Historie.

Arménská katolická církev se v Arménském království utvořila v roce 1198 a v roce 1375 byla nenásilně sloučena s římskokatolickou církví. Církevní unie byla obnovena v roce 1439 na Basilejském koncilu (týkala se jen části arménské církve).  Za vlády papeže Pia IV. a patriarchy Michaela I. byly vztahy mezi oběma církvemi upevněny. (S Arménskou apoštolskou církví si katolické církve pod supremací Říma pořád vzájemně uznávají svěcení duchovenstva). V roce 1563 obdrželi Arméni v Římě kostel Santa Maria Egiziana. V roce 1713 jmenoval papež Klement XI. arcibiskupa Krikora z řecké Edessy arménským světícím biskupem v Římě. Tato hodnost se udržela až do poloviny 20. století. První patriarcha byl potvrzen v r. 1742.  V dnešní Arménii vznikla vlastní Arménská katolická církev až v 19. století kvůli vlivu Osmanské říše, která církev neuznávala.

Současnost.

Počet věřících neustále stoupá. V roce 2010 měla 593 460 věřících v 17 diecézích nebo ordinariátech. V roce 2015 už 736 950, 2016 736 130 a 2017 757 720 věřících. V roce 2017 měla 17 biskupů, ve 100 farnostech působilo 46 diecézních a 39 řeholních kněží (85 celkem), 56 řeholníků, 66 řeholnic a 11 stálých jáhnů. V seminářích studovalo 15 seminaristů. Hlavou církve je patriarcha Grégoire Pierre (Petr) XX.(Krikor) Ghabroyan, ICPB, (* 15. 11. 1934), zvolen 24. 7. 2015, den nato, 25. 7. 2015, potvrzen římským papežem Františkem. Sídlí v klášteře Bzommar v Libanonu.  Katoličtí Arméni žijí především ve státech Blízkého východu, ale i v Severní Americe je velká arménská diaspora, která tvoří vlastní eparchii. V roce 1991 byl založen ordinariát pro katolické Armény se sídlem v Gjumri (Arménie), který byl později rozšířen i na Gruzii a východní Evropu. V roce 1710 vznikla archieparchie v Aleppu (Halabu) v Sýrii, 1850 eparchie (diecéze) v Isfahánu v Íránu, 1885 eparchie v Káhiře v Egyptě, 1925 ordinariát v Řecku, 1928 archieparchie v Istanbulu v Turecku, 1929 arcibiskupství (archieparchie) v Bejrútu v Libanonu, 1954 archieparchie v Bagdádu v Iráku, 1960 Eparchie Sv. Kříže v Paříži ve Francii, 1989 eparchie San Gregorio de Nareg v Buenos Aires v Brazílii a 1981 Apoštolský exarchát Latinské Ameriky a Mexika.  Kláštery Arménské katolické církve se nacházejí v Benátkách a ve Vídni. (Viz www.cnewa.org)

Liturgie.

Liturgie arménské katolické církve představuje arménský ritus. Liturgickou řečí je arménština. Po Druhém vatikánském koncilu (1962–1965) proběhla liturgická reforma s cílem odstranit odlišnosti v Arménské katolické církvi vůči mateřské církvi (Arménské apoštolské církvi).

Arménská katolická církev (arménsky "Հայ Կաթողիկե Եկեղեցի") je katolická církev s arménským ritem, která je ve společenství s Římskokatolickou církví.

L'Église catholique arménienne ou Église arménienne catholique (en arménien : ), partie intégrante de l'Église catholique, est l'une des Églises catholiques orientales. Le primat de l'Église porte le titre de « Catholicos-Patriarche de Cilicie des Arméniens », avec résidence à Beyrouth au Liban. Le, Grégoire Pierre XX Ghabroyan a été élu patriarche par le synode de l'Église et le pape lui a accordé la "communion ecclésiastique" le lendemain.


François Didot.

Narodil se v rodině obchodníka roku 1689 v Paříži, kde roku 1757 také zemřel. Roku 1713 si otevřel knihkupectví „U zlaté Bible“ na nábřeží Quai des Grands-Augustins. Jako mimořádně vzdělaný a čestný muž byl od roku 1735 syndikem společenství knihkupců, roku 1754 obdržel královské privilegium. Mezi knihami, které vydal, jsou také 20-svazkové „Dějiny z cest“ ("Histoire générale des voyages"), z nichž prvních 15 svazků se připisuje Abbé Prévostovi.

Druhá generace.

François-Ambroise Didot (1730–1804) zdědil otcův podnik, vynalezl nový typ rychlolisu, zdokonalil odlévání písma a byl první, kdo tiskl na jemný a hladký velínový papír. Na tento vynález anglického papírníka J. Baskervilla Didota patrně upozornil Benjamin Franklin, sám původně papírník, který navštěvoval Didotovu tiskárnu a dal k němu do učení svého syna. Sběratelé velmi cení Didotovy edice „D’Artois“ ("Recueil des romans français", 64 svazků) nebo „du Dauphin“, sbírku francouzských klasiků ve 32 svazcích, vydaných na příkaz krále Ludvíka XVI. Kolem roku 1780 upravil systém měření typografických písem a zavedl typografický bod (pt) nebo také didot (dd) jako dvanáctinu francouzského palce, asi 0,375 mm.  Pierre-François Didot (1732–1795) založil papírnu v dnešním Corbeil-Essonnes u Paříže a zdokonalil lití písma. Z jeho publikací vyniklo „Následování Krista“a foliové „Obrazy z ottomanské říše“. Pierre Didot sám překládal z latiny a psal vlastní básně.

Třetí generace.

Pierre Didot (1760–1853) získal na výstavě roku 1798 zlatou medaili za své vydání Vergilia. Na příkaz vlády přestěhoval tiskárnu do Louvru. Slavná jsou jeho vydání Vergilia, Horatia, La Fontaina a Racina, které porota výstavy v roce 1806 prohlásila za „nejdokonalejší tisk všech dob“  Firmin Didot (1764–1836) se považuje za vynálezce stereotypografie, tisku z odlévaných desek, což usnadnilo skladování sazby a později i rotační tisk, jako první ryl rukopisná písma a v některých vydáních napodoboval středověké tisky. Spolu s G. Bodonim vytvořil moderní klasifikaci typografických písem. Jeho vlastní typy („didot“) charakterizuje kontrast silných svislých čar a vlasových vodorovných čar i patek. Písma Diodotova typu se dodnes používají. Vydával obrazové publikace z Pompejí nebo z Champollionovy zprávy z Egypta. Roku 1827 se firmy vzdal, byl poslancem sněmovny a psal divadelní hry i eseje. Na jeho památku si jeho synové změnili příjmení na Firmin-Didot.  Henri Didot (1765–1862) vynikl jako rytec miniaturních písem a vynalezl licí stroj na mnoho typů najednou. Byl také rytcem asignátů, papírových peněz, zavedených za francouzské revoluce.  Saint-Léger Didot (1767–1829) se věnoval výrobě papíru a zavedl do výroby vynález svého zaměstnance L.-N. Roberta, stroj na výrobu „nekonečného“ papíru v rolích.

Čtvrtá generace.

Jules Didot (1794–1871) vynalezl iniciály s okrouhlými zakončeními a v roce 1825 založil královskou tiskárnu v Bruselu.  Ambroise-Firmin Didot (1790–1876) začal jako diplomat v Konstantinopoli, odkud procestoval Řecko a východní Středomoří a udělal řadu zajímavých archeologických objevů. Roku 1827 převzal otcovu firmu a vydával velké řady řeckých latinských a francouzských autorů (250 svazků). Jeho největším dílem je nové vydání řeckého slovníku "Thesaurus graecae linguae" H. Estienna – Stephana z 16. století.

Didot ["dydo"] je příjmení rodiny francouzských typografů, vydavatelů, spisovatelů a učenců v 18. a 19. století. "François-Ambroise Didot" zavedl jednotku velikosti písma (typografický bod, 0,376 mm), "Firmin Didot" vytvořil typografické písmo, které se po něm nazývá, a "Saint-Léger Didot" jako jeden z prvních zavedl výrobu strojního („nekonečného“) papíru. Tiskárna Firmin-Didot stále pracuje v Mesnil-sur-l'Estrée blízko Dreux (departement Eure, asi 100 km západně od Paříže).

La famille Didot est une dynastie d’imprimeurs, éditeurs et typographes français qui commence au début du et se poursuit de nos jours.


Migrace.

Někdy před rokem 100 př. n. l. započaly kmeny Kimbrů, Teutonů a Ambronů svou migraci na jih. Po několika neúspěšných soubojích s Boji a dalšími keltskými kmeny se kolem roku 113 př. n. l. přesunuly do Norica, kde napadly spojence Římanů, Taurisky.  Na žádost římského konzula Gnaea Papiria Carba, poslaného Tauriskům na pomoc, se útočníci stáhli. Brzy ale následovala bitva u Noreie, kde byly římské síly téměř úplně zničeny.

Invaze do Galie.

I když měly nyní invazní síly cestu do dnešní Itálie volnou, zamířily na západ, do Galie. Zde docházelo k častým střetům s římskými vojsky, která většinou končila jako poražená. Roku 109 př. n. l. porazili římské vojsko vedené konzulem Marcem Juniem Silanem, který byl velitelem provincie Gallia Narbonensis. Stejný rok porazili i římské vojsko pod vedením konzula Gaia Cassia Longina, který padl u Burdigali (dnešní Bordeaux). Roku 107 př. n. l. Římané opět prohráli tentokrát proti vojskům Tigurinů, spojenců Kimbrů.

Útok na Římskou republiku.

Roku 105 př. n. l. začaly invazní síly plánovat útok na samotnou Římskou republiku. Římští velitelé prokonzul Quintus Servilius Caepio a konzul Gnaeus Mallius Maximus zbrzdili římský postup a tak Kimbrové mohli uštědřit legátovi Marcu Aureliu Scaurovi první porážku. A později také zdrcující porážku Caepiovým a Maximovým vojskům v bitvě u Aurasia. Římané ztratili 80,000 mužů, spolu s pomocnými silami ztráta činila 112,000 mužů.  V Římě propukla panika, každý očekával příchod nepřátel před brány Říma. Proto byla přijata zoufalá opatření, která byla v rozporu s římskou ústavou: Gaius Marius, který porazil numidského krále Jugurthu, byl zvolen konzulem a také vrchním velitelem na pět let. (104–100 př. n. l.)

Porážka.

Roku 103 př. n. l. se Kimbrové a jejich spojenci vydali na Iberský poloostrov, kde široko daleko plundrovali. V té době měl G.Marius čas na přípravy a následujícího roku byl přichystaný střetnout se s Teutony a Ambrony u Rhôny. Tyto dva kmeny měly v úmyslu vniknout do Říma západní cestou, zatímco Kimbrové a Tigurini se vydali severní cestou přes Rýn a pak Tyrolské Alpy.  Teutoni s Ambrony střetli G. Maria u ústí řeky Isère, ale jeho dobře bráněný tábor se jim nepovedl obsadit. Vydali se proto dál. Avšak Římská vojska je pronásledovala. V bitvě u Aquae Sextiae Římané vyhráli dvě bitvy a vzali teutonského krále Teutoboda do zajetí.  Kimbrové pronikli přes Alpy na území severní Itálie. Konzul Quintus Lutatius Catulus se neodvážil opevnit tamní průchody a ustoupil za řeku Pád, země tak byla pro invazní vojska volně přístupná. Kimbrové nijak nespěchali a tak měli vítězové od Aquae Sextiae dostatek času na přeskupení s novými posilami. Konec invaze Kimbrů nastal roku 101 př. n. l. v bitvě u Vercell na soutoku řek Sesia a Pádu.  Byla to zdrcující porážka a oba vůdci Lugius a Boiorix padli. Ženy poražených kmenů se spolu se svými dětmi zabily navzájem, aby unikly otroctví. Kimbrové byli zničení, někteří však se možná mohli dostat zpátky do své domoviny v Jutsku, kde ještě v prvním století našeho letopočtu existovala populace, která se označovala jako Kimbrové.

Kimbrové byli kmen, který, spolu s Teutony a Ambrony, ohrožoval ve druhém století před našim letopočtem Římskou republiku. Kimbrové byli pravděpodobně Germáni, ale někteří věří, že byli keltského původu. Starověké zdroje uvádějí za jejich domovinu Jutský poloostrov.

Les Cimbres (latin : "Cimbri") sont un peuple celte ou plutôt germanique originaire du Jutland au Danemark. Ils ont menacé Rome à la fin du


Historie.

Mezinárodní tenisová federace přijala odpovědnost za organizaci celosvětového okruhu v ženském tenisu, vedle WTA Tour, roku 1984. Do té doby byly turnaje pořádány Evropskou tenisovou asociací a Americkým tenisovým svazem s celkovou dotací 340 tisíc dolarů pro sezónu 1983 v rámci 26 turnajů na evropském kontinentu, 14 ve Spojených státech a třech dalších akcí v Austrálii s dotací 10 tisíc dolarů.  Hlavním cílem bylo vytvoření jednotných pravidel pro turnaje ve všech pořadatelských státech, což se ukázalo jako nelehký problém. Během roku 1985 pokračovalo hledání shody a komunikace s Ženskou tenisovou asociací, což vyústilo v premiérový ročník okruhu ITF v sezóně 1986. Dotace jednotlivých událostí činila 5–50 tisíc dolarů. Grandslamový Wimbledon přispěl do začátku částkou 100 tisíc liber, při vnímání okruhu, jakožto základny rozvoje tenisových talentů. V roce 1986 se k wimbledonské podpoře přidaly i French Open a US Open, se zřízením podpůrného fondu Grand Slam Trust Fund. Prostřednictvím tohoto fondu uspořádala v závěru roku 1986 první 12týdenní sérii akcí Jižní Amerika. Asie se připojila organizací 14týdenní turnajové šňůry s celkovým rozpočtem 115 tisíc dolarů. Na konci sezóny 1986 již na programu existovalo 108 turnajů s úhrnnou dotací 1 075 000 dolarů.  V sezóně 2019 došlo ke změnám a okruh byl přejmenován na ITF World Tennis Tour, jakožto zastřešující projekt pro profesionální okruh ITF dospělých a juniorský okruh, s cílem umožnit juniorkám rychlejší přechod do ženského tenisu. Od března 2017 měl plán nové podoby okruhu přechodný název ITF Transition Tour. Jednou z příčin oddělit bodově provázané okruhy ATP a ITF byl nárůst profesionálek a korupce při obchodování se zápasy. Zreformovaný okruh ITF přinesl tenistkám nižší finanční náklady, vyšší efektivitu rozdělování prize money, nárůst počtu turnajů a zvýšení jejich lokálního charakteru pořadatelství.

Kategorie a body.

Za postup do příslušného kola konkrétního turnaje, který je definován kategorií, získá tenistka předem stanovený počet bodů. Tabulka ukazuje přidělované body hráčkám na turnajích okruhu ITF.  K sezóně 2014 bylo organizováno kolem 400 turnajů v 60 státech světa a v roce 2016 se odehrálo již 572 turnajů, v jejichž rámci dosáhla nejvyššího počtu osmi titulů Němka Katharina Hobgarská.  Do sezóny 2016 činily rozpočty turnajů 10, 15, 25, 50, 75 a 100 000 dolarů. V sezóně 2017 došlo ke změně některých kategorií a turnaje začaly být hrány s celkovou dotací 15, 25, 60, 80 a 100 000 dolarů. Některé z nich hráčkám zajišťují ubytování, tzv. Hospitality (+H).

Hospitality.

Turnaj nabízející tzv. Hospitality musí splňovat konkrétní minimální nároky vycházející z požadavků Mezinárodní tenisové federace. Každá hráčka hlavní soutěže dvouhry má nárok na pokoj s lůžkem, a to minimálně v počtu čtyř noclehů, ne dříve než den před zahájením hlavní soutěže, dále v průběhu turnaje a to až do dne následujícího po vyřazení. Každá hráčka hlavní soutěže čtyřhry má nárok na pokoj v den sign-in, minimálně na dva noclehy, dále pak v průběhu turnaje a to až do noci ve dni, kdy odehrála poslední zápas. Kvalifikantkám postupujícím do hlavní soutěže jsou poskytnuty stejné podmínky.

Ženský okruh ITF, anglicky ITF Women's Circuit, je celosvětový okruh profesionálních tenisových turnajů žen organizovaný Mezinárodní tenisovou federací (ITF). Představuje nižší úroveň ženského profesionálního tenisu. Částečné bodové začlenění do hodnocení žebříčku WTA umožňuje mladým tenistkám postup do vyšších úrovní – okruhů WTA 125K Series a WTA Tour, které jsou organizovány Ženskou tenisovou asociací (WTA).

Le circuit féminin ITF ("ITF Women's Circuit" en anglais), est une série de tournois de tennis féminins professionnels, organisée par la Fédération internationale de tennis (ITF), qui se situent dans la hiérarchie des tournois après les Tournois WTA International. Dotés de, leurs équivalents masculins sont les tournois de l'ATP Challenger Tour () et les homonymes de l'ITF Men's Circuit, aussi appelés "Futures" ().


Historie článku.

Příběh známý jako „The Balloon-Hoax“ vyšel poprvé v newyorských novinách "The Sun" a byl považován za věrohodnou zprávu o 75-hodinovém letu horkovzdušného balonu evropského vzduchoplavce Moncka Masona přes Atlantský oceán.  Edgar Allan Poe mohl být alespoň částečně inspirován předcházející mystifikací známou jako „Great Moon Hoax“, která vyšla ve stejných novinách v roce 1835. Za jednoho z autorů této novinářské kachny byl považován Richard Adams Locke, jenž byl Poeovým redaktorem v čase vydání „The Balloon-Hoax“. E. A. Poe si dlouhodobě stěžoval, že článek „Great Moon Hoax“ kopíroval základní myšlenku povídky Bezpříkladná dobrodružství jistého Hanse Pfalla (angl. The Unparalleled Adventure Of One Hans Pfaall) - jednoho z méně úspěšných Poeových příběhů o podobných obyvatelích Měsíce. Poe se domníval, že noviny "The Sun" vydělaly na jeho povídce slušný zisk bez toho, aniž by autora odměnily. (Poeova averze k těmto novinám je zaznamenána v knize "The Sun and the Moon" od Matthewa Goodmana).  Článek (Senzace s balónem) vyšel v novinách s následujícími titulky:  Zpochybnění článku vyšlo v novinách "The Sun" 15. dubna 1844:  "BALON - Zprávy z jihu poslední sobotní noci nepotvrdily přistání balonu z Anglie, podrobnosti našeho korespondenta, o nichž jsme informovali hodnotíme jako mylné. Popis balonu a vzduchoplavby byl pojat vědecky s cílem získat publicitu. Shledáváme tento projekt nemožným.  Autor zpochybňujícího vysvětlení nebyl zjištěn, není vyloučeno, že jím byl samotný E. A. Poe.

Odezva a význam článku.

E. A. Poe popisuje, že budova novin "The Sun" byla po publikaci článku doslova „obléhána“ lidmi požadujícími daný výtisk. „"Nikdy jsem ještě nebyl svědkem tak intenzivního vzrušení při shánění novin"“, napsal. Autor zakomponoval do příběhu hodnověrné detaily např. o designu balonu, pohonném systému apod. Důvěryhodnost článku zvýšilo i dosazení skutečných osob včetně Williama Harrisona Ainswortha. Postava Moncka Masona není skutečná, vychází z osoby vzduchoplavce Thomase Moncka Masona; příběh je pak odvozen z Masonovy knihy z roku 1836 "Account of the Late Aeronautical Expedition from London to Weilburg".  Senzace s balónem je jako jedna z autorových detektivních povídek s C. Auguste Dupinem v hlavní roli (např. Vraždy v ulici Morgue), jen v obráceném gardu: namísto zkoumání věcí pro rozřešení případu Poe buduje fikci budící zdání pravdivosti.  Příběh je také ranou formou science fiction, reaguje na rozvíjející se horkovzdušnou vzduchoplavbu.  Senzace s balónem se mohla stát inspirací pro knihu Julese Vernea "Cesta kolem světa za osmdesát dní". Verneův žák William Butcher poukázal na to, že Jules Verne byl obdivovatelem Poea a jeho román "Pět neděl v baloně" vyšel do roka od vydání jeho knihy "Edgar Poe et ses oeuvres" ("Edgar Allan Poe a jeho dílo"). Není těžké nalézt spojitost mezi dílem E. A. Poea publikovaným ve Francii pod názvem "Histoires extraordinaires" (Neobyčejné příběhy) a Verneovými "Voyages extraordinaires" (Neobyčejné cesty).

Příběh.

Veliký problém vyřešen! Člověk konečně přeletěl Atlantik v balonu - bez nebezpečí, s naprostou kontrolou stroje a v rekordně krátkém čase 75 hodin! Zpravodaj z Charlestonu v Jižní Karolíně podává nejčerstvější informace o této cestě, kterou podniklo celkem 8 osob: sir Everard Bringhurst, pan Osborne, pan Monck Mason, pan Robert Holland, pan Harrison Ainsworth, pan Henson a dva námořníci z Woolwiche.  BALON  Pan Monck Mason uplatnil myšlenku použít princip Archimédova šroubu při pohonu balonu. Se svými výsledky při úspěšných pokusech byl natolik spokojen, že se rozhodl naplánovat delší cestu. Pro svou věc angažoval i pány Bringhursta a Osborna - známými ve světě vědy a aeronautiky obzvlášť. Celý projekt byl tajný.  Proutěná gondola obsahuje kromě přítěži veškeré potřebné vybavení - lanoví, dalekohledy, barometry, sudy s potravou a pitnou vodou, pláště, cestovní vaky a další nepostradatelné předměty. Balon je vybaven i víceramennou kotvou a důležitým vodícím lanem. Materiál balonu je z hedvábí napuštěného tekutou klovatinou z kaučuku. Má ohromný objem - 40 000 krychlových stop plynu. Jako náplň slouží uhelný plyn, jenž je levnější a výhodnější než vodík.  Když balon vzlétne, je vystaven účinku mnoha vlivů, jež působí výkyvy v jeho váze a tím snižují či posilují jeho letové vlastnosti. Těmito faktory jsou např. usazená rosa na povrchu balónu, sluneční paprsky rozpínající objem plynu atd. Ke stabilizaci účinků těchto faktorů se používal ventil upouštějící plyn, čímž se však velmi záhy vyčerpala veškerá náplň a balon klesal k zemi. Užití vodícího lana řeší tuto svízel výhodným způsobem. Lano je vlečeno po zemi za balonem a jeho váha vyrovnává potřebnou zátěž. Navíc ukazuje směr letu a lze též přibližně určit podle úhlu mezi lanem a vertikální osou rychlost. Pokud balon letí nad vodní plochou, použije se menších soudků naplněných takovou přítěží, jež je lehčí než voda.  Původní plán byl letět z Penstruthalu v severním Walesu (sídlo pana Osborna) přes průliv La Manche do Paříže.  DENÍK  Sobota 6. dubna  V sobotu 6. dubna balon vzlétá. Z výšky je úchvatný rozhled po krajině, cestovatelé jsou nadšeni. O půl dvanácté se balon nachází nad mořem v Bristolském zálivu a posádka spouští vodící lano s plováky. Výška se stabilizuje. Je nahozen šroub a pomocí kormidla změněn kurs letu - směrem k Paříži. Díky nehodě s ocelovou tyčkou spojující péro s vrtulí je balon unášen silným větrem od východu nad moře. Pan Ainsworth podpořen panem Hollandem přednese smělý návrh pokračovat v letu ke břehům severní Ameriky. Mimo oba námořníky zbývající členové posádky souhlasí. Vichr zesiluje a žene balon kupředu, vodící lano vlaje za ním. Cestovatelé pozorují námořní ruch, mnohé lodi je zdraví signálním výstřelem a jejich posádky nadšeně mávají.  Opravená hřídel roztáčí vrtuli a stálý východní vítr věští úspěch mise. Posádka se ukládá ke spánku, ačkoli trpí zimou.  Neděle 7. dubna  Kolem 10 hodiny se vichřice utišila a rychlost balonu je 30 či více mil za hodinu. Vítr duje severním směrem, tudíž posádka využívá činnost kormidla a vrtule. Pan Mason je přesvědčen, že s vrtulí se dá letět i proti silnému větru. Odhaduje, že na přelet oceánu mají tolik plynu, že by cesta mohla trvat i tři týdny. Nikdo z členů expedice nepociťuje přílišnou zimu, bolest hlavy ani potíže s dýcháním, pouze pan Osborne cítí tlak v hrudi, brzy ho to přechází. Moře vypadá z výšky naprosto vyduté.  Pondělí 8. dubna  Pondělní ráno začíná opět problémem s převodovou tyčí vrtule. Bude třeba změnit tvar tyče, má-li se předejít vážnějším těžkostem. Posádka shazuje láhve okolo proplouvajícím lodím. Jedna z nich - patrně poštovní loď newyorské linky jednu láhev vyloví.  Úterý 9. dubna  Na obzoru se vynoří břehy Jižní Karolíny. Do té doby stěží představitelná akce se stává skutečností. Posádka se shoduje na cíli přistání, je jím pláž Sullivanova ostrova nedaleko pevnosti Fort Moultrie. Obyvatelé ostrova přibíhají uvítat vzduchoplavce a odmítají uvěřit, že ti mají za sebou přelet Atlantiku. Celá cesta trvala pouhých 75 hodin, pokud by se měl počítat čas pouze od břehu Evropy ke břehu Ameriky, tak ještě méně.

Skutečný přelet Atlantiku letadlem lehčím než vzduch.

Prvním letadlem lehčím než vzduch, které s lidskou posádkou překonalo Atlantik byla v roce 1919 britská ovladatelná vzducholoď R 34 - kopie německé vzducholodi L 33, která havarovala v Británii během první světové války.  Let z Velké Británie do New Yorku dlouhý 3 559,5 mil trval 108 hodin a 12 minut.

Poznámky.

v článku je zmíněno několik měst a geografických útvarů:  Geografické útvary:  Města:

Česká vydání.

Česky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Senzace s balónem:  Pod názvem Sensace s balónem:

Senzace s balónem nebo také Sensace s balónem (v angličtině „The Balloon-Hoax“) je titulek novinového článku napsaného americkým spisovatelem a literárním teoretikem Edgarem Allanem Poem v roce 1844. Článek o přeletu řiditelného balonu Victoria přes Atlantik vyšel v newyorských novinách "The Sun" 13. dubna 1844 a byl považován za pravdivou zprávu. Dva dny poté byla odhalena jeho nevěrohodnost a článek byl označen za mystifikaci.

Le Canard au ballon ("The Balloon-Hoax") est le titre d'un article de journal écrit par Edgar Allan Poe et publié en. Il racontait la traversée de l'Atlantique en montgolfière en seulement trois jours par. On révéla plus tard que c'était un canular.


Organizace a průběh zátahu.

Evidence francouzských židů probíhala již od roku 1940 na základě údajů z předchozích sčítání lidu od roku 1866. Generální tajemník státní policie René Bousquet a generální komisař pro židovské otázky Louis de Darquier Pellepoix se poprvé setkali 4. července 1942 v sídle gestapa v Paříži s plukovníkem SS a kapitánem Helmutem Knochenem a Theodorem Danneckerem, generálním ředitelem Německé policie ve Francii. Druhé jednání proběhlo 7. července za přítomnosti dalších představitelů policie. Zde se projednaly základní organizační otázky. Kapitán SS Dannecker oznámil, že zátah se bude týkat rovněž všech německých, rakouských, polských, českých, ruských i dalších skupin židů všech věkových skupin. Výjimka byla stanovena pro ženy v pokročilém stupni těhotenství nebo kojící. 22 000 zahraničních židů bude deportováno do sběrných středisek kolem Paříže v Drancy, Compiègne, Pithiviers a Beaune-la-Rolande. K tomu dostane pařížská policejní prefektura vyhotovené seznamy osob určených k zatčení. Děti pod 15-16 let budou svěřeny Všeobecnému svazu židů ve Francii a budou rovněž umístěny v internačních střediscích.  Theodor Dannecker se setkal 10. července 1942 s Adolfem Eichmannem a ve stejný den rovněž jednal v sídle generálního komisariátu pro židovské otázky s Heinzem Röthkem, Ernstem Heinrichsohnem a dalšími představiteli policejní prefektury, jakož i se zástupci SNCF a veřejné sociální péče.  Dne 12. července vydal ředitel městské policie v Paříži Émile Hennequin rozkaz, aby strážníci a inspektoři po ověření identity židů provedli okamžité zatčení, nediskutovali s nimi, neprojednávali jejich zdravotní stav apod. Všichni židé měli být převezeni do sběrných center. Úkony měly být prováděny s maximální rychlostí, bez zbytečných slov a komentářů.  13. července 1942 vydala policejní prefektura oběžník o zatčení a shromáždění všech 27 391 zahraničních židů žijících v okupované Francii.  Nakonec došlo k zátahu o něco později. Německé orgány raději počkaly až po 14. červenci (výročí dobytí Bastilly) i přes to, že se v okupační zóně tento den jako státní svátek neslavil, neboť panovaly obavy z reakce civilního obyvatelstva. Proto hromadné zatýkání proběhlo až během 16. a 17. července. Některým lidem se podařilo uniknout díky varování odboje nebo některých policistů.  Po zatčení byla část židů převezena autobusy do koncentračního tábora v Drancy severně od Paříže. Další část byla shromážděna v 15. obvodu na Zimním velodromu, který sloužil jako dočasné vězení. Asi 7 000 lidí zde bylo uzavřeno pět dní bez jídla jen s jedním přívodem vody. Ti, kteří se snažili uprchnout, byli zabiti na místě. Asi sto zatčených spáchalo sebevraždu. Poté byli vězni převezeni do táborů v Drancy, Beaune-la-Rolande a Pithiviers v departementu Loiret a odtud deportováni do vyhlazovacích táborů na území Třetí říše.  V Paříži bylo zatčeno 13 152 osob, což činilo více než čtvrtinu z celkového počtu 42 000 francouzských židů poslaných v roce 1942 do Osvětimi. Z nich se po skončení dálky vrátilo jen 811. Z Pařížanů přežilo jen 25 dospělých a několik dětí.  Ačkoliv byl dán policii příkaz, že se zátah nevztahuje na děti mladší 16 let (tento věk byl stanoven, aby se vytvořilo zdání, že lidé budou posláni do Německa na práci), zrušil ministr Pierre Laval posléze tento rozkaz z „humanitárních důvodů“, aby nebyly rodiny odděleny. V té době však již jejich rodiče byli deportováni a hlavní důvodem bylo najít řešení problému židovských dětí bez rodičů. Nejmladší dítě poslané do Osvětimi na Lavalův rozkaz mělo 18 měsíců.  V roce 1979 byl Jean Leguay, zástupce generálního tajemníka Národní policie v okupované zóně, obžalován za svou účast při organizování zátahu, ale zemřel v roce 1989 před tím, než byl v roce 1993 odsouzen.

Pamětní akce.

V roce 1993 byl 16. červenec stanoven jako "Národní den na památku obětí rasistického a antisemitského pronásledování spáchaných vládou Francouzské státu 1940-1944". V roce 2000 byl změněn na "Národní den na památku obětí rasistických a antisemitských trestných činů Francouzského státu a na počest Spravedlivých mezi národy ve Francii".  V roce 1986 bylo náměstí nedaleko bývalého velodromu pojmenováno na "Place des Martyrs-Juifs-du-Vélodrome-d'Hiver" (Náměstí židovských mučedníků ze Zimního velodromu). 17. července 1994 byl slavnostně otevřen památník zátahu na "Promenade du quai de Grenelle - Square des Martyrs Juifs". U památníku se každý rok 16. července koná pietní akt.

Filmové zpracování.

V roce 1976 byl s tématem zátahu natočen film "Pan Klein" s Alainem Delonem v hlavní roli. Další film o tomto tématu "La Rafle" byl natočen v roce 2010 a v Česku se distribuoval pod názvem "Odsun". Jean Reno obsadil hlavní roli po boku Mélanie Laurentové. V tomto roce byl o této historické události natočen další francouzský film s názvem "Klíč k minulosti" (v orig. "Elle s'appelait Sarah") s Kristin Scott-Thomas v hlavní roli.

Zajímavosti.

Cyklistická aréna na které byli zadržovaní židé se nacházela na rohu ulic Boulevard de Grenelle a Rue Nélaton a v roce 1959 byla zbořena. Na její místě vznikla obytná zástavba a pomník, který vytvořil polský sochař Walter Spitzer, který přežil Osvětim. Mezi deportovanými nebyli jen obyvatele "Francie", ale také uprchlíci z "Polska, Německa" a také "Československa". Francii po válce dlouho trvalo, než roli státu v deportacích francouzských Židů přiznala. Teprve v roce 1995, krátce po svém prvním zvolení, pronesl prezident Jacques Chirac historická slova, na něž po desetiletí židovská komunita čekala. "Zločinnému běsnění okupanta sekundovali Francouzi, francouzský stát," řekl Chirac. ""Francie tehdy učinila nenapravitelnou věc. Zpronevěřila se svému slovu a své chráněnce vydala katům,"" dodal.

Deportace na Zimní velodrom v Paříži (ve francouzských dějinách označovaná jako "Rafle du Vélodrome d'Hiver" neboli "Razie Zimního velodromu") probíhala ve dnech 16.–17. července 1942 v Paříži. Jednalo se o nejrozsáhlejší hromadné zatýkání židovského obyvatelstva ve Francii během druhé světové války. Během dvou dnů byly zatčeny 13 152 osoby z Paříže a předměstí. Sběrným střediskem se stal Zimní velodrom, odkud byly osoby dále deportovány do vyhlazovacích táborů. Na zátahu se podílelo i 9 000 pařížských policistů a četníků.

La rafle du Vélodrome d'Hiver, souvent appelée « rafle du Vél’d’Hiv » (aussi orthographiée « rafle du Vel’ d’Hiv’ » ou encore « rafle du Vél d’Hiv ») est la plus grande arrestation massive de Juifs réalisée en France pendant la Seconde Guerre mondiale. Entre les et, plus de treize mille personnes, dont près d'un tiers étaient des enfants, ont été arrêtées avant d’être détenus au vélodrome d’hiver mais aussi dans d’autres camps, dans des conditions d’hygiène déplorables et presque sans eau ni nourriture pendant cinq jours. Ils sont ensuite envoyés par trains de la mort vers le camp d'extermination d’Auschwitz. Moins d'une centaine d’adultes et aucun enfant ne reviendront.


Design a konstrukce.

Komplex navrhli architekti A. Paul Brown a Ernest A. Davidson ze Správy národních parků. Základní kámen designu položil Davidson, který se nechal inspirovat stavbami dřívějších osadníků, kteří se jimi chránili proti možným indiánským nájezdům. Kameny pro stavbu pochází z asi jeden a půl kilometru vzdáleného sesuvu a bílé borové dřevo pochází z oblasti Bílé řeky, dvacet kilometrů od komplexu. Davidson měl rozporuplné názory na výstavbu budov, jelikož říkal, že místo bylo hezčí bez komplexu, ale stále je daleko hezčí než ostatní místa v parku, která byla zastavěna bez jakýchkoli plánů či regulací.

Popis.

Jako první byl v roce 1930 postaven jižní srub. Vypadá, že je postaven z klád, ale ty pouze obkládají dřevěnou konstrukci. Čtvercová dvoupatrová budova má kamennou základnu, která se vypíná až do úrovně parapetů druhého, vyčnívajícího patra. Budovu využívali správci a průvodci Yakima Parku. V jejím prvním patře původně byly dvě správní kanceláře, kuchyně, jídelna a místnost pro personál. Na druhém patře se nacházelo šest ložnic a dvoje sociální zařízení. Palisáda je vertikální plot z klád, který byl postaven ve třicátých letech minulého století a zakrýval jídelnu, na jejímž místě nyní stojí čistička vody postavená roku 1985. Práce na severním srubu a turistickém centru začaly v roce 1939, ale kvůli finančním problémům byly dokončeny až roku 1943. Severní srub velice připomíná ten jižní, architekti ale věnovali více pozornosti práci s kameny. Bydlí v něm sezónní zaměstnanci parku. Turistické centrum se nachází mezi dvěma sruby a na jižní straně nabízí výhled na horu Mount Rainier. Dříve bylo centrum známo jako ubytovna pro táborníky a muzeum. Je postaveno z klád a má také vyčnívající druhé patro, což ale není tolik viditelné jako u srubů. Všechny budovy mají střechy pokryté cedrovými šindeli.

Yakima Park Stockade Group je komplex čtyř dřevěných budov v národním parku Mount Rainier, které jsou architektonicky velice významné. První srub a palisáda byly postaveny roku 1930, zatímco druhý srub byl postaven v roce 1943. V roce 1987 byl komplex prohlášen národní historickou památkou. Komplex se nachází v národním historickém památkovém obvodu Mount Rainier, který zahrnuje celý park a uznává zdejší rustikální architekturu.

Le Yakima Park Stockade Group est un ensemble architectural à Sunrise, dans l'État de Washington, aux États-Unis. Situé dans le parc national du mont Rainier, il est lui-même un National Historic Landmark. Il abrite aujourd'hui un centre d'accueil pour les visiteurs, le Sunrise Visitor Center.


Historie.

Společnost byla založena ve Spojeném království jako veřejná společnost 29. dubna 1977 z rozhodnutí britské vlády o znárodnění většiny leteckého průmyslu a loděnic ("Aircraft and Shipbuilding Industries Act"). Tímto aktem došlo ke spojení společností British Aircraft Corporation, Hawker Siddeley Aviation, Hawker Siddeley Dynamics a Scottish Aviation. V roce 1979 se BAe oficiálně připojila ke konsorciu Airbus.  V souladu s ustanoveními plánu "British Aerospace Act 1980" se veřejná společnost změnila na akciovou společnost (plc) 1. ledna 1981 s novým názvem "British Aerospace Public Limited Company". 4. února 1981 vláda prodala 51.57% svého podílu. Britská vláda prodala svůj zbývající podíl v roce 1985, ponechala si jen „Zlatou akcii“ v hodnotě 1 libry, která jí dávala právo vetovat ovládnutí správní rady nebo společnosti z ciziny.  26. září 1985 podepsaly vlády Spojeného království a Saúdské Arábie kontrakt, ve kterém společnost BAe hrála úlohu hlavního dodavatele. Kontrakt, který byl v 90. letech rozšířen a nikdy nebyl zcela zveřejněn, zahrnoval dodání stíhacích a úderných letounů Panavia Tornado, cvičných proudových letounů Hawk, raketových systémů Rapier, námořních plavidel a práce na infrastruktuře. Hodnota obchodu je až 20 miliard liber a tvoří i nadále podstatnou část zisku nástupnické společnosti BAE Systems. V roce 1986 BAe spolu se společnostmi Alenia Aeronautica, CASA a DASA založily společnost Eurofighter GmbH, která měla vyvinout letoun Eurofighter Typhoon. 22. dubna 1987 BAe koupila britskou zbrojovku Royal Ordnance za 190 miliónů liber. Společnost Heckler & Koch GmbH se stala součástí této divize poté, co byla získána společností BAe v roce 1991. V roce 1988 BAe koupila skupinu Rover Group, která byla privatizována britskou vládou.  V roce 1991 BAe získala 30% podíl ve společnosti Hutchison Telecommunications a vytvořila společný podnik na výrobu námořních systémů – BAeSEMA – s francouzskou společností Sema Group. BAe získala 50% podíl společnosti Sema v roce 1998. V roce 1991 však společnost BAe začala zakoušet velké obtíže. Cena jedné akcie BAe poprvé klesla pod 100 pencí. 9. září 1991 vydala společnost varovné prohlášení o ziscích a následující týden pokazila vydání nových akcií s předkupním právem za 432 miliónů liber. Dne 25. září 1991 ředitelé BAe vedení obchodním ředitelem Richardem Evansem zbavili funkce ředitele profesora Sira Rolanda Smithe tahem, který popsal "The Independent" jako „jeden z nejpozoruhodnějších a nejbrutálnějších převratů v zasedací místnosti, ke kterému došlo po mnoha letech.“ Evans popsal tyto problémy následovně: „"Vlastnictví společnosti [Arlington Securities] byl mizerný obchod. Tržby skupiny Rover klesly o pětinu a dostaly se do ztráty. Vládní výdaje na obranu byly výrazně zredukovány. Ztráty naší komerční letecké divize se dramaticky zvýšily s recesí v leteckém průmyslu."“  V roce 1992 BAe vytvořila společnost Avro RJ Regional Jets, aby vyráběla letouny Avro RJ, které byly vyvinuty z letounu BAe 146. V polovině roku 1992 BAe odepsala 1 miliardu liber majetku, především v souvislosti s propouštěním a restrukturalizací její regionální letecké divize. Toto byl historicky největší odpis majetku v britské historii. Je zajímavé, že společnost General Electric Company (GEC), která později prodala své obranné obchody společnosti BAe, byla v té době blízko k získání samotné BAe. BAe propustila 47% svých zaměstnanců (60 000 z 127 000), 40 000 z nich bylo z regionální letecké divize.  Evans také rozhodl prodat všechny „vedlejší“ firmy. Tyto vedlejší aktivity zahrnovaly Rover Group, Arlington Securities, BAe Corporate Jets, BAe Communications a Ballast Nedam. Ačkoliv tato opatření byla tvrdá, vysvětlení tohoto postupu bylo následující: „Jednoduše jsme si nemohli dovolit podnikat ve dvou hlavních oborech – v automobilech a v letectví. V jedné době Rover spotřebovával kolem 2 miliard liber naší finanční kapacity.“ BAe Corporate Jets Ltd a Arkansas Aerospace Inc byly prodány společnosti Raytheon v roce 1993. V roce 1994 byla společnost Rover Group prodána BMW a společnost British Aerospace Space Systems byla prodána společnosti Matra Marconi Space. V roce 1998 byl podíl společnosti BAe ve společnosti Orange zredukován na 5%. Podíl ve společnosti Orange byl pozůstatkem z 30% podílu ve společnosti Hutchison Telecommunications (UK) Ltd, když společnost Hutchison vyměnila s BAe své vlastní akcie za akcie mobilního operátora (Microtel Communications Ltd).  BAeSEMA, Siemens Plessey a GEC-Marconi založily společnost UKAMS Ltd v roce 1994 jako součást konsorcia PAAMS (Principal Anti-Air Missile System). Dceřiná společnost BAe Dynamics se stala vlastníkem UKAMS v roce 1998. V roce 1995 podepsaly společnosti Saab Military Aircraft a BAe dohodu o společném vývoji a prodeji letounů JAS 39 Gripen. V roce 1996 BAe a Matra Defense souhlasily, že převedou své obchody v oblasti raket do společného podniku Matra BAe Dynamics. V roce 1997 se BAe připojila k společnosti Lockheed Martin za účelem vývoje letounu X-35 Joint Strike Fighter. Společnost získala britskou část společnosti Siemens Plessey Systems (SPS) v roce 1998 od společnosti Siemens AG. Společnost DASA koupila německou část společnosti SPS.

Přeměna na BAE Systems.

Konsolidace obranného průmyslu se stala významnou otázkou v roce 1998. Objevovalo se mnoho zpráv o spojování různých evropských zbrojních podniků – především mezi sebou navzájem, ale i s americkými zbrojařskými společnostmi. Předpokládalo se spojení BAe s německou společností DASA v celoevropský letecký gigant. Dohoda o fúzi byla sjednána mezi Richardem Evansem a ředitelem DASA, kterým byl Jürgen E. Schrempp. Avšak když vyšlo najevo, že společnost General Electric Company (GEC) prodává svůj podnik s obrannými elektronickými systémy Marconi Electronic Systems, Evans dal před spojením s DASA přednost nákupu společnosti Marconi. Evans v roce 2004 uvedl, že se obával, že společnost Marconi koupí americká zbrojařská firma a tím by se stala velkým konkurentem společností BAe a DASA. Schremppa ale Evansovo jednání rozzlobilo a místo spojení s BAe spojil společnost DASA s firmou Aerospatiale, a tak vznikla společnost EADS (European Aeronautic Defence and Space Company). Tato skupina se na základě dohody spojila se španělskou společností CASA v prosinci 1999.  Sloučením s GEC měla vniknout britská firma, která měla být srovnatelná s původně zamýšlenou britsko-německou společností. Tato firma by měla mít větší šanci proniknout na americké zbrojní trhy. Společnost, původně nazývaná „New British Aerospace“, byla oficiálně založena 30. listopadu 1999 a je známá pod názvem BAE Systems.

Kritika společnosti.

Existuje mnoho tvrzení, že uzavření kontraktu „Al-Yamamah“ neboli dodání zbraní do Saúdské Arábie, bylo provázeno uplácením členů saúdské královské rodiny a dalších vládních úředníků. Někteří tvrdili, že do celého skandálu je zapojen i syn bývalé britské premiérky Mark Thatcher, avšak on sám kategoricky odmítal obdržení peněz nebo využití kontaktů své matky pro své obchody. Britský Národní kontrolní úřad zkoumal uzavřené smlouvy a jeho závěry nebyly nikdy zveřejněny.

Výrobky.

BAe bývala největším vývozcem ze Spojeného království, britská komise pro hospodářskou soutěž ve své zprávě uvádí, že během deseti let uzavřela obchody za 45 miliard liber, z čehož kolem 80% tvořily zbraně a obranné systémy.

British Aerospace (BAe) byl britský výrobce letounů, munice a obranných systémů. Své ředitelství měla ve Warwick House ve Farnborough Aerospace Centre ve městě Farnborough, Hampshire. V roce 1999 zakoupila společnost Marconi Electronic Systems, což byla dceřiná společnost General Electric Company vyrábějící obranné elektronické systémy a námořní plavidla. Tak vznikla společnost BAE Systems.

En 1979, BAe rejoint le consortium Airbus, puis s'associe en 1986 avec Alenia, CASA et MBB, pour fonder Eurofighter GmbH qui permettra le développement de l'Eurofighter Typhoon.


Základní informace.

Louis Vuitton je jedním z předních světových obchodních domů. Své produkty prodává pomocí samostatných butiků, obchodů v obchodních centrech či pomocí svých webových stránek.  Značka byla založena návrhářem Louisem Vuittonem v roce 1854 v Rue Neuve-des-Capucines v Paříži. V roce 1858 Vuitton představil své kufry s plochým dnem z plátna Trianon, které je dělalo lehčí a vzduchotěsnější. Bylo to Vuittonovo šedé plátno Trianon, které dovolilo schopnost skládat na sebe pro snadnější cestování. Firma se stala úspěšnou a prestižní a mnoho výrobců kabelek začalo imitovat styl LV.  Hodnota značky Louis Vuitton byla v roce 2013 29,9 mld. dolarů.

Reklamní kampaně.

Společnost Louis Vuitton pečlivě vybírá celebrity, které budou značku reprezentovat, většinou vybírají slavné herečky a modelky jako třeba Jennifer Lopez, Hayden Christensen a nejčastěji Angelinu Jolie pro své marketingové kampaně. Svou tradici modelek a hereček přerušili 2. srpna 2007, kdy společnost oznámila, že se bývalý vůdce SSSR, Michail Sergejevič Gorbačov objeví v jejich kampani spolu se Steffi Graf, Andre Agassi a Catherine Deneuve. Mnoho rapperů zmínilo společnost ve svých některých písních, například Kanye West, Rytmus, Juicy J nebo Nicki Minaj v písni Whip It.  Společnost obyčejně používá tištěné reklamy v časopisech a billboardy v kosmopolitních městech. V minulosti se společnost spoléhala na vybraný tisk, kde se objevovaly jejich reklamní kampaně (často v nich byly prestižní hvězdy jako Steffi Graf, Andre Agassi, Gisele Bündchen a Catherine Deneuve) od fotografky Annie Leibovitz.  Nicméně, Antoine Arnault, ředitel komunikačního útvaru se nedávno rozhodl vstoupit do světa televize a kina: Reklama (trvající 90 sekund) objevuje téma "„Where will life take you?„" (česky "Kam vás život zavede?") a byla přeložena do 13 různých jazyků. Vůbec první reklamu firmy režíroval proslulý francouzský režisér Bruno Aveillan.

Louis Vuitton Malletier (běžně označováno jako Louis Vuitton, nebo zkráceně LV) je francouzská módní oděvní značka založená v roce 1854 stejnojmenným návrhářem.

Pendant six années consécutives (2006-2012) Louis Vuitton a été nommé marque de luxe la plus précieuse au monde. Sa valorisation en 2012 était de de dollars. Le magazine "Forbes" l'a classé en 2015 dans sa liste des marques les plus influentes au monde.


Děj.

Kurt Hummel je vlastním otcem chycen, když tančí na písničku od Beyoncé Knowles „Single Ladies“ a lže mu o tom, že je to fotbalové cvičení a že se přidal do školního fotbalového družstva. Jeho kolega ze sboru a fotbalový quaterback Finn Hudson pomůže Kurtovi s přípravou na to, aby se mohl stát skutečným hráčem. Finn přesvědčí trenéra Kena Tanaku (Patrick Gallagher), aby dovolil Kurtovi zkusit být součástí týmu. Ken je nadšen, že získali nového člena do fotbalového klubu a bere Kurta jako hráče. Když Finnovi jeho přítelkyně Quinn sdělí, že je těhotná, tak se Finn začne bát, že jeho veškerá budoucnost se zničí otcovstvím. Požádá vedoucího sboru, Willa Schuestera, aby naučil fotbalové družstvo tančit, protože věří, že jim to pomůže ke zlepšení a že to zvýší jeho šance k získání stipendia na fotbalovou školu. Finn se o Quinnině těhotenství svěří svému nejlepšímu příteli, Puckovi, který později konfrontuje Quinn a prohlašuje se za otce jejího dítěte, protože mu řekla, že je panna, když spolu měli pohlavní styk. Quinn Pucka odmítá a nazve ho „Lima loserem“, který by ji a její dítě nemohl nikdy podpořit jako Finn. Willova manželka Terri (Jessalyn Gilsig) svěří své sestře Kendře (Jennifer Aspen), že prožívá pouze hysterické těhotenství a že ve skutečnosti Willovo dítě nenosí. Kendra naznačuje, že musí sehnat dítě, a když se Terri dozví od Willa o Quinnině těhotenství, snaží se jí přesvědčit, aby ji po narození její dítě dala. Trenérka roztleskávaček Sue Sylvester zavolá bývalého vedoucího sboru, Sandyho Ryersona a přidává ho do svého plánu, jak zničit sbor. Vydírá ředitele Figginse (Iqbal Theba), aby zvolil Sandyho jako nového školního vedoucího umění a společně vymyslí konkurz na školní produkci muzikálu "Kabaret" a doufají, že se jim podaří odlákat hlavní zpěvačku sboru, Rachel Berry. Rachel se cítí podvedená, když Will svěří Tině (Jenna Ushkowitz) sólovou píseň, tak se na konkurz přihlásí a získá hlavní roli. Když ji Will odmítne přiřadit sólovou píseň, tak Rachel opouští sbor. Fotbalový tým během hry tancuje na písničku „Single Ladies“, tím zmate a rozruší soupeře a s pomocí Kurta se jim podaří vyhrát zápas. Povzbuzen svým úspěchem se Kurt nakonec otci přizná, že je homosexuál a otec mu odpoví, že to věděl stejně celou dobu a že ho i přesto miluje stále stejně.

Natáčení.

Epizodu napsal a režíroval spoluautor "Glee" a výkonný producent, Brad Falchuk. V této epizodě hostuje herec Kurt Fuller jako pan McClung, majitel místních televizních zpráv. V epizodě zazní covery písní „Taking Chances“ od Céline Dion a „Tonight“ z muzikálu West Side Story. Na několik tanečních vystoupení rovněž zazní píseň od Beyoncé Knowles s názvem „Single Ladies (Put a Ring on It)“. Doprovodnými tanečnicemi Kurta pro tuto skladbu jsou Tina (Jenna Ushkowitz) a Brittany (Heather Morris). Tanečnice Morris byla ve skutečnosti jednou z doprovodných tanečnic Beyoncé a objevila se s ní v několika televizních pořadech. Studiová nahrávka písně „Taking Chances" byla vydána jako singl, je dostupná ke stažení a objevila se na albu "Glee: The Music, Volume 1". Tato píseň se v Austrálii umístila v hitparádách na 79. místě, na 73. místě v Kanadě a na 71. místě ve Spojených státech.  Scéna, když se Kurt přiznává svému otci, byla převzata z osobních zkušeností Ryana Murphyho (autora Glee). Murphy cítil, že tato scéna byla „dobrá věc, která se dát do televize“, protože zatímco diváci často vidí homosexuální postavy napadané a izolované od ostatních, zřídkakdy je vidí nakonec vyhrát. Poznamenal, že „tento seriál vám má dát to, abyste se na konci dobře cítili. Je to o šťastných koncích, optimismu, o síle vaši osobní cesty a to vám umožní cítit, že to divné na mě, je to vlastně výborná věc na mě. Dělal jsem další pořady, kde se objevovaly homosexuální postavy, a můžu říct, že v hodně případech postavy neměly šťastný konec. A co jsem si pomyslel? Dost.“ Chris Colfer, představitel Kurta, poznamenal, že jeho největší výzvou bylo, aby se ve vypjaté scéně cítil upřímně a ne komicky nebo „používán jako pointa“. Vysvětlil: „myslím si, že je to poprvé, co byla sexualita postavy respektována a téměř důstojným způsobem. Myslím si, že je to velmi důležité a mělo by toho být více v televizi.“

V jiném stavu (v anglickém originále Preggers) je čtvrtá epizoda amerického seriálu "Glee". Epizoda se poprvé vysílala na americkém televizním kanálu "Fox" 23. září 2009. Epizodu napsal a režíroval Brad Falchuk. V této epizodě se člen sboru, Kurt (Chris Colfer) přidává do fotbalového družstva a přiznává svou homosexualitu svému otci Burtovi (Mike O'Malley). Roztleskávačka Quinn Fabray (Dianna Agron) zjišťuje, že je těhotná a sděluje svému příteli Finnovi (Cory Monteith), že je dítě jeho, i když ve skutečnosti je otcem jeho nejlepší kamarád Puck (Mark Salling). Učitelé ve škole Sue Sylvester (Jane Lynch) a Sandy Ryerson (Stephen Tobolowsky) spolupracují ve snaze zničit sbor a lákají zpět rozčarovanou Rachel (Lea Michele), která ze sboru odchází, jakmile ji vedoucí sboru, Will (Matthew Morrison) odmítne zpívat sólové písně.

Droit au but est le quatrième épisode de la série télévisée américaine "Glee". L'épisode est diffusé pour la première fois sur la chaîne Fox le 23 septembre 2009 et est écrit et réalisé par le producteur exécutif Brad Falchuk. "Droit au but" voit le membre du glee club Kurt (Chris Colfer) rejoindre l'équipe de football et admettre son homosexualité à son père, Burt (Mike O'Malley). La cheerleader Quinn (Dianna Agron) découvre qu'elle est enceinte et raconte à son petit ami Finn (Cory Monteith) que le bébé est de lui alors qu'en fait le père est son meilleur ami Puck (Mark Salling). Les membres du corps professoral Sue Sylvester (Jane Lynch) et Sandy Ryerson (Stephen Tobolowsky) font équipe en vue de faire tomber le glee club, en débauchant une Rachel (Lea Michele) désabusé qui le quitte quand le directeur du club Will (Matthew Morrison) refuse de lui accorder une chanson en solo.


Život.

Jay Silvester je 189 cm vysoký a v době sportovní kariéry vážil okolo 120 kg. Pracoval nejprve jako chemik, později jako pojišťovací agent a nakonec jako profesor sportu na Brigham Young University.

Sportovní kariéra.

Dne 11. srpna 1961 ve Frankfurtu nad Mohanem dosáhl výkon 60,56 m, což byl jeho první oficiální hod přes 60 metrů a tehdejší světový rekord. (Jeho dva krajané Al Oerter a Babka překonali vzdálenost 61 m, ale jejich výkony nebyly z důvodu formálních chyb uznány jako světové rekordy). O něco později, dne 20. srpna 1961 v Bruselu, podruhé překonal světový rekord výkonem 60,72 m. Dne 9. září 1961 hodil Jay Silvester v Los Angeles dokonce 64,06 m, ale tento výkon nebyl uznán jako světový rekord, protože terén měl nepovolený sklon. V roce 1962 překonal Silvesterův světový rekord Al Oerter výkonem 61,10 m. Později Al Oerter zlepšil rekord až na 62,94 m. Roku 1964 vytvořil nový světový rekord výkonem 64,55 m bývalý československý reprezentant Ludvík Daněk. Jay Silvester získal světový rekord zpět až 25. května 1968 výkonem 66,64 m. 18. září 1968 světový rekord ještě vylepšil na hodnotu 68,40 m.  Jay Silvester se zúčastnil čtyřikrát olympijských her. V roce 1964 vyhrál v USA kvalifikaci před Al Oerterem, nicméně na Letních olympijských hrách v Tokiu roku 1964 získal zlatou medaili jeho soupeř Al Oerter. Jay Silvester vybojoval až 4. místo. Po překonání světového rekordu v roce 1968 byl Silvester považován za favorita Letních olympijských her v Mexiku. V kvalifikaci sice hodil olympijský rekord 63,34 m, ale ve finálovém závodě jen 61,78 m, a proto skončil až na pátém místě.  V roce 1971 bojovali Jay Silvester a Ricky Bruch o to, kdo první překoná hranici 70 metrů. Švéd Ricky Bruch 17. dubna 1971 v Malmö dosáhl výkonu 70,12 m, ale po převážení se zjistilo, že disk byl o něco lehčí, než povolují pravidla. Jay Silvester hodil 70,38 m (16. května 1971 v Lancasteru) a 70,04 m (10. června 1971 v Ystadu), ale jeho výkony nebyly z formálních důvodů uznány jako světové rekordy. V dalších letech se mu už na žádných závodech nepodařilo hodit přes 70 metrů. Hranici 70 metrů překonal až v roce 1976 jiný diskař, Mac Wilkins.  Na Letních olympijských hrách v Mnichově v roce 1972 Silvester získal ve svých 35 letech stříbrnou medaili výkonem 63,50 m. Zvítězil Ludvík Daněk, který hodil 64,40 m. Jay Silvester ukončil dlouhou kariéru v roce 1976. Na Letních olympijských hrách v Montrealu roku 1976 hodil 61,98 m, což stačilo na osmé místo.

Jay Silvester a Československo.

Jay Silvester byl kapitánem mužské části týmu USA, který vybojoval ve dnech 7. a 8. července 1975 v Praze na Strahově mezistátní atletické utkání (pro USA jak v mužích, tak i v ženách vítězné) s celky Československa a Polska. Jay Silvester skončil v hodu diskem výkonem 60,32 m na třetím místě - za vítězným kapitánem československého mužského týmu Ludvíkem Daňkem (63,14 m) a svým krajanem Kenem Stadelem (61,38 m).

Jay Silvester (* 27. července 1937, Tremonton, Utah) je bývalý atletický reprezentant USA, který několikrát překonal světový rekord v hodu diskem a získal stříbrnou medaili na olympiádě v Mnichově v roce 1972.

Jay Silvester né le 27 août 1937 à Tremonton, Utah est un ancien athlète américain pratiquant le lancer du disque.


Pozadí.

Koncept klingonského jazyka byl poprvé nastíněn hercem Jamesem Doohanem, který hrál Montgomeryho Scotta v originálním televizním seriálu "Star Trek", pro film "". Vytvořil některá drsně znějící slova pro klingonské postavy (ačkoliv tato byla z filmu vystřižena). Producenti najali pro další pokračování lingvistu Marca Okranda, aby tato slova rozšířil do plnohodnotného jazyka se svým vlastním slovníkem, gramatikou a idiomy. Okrand vytvořil jazyk tak, aby zněl mimozemsky. Nakonec se z klingonštiny stal mluvený jazyk s množstvím mluvčích schopných se v něm plynule vyjadřovat.  Jak je líčeno ve Star Treku, Klingoni jsou vášniví milovníci opery. Dle oficiálních webových stránek opery "’u’" užívá tato principu hudebního boje. Krása klingonské hudby pochází ze střetu dvou rozdílných sil. Název "’u’" znamená „vesmír“ nebo „univerzum“.  Opera začala být připravována na začátku roku 2008 pro uvedení v Evropě a ve Water Mill v New Yorku. Divadelní a umělecký režisér, badatel projektu "’u’" a Pozemského souboru pro výzkum Klingonů Floris Schönfeld pozorně prozkoumal všechny zmínky a ukázky klingonské opery ve Star Treku, aby byla následně vzniklá opera co nejautentičtější a následovala zaběhnuté konvence klingonských oper. Pro hudební doprovod opery vytvořil Pozemský soubor pro výzkum Klingonů domorodé klingonské hudební nástroje, včetně bicích, dechových a smyčcových. Autorem jejich designu je Xavier van Wersh.  Publicita "’u’" zahrnovala přednášky a vystoupení zajišťovaná Schönfeldem a Pozemským souborem pro výzkum Klingonů na setkáních a sjezdech se sci-fi tematikou i jinde. 18. dubna 2010 vyslal Okrand jménem Souboru prostřednictvím radioteleskopu CAMRAS zprávu směrem na hypotetické koordináty klingonské domovské planety Qo'noS obíhající kolem hvězdy Arcturus. Tato zpráva v klingonštině obsahovala pozvání Klingonů na operu, ačkoliv pravděpodobně nedorazila na planetu včas, jelikož Qo'nos je vzdálen 36 světelných let od Země.

Produkce a reakce.

Premiéra se uskutečnila v divadle Zeebelt v nizozemském Haagu 10. září 2010 (předcházející den se ale již konala ukázka) a opera zde byla odehrána celkem čtyřikrát. Nizozemský umělec Henri van Zanten v ní působil jako vypravěč coby tzv. „Master of the Scream“. Opera byla produkována divadlem Zeebelt a Pozemským souborem pro výzkum Klingonů.  Reakce publika byly nadšené a premiéra, které se zúčastnil i Marc Okrand, byla vyprodaná. Později téhož měsíce byla opera reprízována na setkání fanklubu Star Treku nazvaném „Qetlop“ konaném na Farnsberg poblíž Bad Brückenau v Německu. Dalšího ztvárnění se dočkala v divadle Frascati v Amsterdamu.  V roce 2011 se 5. dubna objevila na operním festivalu Voi-Z ve Zwolli a 28. května na hudebním festivalu Huygens v Leidschendamu.

Příběh.

1. dějství.

Kahless je na lovu se svým bratrem Morathem. Rozezlí se, když vinou Moratha přijde o svou kořist. Morath touží po pomstě za tuto potupu. Tyran Molor Morathovi nabídne, že jej dosadí do čela jeho domu, pokud zradí svého otce. Ten přijímá. Společně s Molorovými muži vtrhne do otcova domu, zmocní se jeho meče a požaduje, aby se dům vzdal. Když to otec odmítne, Morath jej brutálně zavraždí. Kahless přísahá, že obnoví otcovu čest. Pronásleduje bratra až k sopce Kri'stak. Po vzájemném souboji Morath sám do sopky skočí. Kahless tam vytvoří ze svých vlasů vůbec první bat'leth.

2. dějství.

Zarmoucený Kahless podnikne cestu do podsvětí. Zde se znovu setká se svým otcem a odpustí svému bratrovi. Ukáže jim bojové umění mok'bara, které jim umožní znovu získat svá těla. Kotar, strážce podsvětí, se rozzuří, když zjistí, že mu dvě duše chybí. Kahless shromáždí válečníky na povstání proti Molorovi. Potkává také svou pravou lásku Lukaru, která mu pomůže, když na ně zaútočí Molorovi muži. Společně je porazí a stvrdí svou lásku v krvi svých nepřátel.

3. dějství.

Armády se shromáždily u řeky. Kahless své válečníky povzbudí strhující řečí. Dorazí tam také Kotar a řeč na něj rovněž silně zapůsobí. Souhlasí, že se zúčastní boje a že vytvoří ráj pro klingonské válečníky. Kahless pak bojuje po boku svého otce a bratra proti svým nepřátelům. Tito dva později zemřou čestnou smrtí a Kahlessův rituální řev je pošle do ráje. Potom Kahless bojuje s Molorem a zabije ho, vyřízne mu srdce a vypere jej v řece, aby obnovil jeho čest. S pomocí Lukary pak spáchá rituální sebevraždu a její řev jej odešle do ráje za bratrem a otcem. Klingonský lid je sjednocen.

’u’ (název začíná a končí rázem) je první opera v klingonštině, uváděná jako „první autentická klingonská opera na Zemi“. Složil ji Eef van Breen na libreto, jehož autory jsou Kees Ligtelijn a Marc Okrand pod uměleckým dohledem Florise Schönfelda. Děj "’u’" je založen na epické legendě o Kahlessovi Neporazitelném, mesiáši ve fiktivní klingonské historii.

ʾuʾ est un opéra néerlandais en langue Klingon, le premier dans cette langue, créé à La Haye le. Souhaitant être fidèle à la « culture musicale » klingonne autant qu'à la langue, il se présente comme « le premier opéra klingon complet et authentique mis en scène sur Terre ».


Přehled.

Neexistuje žádná široce uznávaná definice toho, co jsou „nezávislé hry“. Hry takto označované však sdílejí určité společné znaky. Tyto hry jsou vyvíjeny jednotlivci, malými týmy nebo malými nezávislými společnostmi. Nezávislé hry jsou typicky menší než mainstreamové tituly. Vývojáři nezávislých her nejsou finančně podporováni vydavateli a obvykle mají malý rozpočet, takže se spoléhají na elektronickou distribuci přes Internet. Tím, že jsou nezávislí, nemají tito vývojáři žádná tvůrčí omezení a nemusejí sledovat zájmy a požadavky vydavatele, tak jako je tomu u vývojářů mainstreamových her. Designová rozhodnutí také nejsou omezená přiděleným rozpočtem. Menší týmy navíc zvyšují možnost rozvoje jednotlivce. Nezávislé hry jsou proto známé pro inovace, tvořivost a umělecké experimentování. Vývojáři mohou být limitováni schopností vytvářet grafiku, takže často vsázejí na inovace v systému hry. Mezi nezávislými hrami se však kromě nových žánrů objevují i ty klasické.  Vývojáři nezávislých her by však neměli být zaměňováni za nadšenecké vývojáře, protože nezávislí vývojáři se více orientují na dokončení svého vlastního produktu, zatímco nadšenci spíše vytvářejí mody pro existující hry nebo pracují na určitých technologiích nebo částech her. Takoví nadšenci často vytvářejí nekomerční produkty a jsou mezi nimi jak začátečníci, tak pokročilí vývojáři.

Vývoj.

Nezávislé hry mají svůj počátek na osobních počítačích, pro které jsou i dnes vytvářeny nejčastěji. Svůj vzestup zažily při sharewarové distribuci na počátku 90. let. S tím, jak postupně pokročila technika, se však zvýšily požadavky na hry a vývoj moderních her přestal být možný pro jednotlivce nebo malé týmy.  Popularita a zájem o nezávislé hry konstantně rostly. Strmý vzestup nastal po roce 2000, kdy rozvoj Internetu umožnil prodej her on-line. Pro vývojáře i hráče vznikly platformy jako Xbox Live Arcade, Steam nebo OnLive. Kromě toho získali vývojáři přístup k nástrojům jako Adobe Flash, Microsoft XNA nebo Game Maker.  Je sporné, jak jsou nyní nezávislé hry významné ve videoherním průmyslu. Většina her není tak široce známá nebo úspěšná a mainstreamová média se často věnují hlavně mainstreamovým titulům. To může být způsobeno nedostatkem marketingu u nezávislých her. Nezávislé hry mohou být cílené pro okrajový trh.

Historie.

Nezávislá herní scéna začala na PC, kde je i nadále prominentní. Indie hry se staly populární přes distribuci shareware počátkem 90. let 20. století. Nicméně, jak technologie pokročily (převážně přechod z 2D do 3D a vysoká očekávání uživatelů), překročily požadavky na hry schopnosti jediného vývojáře či malého týmu.  Nezávislé hry zaznamenaly největší nárůst v druhé polovině roku 2000 díky novým on-line metodám distribuce a vývojových nástrojů. Hry se rozšířily po zakoupení na internetu a byly k dispozici mimo maloobchodní prodeje. To umožnilo hráčům stáhnout si hry z internetové platformy, jako je Xbox Live Arcade, Steam, nebo OnLive. Podobně vývojáři mají přístup k nástrojům jako Adobe Flash.

Komunita.

Nezávislí vývojáři se zapojují do různých akcí týkajících se nezávislých her, jako jsou Independent Games Festival nebo Indiecade.  Indie Game Jam (IGJ) je každoroční událost, která umožňuje nezávislým vývojářům experimentovat a prezentovat nápady bez omezení vydavatele. IGJ byl založen Chrise Heckerem a Seanem Barrettem a poprvé konán v březnu 2002. Každý rok pokládá IGJ různé otázky o inovaci v nových nastaveních, žánrech a ovládání. IGJ je považováno za inspiraci pro další setkání včetně Nordic Game Jam a Global Game Jam (GGJ). GGJ byl poprvé konán v roce 2009 s 1650 účastníky v 53 lokalitách.

Nezávislá počítačová hra (Nezávislá video hra, často nazývaná Indie hra dle anglického výrazu ")" je počítačová hra vytvářená jednotlivcem nebo malým týmem bez finanční podpory vydavatele počítačových her. Základem nezávislých her tak často bývá originální nápad. Tyto hry jsou často distribuovány elektronicky přes Internet. Tvorba nezávislých her se právě kvůli této možnosti šíření začala rozvíjet hlavně poslední dobou.

L'expression jeu vidéo indépendant, comme dans le secteur de la musique ou du cinéma, désigne des jeux vidéo créés sans l'aide financière d'un éditeur de jeux vidéo. Le jeu vidéo indépendant connait une montée en puissance depuis le début des années 2000, notamment grâce à la distribution dématérialisée des jeux vidéo.


Geografie.

Poloostrov je domovem deštných pralesů mírného pásu, mezi něž patří Hohský prales a Quinaultský prales. Hustá pralesní vegetace je rozšířena především na západním pobřeží poloostrova, jelikož východ leží ve srážkovém stínu, takže zde není tak vlhké klima.  Ve středu poloostrova se nachází Olympijské pohoří, které je druhé největší ve státě. Jeho nejvyšším bodem je Mount Olympus.  Mezi nejdůležitější lososovité řeky na poloostrově patří Humptulips, Quinault, Queets, Quillayute, Bogachiel, Sol Duc, Lyre, Elwha, Dungeness, Dosewallips, Hamma Hamma, Skokomish a Wynoochee.  Mezi přírodní jezera na poloostrově patří Kitsapovo jezero, Půlměsícové jezero, Ozette, Sutherlandovo jezero, Quinaultské jezero a Příjemné jezero. Na čtyřech přehrazených řekách se vyskytují mj. vodní nádrže Aldwellovo jezero, Millsovo jezero a Cushmanovo jezero.  Také se zde kromě mnoha státních parků nachází Olympijský národní park a Olympijský národní les, ve kterém se nachází pět divočin, mezi něž patří divočina The Brothers, Buckhornská divočina, divočina plukovníka Boba, divočina Mt. Skokomish a divočina Wonder Mountain. Kousek od západního pobřeží poloostrova se nachází divočina Washingtonovy ostrovy.  Nyní probíhá další snaha chránit další divočiny na poloostrově, chránit lososovité vodní toky pod zákonem divokých a malebných řek a poskytnout národnímu parku prostředky k odkoupení další půdy od nynějších vlastníků.  Na poloostrově se nachází celé okresy Clallam, Kitsap, Jefferson, rovněž jako severní části okresů Grays Harbor a Mason. Z poloostrova vyčnívá Kitsapův poloostrov, který je od hlavní části poloostrova oddělen Hoodovým kanálem.  Z hlavního města státu Olympie vede po všech pobřežích poloostrova silnice U.S. Route 101.

Politika.

Ve Sněmovně reprezentantů poloostrov zastupuje už od roku 1977 Norman D. Dicks.

Olympijský poloostrov je velký poloostrov v západním Washingtonu, ve Spojených státech amerických. Od města Seattle jej odděluje Pugetův záliv, který jej ohraničuje z východu. Na západě to je Tichý oceán a na severu úžina Juana de Fucy. Álavův mys, nejzápadnější bod pevninských Spojených států, a mys Flattery, který je nejseverozápadnějším bodem pevninských Spojených států, se nachází na poloostrově. Na poloostrově ležely jedny z posledních neprozkoumaných míst pevninské části USA. Většina území nebyla zmapována před prací Arthura Dodwella a Theodora Rixona, kteří v roce 1900 dokončili mapu poloostrova s topografií a zdroji dřeva.

La péninsule Olympique ou péninsule Olympic, en anglais, est une péninsule située dans la région Nord-Ouest Pacifique d'Amérique du Nord. Elle fait partie du nord-ouest des États-Unis, dans l'État de Washington. Elle abrite le parc national Olympique.


Horolezecké úspěchy.

Lafaille se už v roce 1990 stal horolezeckým instruktorem. Uskutečnil několik obtížných výstupů na Mont Blanc. Jeho první osmitisícovkou se tak stala v roce 1993 Čo Oju. O rok později vystoupil sólově a novou cestou na prostřední vrchol Šiša Pangmy. V roce 1996 dokázal sólově vystoupit na Gašerbrum I a Gašerbrum II během čtyř dnů a roku 2001 sólově na Manáslu. V roce 2003 prohlásil, že by se rád pokusil o výstup na všech čtrnáct osmitisícovek, ale na rozdíl od některých dalších horolezců chtěl všechny výstupy uskutečnit bez použití přídavného kyslíku, sólově, novými cestami nebo v zimě. Ve stejném roce vystoupil během dvou měsíců na Nanga Parbat, Dhaulágirí a Broad Peak. Na Broad Peaku však málem zahynul, když dostal výškovou nemoc a spadl do trhliny. Byl ale zachráněn Děnisem Urubkem a Edem Viestursem. V roce 2004 vystoupil sólově na Šiša Pangmu. Tento výstup uskutečnil na začátku prosince, jednalo se tak možná o první zimní výstup na tuto horu, ale tento výkon nebyl uznán, kvůli tomu, že k němu nedošlo v pravé zimní sezoně.

Záchrana na Annapurně.

Lafaille se do povědomí veřejnosti dostal především díky své nehodě při pokusu o zdolání Annapurny v roce 1992. Na expedici lehkým stylem bez pomoci šerpů ho pozval starší a zkušenější horolezec Pierre Béghin, který tehdy patřil k francouzské alpinistické špičce. Během výstupu jižní stěnou dvojici zastihla v 7400 metrech silná bouře. Následně za pomoci jediného lana a s nedostatkem materiálu začali sestupovat téměř kolmou stěnou. V jednu chvíli zůstal Béghin zavěšený pouze na jediném vklíněnci. Lafaillemu podal svůj cepín a potom se na lano zavěsil celou svou vahou. Tím však došlo k uvolnění vklíněnce ze skalní pukliny a Béghin se zřítil. S ním zmizel i veškerý lezecký materiál a lano, které měl v batohu. Lafaillemu tak zbyly pouze dva cepíny a bivakovací stan. Po překonání prvotního šoku se mu bez jištění podařilo sestoupit až k místu na bivak, které si vytvořili o něco dříve. Tam nalezl i 20 m dlouhý fragment lana, který použil k dalšímu sestupu. K jištění musel používat tyče ze stanu a lahev zakopanou do sněhu. Tímto způsobem se dostal až na horní konec fixních lan. Zde ho však zasáhl padající kámen, který mu způsobil dvojitou otevřenou zlomeninu ruky. Lafaille si ránu ošetřil a jelikož z místa, kde se nacházel, uviděl pod sebou tábor slovinské výpravy, rozhodl se počkat na záchranu. Ta však nepřišla a proto se rozhodl i přes své zranění sestoupit sám. Nakonec se do tábora Slovinců po pěti dnech skutečně dostal. Tou dobou už byla jeho tehdejší žena informována výpravou o jeho smrti. Svou biografii nazval "Vězněm na Annapurně".

Úmrtí.

V lednu roku 2006 se snažil o první zimní výstup na Makalu. Během závěrečného pokusu o vrchol ale zmizel a jeho tělo nebylo nikdy nalezeno. Zanechal po sobě ženu a dvě děti.

Jean-Christophe Lafaille (31. března 1965, Gap – 27. ledna 2006, Makalu, Nepál) byl francouzský horolezec. Proslavil se množstvím těžkých výstupů v Alpách a Himálaji. Vystoupil na jedenáct osmitisícovek. Mnoho z těchto výstupů podnikl sólově nebo novými cestami. V roce 2006 při sólovém pokusu o první zimní výstup na pátou nejvyšší horu světa Makalu zmizel beze stopy.

Jean-Christophe Lafaille, né le à Gap et disparu le sur les pentes du Makalu, au Népal, est un alpiniste français. Il a un palmarès très fourni d'exploits dans le domaine de l'escalade et de l'alpinisme.


Výroba.

Sacharóza je obsažena v mnoha rostlinách, které si ji produkují jako rezervu energie. Hospodářsky nejvýznamnější jsou cukrová řepa původem z Evropy a tropická třtina z Karibiku. Při výrobě je nutné získat z plodiny cukr (sacharózu), která je uzavřena uvnitř buněk, čehož je možné dosáhnout vyluhováním vodou, při které dochází k difuzi (přes membránu buňky) látky (sacharózy) z prostředí s vyšší koncentrací (uvnitř buňky) do prostředí s nižší koncentrací (voda vně buňky). Prostup přes nepoškozenou buněčnou stěnu není snadný, proto zůstane v plodině mnoho cukru a živin, které je možné dále využít (například na krmení zvířat). Aby bylo vyluhování efektivnější, je možné buňky, resp. jejich membránu rozřezat (tj. nařezat rostlinu na tenké plátky), rozemlít (technologicky náročné) nebo membránu poškodit zahřátím (rafinace). Do roztoku přecházejí z buněk i bílkoviny, pektiny a další látky, které se následně odstraňují čeřením.  Výroba cukru je poměrně složitá a náročná na zařízení. K rozvoji cukrovarnictví tak výrazně přispěl rozvoj v oblasti strojírenství a české země zaujímaly v 19. a 20. století v obou oblastech významné postavení.

Rafinace cukru.

Tzv. rafinace (denaturace) cukru znamená, že na plátky (tzv. „řízky“) nařezaná rostlina je zahřáta na 70 až 75°C ve spařovacím mísidle a poté je provedeno vyluhování vodou. Vyšší teplota není žádoucí, aby nedocházelo ke štěpení sacharózy na glukózu a fruktózu, při 60°C dochází k rozpadu bílkovin v buněčné stěně. Voda je vedena proti spařeným řízkům tak, aby nejsladší voda přicházela do styku s čerstvými řízky a čistá voda s nejvíce vyluhovanými, čímž je zajištěno, že koncentrace sacharózy uvnitř řízků je vždy o něco vyšší, než v okolní vodě, a tak probíhá difuze nejefektivněji. Tímto postupem je možné snížit množství sacharózy z 16-18 % na 0,2 až 0,4 %. Pro zajištění nízkého podílu pektinů je nutné zkrátit čas vyluhování a nepřekračovat při dalším zpracování teplotu nad 80°C.

Řepný cukr.

Při výrobě cukru z cukrové řepy se sklizená řepa nejprve pere a zbavuje nečistot, řeže na úzké proužky („řízky“) a prochází difuzérem, kde se z ní cukr vyluhuje vodou při různých teplotách. Vyluhované řízky se pak užívají pro krmení dobytka. Vyluhovaná cukerná šťáva se čistí, filtruje a čeří přidáváním vápna a působením oxidu uhličitého v saturátoru a neutralizují se tím výluhy rostlinných kyselin a vysráží do zákalu, nakonec se cedí, profiltruje v kalolisu. Tento postup se dvakrát až třikrát opakuje. Pak se šťáva vaří (zahušťuje) a odpařuje za sníženého tlaku vzduchu a tato „těžká“ šťáva se opět filtruje. Ve vakuovém varostroji pak nastane postupná řetězová krystalizace, po zahájení procesu krystalizace přidáním malého množství krystalického cukru. Po vykrystalování ve varostroji se zkrystalizovaná cukrová hmota odstředí a propláchne v odstředivkách od tekutých nečistot (melasa), zbývajících z původní šťávy a výsledná vlhká vykrystalizovaná cukrovina se nyní (v starších technologiích se plnila do forem) suší na krystalický cukr, který se přes síta prosévá a rozděluje na jednotlivé frakce zrnitosti.  Naproti tomu „zadní cukr“ čili melasa, který obsahuje asi 40 % nevykrystalizovatelných cukrů a ošklivě páchne, se užívá k výrobě lihu či kvasnic, krmiv pro zvířata a jiné.

Třtinový cukr.

Výroba cukru z cukrové třtiny je obdobná, ale snazší, protože třtina obsahuje méně nečistot.

Ostatní zdroje.

Kromě toho se cukr v menším množství vyráběl také z datlí, z čiroku, z javoru a dalších rostlin.

Výživa a zdraví.

Cukr je velmi dobře stravitelná potravina s vysokým obsahem energie (16,8 kJ/g) a téměř žádných dalších živin. Při pokojové teplotě se v litru vody rozpustí přes 2 kg cukru.

Růst spotřeby cukru.

Spotřeba cukru ve vyspělých zemích za posledních 150 let nesmírně vzrostla – například v Rakousku se spotřebou 40,4 kg na osobu a rok asi 20×. V tomto statistickém nárůstu spotřeby cukru však není v dřívější době zahrnuta spotřeba cukru v potravinách (ovoce, zelenina, obilí), a proto jej není možné brát jako absolutní měřítko nárůstu spotřeby cukrů jednotlivcem v jídle. Je však zřejmý nárůst spotřeby cukru díky snadné dostupnosti jeho čisté podoby (tj. po extrakci z plodin).  V USA činí roční spotřeba cukru a dalších sladidel asi 70 kg na osobu. Ještě před 100 lety přitom byla roční spotřeba cukru na hlavu nižší než 2,5 kg, což i dnes platí o méně rozvinutých zemích. Např. v Afghánistánu činila v roce 1999 roční spotřeba cukru na osobu pouze 1 kg. Ovšem přibližně od roku 2000 spotřeba cukru v USA klesá, přestože obezita nadále narůstá. Může to být opožděný efekt příjmu cukru v dětství.

Vliv cukru na zdraví.

Vědecké závěry ohledně vlivu cukru na zdraví neumožňují vyvodit jednoznačné závěry. Metaanalýza z roku 2015 ukázala, že běžná konzumace cukru nemá zjistitelný vliv na zdraví. Nadměrná spotřeba cukru, sladkých nápojů a cukrovinek působí řadu zdravotních potíží:  Cukrovka ("diabetes mellitus") se projevuje zvýšenou hladinou glukózy v krvi. Její převažující forma cukrovka 2. typu je způsobena především obezitou, většinou způsobenou vysokým příjmem cukru. Nemocní cukrovkou čili diabetici musí užívání cukru silně omezovat a často jej nahrazují náhradními sladidly. Syntetická i přírodní náhradní sladidla mají nižší kalorickou hodnotu než cukr a nepřispívají ke vzniku zubního kazu. Proto se často užívají i v rámci zdravé výživy a různých diet. Doporučení na omezení cukru však nejsou dobře vědecky podloženy a vedou ke konzumaci náhrad, které i více škodí zdraví. Zvýšený cukr v krvi naopak snižuje riziko jistých rakovin.

Historie.

Slovo pro cukr je v evropských jazycích odvozeno z arabského "sukkar" a to ze sanskrtského "śarkarā" (= sladký). Kolem roku 6000 př. n. l. se pěstování cukrové třtiny rozšířilo z Melanésie do Indie a Persie. Z Indie pocházejí i první zmínky o vaření sladké šťávy z cukrové třtiny v 5. století, odkud se v 7. století tato technika přenesla do Číny. Zahuštěná šťáva se nalévala do kuželovitých dřevěných nebo hliněných nádob, kde krystalizovala; tak vznikly homole cukru. Do Říma se "saccharum" dováželo už v pozdní antice jako lahůdka a luxusní zboží. Po pádu Říma tento obchod zanikl a cukr přivezli až účastníci křížových výprav kolem roku 1100 a Benátčané začali třtinu pěstovat v Libanonu. Od 16. století se cukrová třtina pěstovala v koloniích, zejména na Kubě a v celé Karibské oblasti, cukr však zůstával luxusním zbožím a prostí lidé dál sladili medem. Roku 1800 se na světě vyrábělo asi 180 000 tun surového cukru.  Roku 1590 vyluhoval francouzský botanik Olivier de Serres cukr z cukrové řepy a roku 1747 vynalezl lepší postup berlínský chemik A. S. Marggraf. Pěstování cukrové řepy se v Evropě rozšířilo až za napoleonských válek, kdy Británie blokovala kontinentální přístavy a dovoz třtinového cukru. Výrobu řepného cukru zavedl roku 1802 F. C. Achard v obci Cunern v Pruském Dolním Slezsku (dnes Kunary, obec Wińsk), kde vznikl první cukrovar na světě na cukrovou řepu.  První výrobu cukru v Českých zemích zahájil po roce 1787 Belgičan Sauvagne v bývalém konventu kláštera na Zbraslavi, kde cukrovar po roce 1825 obnovil Antonín Richter, a v roce 1800 vznikl cukrovar v Hořovicích. První cukrovary na cukrovou řepu či bramborový škrob vznikaly v Čechách od roku 1810 (Žaky u Čáslavi, Liběchov, Semily). Po Napoleonově pádu většinou zase zanikly, roku 1829 vznikl cukrovar v Kostelním Vydří (1831 přenesen do Dačic), 1830 v Dobrovici, dále například v Sadské a roku 1846 v Pečkách. Nárůst byl ovlivněn státní podporou: roku 1830 Rakousko osvobodilo domácí výrobu řepného cukru od daní a začaly hojně vznikat panské cukrovary.  Od poloviny 19. století se cukr stal v Evropě běžným zbožím a jeho spotřeba stále rostla. Koncem 19. století převážila světová produkce řepného cukru nad třtinovým a v Rakousko-Uhersku se 88 % cukru vyrábělo v českých zemích. Tento vývoj přerušila první světová válka, kdy třtinový cukr opět převládl.  Cukr se až do konce 19. století dodával nejčastěji v odlévaných homolích, které se v domácnosti sekaly na drobnější kousky. Roku 1841 vyrobil cukrovarník Jakub Kryštof Rad v Dačicích první kostkový cukr, který homole postupně nahradil. Kromě toho se cukr běžně dodává jako hrubší a jemnější krystal, drcená krupice a jemně mletá moučka. V ČR se v letech 1990–2010 vyrábělo ročně 400 až 500 tisíc tun bílého cukru.

Cukr (z něm. "Zucker", z arab. "sukkar") je přírodní sladidlo, sladká poživatina, zpravidla označovaná odborně jako "potravinářský cukr". Chemicky je to sacharóza, tedy disacharid složený z jedné molekuly α-D-glukózy a jedné molekuly β-D-fruktózy, spojených α,β-1,2-glykosidovou vazbou.

Le sucre est une substance de saveur douce extraite principalement de la canne à sucre et de la betterave sucrière. Le sucre est une molécule de saccharose (glucose + fructose). Il est également possible d'obtenir du sucre à partir d'autres plantes.


Pozadí vzniku.

Celá třída je stavěna v rámci tureckého námořního zbrojního programu MİLGEM ("Milli Gemi"). Ten má zajistit nezávislost tureckého námořnictva na dovozu válečných lodí a částečně i jejich vybavení. Hodnota kontraktu je odhadována na 3 miliardy dolarů. Původně byla plánována stavba osmi víceúčelových korvet třídy "Ada" a následně čtyři větší víceúčelové fregaty třídy "Istanbul" (TF-100). V další fázi chce Turecko získat 4–6 domácích protiletadlových fregat třídy "TF-2000". V průběhu realizace programu byl počet korvet třídy "Ada" snížen na čtyři.  První dvě jednotky třídy "Ada" staví státní loděnice v Istanbulu, přičemž zbylá plavidla staví komerční turecká loděnice v Tuzle. Kýl první jednotky "Heybeliada" (F-511) byl založen v červenci 2005, v září 2008 byl trup spuštěn na vodu a 27. září 2011 korveta vstoupila do služby. Druhá jednotka "Büyükada" (F-512) byla stavěna od září 2008 a zařazena v roce 2013. Zbylou dvojici tvoří korvety "Burgazada" (F-513) a "Kinaliada" (F-514). Spuštěním poslední čtvrté jednotky "Kinaliada" byl symbolicky uvolněn dok pro prototypovou fregatu třídy "Istanbul" (TF-100).  Korveta "Kinaliada" byla do služby přijata v září 2019. Ve stejný den byla zároveň zahájena stavba první korvety této třídy pro Pákistán.  Jednotky třídy "Ada":

Konstrukce.

Koncepce plavidla se hodně podobá americkému projektu Littoral Combat Ship z dílen loděnic Lockheed Martin. Trup plavidla je z ocele, zatímco jeho nástavby jsou z kompozitu. Použité technologie snižují radarovou, akustickou, magnetickou i infračervenou stopu plavidla. Korvety jsou vybaveny bojovým informačním systémem UNIMACS 3000, vyhledávacím 3D radarem SMART-S Mk 2, elektro-optickým systémem ASELFLIR-300, demagnetizačním systémem a protitorpédovým systémem Sea Sentor.  Hlavňovou výzbroj tvoří jeden dvouúčelový 76mm kanón Oto Melara Super Rapid v dělové věži na přídi. Sekundární výzbroj tvoří dva 12,7mm kulomety, umístěné v dálkově ovládaných stabilizovaných střeleckých stanovištích STAMP. Hlavní údernou výzbrojí jsou dva čtyřnásobné kontejnery protilodních střel Boeing Harpoon Block II s dosahem cca 120 km. K bodové obraně proti letadlům a protilodním střelám slouží jeden 21násobný protiletadlový raketovým komplet systému RIM-116 Rolling Airframe Missile. K napadání ponorek plavidla nesou dva tříhlavňové 324mm torpédomety Mk 32, ze kterých jsou vypouštěna lehká protiponorková torpéda Mk 46. Na zádi se nachází přistávací paluba a hangár umožňující operace jednoho vrtulníku S-70B-2 Seahawk.  Pohonný systém koncepce CODAG kombinuje dva diesely MTU 16V595TE90 pro ekonomickou plavbu s jednou plynovou turbínou, která se k nim přiřadí v bojové situaci. Ekonomická rychlost je 15 uzlů, nejvyšší překračuje 29 uzlů.

Třída Ada (jinak též třída Heybeliada) je třída víceúčelových korvet tureckého námořnictva, stavěných v rámci ambiciózního programu rozvoje floty MİLGEM. Korvety jsou specializovány pro pobřežní operace, zejména hlídkování, průzkum, pátrání a záchranu či vyhledávání ponorek. Celkem byly pro turecké námořnictvo postaveny čtyři jednotky této třídy. Jedná se o první moderní turecké válečné lodě domácí konstrukce. Turecko chce tuto třídu rovněž exportovat. Prvním zahraničním uživatelem bude Pákistán, který objednal celkem čtyři korvety.

La classe Ada est une classe turque de corvettes lance-missiles, multirôles et furtives, construite par et pour la Marine turque. Livrée à partir de 2011, la classe Ada comprend 12 corvettes. La classe Ada constitue le premier programme sous propriété intellectuelle turque de navires de guerre de grand tonnage.


Svět.

Herní svět se skládá přibližně z více jak 5000 slunečních soustav rozmístěných do 64 regionů galaxie. Mezi jednotlivými hvězdnými systémy existuje síť hvězdných bran, které dovolují cestovatelům překonávat světelné vzdálenosti mezi hvězdami.  Sluneční systémy obsahují svou hvězdu, planety, měsíce, červí díry, roje asteroidů a další objekty jako například vesmírné stanice či základny pirátů.

Historické pozadí.

Více jak před 21 000 lety došlo na planetě Zemi k vyčerpání většiny surovin. Tehdy byla vynalezena technologie mezihvězdného pohonu Warp a lidská rasa se rozhodla kolonizovat blízké sluneční systémy. Pro rychlejší cestování mezi koloniemi byla vynalezena technologie hvězdných bran, které umožňovaly vesmírným lodím skákat mezi systémy. Tak došlo ke kolonizaci galaxie Mléčné dráhy. Při této kolonizaci byla objevena i červí díra do jiné galaxie. Lidé tento nový prostor nazvali New Eden. Objevitelé tehdy tušili, že červí díra nezůstane stabilní navždy, proto ihned začali se stavbou mezigalaktické hvězdné brány do nové galaxie. Tyto stavby představovaly vrchol lidského inženýrství. Lidstvo na ně spotřebovalo téměř veškerou energii a zdroje. Po dokončení hvězdných bran v obou galaxiích začala lidská rasa dobývat New Eden. Po několika letech však došlo ke katastrofě, která způsobila přerušení kontaktu s domovskou galaxií. Obě hvězdné brány byly zničeny. New Eden ještě v té době nebyl soběstačný a byl stále závislý na dodávkách z Mléčné dráhy. Po katastrofě mnoho stanic a základen zaniklo. Jejich posádky umíraly na nedostatek kyslíku, potravin a vody. Jen málokterým se podařilo přežít. Většina technologií starého světa byla zapomenuta a čekala, až bude znovu objevena. Přeživší světy existovaly odděleně jeden od druhého, každý svým vlastním způsobem.

Národy.

Světu EVE vládne pět největších národů či ras. Všechny tyto národy přišly červí dírou ze starého světa, ale po katastrofě se vyvíjely nezávisle na sobě. Různě objevovaly technologie, které kdysi dávno již uměly. Všechny národy nakonec opět začaly cestovat vesmírem.

Amarr.

Největší národ v New Eden, Amarr, ovládá 40 % obydlených slunečních soustav. Hlavou říše je císař a pět dědických rodů, kteří spravují nižší celky, a pouze z jejich linie je volen nový císař. Císař a jeho rodina se dožívají až 500 let a to díky pokročilým implantátům, které je udržují na živu.  Amarr jsou silně věřící a jejich náboženství hraje v jejich životě důležitou roli. Krátce po katastrofě EVE brány kolonizují Amarr okolní systémy a zotročují si jejich obyvatele. Otrokářství hraje v jejich kultuře podstatnou roli.  Amarr byli první, kdo znovu objevil technologii Warp a dovednost stavět brány mezi systémy. Po několika letech však narazili na mocné soupeře v galaxii. Jejich cesty se střetly s ostatními velkými národy. Jako první potkali Gallente, ale záhy zjistili, že ačkoliv Gallente bylo o mnoho méně, dokázali se jim sílou vyrovnat. Amarr uskutečnili zoufalý pokus podmanit si národ Jove, ale operace neuspěla. Nakonec Amarr zotročili téměř celou rasu Minmatar.  Od dob jejich největší slávy zpomalili svůj postup, ale stále jsou nejmocnější rasou v New Eden.

Caldari.

Stát ovládaný několika obrovskými korporacemi, které spravují zákony a společně vládnou občanům státu. Občané jsou však stále bráni jako zákazníci a systém funguje tak, aby vyhovoval všem.  Ačkoliv Caldari nejsou tak velkým národem, ostatní v galaxii je respektují a obávají se jich. Jejich ekonomika je silná a jejich vojenská tradice také. Caldari také jednají jako jeden. Společnosti spolu spolupracují a podporují se. Pokud by byla ohrožena nějaká z korporací, celý stát je připraven zasáhnout.  Caldari jsou fanoušci tvrdých sportů jako například krvavé souboje gladiátorského způsobu. Mimo to jsou i vášniví sázkaři a gamblerství tvoří podstatnou část jejich průmyslu.  Stát nabízí svým občanům ty nejlepší nebo ty nejhorší životní podmínky. Pokud je občan pracovitý, spolehlivý a dodržuje zákony, je v životě spokojený. Naopak ti nevhodní ztrácí respekt, postavení a vůbec všechno, že následkem může být jen exil nebo sebevražda. Caldari jsou velice opatrní, co se týče galaktických vztahů s ostatními národy, ale na druhou stranu si váží těch, kteří dodržují jejich pravidla.

Gallente.

Gallente jsou liberálové a obránci svobodného světa. Pro mnohé je jejich federace zemí zaslíbenou, kde se plní sny.  Mnoho nejbohatších lidí světa patří mezi Gallente. Gallente vytvářejí největší poptávku po luxusním zboží. Na druhou stranu tu jsou i miliony opravdu chudých lidí, kvůli místní ekonomice otevřeného trhu.  Gallente federace se skládá z více národů. Federace je jen zastupuje a reprezentuje v jednání s ostatními velkými národy.  Původně byli součástí federace i Caldari, ale kvůli odlišnostem v názorech je Gallente vyhnali, aby si založili vlastní říši. Po nějakou dobu obě říše proti sobě válčily, ale ani jedna strana nedokázala vyhrát,tak byl nakonec ustaven mír.  Šířit svobodu po galaxii je ctnostné poslání Gallente, kteří jsou jedinou pravou demokracií v této galaxii.

Minmatar.

Minmatar jsou samotáři, kteří se dokážou postarat sami o sebe. Na druhou stranu rodina a příbuzní hrají důležitou roli v jejich kultuře. Nejvíce pirátů a zlodějů v galaxii je z řad Minmatar.  Jejich říši si dělily mezi sebe silné klany. Tyto klany mezi sebou často válčily, ale postupem času se u nich vyvinula pokročilá kooperace. Při ohrožení jednají klany jednotně.  Dnes je většina Minmatar zotročena rasou Amarr, ale nejenom samotní Minmatar usilují o svou svobodu, a proto se čísla svobodných zvyšují.  Minmatar jsou nejpočetnější rasou na světě, ale jejich čísla jsou dělena mezi mnoho frakcí. Proto ačkoliv existuje oficiální Minmatar republika, tak pouze čtvrtina Minmatar je její součástí. Třetina je zotročena a pětina se nachází ve federaci Gallente, což také vytváří napjaté vztahy mezi Gallente a Amarr. Ostatní Minmatar nejsou součástí žádné organizace a sami se potulují vesmírem. Většina z nich pak operuje jako pašeráci, bandité, piráti, drogoví dealeři nebo zabijáci. Největší kriminální skupiny jsou zpravidla ovládané minmatarskými piloty.

Jove.

Nehratelná rasa v EVE. Jove jsou záhadní lidé, kteří svojí technologií předčili všechny ostatní národy. Ačkoliv jsou to jistě lidé, tak je ostatní národy za lidi nepovažují. To je z důvodu, že Jove experimentovali s genetikou a svými těly. To jim umožňovalo téměř všechno a při extrémech jejich těla a mysli mutovaly do bizarních rozměrů.  Nakonec se jim tyto experimenty vymkly kontrole a to znamenalo rozpad jejich DNA, které už se nepodařilo nikdy opravit. Další ranou byla smrtící nákaza, která postihovala pouze jejich rasu.  Jove však kdysi vybudovali nejmocnější říši v New Eden. Již dlouho před ostatními kolonizovali systémy a objevovali nové světy.  Jejich touha po znalostech je známá. Dokážou nepozorovaně infiltrovat ostatní národy a získávat informace, čímž si získávají silnou pozici mezi ostatním národy. Vydělávají na prodeji svých technologií méně rozvinutým národům.  Říše Jove jsou mysterijní a uzavření ostatním národům. Pouze některým cizincům je dovoleno přebývat v jejich říši.

Triglaviané.

Lidská civilizace, která se po tisíciletí izolovala v uměle vytvořené dimenzi, tzv. Propasti (Abyssal Space). Jejich příslušníci jsou propojeni úlovým vědomím.  Jejich lodě využívají speciální zbraňový systém, entropický dezintegrátor, jehož síla je tím vyšší, čím déle je zaměřen na jediný cíl a dokáží libovolně cestovat mezi Propastí a vnějším vesmírem, což jim umožňuje provádět invaze do jakéhokoliv systému a obcházet tak hraniční opevnění.  Jsou silně nepřátelští ke všem říším, jejichž systémy se snaží obsadit a změnit ke svým účelům, ale rádi mezi sebou přivítají capsuleery, kteří se k jejich dobyvačnému tažení chtějí připojit. V současné době také neútočí na hráčské korporace a aliance, které ovládají regiony nullsecu.

Herní systém.

Na rozdíl od ostatních online her není hra rozdělena na více serverů, ale všichni hrají na jednom serveru zároveň.

Tvorba postavy.

Ačkoliv většinu času strávíte ve své lodi nebo ve stanici ve své lodi, vytváříte si na začátku svojí postavu. S postavou bylo dříve možné navštěvovat kajutu na stanici, ale tato možnost byla nakonec ze hry odebrána.

Klonování.

Vaše postava je pouhý klon. V EVE byla objevena technologie klonování, která zabraňuje trvalé smrti. Váš klon je ihned po smrti oživen na některé z hráčem zvolených stanic. Při smrti však přicházíte o veškeré implantáty, kterými jste byli vybaveni. Po každém oživení se na nový klon přenesou všechny vaše dříve natrénované dovednosti.

Vývoj postavy.

Vývoj postavy v EVE probíhá v reálném čase a to i za předpokladu, že hráč není připojen do hry. Dovednosti (skills), které jsou reprezentované knížkami, se použitím nahrají do tréninkové fronty (training queue), která dovoluje vložit více dovedností za sebou. Každá dovednost má různou dobu k naučení. Při aktivaci se odpočítává čas k dokončení dovednosti. Po dokončení se automaticky začíná trénovat další dovednost ve frontě. Dobu trénování jednotlivých dovedností je možné zkrátit správným nastavením atributů vaší postavy a použitím implantátů, které tyto atributy ještě navýší.

Týmové hraní.

V EVE je každý pilot členem korporace. Toto pravidlo platí i pro NPC postavy. Na druhou stranu tyto korporace mohou ovládat samotní hráči či v případě NPC korporací postavy ze světa EVE. Korporace se mohou sdružovat do aliancí a ty zase do koalic (ty lze ale najít jen mezi aliancemi operujícími především v hráči ovládnutelném vesmíru).

Profese.

V EVE nejsou profese jednoznačně dány nějakým systémovým prvkem hry. Profese jsou dány volbou hráče při výběru trénování určitých dovedností. Jedna postava může teoreticky umět všechno, ale trénování všech dovedností by trvalo přibližně 20 let. Proto se většinou hráči specializují. Mezi základní profese patří obchodník, voják, výrobce, těžař, objevitel, vědec, ale existuje jich mnohem více. Hráči na sebe mohou vzít roli kurýra, špióna či vojevůdce. Všechny profese nejsou jednoznačné a záleží jen na hráči jaké si zvolí dovednosti pro svého pilota nebo zda se rozhodne změnit zaměření a profesi své postavy.

Vesmírné lodě.

K dispozici je několik desítek lodí. Každý národ má své vlastní lodě, které se od ostatních národů liší tak, že žádný typ lodi není stejný s druhou. Kategorie vesmírných lodí:  Tyto kategorie se dále dělí například podle technologie na standard a advanced ships. Ačkoliv hráč ze začátku létá pouze s fregatami, neznamená to, že to nejsou lodě použitelné v pozdějších fázích hry. Každá loď je specifická a hodí se pro jiné situace.

Sandbox.

V EVE je většina předmětů produkována hráči. Hráč dovede vyrábět drobné součástky pro chod stanic či lodí, ale i obrovské vesmírné stanice a lodě dlouhé několik kilometrů. Výroba takto velkých objektů však trvá i několik měsíců reálného času s tím, že příprava na výrobní proces zabere jednou tolik.

Ekonomický model.

V EVE funguje na principu otevřené ekonomiky. Počítačem ovládané postavy (Non-player character) prodávají hráčům knihy s dovednostmi a plány na stavbu lodí a modulů (Pouze Technologické úrovně 1, plány na frakční moduly a lodě jsou pak prodávány pouze ve formě omezených kopií. Plány na výrobu pokročilých předmětů s technologickou úrovní 2 si pak hráči musí získat sami pomocí "invention" procesu). Hráči pak mají možnost vyrábět téměř cokoliv ve hře, pokud se jim podaří nashromáždit potřebný materiál. Herní měnou je 1 ISK (Interstellar Kredit).  V EVE funguje klasický trh s nabídkou a poptávkou. Ve hře je možné si zobrazit grafy a statistické tabulky týkající se trhu jako například vývoj ceny daného produktu v průběhu času.

Druhy hvězdných systémů.

High security space (vysoce zabezpečený systém) - Vnitřní regiony jednotlivých říší, patrolované policejními loděmi, které zničí každého, který neoprávněně zaútočí na jiného hráče. Jejich bezpečnostní hodnocení se pohybuje v rozmezí od 0.5 do 1.0 a ovlivňuje reakční dobu policie, přítomnost NPC a těžitelných asteroidů. Tyto systémy také střeží policejní složky říše (útočí na známé zločince - hráče s nízkým bezpečnostním hodnocením, které se snižuje neoprávněnými útoky na jiné hráče), námořnictva (útočí na hráče, kteří jsou členy milice nepřátelských říší) a celní správa (zabavuje zakázané zboží, případně útočí na hráče, kteří se jej odmítnou vzdát).  Low Security space (málo zabezpečený systém) - Hraniční a sporné regiony říší - v těchto systémech nepatroluje policie a na útočníky reagují pouze automatické zbraně umístěné u hvězdných bran a stanic. Bezpečnostní hodnocení se pohybuje od 0.1 do 1.0 a ovlivňuje přítomnost pirátských NPC a těžitelných asteroidů.  Null Security space (nezabezpečený systém) - regiony pod kontrolou pirátů, určitých NPC frakcí a hráčů - Bez policie, monitoringu zločinu a automatických zbraní u bran. Bezpečnostní hodnocení se pohybuje od -1.0 do 0.0 a ovlivňuje přítomnost pirátských NPC a těžitelných asteroidů.  Wormhole space (Systém za červí dírou) - Neprobádané regiony bez hvězdných bran, stanic (až na systém Thera) a monitorovacích systémů přítomnosti hráčů (nezobrazuje se, kdo je přítomen v daném systému). Bezpečnostní hodnocení je vždy rovno -1.0, obsahuje speciální NPC frakci (sleepers) a stanoviště, na kterých lze získat materiály a technologie pro stavbu technologicky pokročilých lodí (tactical destroyer a strategic cruiser). Tyto systémy nelze formálně obsadit, ale hráči zde mohou stavět stanice. Dále se podle obtížnosti přístupu ze známého vesmíru a síly místních NPC dělí na podskupiny C1-C6. C1-C3 například mají garantovanou (statickou) alespoň jednu červí díru vedoucí do highsecu.  Abyssal space - Neznámé systémy existující v uměle vytvořené dimenzi. Instancovaná PVE lokace s občasnou možností střetnutí s jiným hráčem. Přístupné pouze pro křižníky či fregaty vybavené speciálními propastnými vlákny (Abyssal filament). Loď zde může zůstat pouze 20 minut, poté je zničena kolapsem warp jádra.

Ostatní.

CSM.

Výbor pro hvězdnou správu (Concil of Stellar Management) je oficiálně stanovený orgán na zastupování hráčů v otázkách hry. Zástupci hráčů se setkávají spolu s vývojáři a řeší další vývoj hry, reprezentují potřeby a touhy hráčů či případně poskytují názor na hru samotným vývojářům. Tyto schůzky se většinou konají v sídle společnosti CCP na Islandu.  Do výboru se konají volby a o místo se může ucházet každý hráč starší 21 let. Zástupci jsou do výboru voleni hráči EVE.

Dust 514.

V roce 2010 oznámila společnost CCP další vyvíjenou hru ze světa EVE s názvem Dust 514. Dust je však na rozdíl od EVE akční MMOFPS (massive multiplayer online first person shooter). Hráči Dust 514 a EVE budou na sobě navzájem závislí, co se týče kolonizace planet. V EVE totiž nelze na planety fyzicky přistávat nebo je prozkoumávat po svých, lze je pouze scanovat a případně z nich těžit suroviny potřebné pro vesmírný provoz. V rámci Dust se bude o planetární kolonie bojovat proti ostatním hráčům. Interakce obou her bude probíhat v reálném čase.

EVE Online patří mezi massive multiplayer online game (MMOG) žánr počítačových her. Je vyvíjena islandskou společností CCP Games od roku 2003. Herní prostor je zasazen do science-fiction světa, kde každý hráč představuje pilota vesmírných lodí. Hráči se mohou stát těžaři asteroidů, mohou vyrábět věci od drobných součástek až po vesmírné lodě a bitevní stanice, mohou být piráty, veliteli vesmírných flotil, objeviteli nebo obchodníky. EVE je považována za tzv. sandbox (pískoviště), což znamená, že tvůrcem obsahu je sám hráč.

Deux versions existent : une version gratuite ("Alpha qui reste intéressante pour les personnes souhaitant essayer le jeu") limitée dans le nombre de vaisseaux d'items pilotable et limitée en progression du personnage; et une version payante (omega) 14.99 euros par mois (tarifs dégressif si on passe par un paiement tous les 3, 6 ou 12 mois) compte avec l'accès complet au jeu dans un monde persistant.


Princip.

Základní princip HTTP Live Streaming protokolu je vytvoření několika různých kvalit požadovaného videa, které se na klientovi adaptivně načítají podle stavu sítě.

Zakódování audia a videa.

Videa se zakódují do MPEG-TS, který je určen pro přenos multimediálních dat. Každé takové video se následně rozdělí na malé segmenty, které umožňují například posouvání ve videu bez nutnosti čekání na stažení celého videa. Ve 4 verzi protokolu byla přidána možnost videa nechat v jednom souboru a namísto segmentování, což umožňuje rychlejším sítím menší zátěž na komunikaci.  Apple dává k dispozici sadu nástrojů na zpracování videí, které však nejsou dostupné pro ostatní platformy. Na internetu lze ale dohledat různé open-source varianty některých nástrojů, třeba pro segmentaci.

Na požádání vs. živě.

Videa je možné zakódovat buď celá v době když jsou již hotová, nebo je možné je zakódovávat přímo takzvaně na živo. Rozdíl je pak v tom, že seznam segmentů neobsahuje ukončení a neustále roste. Je tak možné vytvářet videozáznamy z živých přenosů, které jsou rovnou k dispozici jako videa na vyžádání.

Playlisty.

Každé video při segmentování vytváří seznam souborů, aby jej klient později mohl najít.  Formát tohoto seznamu je odvozen od formátu M3U, s tím rozdílem, že je kódován v UTF8, což mu do názvu přidává koncovku M3U8. Každé video je pak opatřeno ještě jedním takzvaným variantním playlistem, který obsahuje odkazy na jednotlivé varianty videa.  Příklad playlistu pro jedno konkrétní video:  http://media.example.com/segment0.ts http://media.example.com/segment1.ts http://media.example.com/segment2.ts V prvních verzích bylo možné mít videa v různých kvalitách a na různých server s cílem co největší dostupnosti. Od verze 4 je možné mít u videa různé jazykové mutace zvukové stopy či různé verze obrazu, což je užitečné v případě, že je video natáčeno z více než jedné kamery najednou.  Videa je také možné v přenosu zašifrovat a to pomocí AES-128 klíčů. Video pak působí jako náhodný shluk dat.

Klienti.

Mobilní.

Díky své adaptibilitě stavu sítě nachází protokol svoje uplatnění hlavně v mobilní sféře. Apple jej s uvedením iOS 3 integroval do mobilních zařízení iPhone a iPod Touch, o něco později pak přidal podporu i tabletu iPad. Všechny nativní aplikace pro iOS obsahující videa přesahující délku 10 minut či velikosti 5 MB musí využívat tento protokol, jinak může být aplikace zamítnuta v procesu přidání do App Store. Na počátku roku 2011 přidala společnost Google podporu tohoto protokolu do platformy Android a to od verze 3 a výše.

Desktopové.

Z aplikaci pro osobní počítače podporu protokolu obsahuje již zmíněný QuickTime. Dále je videa pomocí tohoto protokolu schopen přehrát multimediální přehrávač VLC či Roku Digital Video Player.

HTML.

Apple tento protokol také používá v aplikacích HTML 5, kde jej demonstrativně využívá ke sledování vlastních akcí. V současné době je tedy v čistém HTML videu podporován pouze prohlížeč Safari. Pro ostatní prohlížeče existují různé varianty přehrávačů vytvořené v technologii Flash.

HTTP Live Streaming (známé také jako HLS) protokol pro streamování ohraničených či neohraničených multimediálních dat. Protokol byl představen společností Apple jako součást balíčku QuickTime, v době vydání verze mobilního operačního systému iOS 3 v létě 2009.

HTTP Live Streaming (aussi appelé HLS) est un protocole de streaming basé sur le protocole HTTP. Ce protocole de communication a d'abord été mis en œuvre par Apple pour le système QuickTime X et le lecteur vidéo embarqué sur iOS.