vrcholky úpatí Skalistých hor. Kolem města protéká řeka "Boise River".

Podnebí.

Podnebí v Boise je kontinentální s velmi zřetelným střídáním ročních období. V zimě se průměrná teplota pohybuje těsně pod bodem mrazu s typicky s několika dny hutné sněhové nadílky, jara jsou teplá, v létě mohou teploty v Boise překračovat 30, rekordně i 40 °C. Srážky jsou obecně podprůměrné, nejsušším měsícem je srpen, nejvydatnějším duben.

Historie.

Město bylo založeno roku 1863, během občanské války, v téměř neosídlené krajině. Hned o rok později získalo statut města a o další rok později se stalo hlavním městem Idaho (předtím to bylo město Lewistone). Jméno Boise je však starší: oblast dostala název podle řeky, která místem protéká a která v něm vytváří zelenající se, zalesněné údolí („La Rivière Boise“) ve 20. letech 19. století od francouzsky mluvících Kanaďanů. Asi 64 km na západ od Boise, u hranice s Oregonem, leží starší pevnost (Fort Boise), vybudovaná v 30. letech 19. století spol. Hudson's Bay.

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 205 671 obyvatel.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 7,1% populace.

Části města.

Na počet obyvatel zabírá Boise relativně velkou oblast – 168 km2. Jako velká část amerických měst je rozdělena do centra ("Downtown Boise") s mnoha komerčními výškovými budovami a okolními čtvrtěmi s relativně velkým podílem městské zeleně. Části Boise zahrnjí:

Sport v Boise.

Sport v Boise zahrnuje následující kluby:

Boise (/"boisí"/) je hlavní a současně nejlidnatější město amerického státu Idaho, ležící v okrese Ada County. V roce 2010 v něm žilo 205 671 obyvatel (616 561 včetně aglomerace), což z něj dělá největší město v širší oblasti severovýchodu kontinentálních Spojených států.

Boise () est une ville des États-Unis et la capitale de l'État de l'Idaho. C'est également le siège du comté d'Ada. Elle se situe dans la vallée de la Snake, à à l’est de Portland et à une altitude de. Traversée par la rivière du même nom, elle est bordée par le massif de la Sawtooth Mountain Range, au nord, par les monts Owyhee au sud, et par le plateau du Columbia et les Blue Mountains à l'ouest. En 2013, la ville de Boise abritait et en 2016 avec l’agglomération.


Křížová výprava.

Poté, co se roku 1096 donesly novinky o papežské výzvě z clermontského koncilu osvobodit východní křesťany od útlaku nevěřících muslimů do Paříže, začal král Filip s bratrem Hugem diskutovat nad možností účasti na výpravě. Ačkoliv se Filip neúčastnil, protože právě koncil v Clermontu jej pro cizoložství exkomunikoval, Hugo se z prestižních důvodů ke křížové výpravě přidal. Hugovi rytíři koncem srpna vyrazili z Francie, prošli Itálií, přičemž Hugo přibral do družiny nějaké přeživší z lidové křížové výpravy hraběte Emericha z Leisingenu. V Basi se nalodili s cílem přeplout Iónské moře do byzantské Drače. Cestou je zastihla zimní bouře a Hugova loď ztroskotala na balkánském pobřeží, kde jej bez zavazadel a promáčeného objevili vyslanci dračského místodržícího Jana Komnena.  Jan Komnenos se k Hugovi choval se vší úctou a když byl Hugo dopraven do Konstantinopole k císaři Alexiovi, dostalo se mu stejného přivítání. Alexios Frankům nedůvěřoval. Měl trpké zkušenosti nejen s lidovými křižáckými houfy vedenými Petrem Poustevníkem a Gautierem Sans-Avoir, které drancovaly říši a obával se, čeho budou schopni ozbrojení rytíři. Navíc věděl, že křižáci nepřicházejí jako žoldnéři do byzantské armády, ale mají v plánu dobýt si na východě svá vlastní území, což Alexiovi ani tolik nevadilo, pokud by Frankové byli ochotni vrátit císaři jeho dřívější území, na kterých se teď rozkládala panství seldžuckých Turků, a křižácká panství byla k Byzantské říši loajální.  Císař Huga nechával sledovat, dokud mu neodpřisáhl přísahu lenní věrnosti. Hugo se nakonec nechal přesvědčit a císaři hold složil. Za to byl Alexiem bohatě obdarován. Když do Konstantinopole dorazili i ostatní evropští velmoži se svými vojsky, kteří Alexiovi rovněž přísahali, vydali se křižáci a Byzantinci společně dobýt Nikaiu, což se jim po sedmi týdnech podařilo. Hugo táhl s křižáky dále na východ, byl přítomen i u dobytí Antiochie. Mezi křižáckými veliteli, zejména mezi Bohemundem z Tarentu a Raimondem z Toulouse, se poté rozhořel spor o to, komu bude dobyté město patřit. Nakonec se křižáci dohodli, že spor vyřeší císař Alexios, ke kterému se následně vydal Hugo z Vermandois, aby ho informoval o křižáckém triumfu u Antiochie a požádal o posily.  Když se papež Paschalis II. dozvěděl, že Hugo nenaplnil pouť na osvobození Jeruzaléma, nechal ho exkomunikovat. Později se Hugo přidal ke křížové výpravě roku 1101, avšak při menší bitvě s Turky u Heraklea v září 1101 byl vážně zraněn a v říjnu zemřel v Tarsu.

Hugo z Vermandois (francouzsky "Hughes de Vermandois" nebo "Hugues le Grand", 1057 – 18. října 1101) byl synem francouzského krále Jindřicha I. a Anny Kyjevské a mladším bratrem krále Filipa I. Kronikář Vilém z Tyru jej nazývá "Hugo Magnus" – Veliký, nicméně to jediné, čím Hugo vynikl, bylo nepříliš úspěšné ani výrazné velení části francouzských vojáků na první křížové výpravě.

Hugues de Vermandois, dit « Hugues le Grand », né en 1057, mort le, comte de Vermandois et de Valois, fils d'Henri, roi de France, et d'Anne de Kiev.


Život.

Karel byl jedenáctým a posledním potomkem z manželství francouzského krále Ludvíka VIII. a Blanky, dcery kastilského krále Alfonse VIII. a Eleonory Anglické. Král Ludvík zemřel na úplavici v listopadu 1226 při návratu z jižní Francie, kde byl na papežovo naléhání potírat příznivce a přívržence katarského hnutí a prosazoval tam i přísné severofrancouzské lenní právo. Je pravděpodobné, že Karel se narodil až po jeho skonu.  Ve dvaceti letech Karel od bratra Ludvíka získal hrabství Maine a Anjou. Ještě téhož roku se díky politické aktivitě papeže oženil v lednu v Aix-en-Provence s Beatrix, nejmladší dcerou a dědičkou právě zesnulého provensálského hraběte Ramona Berenguera V. Získal celé území provensálského hrabství, ale zdaleka ne všechna důležitá města se smířila s vládcem jiné než aragonské krve. Středomořská města byla zvyklá na jiné pojetí vlády. Bylo zde rozšířeno římské právo a významné postavení městských komun, což vedlo k častým rebeliím ze strany poddaných.

Sedmá křížová výprava a bitvy se Štaufy.

Král Ludvík IX. roku 1244 vážně onemocněl a po své téměř zázračné úzdravě se rozhodl přijmout znamení kříže a vydat se na křížovou výpravu do Svaté země.  Novopečený provensálský hrabě Karel se po boku svých starších bratrů tažení zúčastnil. Vojsko křížové výpravy vyplouvalo roku 1248 do Egypta právě z provensálských přístavů Marseille a Aigues-Mortes. Karla doprovázela i těhotná Beatrix. Během výpravy Karel bojoval před pevností al-Mansúra, kde se mu z mamlúckého obklíčení podařilo zachránit kronikáře výpravy, rytíře Jeana de Joinville. Robert z Artois však ve městě zemřel. Křižáci se nakonec dali na ústup a poté byli i s králem Ludvíkem IX., Karlem z Anjou a Alfonsem z Poitiers zajati a v okovech odvlečeni do Mansúry. Damiettu zatím před muslimským protiútokem uhájila malá posádka pod velením královny Markéty Provensálské. Ludvík a jeho bratři byli posléze výměnou za město a výkupné propuštěni. Karlovi se podařilo vyváznout bez úhony na zdraví a na rozdíl od Ludvíka IX. opustil Svatou zemi a společně se ženou se roku 1251 vrátil zpět do Francie.  Roku 1257 uzavřel Karel z Anjou konečně dohodu se svou tchyní, která se za finanční odškodnění vzdala nároků na provensálské državy a vyplatil hrady, na které si dělala nárok švagrová Eleonora s manželem. Hraběcí pár prosazoval tvrdou pěst, neustále zvyšoval daně a uložil povinnou vojenskou službu. Roku 1263 nechal Karel popravit dvanáct občanů odbojného města Marseille.  Papež Urban IV. nabídl Karlovi sicilskou korunu.  Roku 1265 Karel vyplul z Marseille, přežil bouřlivou plavbu a podařilo se mu dosáhnout Říma, kde čekal, podporován Římany, na svou armádu. Vojáky na cestě přes podzimní Alpy doprovázela samotná Beatrix. 6. ledna 1266 byli manželé korunováni v Katedrále svatého Petra. Karel se vydal za dosavadním králem Manfrédem a 26. února zvítězil nad jeho vojskem v bitvě u Beneventa. Manfrédovu manželku i dědice nechal uvěznit.Beatrix přijela za vítězným manželem do Beneventa a pak se přemístili do Neapole, kde se oficiálně ujali správy své nové země. V lednu 1267 se Karel vrhl do války v Toskánsku. Beatrix Provensálská zemřela v létě 1267 a rok později se Karel znovu oženil. Vyvolenou se stala Markéta, dcera hraběte Oda Burgundského. Dalším uchazečem o sicilskou korunu byl mladičký Konradin, syn římského krále Konráda IV., který se 23. srpna 1268 s Karlem sešel v bitvě u Tagliocozzo. Teprve šestnáctiletý Konradin díky léčce protivníka bitvu prohrál a společně s Fridrichem Bádenským byl Karlem v Neapoli popraven. Štaufové osobou Konradina vymřeli po meči.

Osmá křížová výprava.

Ludvík IX. se roku 1267 i přes své chatrné zdraví rozhodl k nové křížové výpravě. Královo nejbližší okolí nebylo jeho rozhodnutím právě nadšeno, ale i tak velká část rodiny přijala kříž společně s ním. Karel z Anjou nabídl bratrovi pomoc. Karlovy plány však byly zištné, potřeboval vtrhnout do Tunisu, aby zde na emírovi Muhammadu al-Mustansirovi vynutil obchodní privilegia pro sicilské Francouze a vyhnal všechny uprchlé štaufské stoupence. Emír během dřívějších vyjednávání údajně několikrát naznačil, že by byl ochoten konvertovat ke křesťanství a spojit se s Karlem z Anjou, aby od něj získal ochranu před ostatními muslimskými vládci, kteří by ho zcela zákonitě napadli. Karel použil tento argument k přesvědčení Ludvíka o bohulibém cíli křížové výpravy v Africe.  Po příjezdu do Tunisu roku 1270 se ukázalo, že emír Muhammad konverzi rozhodně nemyslel vážně a dokonce byl připraven na válku. 24. července dobyli křižáci Kartágo. Při čekání na oddíly Jakuba Aragonského, Theobalda Navarrského a Eduarda Anglického si horké parné léto na vojsku vybralo svou daň. Řadami vojáků se začala šířit nakažlivá infekce. 3. srpna zemřel na úplavici princ Jan. Dne 25. srpna ho po dlouhé agonii následoval i samotný král Ludvík. Král byl díky svému asketickému životu chatrného zdraví a útrapy křížové výpravy jej zcela dorazily. Francouzským králem se po otcově smrti stal následník trůnu, také nemocný, Filip a vůdcem výpravy zkušenostmi zocelený Karel z Anjou, který přijel těsně před bratrovou smrtí. Karlovi se podařilo vyjednat s emírem dohodu o volném obchodu a ochraně křesťanských mnichů. Tím pro Francouze výprava skončila a vraceli se zpět na evropský kontinent. Při plavbě do Trapani zastihla flotilu vichřice a výprava ztratila na čtyřicet válečných lodí. Mladý král Filip s manželkou s bídou zachránil holý život. Vyděšení cestovatelé se rozhodli pro cestu po souši. Do vlasti se jich vrátilo jen pár. Nemoci podlehl navarrský král Theobald, jeho manželka Isabela zemřela o rok později. Novou královnu Francie Isabelu shodil kůň, což vedlo k předčasnému porodu mrtvého chlapce a Isabelině skonu o pár dní později. Srpen roku 1271 se stal osudným pro Ludvíkova bratra Alfonse z Poitiers a jeho ženu Janu. Zavražděn byl syn Richarda Cornwallského Jindřich z Almainu. Ve chvíli modlitby byl v kostele zákeřně přepaden a ubodán Guyem a Simonem, syny Simona z Montfortu. Byla to msta za opuštění řad vzbouřenců proti králi Jindřichovi III.

Sběr titulů.

Vítězný Karel byl jmenován říšským vikářem a hlavou toskánských guelfů. Roku 1267 se stal díky smlouvě z Viterba s latinským císařem Balduinem II. knížetem achajským. Balduinovi a jeho rodině Karel vyplácel penzi a Acháju nikdy nanavštívil.  Dceru Beatrix provdal za Filipa z Courtenay, Balduinova syna. Ten se stal po smrti otce dalším v řadě latinských císařů v evropském exilu. V roce 1272 se Karel prohlásil albánským králem a od Marie z Antiochie zakoupil jeruzalémský trůn. Do Jeruzalémského království vyslal svého emisara Rogera ze San Severina, kterému se nakonec podařilo získat uznání regentství nad královstvím od Bohemunda z Tripolisu. Bohemund tak zároveň uznal Karla z Anjou králem jeruzalémským, ale to nestačilo, neboť dalším vážným uchazečem o jeruzalémský trůn byl kyperský král Hugo, kterého za svého krále uznávala část palestinských baronů i několik měst.  V průběhu sedmdesátých let byl Karel na vrcholu moci. Dvě ze svých osmi děti prozíravě sňatky využil k utužení vztahů s uherským královským rodem Arpádovců. Dceru Isabelu provdal za divokého uherského krále Ladislava IV. Kumána. Syna Karla II. oženil s uherskou princeznou Marií. Právě syn Marie Karel Martel z Anjou se stal otcem budoucích uherských králů z rodu Anjouvců, kteří v osobě Karla I. Roberta zasedli na uherský trůn.

Sicilské nešpory.

Sicílie se stejně jako Provence odmítala smířit s cizí vládou a vysokými daněmi zaviněnými Karlovou expanzivní politikou. 30. března 1282 vypuklo v Palermu krvavé povstání místní šlechty – tzv. Sicilské nešpory, podpořené financemi byzantského císaře Michaela VIII. Několik tisíc francouzských civilistů i rytířů se stalo oběťmi krvavého masakru. Rebelující ostrovní část Sicilského království nabídla královskou korunu aragonskému králi Petrovi III., manželovi Konstancie, dcery předchozího krále Manfréda. 30. srpna 1282 přistál král Petr v Trapani a již 4. září byl v Palermu provolán sicilským králem.

Aragonská křížová výprava.

Aragonská intervence na Sicílii znamenala pro Petra exkomunikaci od papeže Martina IV. a pro pevninskou část dosavadního Sicilského království počátek nové epochy – vzniklo království neapolské. Následovala převážně francouzská aragonská křížová výprava do Katalánska. Křižácký vpád ukončila epidemie moru či tyfu, která vypukla při obléhání Girony roku 1285. Válečný stav mezi zeměmi završila až deset let po smrti téměř všech účastníků sporu smlouva z Anagni, která byla triumfem diplomatického umění aragonského krále Jakuba II.  Karel z Anjou zemřel 7. ledna 1285 ve Fogii. Tělo bylo pochováno v Neapoli, vnitřnosti v bazilice Saint-Denis a srdce u pařížských jakobínů.Dante Alighieri jej ve své "Božské komediii" umístil do "Očistce".

Karel I. z Anjou (1226 – 7. ledna 1285 Foggia, Neapolské království) byl sicilský, jeruzalémský a neapolský král z rodu Kapetovců, mladší bratr francouzského krále Ludvíka IX. Zúčastnil se dvou křižáckých výprav a stal se zakladatelem starší linie kapetovsko-anjouovské dynastie.

Charles d'Anjou (-), roi de Naples et de Sicile (1266-1285), est le dernier fils du roi de France et de Blanche de Castille. Comte d’Anjou et du Maine, il devient comte de Provence par son mariage avec Béatrice de Provence en 1246. Il accompagne son frère pendant la septième croisade en 1248.


Mechanismus.

Reakce je charakteristická výměnou alkylidenových zbytků jednotlivých nenasycených molekul, tzn. rozštěpením dvou vstupujících C=C vazeb a tvorbou nových dvou C=C vazeb.  Reakce probíhá tzv. metalokarbenovým mechanismem přes tzv. metalacyklobutanový přechodový stav. Iniciující metalokarben [M]=CHR', kde [M] je komplex přechodového kovu katalyzátoru, viz dále, (R = alkyl, aryl i substituované) reaguje s molekulou alkenu, vytváří se metalacyklobutanový přechodový stav který se dále rozpadá na molekulu jiného alkenu a nový metalokarben (a). jelikož je reakce vratná, může se obnovit původní alken i metalokarben (a). Při nevhodné geometrii probíhá tzv. neproduktivní metatéze a z metalacyklobutanového přechodového stavu můžou vzniknout pouze výchozí látky (b).  Za objevení mechanismu a za jeho potvrzení vývojem katalyzátorů na bázi metalokarbenů Y. Chauvin, R. R Schrock a R. H. Grubbs obdrželi v roce 2005 Nobelovu cenu za chemii.

Hlavní typy metatézí.

1. Metatéze alifatických alkenů: homometatéze (SM = self metathesis); kometatéze (CM = cross metathesis) 2. Metatéze s otevíráním kruhu (ROM = Ring opening metathesis) 3. Polymerizace metatézí s otevíráním kruhu (ROMP = Ring opening metathesis polymerization) 4. Acyklická metatéze dienů (ADMet = Acyclic diene metathesis) 5. Metatéze s uzavíráním kruhu dienů (RCM = Ring closing metathesis)

Katalyzátory.

Metatéze je energeticky zakázanou reakcí a pro její průběh je nutný katalyzátor, jehož centrální atom je tvořen atomem přechodného kovu M. Oxidy, chloridy, karbonyly a další, především koordinační sloučeniny molybdenu, ruthenia, wolframu, a rhenia jsou nejpoužívanějšími katalyzátory metatéze; dalšími méně požívanými jsou sloučeniny Ti, V, Cr, Co, Nb, Rh a Ta. Katalyzátory i vzniklá katalytická centra, čili metalokarbeny, jsou obvykle velmi citlivé na přítomnost polárních skupin, vlhkosti a přítomnosti oxidujících látek i v minimálních koncentracích. Reakce je nutné provádět v inertním prostředím a s čištěnými a sušenými substráty a rozpouštědly. Ke snížení deaktivace se používají kokatalyzátory.

Homogenní katalyzátory.

Původními homogenními katalyzátory jsou zejména chloridy, například WCl, MoCl, VCl + VOCl, TiCl. Často jsou používány s kokatalyzátorem (např. (CH)Sn). Jako další je možno uvést např. ReCl(CO) a CH3ReO, často používány s kokatalyzátorem (např. EtAlCl).  Moderními homogenními katalyzátory, nazývanými též iniciátory jsou metalokarbenové komplexní sloučeniny zejména molybdenu (tzv. Schrockovy katalyzátory) a ruthenia (tzv. Grubbsovy katalyzátory). Jsou vysoce aktivní a používají se bez kokatalyzátorů, více zde.

Heterogenní katalyzátory.

Heterogenní katalyzátory jsou zejména nosičové oxidy nejdůležitější MoO a ReO. Jako nosiče jsou používány oxid křemičitý, oxid hlinitý, oxid titaničitý a další a rovněž směsné oxidy. Na reakce alkenů mohou být použity samostatně, na reakce substrátů s polárními skupinami s kokatalyzátorem (např. (CH)Sn).

Průmyslové využití.

Prvním průmyslovým použitím metatéze [1] byla v roce 1966 v oblasti Montrealu firmou Phillips uvedena do provozu technologie „Philips Triolefin Process“, kde směs ethenu a but-2-enu byla získávána z propenu na katalyzátoru WO/SiO. Společnost Lyondel Petrochemical v Texasu zahájila výrobu založenou na dimerizaci ethenu na but-2-en na homogenním Ni katalyzátoru. Část ethenu a vzniklý but-2-en byl podroben kometatézi na již zmíněném katalyzátoru WO/SiO/Na a byl tak získáván konečný produkt – propen. Technologie byla pojmenována „Reverse Triolefin Process“ nebo též „Olefins Conversion Technology“ - příklad, jak metatéze může být využita v obou směrech za podobných podmínek na stejném katalyzátoru. Další velkotonážní technologií založenou na metatézi je tzv. „Shell Higher Olefin Process, SHOP“ vyvinutý společností Shell. Metatetické reakce jsou významné zejména v syntéze chemických specialit. Produkt ethenolýzy methyl-oleátu – methyl-dec-9-enoát je klíčovou látkou vystupující v syntéze (E)-9-oxodec-2-enové kyseliny, feromonu včelích královen; produkt homometatéze hexa-2,4-dienu – okta-2,4,6-trien je biogenní látkou, atraktantem gamet mořské řasy hroznovice (Sargassum Horneri), nutričně hodnotného zdroje. Některé estery, které mají biogenní účinky se průmyslově vyrábějí na odvozených Grubbsových katalyzátorech. Např. (E)-dec-5-enyla-cetát je feromonem makadlovky broskvoňové (Anarsia lineatella), směs (E)- a (Z)-tetradec-5-enyl-acetátů je feromonem zavíječe (Platynoty stultana) a jiné směsi posledně jmenované látky jsou feromony obalečů (rodu Sparganthis), škůdců ovocných stromů [8]. Lakton (5R,6S)-6-acetoxy-5-hexadekanolid, při jehož syntéze se využívá metatéze, byl již úspěšně nasazen v boji proti komárům (rod Culex) jako atraktant samiček připravených klást vajíčka. Nové Schrockovy (Mo) a Grubbsovy (Ru) katalyzátory začaly sloužit i v průmyslové výrobě polymerů reakcí ROMP, například dicyklopentadienu (DCPD), který jako velmi tvrdý a odolný plast se využívá při výrobě sportovního náčiní nebo neprůstřelných desek.

Metateze olefinů (též metateze alkenů) je typ reakce v organické chemii. Je to vratná katalytická reakce, která může probíhat na dvojné uhlíkové vazbě všech organických sloučenin.

La métathèse des alcènes ou métathèse des oléfines ou encore transalkylidénation est une réaction organique qui implique la redistribution de fragment alcylidène par scission d'une liaison double carbone-carbone dans les alcènes. Depuis sa découverte, la métathèse des alcènes est largement utilisée dans l'industrie et la recherche pour la fabrication entre autres de médicaments ou de polymères. Elle compte comme avantage la très faible production de sous-produits et de déchets dangereux. Yves Chauvin, Robert Grubbs et Richard R. Schrock ont partagé le prix Nobel de chimie en 2005 pour « "le développement de la méthode de métathèse en synthèse organique" ».


Let.

Let American Airlines 11 byl realizovaná letadlem Boeing 767-223ER registračního čísla N334AA. Kapacita stroje byla 158 pasažérů, ale 11. září jich cestovalo pouze 81 a spolu s nimi 11 členů posádky, tudíž bylo letadlo obsazeno z 51 procent. Průměrné vytížení letu 11 v úterý ráno v předešlých měsících bylo ovšem jen 39 procent. Posádku letadla tvořili pilot John Ogonowski, první důstojník Thomas McGuinness a letušky a stewardi Barbara Arestegui, Jeffrey Collman, Sara Low, Karen Martin, Kathleen Nicosia, Betty Ong, Jean Roger, Dianne Snyder a Madeline Sweeney.

Vstup na palubu.

Muhammad Atta, taktický velitel útoků a další únosce, Abdulaziz al-Omari, dorazili na Portland International Jetport 11. září v 5:40 EST. Nastoupili na palubu letu 5930 společnosti Colgan Air, který měl v 6:00 odletět z Portlandu v Maine do Bostonu v Massachusetts. Oba měli zakoupené lístky do první třídy s přestupem na let do Los Angeles v Kalifornii. Atta měl u sebe dvě zavazadla, al-Omari žádné. Počítačový systém CAPPS určil Attovo zavazadlo k přísnější prohlídce, ale Atta jí absolvoval bez jakýchkoliv problémů a mohl vstoupit na palubu. Letadlo odletělo z Portlandu na čas a přistálo v Bostonu v 6:45. Zbývající tři únosci, Waleed al-Shehri, Wail al-Shehri, a Satam al-Suqami, dorazili na Logan Airport v 6:45 a své pronajaté auto zanechali na parkovišti. V 6:52 volal Attovi na mobil z telefonní budky na letišti Marwan al-Shehhi, jeden z únosců letu United Airlines 175.  Protože Atta a Omari nezískali v Portlandu palubní lístky na let 11, museli se nechat odbavit a projít bezpečnostní kontrolou i v Bostonu. Ve spěchu při přestupu z letu z Portlandu nebyla Attovi na palubu letu 11 naložena jeho zavazadla. Suqami, Wail al-Shehri a Waleed al-Shehri byli odbaveni také v Bostonu. Wail al-Shehri a Suqami měli každý po jednom zavazadle, Waleed al-Shehri neměl žádné. CAPPS vybral všechna jejich zavazadla k detailní prohlídce. Tento systém byl zaměřen výhradně na kontrolu zavazadel a tudíž únosci samotní kontrolováni nebyli.  V 7:40 byli všichni únosci na palubě letu 11, který měl odstartovat v 7:45. Atta seděl v obchodní třídě na sedadle 8D, Omari na sedadle 8G a Suqami na sedadle 10B. Waleed al-Shehri and Wail al-Shehri seděli v první třídě na sedadlech 2B a 2A. Letadlo odletělo z ranveje 4R se čtrnáctiminutovým zpožděním v 7:59.

Únos.

Komise vyšetřující útoky z 11. září odhadla, že únos začal v 8:14, kdy piloti přestali odpovídat řízení letového provozu v Bostonu (Boston Air Traffic Control, BATC). V 8:13:29 letěl stroj ve výšce 7900 m nad středním Massachusetts a piloti odpověděli na výzvu BATC, aby provedli otočení o 20° doprava. V 8:13:47 nařídilo BATC pilotům stoupat do výšky 11 000 m, avšak nedostalo odpověď. V 8:16 se letadlo ustálilo ve výšce 8 800 m a následně se odchýlilo od plánované trasy. BATC se několikrát pokusilo s letadlem zkontaktovat, avšak bez jakékoliv odpovědi. V 8:21 přestalo letadlo vysílat ze svého transpondéru signál módu C.  Podle letušek Madeline Sweeney a Betty Ong, které během únosu kontaktovaly American Airlines, pobodali únosci letušky Karen Martin a Barbaru Arestegui a prořízli krk pasažéru Danielu Lewinovi. Lewin, internetový podnikatel, dříve sloužil jako důstojník Sajeret Matkal, elitní jednotky izraelských ozbrojených sil. Lewin seděl na sedadle 9B a Suqami seděl přímo za ním na sedadle 10B. Vyšetřovací komise dospěla k názoru, že Suqami možná pobodal a zabil Levina poté, co se pokusil únos překazit. Během čtyřminutového hovoru s operačním centrem American Airlines informovala Betty Ong o ztrátě spojení s pilotní kabinou, nemožnosti se do něj dostat a zraněních pasažérů. Poskytla informace o sedadlech, na kterých únosci předtím seděli, díky čemuž mohli vyšetřovatelé rychle zjistit jejich identitu.  V 8:23:38 se Atta pokusil promluvit k pasažérům, ale zmáčkl špatné tlačítko a odeslal zprávu BATC. Bylo zaznamenáno následující prohlášení: "Máme nějaká letadla, zůstaňte v klidu a vše bude v pořádku. Vracíme se na letiště." V 8:24:56 oznámil: "Nikdo se nehýbejte. Vše bude v pořádku. Pokud se o něco pokusíte, ohrozíte sami sebe a letadlo. Prostě zůstaňte v klidu." Také toto prohlášení bylo odesláno řízení letového provozu, kde bylo nahráno. Vzhledem k těmto prohlášením a neschopnosti se s letadlem spojit si řízení letového provozu uvědomilo, že letadlo bylo uneseno. V 8:26 se letadlo otočilo směrem na jih. V 8:32 bylo pobočkou Fedrálního leteckého úřadu (Federal Aviation Administration, FAA) v Herndonu ve Virginii kontaktováno ústřední ředitelství.  V 8:33:59 prohlásil Atta: "Nikdo se, prosím, nehýbejte. Vracíme se zpět na letiště. Nesnažte se dělat nějaké hlouposti." V 8:37:08 potvrdila posádka letu United Airlines 175 polohu letu 11 a jeho směr. BATC obešlo standardní postup a kontaktovalo přímo Severovýchodní vzdušný obranný sektor (Northeast Air Defense Sector, NEADS) v Rome v New Yorku spadající pod Severoamerické velení vzdušné obrany (North American Aerospace Defense Command, NORAD). NEADS vydalo rozkaz, aby z Otis Air Force Base ve Falmouthu v Massachusetts vzlétly dvě stíhačky F-15. Důstojníkům na základně trvalo získání příslušných autorizací ke vzletu několik minut. Let 11 provedl obrat směrem k Manhattanu v 8:43. Rozkaz ke startu stíhaček ze základny Otis byl dán v 8:46 a stíhačky F-15 odstartovaly v 8:53. V té době ovšem již unesené letadlo narazilo do severní věže Světového obchodního centra. Ze čtyř letadel unesených 11. září měl NORAD nejvíce času na reakci před navedením letadel na cíl právě v případě letu 11.

Útok.

V 8:46:40 navedli únosci letadlo úmyslně do severní strany severní věže Světového obchodního centra. Rychlost letadla byla při nárazu asi 220 m/s a jeho nádrže obsahovaly přibližně 38 000 l hořlavého leteckého paliva. Budova byla zasažena mezi 93. a 99. patrem. Kokpit a trup letadla narazily na metr přesně do středu severní stěny, letadlo narazilo do věže téměř kolmo ke severní stěně a téměř horizontálně se zemí. Kokpit a trup letadla narazily do 95. a 96. patra. Pravé křídlo narazilo nad touto úrovní a levé křídlo pod touto úrovní. Zahynulo všech 92 osob na palubě, mezi nimi například David Angell, tvůrce a producent seriálu Frasier a jeho žena, nebo herečka Berry Berenson, vdova po herci Anthony Perkinsovi.  Svědci, kteří viděli letadlo nízko nad Manhattanem, si mysleli, že stroj má potíže. Policejní důstojník William Ross prohlásil: "Snažil jsem se letadlo pozorovat, jestli z něho nevychází kouř, oheň, nebo kondenzační pás. Nic tam nebylo. Podvozek nebyl spuštěn dolů a dveře pod podvozkem byly zavřeny. Letadlo, jak jsem řekl, letělo rychle směrem na jih. Letělo přímo ve stabilní výšce. Nezdálo se, že by pilot s řízením jakkoliv bojoval." Poručík William Walsh z Fire Department of New York City byl také svědkem útoku: "Měli jsme dojem, že padalo dolů, ale zvuk motoru byl normální. Nemohli jsme přijít na to, proč by mělo letadlo American Airlines letět tak nízko nad Manhattanem. Očekávali jsme, že (pilot) vybočí z kurzu a navede letadlo do řeky Hudson. Trochu zvýšilo letovou hladinu, na ní se stabilizovalo a bylo navedeno přímo do Obchodního centra. Zdálo se, že těsně před nárazem zrychlilo. Viděli jsme to letadlo, jak míří přímo na Světové obchodní centrum. Najdenou došlo k výbuchu a letadlo zmizelo v Obchodním centru."  Způsobené škody byly takové, že všechny únikové cesty nad místem útoku byly zničeny. Všechna schodiště a výtahy nad 92. patrem byla zničena, díky čemuž bylo ve vyšších patrech uvězněno 1344 lidí. Podle oficiální zprávy byly stovky lidí zabity okamžitě při nárazu a ti, kteří zůstali uvězněni ve vyšších patrech, zahynuli v důsledku požárů a hustého kouře, při zřícení věže, nebo v důsledku skoků z oken. Nejprve ale skákali lidé z oken z dopadových pater, protože letadlo díky rotaci v úrovni křídel při dopadu plně nezasáhlo celá 63 m široká podlaží. Tito lidé byli tedy v okamžiku dopadu uvěznění mezi hořícími troskami letadla na daném patře a venkovními stěnami. Některé oběti přežily na dopadových paterech až do samého pádu věže. Mezi ně patřila i žena identifikovaná jako Edna Cintron. Výtahové šachty rozvedly hořící palivo do dalších pater. Nejméně přes jednu šachtu se palivo dostalo až do 77. a 22. patra a do přízemí, kde mohlo způsobilo výbuchy. Dalším zdrojem explozí byly padající předměty dopadající na dno výtahových šachet a přetlak způsobený náhlým vstupem letadla do budovy.  Útok se podařilo natočit francouzskému kameramanovi Julesi Naudetovi a českému imigrantovi Pavlu Hlavovi. Útok snímala i webkamera provozovaná Wolfgangem Staehlem umístěná v galerii v Brooklynu, která snímala dolní Manhattan s frekvencí jednoho snímku za čtyři sekundy.  Zpravodajské stanice nejprve informovaly o explozi ve Světovém obchodním centru. CNN přerušila vysílání reklamy v 8:49 mimořádnými zprávami s titulkem "Katastrofa ve Světovém obchodním centru". Carol Lin byla první moderátorkou, která oznámila útok. Její první slova byla:  Později byl do vysílání připojen viceprezident CNN pro finance Sean Murtagh, který ze své kanceláře v New Yorku oznámil, že do Světového obchodního centra narazilo civilní dopravní letadlo. Postupně začaly vysílání přerušovat i další televizní stanice a začaly vysílat záběry z New Yorku. Prezident George W. Bush byl právě na návštěvě v Emma E. Booker Elementary School v Sarasotě na Floridě, kde jej o události informoval jeho doprovod. Prezident odvětil: "Je to selhání pilota. Je nepředstavitelé, že by to někdo udělal úmyslně. Ten chlap musel dostat infarkt." Původní spekulace o nehodě ustaly v 9:03, kdy do jižní věže narazil unesený Boeing 767 na letu United Airlines 175.

Po útoku.

Po nárazu začala zasažená věž hořet a zřítila se. Ačkoliv ke značnému strukturálnímu poškození došlo už v důsledku nárazu, příčinou zřícení věže byl pravděpodobně požár zažehnutý palivem. Kromě pasažérů letadla a pracovníků, zahynuly ve věži také stovky záchranářů. Banka Cantor Fitzgerald L.P. sídlící v patrech 101-05 přišla o 658 zaměstnanců, což je značně více, než jakákoliv jiná společnost zasažená útoky.  Záchranáři začali v dnech následujících po útocích nacházet ostatky obětí z letu 11. Některé oběti byly nalezeny připoutané v sedadlech a jedna letuška měla spoutané ruce, což nazačuje, že únosci mohli použít plastová pouta. Během prvního roku byly identifikovány ostatky 33 obětí z letu 11. Ostatky dalších dvou oběti, včetně letušky Karen Martin, byly objeveny poblíž Ground Zero v roce 2006. V dubnu 2007 byly použity nové technologie pro zkoumání DNA a byly identifikovány ostatky další oběti. Byly rovněž identifikovány ostatky dvou únosců, možná z letu 11, a ty byly následně odstraněny z Memorial Parku, který se nachází na Manhattanu. Ostatky ostatních únosců nebyly identifikovány a jsou pohřbeny ve zmíněném parku s dalšími neidentifikovanými ostatky.  Suquamiho cestovní pas přežil náraz a dopadl na ulici. Pas nasáklý benzínem předal jeden z chodců newyorské policii krátce před zřícením jižní věže. Tento pas přežil spolu s velikým množstvím dalších lehkých předmětů jako byly letenky. K tomuto došlo proto, že let AA11 zasáhl na metr přesně střed budovy WTC1 a to zároveň kolmo ke stěně a vodorovně. Díky tomu procházela trajektorie letu chodbou ve středu budovy. Lehké předměty odnesl proud vzduchu, který setrvačností pokračoval celou budovou (vzduch v kabině letadla byl stovky kilogramů těžký a iniciálně se pohyboval rychlostí přes 200 m/s). Rapidní proudy vzduchu mají, mimo jiné, tendenci trhat oblečení. Budovu plně penetroval též podvozek letadla a kusy lidských těl, opět skrze trajektorii přímo přes centrální chodbu budovy. Vyšetřovatelé získali zavazadlo Muhammada Atty, které nebylo na palubu letu 11 naloženo. Byl v něm nalezen al-Omariho cestovní pas a řidičský průkaz, videokazeta k simulátoru řízení Boeingu 757, skládací nůž a pepřový sprej. V nahrávce nalezené o několik měsíců později v Afghánistánu bylo obsaženo faktické bin Ládinovo přiznání k útokům, který dle svých slov zřícení věží předpokládal. Černé skříňky letů 11 a 175 nebyly nikdy nalezeny.  Po útoku bylo číslo letu na dané trase změněno na let American Airlines 25 a místo Boeingu 767 začal být používán Boeing 757.

Let American Airlines 11 byl pravidelný vnitrostátní linkový let společnosti American Airlines na trase z Logan International Airport v Bostonu v Massachusetts na Los Angeles International Airport v Kalifornii realizovaný letadlem Boeing 767-223ER. Dne 11. září 2001 byl tento spoj unesen pěti teroristy, kteří se podíleli na plánu, který vešel do historie jako útoky z 11. září. Po patnácti minutách letu zranili teroristé nejméně tři pasažéry, násilím pronikli do kokpitu, přemohli kapitána a prvního důstojníka a ujali se kontroly nad letadlem. Letadlo začal pilotovat člen al-Kajdy Muhammad Atta, který dříve absolvoval pilotní kurzy. Řízení leteckého provozu zjistilo, že let AA11 je v problémech, neboť posádka přestala komunikovat. Atta se ovšem omylem s řízením letového provozu spojil, takže vyšlo najevo, že letadlo bylo uneseno. Dvě letušky kontaktovaly z paluby společnost American Airlines a informovaly ji o vzniklé situaci, únoscích a zraněných.

Le, un Boeing 767-223ER assurant le vol 11 d'American Airlines est détourné par cinq terroristes d'Al-Qaïda qui font s'écraser l'avion contre la tour nord du World Trade Center à New York, qui s'effondre moins de deux heures après. Les 92 personnes à bord sont tuées ainsi que plus de 1600 personnes dans la tour nord ou dans sa chute, ce qui en fait l'accident aérien le plus meurtrier de l'histoire.


Historie.

První geometrické vlastnosti projektivního charakteru byly objeveny ve třetím století Pappem z Alexandrie. Johannes Kepler (1571–1630) a Girard Desargues (1591–1661) nezávisle na sobě rozvinuli základní koncept "bodů v nekonečnu". Desargues se snažil propojit tyto myšlenky s Euklidovou geometrií do jednoho systému. Další významní myslitelé, kteří přispěli k vývoji projektivní geometrie, byli Gaspard Monge a Jean-Victor Poncelet, který roku 1822 publikoval jedno ze základních historických pojednání o projektivní geometrii, ve kterém charakterizoval vztahy mezi metrickými a projektivními vlastnosti geometrických objektů.  Pozdější práce Ponceleta, Jakoba Steinera a jiných směřovaly k axiomatickému zavedení projektivních prostorů.

Axiomy projektivní geometrie.

Následující axiomy jsou shrnutím axiomů navržených A. N. Whiteheadem. Existují dva typy objektů, body a přímky, přičemž platí  Podprostor AB...XY se dá rekurzivně definovat pomocí podprostoru AB...X jako prostor, který obsahuje všechny body všech přímek YZ, kde Z probíhá množinou {A,B,...X}. Množina bodů {A,B,...Z} je nezávislá, pokud A,B,...,Z je minimální podmnožina generující daný prostor.  Koncept přímky se dá zobecnit do rovin a projektivních prostorů vyšších dimenzí.  a tak dál. Projektivní prostor má dimenzi "k" pokud je "k" největší číslo takové, že prostor má dimenzi "nejméně "k"".

Axiomy projektivní roviny.

Speciálně v případě projektivní roviny se uvádějí tyto tři axiomy:  Nejmenší geometrie, která axiomy splňuje je tzv. Fanova rovina, která obsahuje pouze 7 bodů a 7 přímek.

Desarguesův axiom.

V projektivních rovinách obvykle platí tzv. "Desarguesův axiom", resp. "Desarguesova věta". Je to následovní tvrzení:  V běžné projektivní rovině vychází důkaz tohoto tvrzení z třírozměrné prostorové perspektivy.  Existují však projektivní prostory, v nichž platí axiomy projektivní roviny, Desarguesova věta ale nikoliv.

Modely projektivní geometrie.

Nejběžnější model projektivní roviny je reálná projektivní rovina formula_1, která se dá reprezentovat jako množina přímek v formula_2 procházejících počátkem. Přímky projektivní roviny jsou pak množiny ("obyčejných" afinních) přímek v formula_2, které leží v jedné ("obyčejné" afinní) rovině.  Projektivní transformace (kolineace) v rovině jsou všechny transformace, které pocházejí z lineárních zobrazení prostoru formula_2.  Projektivní rovinu můžeme reprezentovat jako množinu bodů formula_5 v rovině {x=1} a směrů formula_6, což odpovídá bodům v nekonečnu. Projektivní transformace, reprezentované jako transformace roviny {x=1}, pak zahrnují všechny Euklidovské transformace, afinní transformace, ale i mnohé další (některé převádějí elipsu na hyperbolu nebo parabolu a podobně). Projektivní transformace zachovávají přímky a také tzv. dvojpoměr.  Podobně můžeme zkonstruovat projektivní prostor formula_7 nad libovolným tělesem F. Nejmenší model projektivní roviny je Fanova rovina, která obsahuje pouze 7 bodů a její model je formula_8, kde formula_9 je dvouprvkové těleso.  Existují také projektivní geometrie, které nepocházejí z těles.  Běžné modely projektivních rovin nad tělesy reálných, komplexních čísel a kvaternionů jsou kompaktní variety, na kterých mají přirozenou akci kompaktní Lieovy grupy SO(n), SU(n), Sp(n). Analogie projektivní roviny nad oktoniony vedou na prostory, jejichž přirozené grupy symetrií jsou výjimečné Lieovy grupy. Na těchto prostorech je možné zavést přirozeným způsobem metriku, ovšem definice "přímek" je složitá. Nejznámější z těchto projektivních rovin je reálná Cayleyho rovina na které působí výjimečná Lieova grupa formula_11. Jako reálná varieta má Cayleyho rovina dimenzi "16". V tomto prostoru neplatí Desarguesova věta.

Projektivní geometrie představuje takovou geometrii, která zkoumá vlastnosti, které se nemění u projektivních transformací (kolineací). Model pro tuto geometrii je obvykle projektivní rovina anebo projektivní prostor. V této geometrii jsou definovány body a přímky, nikoli však úhly a vzdálenosti.

En mathématiques, la géométrie projective est le domaine de la géométrie qui modélise les notions intuitives de "perspective" et d"'horizon". Elle étudie les propriétés inchangées des figures par projection centrale.


Historie a vývoj.

Nosný systém Super Heavy Starship vzešel z konceptu BFR, který byl v roce 2016 veřejnosti představen jako Meziplanetární dopravní systém (Interplanetary Transport System "ITS"). Tato obří raketa o průměru 12 metrů měla mít výšku až 122 metrů. V roce 2017 však byl návrh pozměněn a raketa zhubla na 9 metrů s výškou 106 metrů, tento koncept již byl šéfem SpaceX Elonem Muskem nazván "BFR" (Big Falcon Rocket).  V roce 2018 prošel koncept dalšími změnami a byly přidány aerodynamické plochy pro lepší stabilizaci lodi při průletu různě hustými atmosférami. Celá konstrukce měla být původně vyrobena z uhlíkových kompozitů, ale v roce 2018 bylo rozhodnuto využívat nerezovou ocel. Konkrétně se má jednat o upravenou vysoce kvalitní nerezovou ocel 301. Elon Musk také oznámil, že raketa byla přejmenována na Starship.  Dle současných informací má být 118 metrů vysoká. Bude dvoustupňová, přičemž oba stupně budou moci přistát na zemi. Raketa bude schopna dopravit na nízkou oběžnou dráhu Země přes 100 tun nákladu. Oficiálně dokončena by měla být začátkem roku 2022.  Pro počáteční testování byl použit technologický demonstrátor Starhopper, na kterém byly provedeny první statické zážehy motoru Raptor a 26. července 2019 úspěšně proběhl první neupoutaný "skok" do výšky kolem 20 metrů. Druhý a poslední pokus proběhl 27. srpna, tentokrát Starhopper vystoupal do výšky 150 metrů a poté měkce přistál. Testovací lety lodi Starship by měly začít do konce roku 2019.  Loď má být dostupná ve třech variantách:

Popis.

Super Heavy.

Super Heavy je první stupeň, který vynese loď Starship na oběžnou dráhu a poté zase bezpečně přistane na přistávací ploše. Vysoký bude 68 metrů a pohánět jej bude 37 motorů Raptor spalující podchlazený kapalný metan a kapalný kyslík s celkovým tahem 72 MN. 7 řídících motorů umístěných uprostřed bude schopných náklonu, ostatní motory budou po obvodu umístěny na pevno.

Starship.

Druhým stupněm je kosmická loď Starship vysoká 50 metrů, bude rovněž znovupoužitelná a má být schopná přistát jak na povrchu s atmosférou tak i bez ní, například na Měsíci. Vybavena bude celkem šesti motory Raptor, tři z nich budou určeny pro použití ve vakuu a tři pro použití v atmosféře. Bude sloužit k přepravě až 100 lidí nebo jako nákladní loď. Počítá se s možnosti dotankování nádrží na oběžné dráze Země, díky tomu bude Starship schopen letu na velké vzdálenosti, například k Marsu.

Starship – Super Heavy (dříve: Big Falcon Rocket "BFR") je raketa vyvíjená společností SpaceX. Kosmická loď zvaná Starship a raketa Super Heavy představují plně znovupoužitelný dopravní systém navržený k přepravě posádky i nákladu na orbitu Země, na Měsíc, Mars a dále. Starship Super Heavy bude schopná na oběžnou dráhu Země dopravit více než 100 tun nákladu. Podle plánu by se první testovací let mohl uskutečnit už v roce 2020.

La fusée Super Heavy/Starship (soit le nom du premier étage suivi de celui du second), anciennement appelée Big Falcon Rocket ou BFR, est le prochain lanceur orbital super-lourd de SpaceX, l'entreprise de Elon Musk dans le secteur de l'aérospatial. Il a été annoncé le 29 septembre 2017 à l'occasion du Congrès international d'astronautique (IAC).


Vznik společnosti.

V Hamburku, (tehdy v NSR) vznikl v roce 1970 první velký obchod OBI na ploše 870 m, specializující se na stavebniny a domácí práce. Zakladateli byli Dr. "Emil Lux" a "Manfred Maus". Vznik tohoto typu obchodu byl inspirován obdobnými staršími řetězci v USA.

Sortiment.

Stavebniny, materiály pro vodoinstalace a elektroinstalace, obklady, nátěrové a ochranné hmoty, el. nářadí a stroje, nábytek, zahradnické potřeby, koberce, linolea, žebříky, spojovací materiál atd.

Zahraniční expanze.

Zahraniční pobočky společnost začala budovat v okolních státech takto: Koncem roku 2008 společnost vykazuje v Německu 331 a jinde ve světě 179 filiálek.

OBI v Česku.

Společnost zde založila v Praze 4 svou OBI "Systémovou centrálu spol. s r.o."

Seznam prodejen v Česku.

První OBI market v České republice byl otevřen v roce 1995. K 23.8.2016 bylo v Česku 33 prodejen OBI. 1. 8. 2013 pět dosavadních franšízových marketů v Brně, Pardubicích, Českých Budějovicích, Zlíně a Hodoníně zůstalo provozovateli franšízové licence, společnosti Global Stores, a od uvedeného data se přejmenovalo na značku UNI HOBBY. (Ve Zlíně se OBI přestěhovalo do nákupního centra OC Centro v Malenovicích, kde skončila společnost Baumax). V roce 2016 společnost OBI převzala 4 obchody po zkrachovalé společnosti Baumax.

Reklama.

Tento obchodní řetězec, tak jako ostatní velké na českém trhu, distribuuje svůj reklamní časopis OBI do schránek domácností v širokém okolí prodejen. Ve městech umístil řady reklamních panelů, naváděcí ukazatele a provozuje své internetové stránky.

Ocenění.

V prestižní soutěži časopisu Obchodník roku v roce 2007 byl řetězec oceněn titulem Hobbymarket roku. Titul získává na českém trhu každoročně od roku 2003, přičemž ve své kategorii mu konkurují tyto společnosti: Bauhaus, Baumarkt, Hornbach, BauMag a Mountfield.

OBI je nadnárodní specializovaný (tzv. hobby) obchodní řetězec, působící i na trhu České republiky. Celosvětově má 42 000 zaměstnanců a obrat 6,7 mld Eur (stav 2015).

Obi est une entreprise allemande de la grande distribution spécialisée dans le bricolage et le jardinage.Obi est le plus grand détaillant de bricolage en Europe, et le troisième plus grand dans le monde, derrière Home Depot et Lowe's. Il est basé à Wermelskirchen, Allemagne, et appartient au groupe Tengelmann.


Objev.

Zanedlouho poté, co Isaac Newton použil skleněného hranolu k rozštěpení bílého světla na barevné spektrum, bylo roku 1800 slavným britským astronomem Williamem Herschelem zjištěno, že část svazku světla ze Slunce s největší teplotou překročila konec červené části spektra. Tyto „žhavé paprsky“ dokonce tvořily i spektrální čáry. Roku 1856 bylo infračervené záření detekováno skotským astronomem Charlesem Piazzi Smythem i v měsíčním svitu.

Moderní infračervená astronomie.

Infračervené záření, které se svou vlnovou délkou blíží viditelné části světla, se mu i svým chováním do značné míry podobá - může být tedy i detekováno podobnými zařízeními jako viditelné světlo. Z tohoto důvodu se blízké IR záření včleňuje do viditelného optického spektra - většina teleskopů je tedy schopna provádět pozorování i v „blízkém“ IR spektru. Vzdálenější části IR spektra musí již být pozorovány speciálními teleskopy jako je např. "James Clerk Maxwell Telescope" v Mauna Kea Observatory.  Tak jako ostatní formy elektromagnetického záření je i to infračervené vědci využíváno pro hlubší zkoumání vesmíru. Jelikož má IR záření vysokou teplotu, je nutné, aby byl teleskop při jeho pozorování stíněn a navíc ochlazován tekutým dusíkem (LN) nebo heliem (LHe). Nejvíce se tato nutnost projevuje ve střední až vzdálené části IR spektra. Značné problémy při pozorování IR záření pozemními teleskopy působí vodní pára v zemské atmosféře, která absorbuje jeho značnou část. Z tohoto důvodu jsou tedy teleskopy umísťovány do míst s velkou nadmořskou výškou a nízkou vlhkostí vzduchu. Mezi observatoře, které jsou vybudovány na takovém místě patří "Mauna Kea Observatory" (4205 m n. m.) nebo "Atacama Large Millimeter Array" v Chile (5000 m n. m.).  Stejně tak, jak je tomu u optických teleskopů, je i pro infračervené teleskopy nejlepší umístění ve vesmíru. Mezi takové patří Hubbleův vesmírný dalekohled, který dokáže sledovat i IR část spektra, a Spitzerův vesmírný dalekohled, který je přímo určen pro pozorování infračerveného záření.  Mezi další metody pozorování patří také letadlové observatoře (pozorovací přístroje jsou umístěny na palubě letadla) jako jsou Stratospheric Observatory for Infrared Astronomy nebo Kuiper Airborne Observatory. Sledováním ve vysokých částech atmosféry (stratosféra) je totiž zmírněn negativní vliv vodní páry, která IR záření absorbuje.  Výborných výsledků je také dosahováno pozemskými astronomickými interferometry.

Infračervená technologie.

Jedním z nejčastějších typů IR detektorů, které se používají v teleskopech je tzv. HgCdTe (Mercury(II) cadmium(II) telluride). Tyto detektory velmi dobře pracují v rozsahu vlnových délek 0,6 až 5 mikrometrů. Pro sledování delších vlnových délek nebo pro vyšší rozlišení se používají: úzkorozchodný semikonduktor, podchlazované bolometry nebo supravodivá tunelová zařízení.

Astronomické infračervené spektrum.

Ačkoliv dnes již lze z vesmíru zkoumat takřka všechny části infračerveného záření, přece jen je ještě stále mnoho pozorování prováděno ze zemského povrchu. Proto si astronomové vytvořili seznam „oken“ těch částí (pásem) IR spektra, pro které je zemská atmosféra „propustná“. Mezí hlavní propustná „okna“ patří

Infračervená astronomie je oborem astronomie a astrofyziky, který zkoumá objekty viditelné v infračerveném záření (IR = Infrared). Rozsah viditelného světla se nachází mezi λ=400 nm (modré) až λ=700 nm (červené). Záření o vlnové délce větší než 700 nm, které je však kratší než mikrovlny se nazývá infračervené záření; jeho vzdálená část (blízká mikrovlnám) se někdy označuje jako submilimetrové vlny. Astronomové často řadí infračervenou astronomii do optické astronomie, jelikož při svých výzkumech využívá stejné nebo podobné optické komponenty (zrcadla, čočky apod.).

L’astronomie en infrarouge, souvent abrégée en astronomie infrarouge, est la branche de l’astronomie et de l’astrophysique qui étudie la partie située dans l'infrarouge du rayonnement émis par les objets astronomiques. La gamme de longueurs d’onde de l’infrarouge se situe entre 0,75 et 300 micromètres entre la lumière visible (0,3 à 0,75 micromètres) et les ondes submillimétriques. La lumière infrarouge émise par les objets célestes est en partie absorbée par la vapeur d’eau contenue dans l’atmosphère terrestre. Pour contourner ce problème la plupart des télescopes à infrarouge sont soit situés à des altitudes élevées (Observatoire du Mauna Kea,VISTA...), soit placés en orbite (Spitzer, IRAS (Infrared Astronomical Satellite), Herschel). L'infrarouge moyen et lointain ne sont pratiquement observables que depuis l'espace.


Historie.

Ostrov "Svatý Tomáš" objevili v roce 1470 (na den sv. Tomáše, 21. prosince) portugalští mořeplavci Pêro Escobar a João de Santarém. Od roku 1485 zde probíhala kolonizace. São Tomé bylo založeno jako první osada v roce 1493. Portugalci sem dovezli odsouzence a mladé Židy, kteří pak s pomocí otroků zakládali plantáže cukrové třtiny.  Portugalskou nadvládu jen krátce přerušili Holanďané v letech 1641 – 1644.. Plantáže začaly upadat poté, co bylo ve 40. letech 19.století zrušeno otroctví, jejich význam se obnovil v 80. letech díky pěstování kakaovníků. 12. 7. 1975 získala země nezávislost a São Tomé se stalo jejím hlavním městem. Krátce potom ho opustila většina Portugalců (asi 4 000), tento úbytek částečně doplnili uprchlíci z Angoly.

Současnost.

Dochovala se řada historických památek (např. pevnost "São Sebastiao", bývalý palác guvernéra, katedrála sv. Tomáše, budovy prvních osadníků). Proti těmto stavbám tvoří kontrast moderní budovy zahraničních společností, bank a různých podniků. Město je plné zeleně, která roste i na zdech starých budov.  Hospodářsky největší význam má zpracování zemědělských plodin, například kakao představuje až 90% vývozu celé země.

Podnebí.

Ve městě panují po celý rok vysoké teploty. Průměrná teplota v lednu je 26 °C (průměrné lednové srážky činí 80 mm) a v červenci 23 °C (tento měsíc je obvykle bez srážek). Nejvíce srážek spadne v březnu (150 mm).

Obyvatelstvo.

V roce 1950 žilo ve městě 5 607 lidí. Od té doby počet obyvatel značně vzrostl, i když v důsledku různých emigračních vln kolísal, jak ukazuje tabulka.

São Tomé je hlavní město malého afrického ostrovního státu Svatý Tomáš a Princův ostrov. Leží na stejnojmenném ostrově, v zálivu Biafra, který je součástí Guinejského zálivu. Město dostalo název na památku dne, kdy byl tento ostrov objeven.

São Tomé, ou Saint-Thomas, est le nom de la capitale de la république démocratique de Sao Tomé-et-Principe située sur l'île de São Tomé. Elle est la plus grande ville du pays avec ses en 2015 et est en outre le chef-lieu du district d'Água Grande.


Hratelnost.

Resident Evil 2 využívá prvky survival horroru stejně jako její předchůdce Resident Evil. Hráč prozkoumává lokace města Raccoon City a je konfrontován s zombiemi a jinými monstry. Hra využívá nedostatku nábojů jako prvku zvyšující napětí a přidávající na atmosféře přežití. Hráč je nucen šetřit náboji a některým nepřátelům se vyhýbat, místo přímé konfrontace, minimálně na normální obtížnost. Hra obsahuje lekací momenty, kdy na hráčovu postavu zaútočí něco znenadání třeba oknem atd. Hra disponuje fixními kamerovými úhly a předrenderovanými pozadí, což hře dává filmovou atmosféru, nicméně může někdy působit problémy při soubojích. Ovládání samotné postavy je spíše nemotorné a to ještě více přidává na survival elementu hry, protože hráč není schopen okamžitě reagovat na útok třeba úskokem. Hra velice staví na adventurních prvcích, což je u žánru survival horroru obvyklé. Hráč prozkoumává lokace, sbírá klíče, nebo jiné předměty a požívá je k postupu kupředu. Ve hře se vyskytují i nepříliš složité logické hádanky. Hra obsahuje 2 hratelné postavy, Leon Scott Kennedy a Claire Redfield. Jejich průchod hrou je mírně odlišný a oba na své cestě potkají jinou postavu která jim pomáhá. Po dohrání hry se otevře možnost hrát alternativní scénář, který ukazuje co dělala druhá postava po čas vašeho příběhu. Na konci hry obdrží hráč hodnocení, které se vypočítá podle délky hraní, počtu savů či použití léčivých předmětů.

Příběh.

Hra se odehrává 29. září 1998 ve městě Raccoon City. Nebezpečný mutagenní T-Virus se kanalizací šíří za pomocí krys do celého města, z obyvatel se tak stali krvelačné zombie a  Setkávají se zde dva hlavní protagonisté. Leon Scott Kennedy, nováček u místní policie, který přijíždí do města v nočních hodinách a Claire Redfield, pátrající po svém bratrovi Chrisovi (Resident Evil). Oba tak společně bojují o přežití, když hledají azyl na policejní stanici, kde se také setkávají s dalšími přeživšími. Mimo jiné především Sherry Birkin, dcera vědců pracujících pro Umbrella a tajemná žena Ada Wong, která od začátku působí velmi tajemně a sebejistě, nicméně dodnes neznáme její skutečné motivy a cíle. Všichni se tak nezávisle dostávají přes stoky do utajené továrny a pseudovlakem do laboratoří samotné společnosti Umbrella, kde probíhaly mnohem ohavnější výzkumy, kromě jiných i výzkum G-viru. Mnohem silnější alternativy původního T-viru. Vše se komplikuje násobnými mutacemi, které na sobě učinil William Birkin a nyní je již hnán jen "instinkty" samotného viru o své vlastní reprodukci. A mocným výtvorem tzv. Tyrantem (virově vyšlechtěné bytosti plnící rozkazy), kterého vyslala Umbrella na likvidaci těch, kteří hledají pravdu...

Postavy.

Leon Scott Kennedy  V současnosti již ostřílený, zkušený muž, pracující pro vládu US. Poslední jeho činností byl blízký vztah přímo s prezidentem a vysílán na speciální mise s charakterem ohrožení vládních osob, či rizika bioterorismu (pro své zkušenosti). V roce 98 nicméně rozjížděl svou kariéru pro policejní síly v Raccoon City a určitě nečekal, že se zaplete do něčeho tak velkého, co tolik otočí jeho budoucnost. Je především znám pro svou fyzickou zdatnost a výdrž. Umí manipulovat s širokou paletou zbraní, včetně umění boje na blízko nebo s nožem. Umí si zachovat chladnou hlavu i v nejvypjatějších situacích, disponuje důvtipným jednáním a především bere v ohled i ostatní kolem. V roce zkázy Raccoon City se zapletl s Adou Wong do malého oboustranného románku, kvůli které i párkrát nasadil v sázku svůj život a i přes okolnosti, které nastali se dá říct, že i po 15 letech od incidentu, kdy párkrát došlo na náhlá setkání, i na "opačných stranách bojiště" je stále ve vzduchu něco, co je spojuje...  Claire Redfield  Řečené "Divoké eso" se vydává na motorce do Raccoon City najít svého bratra, o kterém delší čas neslyšela. Chris Redfield se podílel na událostech tzv. Incidentu na panství (Resident Evil) a Claire netuší v tuto chvíli, že se jen snaží svou sestru držet dále od celého problému. A ironií osudu se stává, že se sama stává součástí celého příběhu. Můžeme vidět, že Chris naučil Claire pár kouskům k sebeobraně a manipulace se zbraněmi, což se ji nyní hodí k vlastní spáse. Na policejní stanici potkává malou holčičku Sherry Birkin, pro kterou se Claire stává na dlouhá léta inspirací a stává se tak i jejím doprovodem. Chrisova sestra se zde ukazuje býti patronkou lidských osudů, což se promítá i do dalšího působení v životní cestě, kdy na rozdíl od svého bratra hledá pocit naplnění ve službách pomoci pro oběti bioterorismu nebo k veřejné osvětě celé problematiky. Jinak řečeno se rozhodla držet dále cesty, pokud možno, co nejmenšího odporu (doslova). V Raccoon City svého bratra nenajde, to se ji podaří o pár měsíců později. Ale je už nyní jasný, že tyto zkušenosti se odrazí na celém dalším životě...  Ada Wong  Do dnes žena obehnaná závojem tajemství. Její jméno není skutečné, byť je za těch spoustu let neměnné. Zručná, mazaná, důvtipná špionkách a infiltrátorka. Zkušená v akrobacii, manipulaci se zbraněmi různých druhů, ovládání technologií a mistryně bojových umění a únikových strategií. Z části se potvrzuje, že pracuje víceméně sólo, pro vlastní zištnost. Její skutečné motivy, včetně vlastní historie, či výcviku jsou kompletně zahalené stínem. Nečiní jí problém operovat na více stranách a rychle tak volit, co je správné v danou chvíli. V roce prvního setkání jde poznat, že nějakou tu zkušenost za sebou má, ale i přes chladné jednání polevuje při doprovodu s Leonem, kdy sama "umírá" pod vlastní vahou emocí (nebo omdlévá při zranění) a dává tak, byť jen na moment, průchod vlastnímu srdci, před povinností. Toto jednání se jí vrací o pár let dále, kdy si opětovně s Leonem kříží cesty a jsou si pod vlastní minulostí navzájem prospěšní ve vlastních cílech. Ale doposud se již blíže k sobě nedostali. V Raccoon City svou misi, neřekl bych úplně úspěšně, dokončuje. Přežívá a dostalo se jí i šance získat to, po čem usilovala – vzorek G-viru.  Sherry Birkin  Malá dívenka ukrývající se v policejní stanici na příkaz své matky v rámci své vlastní bezpečnosti. Rodiče vědci společnosti Umbrella, kde vlastní výzkum převyšuje názor nad rodinným krbem. Sherry se stává otrokem vlastní samoty, kdy rodina není silným poutem a potlouká se tak i sama svým raným životem. Potkává se jak s Leonem, tak s Claire, u které nachází bezpečí a spolu tak kráčí do nitra laboratoří. Cestou potkávají jak Annette – Sherryinu matku, která (kanonicky) chce především chránit svou dceru, odvézt pozornost od náhrdelníku, který Sherry nosí kolem krku a vypořádat se s manželem, který v posledních chvílí své smrti infikoval sám sebe vlastním výtvorem G-virem, aby se zvládl pomstít za zradu, kterou Umbrella vytvořila. Sherry je v průběhu sama infikovana parazitem, které má zajistit Williemovi (G-viru) vlastní reprodukci, ale za pomoci Claire, je Sherry vyléčena. Avšak tento proces v ní zanechal něco, s čím se musela naučit žit – schopnost vlastní regenerace tkáně. Nícméně ji to stálo spousty let testování a bolestivých výzkumů. Ale dá se říct, že ji to jen posílilo vlastní odhodlání a ve stopách Claire a Leona se vydává na dráhu vládního agenta...

Resident Evil 2 (v Japonsku "Biohazard 2") je hra žánru survival horor od společnosti Capcom. V Evropě byla vydána 8. května 1998 pro PlayStation. Později byla konvertována na Microsoft Windows, Sega Dreamcast, Nintendo 64, Nintendo GameCube a Game.com.

Resident Evil 2, sorti au Japon sous le nom, est un jeu vidéo d'action-aventure de type "survival horror" développé et édité par Capcom en 1998 sur PlayStation. Il est ensuite porté sur PC, Nintendo 64, Dreamcast, GameCube, puis vendu sur la plateforme de téléchargement PlayStation Network.


Cathédrale de la Sainte-et-Indivisible-Trinité de Bristol

Historie.

Bristolská katedrála byla založena roku 1140 jako opatství Svatého Augustína Robertem Fitzhardingem, bohatým velkostatkářem a královským úředníkem. Původní kostel opatství, z něhož se dochovaly pouze fragmenty, byl postaven v letech 1140 až 1148 v románském slohu. Další kamenná stavba byla na tomto místě vybudována v letech 1148 až 1164. Z této stavby se dochovaly tři pozůstatky – kapitula a strážní dům opatství, ve kterém jsou nyní kanceláře diecéze a druhá románská brána.  Opat David (1216 až 1234) zahájil novou fázi výstavby, hlavně od roku 1220 výstavbu kaple věnované blahoslavené Marii, přiléhající k severní straně kůru. Tato stavba, která se dochovala do současnosti byla označována jako "Elder Lady Chapel". Architektem byl Adam Lock, stavitel Wellské katedrály.  Opat Eduard Knowle zahájil přestavbu kostela opatství. V letech 1298 až 1332 bylo východní křídlo kostela přestavěno v dekorativním slohu.  Další práce pak ustaly na dalších asi sto let. Okolo roku 1400 byla postavena příčná chrámová loď a hlavní věž. Opat John Newland (1481 až 1515) zahájil přestavbu hlavní chrámové lodi ale její dostavba nebyla kompletní v době rušení anglických klášterů v roce 1539. Částečně postavená loď byla zbořena a východní část kostela byla uzavřena. V roce 1542 nechal Jindřich VIII. dostavět budovu do podoby centra nové Bristolské diecéze. Byla věnována Nejsvětější trojici.  V letech 1868 až 1877 byla postavena nová hlavní loď v novogotickém slohu harmonicky doplňující východní křídlo. Jejím stavitelem byl George Edmund Street. Slavnostní otevření proběhlo 23. října 1877 i když západní část a její dvě věže byly dokončeny až roku 1888.

Architektura.

Západní křídlo Bristolské katedrály je neobvyklé z několika hledisek. Její hlavní i postranní loď jsou přibližně stejně vysoké. Zatímco v německém gotickém slohu je tato forma dosti obvyklá, je v britském gotickém slohu použito jen velmi zřídka a Bristolská katedrála je jejím nejvýraznějším představitelem. Jedním z efektů této konstrukce je, že veškeré osvětlení lodě je zprostředkováno oknem v průčelí, které je neobvykle velké. Druhou zvláštností jsou tři unikátní klenby.  Streetův návrh korespondoval s původní stavbou gotického kůru. Z hlediska výšky stavby není zřejmé, že se jedná o stavbu z jiného období. Jeho návrh interiéru respektuje duch původního středověkého žebroví ale jeho návrh není imitací původního díla.  V katedrále se dále nachází dva neobvyklé Berkleyho památníky. Jsou zasazeny ve výklencích zdí a jsou obklopeny baldachýnem s obrácenými oblouky. Průčelí je provedeno spíše ve španělském než anglickém stylu. Je dosti široké vzhledem ke své výšce a má pouze jeden vchod. Na rozdíl od většiny anglických gotických katedrál má nad vstupem kulaté okno. Detaily jeho výzdoby ale korespondují s anglickým prostředím.  Některé rozměry katedrály. Celková délka – vnější 91,4m, vnitřní 87m. Hlavní chrámová loď – délka 38m, šířka 9m, výška 16m.

Varhany.

Varhany byly původně instalovány roku 1685 Renatusem Harrisem a jejich hodnota byla vyčíslena na 500 £. Tyto byly později odstraněny a opravovány ačkoli některé části původního nástroje včetně skříně a píšťal byly použity i pro současný nástroj sestavený roku 1097. Nachází se nad výklenkem na severní straně kůru. V roce 1989 byly restaurovány.

Bristolská katedrála nebo také Katedrální kostel Nejsvětější Trojice ("Cathedral Church of the Holy and Undivided Trinity") je anglikánská katedrála v anglickém městě Bristol. Byla založena roku 1140 a roku 1542 se stala sídlem biskupa nově vytvořené Bristolské diecéze. Nachází se na "College Green" a její výstavba trvala asi 700 let. Katedrála se vyznačuje unikátní architekturou, neobvyklými památníky a velkými historickými varhany.

La cathédrale de la sainte et indivisible trinité "(The Cathedral Church of the Holy and Undivided Trinity)", connue communément sous le nom de cathédrale de Bristol, est une cathédrale anglicane située dans la ville de Bristol en Angleterre. Elle est le siège de l'évêque de Bristol.


Výskyt.

Bichirek úhořovitý se vyskytuje jako původní druh v ústí řek kolem západní Afriky, přibližně od břehů Nigérie, přes Angolu, Benin, Kamerun až po Kongo. Obývá převážně teplé tropické vody, kde se teplota pohybuje mezi 22 až 28 °C. Doporučované pH vody pro chování je 6,0 až 8,0. Hloubka jeho rozšířená není přesně zmapovaná, potvrzen byl v mělkých vodách.

Popis.

Bichirek úhořovitý má typické hadovité tělo, které dorůstá průměrně okolo 40 cm v akvarijních poměrech a až 90 cm ve volné přírodě. Dožívá se velmi vysokého věku. V přední části se nachází malá, úzká hlava, na které jsou dvě oči o velikosti 7,5 - 8,5krát menší než hlava. Vzhledem ke své velikosti má poměrně velikou tlamu. Za hlavou se nachází dvě prsní ploutve, které slouží k pohybu. Mají kruhovitý tvar a jsou na nich výrazné černé skvrny kruhového tvaru. Chybí břišní ploutev. Na hřbetu se nachází 7 až 13 drobných ploutví, které je možné vztyčit, či přikrčit k tělu.  Pohybuje se podobně jako hadi krouživým pohybem těla. V těle se nacházejí i plicní vaky, které mu umožňují dýchat atmosférický kyslík, takže je schopný pobývat přibližně 8 hodin nad vodou.  Tělo je kryté tvrdými ganoidními šupinami, které mají nahnědlou až nazelenalou barvu. Na spodní části těla může být zbarvení žluté či žlutooranžové.

Potrava.

Bichirek je noční dravá ryba. Při lovu se pomalu přiblíží ke kořisti, kterou si vyhledá pomocí trubicovitých nozder na předku hlavy. V blízkosti kořisti se zdánlivě znehybní a následně rychlým pohybem vymrští své tělo a pozře kořist v celku. Kořistí se stávají malé rybky, bezobratlí živočichové, žáby, hmyz, ale nepohrdne ani mršinou, či v některých případech rostlinami.

Hospodářský význam.

Bichirek je chován v akvaristice jako klidná neagresivní ryba, která může být chována společně s jedinci stejného druhu (doporučuje se chovat ve skupinách), ale i s jinými stejně velikými rybkami. Nedoporučuje se chovat současně s malými rybkami, které by bichirek lovil jako kořist. Vhodné je pro něho v akváriu zarostlé prostředí, kde by se mohl schovávat během dne. Vrchol akvária je nutné kvalitně utěsnit, jelikož by mohlo dojít k útěku ryby. Průměrná cena jedince se pohybuje mezi 150 až 250 Kč (v roce 2011).  Ryba není komerčně lovena pro maso ani pro žádné další využití v potravinářském průmyslu.

Bichirek úhořovitý či bichir kalabarský ("Erpetoichthys calabaricus", Smith, J. A., 1865) je druh dravé sladkovodní ryby z čeledi bichirovitých, která je na první pohled snadno rozeznatelná pro svůj typický hadovitý tvar těla. Je jediným zástupcem svého rodu. Jedná se o nočního dravce, který se přes den převážně skrývá v dutinách a mezi rostlinami.

Erpetoichthys calabaricus, le Poisson roseau ou Poisson corde, est une espèce de la famille des Polypteridae. C'est la seule espèce actuelle de son genre Erpetoichthys (anciennement appelé "Calamoichthys" ou "Calamichthys").


Účastnícká místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země má přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto je rozdělení týmů v letech 2008-09 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2007, ne 2008. Obhájce titulu, Manchester United FC, získal místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění, místo vyhrazené pro obhájce titulu tedy nebylo využito.  Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2008/09:  1. předkolo: (28 týmů)  2. předkolo: (28 týmů)  3. předkolo: (32 týmů)  Skupinová fáze: (32 týmů)

Účastníci.

Obhájce poháru

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 1. července 2008 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 15. a 16. července, odvety 22. a 23. července 2008.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 29. a 30. července, odvety pak 5. a 6. srpna 2008.

3. předkolo.

Los se uskutečnil 1. srpna 2008. Úvodní zápasy se odehrály 12. a 13. srpna, zatímco odvety 26. a 27. srpna. Poražené týmy nastoupily v 1. kole Poháru UEFA.

Základní skupiny.

Los základních skupin se uskutečnil 28. srpna 2008 v Monaku.

Play off.

Osmifinále.

Los se uskutečnil 19. prosince 2008 v Nyonu. Úvodní zápasy se hrály 24. a 25. února, odvety pak 10. a 11. března.

Čtvrtfinále.

První čtvrtfinálová utkání proběhnou 7.–8. dubna, odvety 14.–15. dubna

Semifinále.

Semifinálová utkání se odehrají 28.–29. dubna, odvety 5.–6. května.

Finále.

Finálové utkání se odehrálo 27. května ve 20:45 na Olympijském stadionu v Římě.

Sezóna 2008/09 Ligy mistrů byla 54. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem soutěže byl anglický klub Manchester United FC. Finálový zápas se odehrál na římském stadionu Stadio Olimpico 27. května 2009. Vítěz turnaje, FC Barcelona, se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2009, stejně jako do Superpoháru UEFA 2009.

La Ligue des champions 2008–2009 est la de la coupe d'Europe des clubs champions, la sous l'appellation actuelle «Ligue des champions», et a été marquée par le sacre du FC Barcelone et la consécration de Pep Guardiola.


Alba.

Damian zatím vydal tři alba. První, "Mr. Marley", bylo vydáno v roce 1996, jeho druhé, "Halfway Tree" v roce 2001 a jeho třetí, "Welcome To Jamrock" v září roku 2005. "Halfway Tree" vyhrálo v roce 2002 cenu Grammy za "Nejlepší Reggae Album". Na Grammy Awards v roce 2006, vyhrál znovu "Nejlepší Reggae Album" za "Welcome to Jamrock" a "Nejlepší Urban/Alternative Představení" za song "Welcome to Jamrock". Je to první a zatím jediný jamajčan v historii, který získal dvě ceny Grammy za jedno předávání. V roce 2010 mu vyšel další album (Distant Relatives), na kterém spolupracoval s Nasem.

Turné a hostování.

V roce 2004, se Damian zúčastnil "Bob Marley Roots, Rock, Reggae Festival Tour", které navštívilo 27 měst.Na tomto turné se podílel se svými čtyřmi bratry, Ziggym, Julianem, Stephenem, a Ky-Manim, každý z nich má profesionální hudební kariéru.  Damian jezdí často na turné se svými bratry Julianem a Stephenem, kteří jsou oba členy "Ghetto Youths Crew". V prosinci 2006 se Damian objevil po boku svých bratrů Stephena a Juliana v Stephenově klipu "The Traffic Jam". V roce 2004, nahrál Damian s hip hopovou skupinou Cypress Hill song 'Ganja Bus' z alba "Till Death Do Us Part." Damian se taky objevil v songu Snoop Dogga "Get a Light" z alba "Tha Blue Carpet Treatment." Zpívá taky v songu "put your lighters up" od Lil' Kim a v remixu od Gwen Stefani "Now That You Got It" (producent Swizz Beatz).  V průběhu roku 2006, se Damian vydal na turné s umělcem Benem Harperem po celých USA. Zahrál si na mnoha známých místech, jako je Central Park v New Yorku. A byl také jedním z mnoha umělců, kteří vystoupili na Festivalu Osheaga, v Montrealu.  V roce 2006 vystoupil také na významných festivalech KROQ Weenie Roast a Bonnaroo Music Festival, ve stejném roce byl hlavní hvězdou Peace Festu v Trinidadu.  19. září 2006 se Damian Marley stal prvním reggae umělcem, který kdy vystoupil v Austin City Limits na stanici PBS.  Damian se také objevil v třetí sezóně seriálu Extreme Makeover Home Edition, kde uspořádal koncert pro jednu ze zúčastněných rodin jamajského původu.  Marley v minulém roce spolupracoval s popovou senzací Gwen Stefani. Společně vytvořili remix songu "Now That You Got It" z alba "The Sweet Escape". Stefani zařadila tento song do své Sweet Escape Tour.  Dále spolupracoval s "Guru" na songu "Stand Up Some Things'll Never Change", který vyšel na albu Jazzmatazz vol.4 v roce 2007 a s Mariah Carey na písničce "Cruise Control." z jejího nového alba E=MC2.  Damian také vystoupil na prvním výroční Romantic Rhythms Music festivalu na ostrovu Antiqua v Karibiku. S ním vytoupil výběr bavičů jako Shaggy, Lionel Ritchie, Keyshia Cole, Maxi Priest a Brian McKnight.

Osobní život a přesvědčení.

Narodil se jako Damian Robert Nesta Marley a říkalo se mu "Jr. Gong" na počest jeho slavného otce Boba "Tuff Gong" Marleyho. Jeho nejlepší kamarád z dětství, Dano McNamee, ho velmi brzo přivedl k marihuaně. Damian je Rastafarián a jeho hudba odráží jak jeho přesvědčení a názory, tak hlavní principy Rastafariánství - jedna láska, jeden svět a svoboda pro všechny národy. Když je Damian na turné, bydlí střídavě v Kingstonu a v Miami.

Damian Robert Nesta "Junior Gong" Marley (* 21. července 1978 v Kingstonu, Jamajka), je trojnásobným držitelem ceny Grammy, významný reggae umělec a je nejmladším synem reggae legendy Boba Marleyho.

Damian Marley est un chanteur, producteur, auteur-compositeur-interprète et musicien jamaïcain né à Kingston, le. Il est le fils de Bob Marley, d’où son surnom de « Junior Gong » qui lui vient de son père surnommé « Tuff Gong ». Il a fait son arrivée dans les "charts" mondiaux avec l'album "Welcome to Jamrock" en 2005. Il devient rapidement une figure dans le monde du reggae.


Rozšíření.

Cedr pochází z hornatých oblastí Blízkého východu, konkrétně z pohoří Libanon a Antilibanon v Libanonu a Sýrii, Taurus a Antitaurus v Turecku, Troodos na Kypru, ze severní Afriky z pohoří Atlas v Maroku a Alžírsku a ve střední Asii z Himálaje, kde také se všude ve volné přírodě, byť v rozdílném množství, vyskytuje.

Popis.

Jehličnatý strom s větvemi nerostoucími v přeslenech dosahuje ve vzácných výjimkách výšky až 40 m, jinak běžně něco málo přes 20 m. Také zcela výjimečně může být výčetní tloušťka jeho kmene okolo 3 m a strom se může dožít 1000 let. Mladší rychle rostoucí stromy mají pyramidální korunu, starším se koruna u některých druhů roztahuje a dostává široký deštníkovitý tvar, větve se blíží vodorovné poloze. Rostou v nadmořských výškách od 1400 do 2500 m n. m. Dřevo stromů je velmi pevné, odolné proti hmyzu a houbovitým chorobám.  Větve jsou dvoutvárné, dlouhé terminální rostou rychle a obrůstají pomalu rostoucími postranními krátkými větvičkami, zimní pupeny jsou malé, vejčité ukryté v obálce. Jehlice jsou spirálovitě uspořádané a paprsčitě odstávají na dlouhých větvích, na kratších větvičkách jsou hustě nahloučené. Tuhé jehlice jsou troj nebo čtyřhranného průřezu a jsou zakončeny hrotem. Průduchy mají svrchu i naspodu, dva malé pryskyřičné kanálky jsou po okrajích. Jehlice opadávají co 3 až 6 let, produkují hodně silic.  Šištice vyrůstají jednotlivě vzpřímeně na vrcholcích krátkých větviček. Samčí jsou štíhlejší, až 5 cm dlouhé, obsahují velké množství pylu. Samičí jsou vejčitého až válcovitého tvaru a jsou veliké 5 až 10 cm, mají velké a dřevnaté semenné šupiny, u základny a ve špici jsou sterilní. Nepravidelně trojhranná semena s velkými blanitými křídly dozrávají druhým nebo třetím rokem a šištice se postupně se zráním semen rozpadají, zůstává nakonec jen vřeteno.

Taxonomie.

Rod cedr je dělen do tří až čtyř druhů: Někdy je z poddruhů cedru libanonského vydělován samostatný druh:

Ikonografie.

Cedr je národním stromem Libanonu a Libanonců, jeho silueta se objevuje ve státním znaku, na státní vlajce a v místních názvech všude tam, kam se libanonští obyvatelé rozšířili, například město Cedar Rapids ve státě Iowa v USA, kde žádné cedry nerostou.

Významné cedry.

V Praze roste památný cedr atlaský na Balkáně a cedr libanonský na Dobešce.

Cedr ("Cedrus") je rod horských dlouhověkých jehličnatých stálezelených stromů dosahujících mohutného vzrůstu. Je součásti čeledě borovicovitých, při podrobnějším dělení je s ohledem na příbuznost zařazen do podčeledě jedlové ("Abietoideae").

Les cèdres "(Cedrus") constituent un genre de conifères de la famille des Pinacées, originaire du Moyen-Orient, d'Afrique du Nord et de l'Himalaya, acclimaté en Europe, comprenant des espèces d'arbres majestueux, à bois odorant, à cime conique ou étalée, très utilisées pour l'ornementation des parcs. Les branches de cette essence sont étalées horizontalement et en plans superposés.