Jiné názvy.

Soudobý název byl "руски езыкъ" – ruski ezyk, čili „ruský/rusínský jazyk“. V některých textech se označuje jako "prosta(ja) mova", čili „jednoduchý jazyk“. Na Ukrajině je dnes někdy nazýván i "staroukrajinština". Zejména litevské a anglofonní texty jazyk od 20. století nazývají "rutenština/rusínština" (angl. „Ruthenian“ podle soudobého historického latinského ekvivalentu tehdejšího výrazu „ruski“ – ruský/rusínský).

Odlišnost mezi staroběloruštinou a ruštinou.

Jak se postupně východní Evropa osvobodila ve 14. století zpod tatarské okupace, nárokovala si čtyři knížata titul velkovévody nad územím. Dva z nich si začali připojovat další východoslovanská území, jeden sídlil v Moskvě, druhý ve Vilniusu. Tyto aktivity měly za následek vznik dvou hlavních států – Moskevského velkoknížectví (z něho se později vyvinulo Rusko) a Litevského velkoknížectví (pokrývalo přibližně území dnešního Běloruska, Ukrajiny a Litvy, později se spojilo s Polskem za vzniku Polsko-litevské unie). V obou státech se navázalo na používání literárního jazyka Kyjevské Rusi, ale (za podpory resp. inspirace polštinou na západě a církevněslovanského vlivu na východě) se vyvinuly dva odlišné jazyky: staroběloruština v Litvě (nadále úřední, nikoliv litevština) a ruština v Moskevské Rusi.

Pokračování polského vlivu.

Od vzniku Lublinské unie v roce 1569 se jižní území Litevského velkoknížectví (dnešní Ukrajina) dostala pod přímou správu polské koruny, zatímco sever (dnešní Bělorusko a Litva) si udržel samosprávu. Mělo to za následek rozdíly týkající se statusu staroběloruštiny jako úředního jazyka a velikosti polského vlivu na tento jazyk. Ačkoliv se v obou částech unie obývaných východními Slovany staroběloruština dostala na úroveň lingua francy, byla stále častěji nahrazována polštinou jako jazykem literatury, náboženství a úředních dokumentů, avšak status státního jazyka si zachovala až do roku 1699.

Nové národní jazyky.

Se začátkem romantismu v 19. století vystoupily do popředí běloruština a ukrajinština, které se vyvinuly z nářečí staré běloruštiny. Mezitím si ruština udržela část vyššího církevněslovanskýého slovníku, takže v současnosti jsou nejvýraznější lexikální rozdíly mezi ruštinou na jedné straně a běloruštinou a ukrajinštinou na druhé straně – ve větším počtu církevněslovanských prvků v ruštině a polonismů v ukrajinštině a běloruštině.  Přerušení literární tradice bylo obzvláště drastické u běloruštiny: v Polsko-litevské unii polština rozsáhle nahrazovala starou běloruštinu v administrativě a literatuře. K tomu během třináctileté války s Moskvou (1654–1667) bylo přibližně 50% Bělorusů vyvražděno. Města a školství byly zničeny. Od té doby běloruština přežívala pouze jako venkovský hovorový jazyk bez písemné literární tradice až do poloviny 19. století.  Na rozdíl od Bělorusů a ostatních Ukrajinců, západní Ukrajinci, kteří žili v Rakousko-Uhersku, si udržovali nejen jméno Ukrajinci a Rusíni, ale měli mnohem více církevněslovanských prvků v jazyce.  Od roku 1800 se ze staroběloruského jazyka vyvinuly tři současné jazyky: běloruština, ukrajinština a rusínština.

Staroběloruština, staroukrajinština či (stará) západní ruština byl historický východoslovanský jazyk, kterým se mluvilo, psalo a úřadovalo na Litvě před i po roce 1569 ve východní (litevské) části Polsko-litevské unie. Šlo o původní jazyk s uplatněním běloruských, ukrajinských, polských a církevněslovanských vlivů. Jazyk se používal jako alternativa k církevní slovanštině. Vyvinul se ze staroruštiny.

Le ruthène ancien (ou ancien russe ou ancien ukrainien ou ancien biélorusse ou ancien rusyn ou ancien russe occidental) est une langue éteinte qui faisait partie des langues slaves orientales, comme le russe.


Problémová úloha.

Tomášek a Potužníková charakterizují problémovou úlohu takto: "Řešení problémových úloh představuje schopnost jednotlivce využívat kognitivní procesy k řešení reálných mezipředmětových situací, v nichž není okamžitě zřejmý způsob řešení a které ani typem gramotnosti, ani obsahem nespadají pouze do oblasti matematiky, přírodních věd nebo čtení."  Ideální problémová úloha vychází z reálné situace a žáci ji řeší na základě experimentu nebo vyhledávání informací. Při řešení těchto úloh se z žáků stávají skuteční vědci, odborníci a badatelé. Učitelé vedou žáky k samostatnému uvažování, vyhledávání informací z různých zdrojů a vyvozování závěrů.

Problémové vyučování dělíme na.

Teoretické.

U teoretických problémů je organizace a příprava méně náročná a to jak z časového hlediska, tak z materiálního hlediska (vystačíme si s pomůckami jako je tužka a papír). Žáci využívají jednoduchých myšlenkových operací.

Praktické.

Praktické řešení problémů je mnohem náročnější na pomůcky a především na aktivitu a fyzickou činnost žáků.

Fáze řešení problému.

1. Zjištění problému (neboli identifikace problému).

Jedná se o nejobtížnější fázi celého procesu. V této fázi si žáci uvědomí existenci nějakého konkrétního problému. Úkolem učitele je vymezit problém tak, aby žáky zaujal a motivoval je k jeho řešení.

2. Orientace problému.

V této fázi dochází ke zjišťování podstatných faktů a vztahů mezi nimi. Hledáme souvislosti daného problému.

3. Hledání jádra problému.

V podstatě plynule navazuje na předchozí fázi. Na základě zjištěných faktů vymezíme otázky, na které hledáme odpověď.

4. Stanovení hypotéz, domněnek.

Jedná se o nejdůležitější a nejcennější fázi. Je nutná maximální soustředěnost a aktivita žáků (posluchačů). V této fázi hledáme vhodné metody, postupy a cesty, které povedou k vyřešení problému. Výzkumy uvádí, že na tvorbu hypotéz a přemýšlení o nich by měli mít žáci (posluchači) alespoň 10 minut.

5. Ověřování hypotéz (neboli verifikace hypotéz).

V této fázi se opíráme o analytické, logické a kritické myšlení. Našim úkolem je zjistit, jestli vedou zvolené cesty a metody k řešení problému. V případě, že žádná z hypotéz nevede k řešení problému, vrací se žák (posluchač) k formulování nových domněnek.

6. Vyslovení závěru, vyřešení problému.

Je výsledkem správně stanovené hypotézy. V této fázi jet také důležité ověření hypotéz.

Obecné informace o problémovém vyučování.

Didakticky významné nejsou pouze zdařilé pokusy, ale naopak i ty nezdařilé jsou z výchovného a vzdělávacího hlediska významné. Jde o to, že při nezdařilém pokusu jsou žáci vedeni a motivováni k hledání nových metod a postupů, jak úkol vyřešit. Problémové vyučování podněcuje žáky k hledání, zkoumání, uvažování a k dalšímu vzdělávání. Problémové vyučování se používá také pro zpestření výuky. Můžeme řešit buď jednotlivé problémové úlohy nebo zadat přímo badatelské projekty. Největším a nejužitečnějším rozdílem oproti klasické výuce, procvičování učiva a drilování je téměř 100% úspěšnost v zapamatování si poznatků, které jsou navíc ve většině případů trvalé. Velkou nevýhodou je časová náročnost, protože jednotlivé fáze, které jsou popsány výše, nelze přeskočit ani uspěchat.

Problémové úlohy ve fyzice.

Problémové vyučování je využíváno ve výuce fyziky, pozornost mu věnuje již jeden z tvůrců české didaktiky fyziky Emil Kašpar (1907 - 1998). Didaktik fyziky Ivo Volf definoval řešení problémové úlohy takto:  1. Formulace problému  2. Analýza podmínek vyplývajících z úlohy, analýza vlastních znalostí  3. Formulace hypotézy o řešení  4. Ověření, zda je hypotéza oprávněná  5. Formulace výsledku a jeho zvážení s ohledem na vybrané vstupní údaje  Podle Volfa se tento postup se používá (vědomě či nevědomě) jako strategie u každé obtížnější fyzikální úlohy. Ve fyzikálních soutěžích (Fyzikální olympiáda, FYKOS) se vyskytují převážně problémové úlohy. Volf píše: "Některé úlohy vyžadují spojit vědomosti z několika částí fyziky, jiné je možné řešit jenom tehdy,když se uváží informace z techniky nebo z dalších přírodovědných disciplín. (...) nelze jen vybrat vhodný fyzikální vztah a "zbavit se" problému."

Problémové vyučování je jednou z nejefektivnějších metod, které u žáků podporují rozvoj myšlení, schopnosti řešit problémy a překonávat obtíže. Od ostatních vyučovacích metod se liší především tím, že na začátku nemáme všechny potřebné informace k úspěšnému vyřešení problému. Metoda je využívaná v podstatě při každé vyučovací hodině na všech typech škol. Problémové vyučování je možné využít ve všech předmětech, nejvíce se však hodí do předmětů, které vychází z přírodních věd (fyzika, chemie, biologie, matematika).

Dans l'apprentissage par problèmes (APP), ou apprentissage par résolution de problèmes, les apprenants, regroupés par équipes, travaillent ensemble à résoudre un problème généralement proposé par l'enseignant, problème pour lequel ils n'ont reçu aucune formation particulière, de façon à faire des apprentissages de contenu et de savoir-faire, à découvrir des notions nouvelles de façon active (il s’instruit lui-même) en y étant poussé par les nécessités du problème soumis.


Charakteristika patologického nakupování.

"„Pro patologické nakupování je charakteristické nutkání a silná touha nakupovat a tzv. tahy. Mezi jednotlivými „tahy“ jsou přestávky, a to v rozpětí od několika dní, týdnů, případně i delší.“" (Pokorný, 2003)  Takové patologické nákupní tahy vedou často k finančním problémům a zadlužení. Patologicky nakupující člověk navštěvuje obchody, aniž by věděl, co chce koupit a zda vůbec to, co kupuje, potřebuje. Shopaholik ztrácí schopnost uvážlivé a smysluplné formy pořizování věcí. Uspokojení z nakoupeného předmětu v něm nejprve způsobuje uklidnění a následně pokles úzkosti. Poté se u něj začnou objevovat pocity viny, hněvu, smutku či apatie. Zboží, které shopaholici nakoupí, někam ukládají, schovávají, jelikož je nepotřebují. (Pokorný, 2003)  Mnoho návštěvníků velkoobchodů ani nechce utratit za svůj nákup mnoho peněz, avšak obří nákupní střediska dobře znají psychologii nakupujících a mají připraveno mnoho triků a postupů, jak upoutat jejich pozornost (např. umístěním zboží, velkými nákupními vozíky, cenovými bombami atd.). (Sekot, 2010)

Varovné signály indikující začínající oniománii (Sekot, 2010).

U této závislosti jasně převažují ženy nad muži. Přičemž tendence chorobně nakupovat se zvyšuje především ve stresových situacích. (MÜHLPACHR, 2008)

Ohrožující faktory.

"„Psychologové uvažují o některých faktorech, které mohou náchylnost k chorobnému nakupování zesilovat. Tak se uvažuje o velkém rozporu mezi tím, jak se člověk vnímá a jak by se chtěl vnímat (rozpor mezi reálným a ideálním).“" (Nešpor, 2007)  Například mladí muži, kteří mají malé sebevědomí, nejsou si příliš jisti v mužské roli, mohou si tyto nedostatky kompenzovat nakupováním výrazně mužských předmětů – zbraně, sportovní potřeby, elektronika atd. V tomto případě se jedná o posílení nízkého sebevědomí prostřednictvím hmotných předmětů. Ženy nejvíce utrácí za předměty související s jejich sebeobrazem - oblečení, módní doplňky, kosmetika, šperky.  Zajímavé je také zjištění, že sklon k těmto problémům má jasně sezónní charakter, nejsilnější bývá v zimním období. (Nešpor, 2007)

Léčba.

Co se týče léčby patologického nakupování, stejně jako u jiných závislostí je třeba nejprve zjistit a popsat spouštěče návykového chování a následně hledat cesty, jak přerušit chod myšlenek, chování, emocí, které vedou k návykovému chování. Využívá se různých postupů zaměřených na sebeovládání. Důležité je zaměřit se na posilování sebevědomí. Hlavní léčba spočívá v dlouhodobé psychoterapii, kdy se pacient znovu učí zacházet s penězi a postupně je vystavován rizikovým situacím (např. návštěvám velkoobchodů), dokud si není jistý, že to zvládne.  Svůj význam může mít také vytvoření realistického splátkového kalendáře, racionální přístup k zvládání finančních problémů a splácení dluhů, učit se různé způsoby, jak zvládat stres a úzkosti a to za pomoci relaxačních technik aj. (Nešpor, 2007)  Patologické nakupování může být stejně jako jiné závislosti spojeno s velkými pocity viny a zahanbení. Je důležité, aby člověk trpící touto závislostí měl možnost o svých problémech mluvit, našel pochopení, podporu a dostal i nějaká doporučení, jak problém překonat. (Sekot, 2010)

Oniománie, také shopaholismus, je závislost na nakupování, která se stala fenoménem současné doby a počet lidí s touto závislostí neustále stoupá.

L'oniomanie ou trouble lié à l'achat compulsif, ou familièrement fièvre acheteuse, est la manie compulsive des achats, généralement peu ou pas nécessaires à l'individu. Cette manie a été découverte en Allemagne à la fin du par Emil Kraepelin. En grec ancien, le terme signifie la folie des prix (ὤνιος "onios" « à vendre » et μανία "mania" « folie »). En 1915, le psychiatre allemand Emil Kraepelin observe des troubles qu’il va nommer oniomanie : c’est une relation pathologique à l’argent et aux achats. Ce trouble touche environ 1,1 % de la population mondiale. L'achat compulsif apparaît dans la nosographie dans la deuxième moitié du et le terme est répertorié en 1960 sous le terme de « prodigalité ».


Historie.

Království Nam Việt, resp. Nan-jüe, vzniklo roku 204 př. n. l. při rozpadu čínské čchinské říše, ve které od roku 209 př. n. l. probíhala protičchinská povstání. Na jihu říše Čchin, v dnešních čínských provinciích Kuang-tung a Kuang-si velel čínským vojskům generál Čao Tchuo, který krátce předtím, roku 214 př. n. l. dobyl dotyčné území osídlené jüeskými kmeny a roku 207 př. n. l. i vietnamský stát Âu Lạc v dnešním severním Vietnamu.  Čao Tchuo po zániku říše Čchin roku 206 př. n. l. ovládl její jižní oblasti a roku 204 př. n. l. se prohlásil císařem říše Nan-jüe. Po několika letech, roku 196 př. n. l. Čao Tchuo uznal formální svrchovanost nové čínské říše Chan s titulem krále ("wang"). Po nástupu císařovny Lü k moci v říši Chan vztahy s Nan-jüe nabyly nepřátelský charakter a Čao Tchuo se opět prohlásil císařem. Až nový chanský císař Wen-ti (vládl 180–157 př. n. l.) dokázal urovnat vzájemné vztahy, přičemž se Čao Tchuo ve stycích s Chany vzdal císařské hodnosti.  Vládní a administrativní systém byl vybudován podle čínských zvyklostí, země byla podle čínského způsobu rozdělena na komandérie a okresy. Hlavním městem státu bylo Pchan-jü (vietnamsky Phiên Ngung) na místě pozdějšíhoho Kantonu. Původní čchinské elity čínského původu se mísily s jüeskými náčelníky a vytvořili tak smíšenou vládnoucí vrstvu.  Vztahy s Chany se za vlády chanského císaře Wu-tiho opět zhoršily a nakonec roku 111 př. n. l. chanská vojska Nan-jüe dobyla. Obsazené území bylo rozděleno na devět komandérií, spojených v kontrolní okruh Ťiao-čou.

Nan-jüe (; ) byl v letech 207–111 př. n. l. starověký jüesko-vietnamsko-čínský stát rozkládající se v čínských provinciích Kuang-tung a Kuang-si a na severu dnešního Vietnamu. Jeho hlavní město Pchan-jü (Phiên Ngung) leželo na místě dnešního Kantonu, metropole Kuang-tungu. Založen byl čínským generálem Čao Tchuoem, který velel čchinské armádě kontrolující zmíněný region. Zanikl, když byl dobyt vojsky říše Chan vyslanými císařem Wu-tim.

Le Nanyue (), ou Mamzyied () ou Nam Viet () était un royaume d'Asie dont le territoire comprenait les actuelles provinces chinoises du Guangdong, du Guangxi et du Yunnan, ainsi qu'une partie du Nord de l'actuel Viêt Nam. Le Nanyue est fondé par le général chinois Zhao Tuo, appelé "Triệu Đà" par les Vietnamiens, qui conquiert pour le compte de la dynastie Qin le royaume d'Âu Lạc, alors pays du peuple Viêt. Profitant du chaos qui fait suite à la chute des Qin, il se proclame roi de Nanyue en 206 av. J.-C., fondant ainsi la dynastie des Yue du Sud. Au début son royaume est composé des commanderies de Nanhai, Guilin et Xiang.


Osobní život.

Christian se narodil v Paříži a již v mládí rád pozoroval obutí dam ve svém okolí. Vyrůstal v tradiční francouzské rodině se třemi staršími sestrami. Nebyl ale bezproblémovým dítětem, jeho podivnému chování přecházely obavy z toho, že je adoptovaný a ve své rodině nechtěný. Jeho dětství doprovázely útěky z domova a ve dvanácti letech dokonce odešel ze školy. Jeho život pak provází touha porušovat pravidla, která se v jeho tvorbě odráží ve výšce podpatku. Navrhoval dámské boty pro značku Chanel či Yves Saint Laurent. Mezi jeho zákazníky patří například zpěvačky Christina Aguilera, či Jennifer Lopez.

Současnost.

V současnosti tento návrhář vlastní více než 30 butiků a to např. ve Francii, Číně, Španělsku, Austrálii, Brazílii, Turecku či Rusku. Boty od tohoto návrháře jsou pak vždy originálním šperkem a jeden jeho originální pár může stát několik desítek tisíc korun.

Slavní obdivovatelé značky.

Za takové můžeme považovat např. Kylie Minogue, která tyto boty obula ve videoklipu k písni Two hearts. Filmová postava Carrie Bradshaw ze seriálu Sex ve městě je další z řady obdivovatelek této značky. Zpěvačka Jennifer Lopez pak dokonce svůj obdiv k této značce obuvi vykřičela do světa prostřednictvím písně nazvané výstižně Louboutins.

Spor o červenou podrážku.

V roce 2011 začal soudní spor mezi Christianem Louboutinem a módní značkou Yves Saint-Laurent. Spor začal v době, kdy značka YSL začala vyrábět lodičky černé barvy s červenou podrážkou. Tento prvek má však Christian Louboutin registrován a tak začal více než dva roky trvající spor o to, zda je v moci návrháře si přivlastnit barvu podrážky. Módní dům YSL argumentoval tím, že tento prvek byl v roce 1990 použit právě jimi, Louboutin se však bránil tím, že tento prvek je pro něj natolik charakteristický a pro jeho zákazníky natolik přitažlivý, že reprezentuje celou jeho tvorbu. Tento soudní spor nakonec vyhrál a tak právě jemu přísluší právo barvit lodičkám podešev červeně. Módní dům YSL vyšel bez postihu. Dnes můžeme na internetu najít několik desítek návrhů podnikavých dam, jenž si tyto luxusní boty nemohou dovolit a tak pověstnou červenou podrážku napodobují u jakýchkoli bot například červeným lakem na nehty.

Christian Louboutin (* 7. ledna 1964 Paříž) je francouzský módní návrhář luxusní obuvi. Jeho světoznámé modely se vyznačují především extrémně vysokým podpatkem a zářivě červenou podešví. Medzi jeho stále zákazníčky patrí aj menej známa Andrea Von Kuviková z Dolného esex Hurbanova ktorá za posledné roky vykúpila takmer všetky modely topánok. V poslední době se též věnuje navrhování kabelek. Neopomenutelnou součástí jeho tvorby jsou v současnosti i pánské boty, stejně jako dámské baleríny.

, né le à Paris, est un créateur français de chaussures et de sacs à main de luxe. Issu de la génération du Palace des années 1980, lorsque, encore mineur, il côtoie ceux qui sont ou deviendront des personnalités de la culture, de la mode, de la musique, ou des médias, ce sont surtout ses premières expériences chez les chausseurs Charles Jourdan et Roger Vivier qui transformeront son intérêt pour les chaussures de femmes en métier ; il fonde, à l'âge de 27 ans, la marque qui porte son nom. Aujourd'hui, avec plus d'une centaine de points de vente à son nom dans le monde, et une omniprésence de ses créations dans les médias liés à la mode, Christian Louboutin est internationalement connu pour ses chaussures à la semelle rouge.


Život.

Nigella Lawson se narodila 6. ledna 1960 v Londýně. Její otec Nigel Lawson byl ministrem financí v době vlády Margaret Thatcherové, kdy vystupoval za konzervativní stranu. Působil také jako novinář. Její matka Vanessa Lawson, rozená Salmon, která zemřela na rakovinu v roce 1985 byla známou dědičkou řetězce restauraci a hotelů Lyons Coffee House. Nigella pochází ze čtyř dětí, měla jednoho bratra a dvě sestry. Jedna z jejích sester, Thomasina, zemřela v roce 1993 na rakovinu prsu.  V dětství se Nigella potýkala s řadou problémů, což mnozí přičítají jejímu komplikovanému vztahu s matkou, o kterém se několikrát zmínila v rozhovorech pro britská média. Zároveň byla ale také značně introvertní. V době základní školní docházky vystřídala během devíti let devět různých škol. Podařilo se jí ale nakonec vystudovat univerzitu v Oxfordu, obor středověké a moderní jazyky. Po vysoké škole působila v řadě médií jako novinářka. Při práci žurnalistiky v The Sunday Times se sblížila se svým kolegou Johnem Diamondem a vzala si ho v roce 1992 v Benátkách. Mají spolu dvě děti – dceru Cosimu Thomasinu a syna Bruna Paula. Její manžel onemocněl rakovinou a umíral v době, kdy opustila práci novinářky a sklízela první úspěchy jako autorka kuchařek. O svém boji s rakovinou hrtanu psal pravidelný sloupek do novin a Nigellu se podle jejích slov snažil do poslední chvíle podporovat. Zemřel v roce 2001. Devět měsíců po smrti manžela začala žít s jeho kamarádem, sběratelem umění, reklamním magnátem a jedním z nejbohatších mužů Velké Británie Charlesem Saatchim. Vzali se v roce 2003. V roce 2013 novináři z magazínu Sunday People zveřejnili fotografii, na které Saatchi drží Lawsonovou v restauraci Mayfair za krk patrně v průběhu hádky. Tentýž rok v červenci se manželé rozvedli.  V současné době Nigella Lawson pracuje pro televizní kanál ABC jako producentka a zároveň porotkyně kuchařské soutěže The Taste.

Kariéra.

Po vystudování univerzity v Oxfordu začala v polovině osmdesátých let pracovat jako novinářka pro konzervativní magazín The Spectator. Nejprve zde psala knižní recenze, později sloupky hodnotící restaurace. Od roku 1986 působila jako literární editorka v The Sunday Times. Zde se seznámila se svým manželem, který jí poradil, aby začala psát o jídle a vaření. Postupně se tedy věnovala kulinářské tematice a psala pro média jako The Daily Telegraph, The Evening Standard, The Observer, The Times Magazíne a sloupky o jídle psala do známého časopisu Vogue. Pouhé dva týdny pracovala pro rádio The Talk Radio.  K psaní kuchařek se rozhodla poté, co podle svých slov na jedné párty viděla plakat hostitelku kvůli pokaženému dezertu. První kniha jí vyšla v roce 1998 pod názvem How to Eat: Pleasures and Principles of Good Food (Jak jíst). Kniha se stala bestsellerem a prodalo se jí více než 300 000 výtisků. O dva roky později vydala další úspěšnou kuchařskou knihu Jak se stát domácí bohyní (How to Be a Domestic Goddess: Baking and the Art of Comfort Cooking), která se zaměřovala především na pečení. Mezi lety 2001 a 2012 vydala dalších osm kuchařek.  Od roku 1999 měla vlastní televizní kuchařský pořad Nigella Bites, na který navázaly další úspěšné pořady, které se vysílaly po celém světě. V České republice se například objevil její pořad Nigella vaří rychlovky (Nigella Express). Nejnověji zasedla v porotě britské kuchařské soutěže The Taste, která zatím nebyla odvysílána. Za své knihy i televizní pořady obdržela řadu ocenění.

Nigella Lucy Lawson (* 6. ledna 1960 Londýn) je známá britská novinářka, autorka řady kuchařek, moderátorka několika televizních pořadů o vaření. Její rodiče Nigel Lawson a Vanessa Lawson patří mezi známé osobnosti Velké Británie. Otec působil v politice a rodina její matky vlastnila potravinářskou společnost Lyons Coffee House. Proslavila se především svými televizními pořady, které z ní udělaly celosvětově známou a oblíbenou kuchařku a v současné době se vysílají v mnoha zemích světa. Mezi její nejznámější televizní kuchařské show patří Nigella Bites, Nigella Christmas Kitchen a Nigella’s kitchen. První kuchařku vydala v roce 1998 a do roku 2013 vydala už deset knih. Obdržela řadu ocenění, mezi něž patří například British Book Award (získala ocenění autorky roku) nebo WH Smith Book Awards za lifestylovou knihu roku. Je vdova a má dvě děti.

Nigella Lawson (née le ) est une cuisinière britannique. Elle doit l'essentiel de sa notoriété à la présentation d'émissions de télévision culinaires à la télévision britannique : « "Nigella Bites" », « "Forever Summer" » et « "Nigella Express" ». Ces programmes sont repris par différentes chaînes de télévision aux États-Unis, en Australie, mais aussi en France sur les chaînes thématiques Cuisine.tv et MyCuisine. Elle est également l'auteur de plusieurs livres de recettes, qui se sont vendus à trois millions d'exemplaires dans le monde.


Épidémie de maladie à virus Ebola en Afrique de l'Ouest

Průběh.

Epidemie eboly v západní Africe.

První případy eboly zachytily guinejské úřady na jihu země, podezření na smrtelné onemocnění se potvrdilo i v hlavním městě Conakry. Zahraniční těžařské společnosti pozastavily své aktivity v zemi a evakuovaly z Guineji část svých zaměstnanců.  Epidemie se postupně rozšířila i do sousední Libérie a Sierra Leone, kde si vyžádala stovky obětí a to i mezi zdravotnickým personálem. Nákaze neunikli ani lékaři z Evropy a USA. Generální převor milosrdných bratří ve své zprávě z 7. srpna informuje o kolapsu řádových nemocnic v liberijské Monrovii a v Sierra Leone, z nichž první musela v té době kvůli epidemii a nakažení významné části personálu zavřít a druhá přešla na omezený provoz. Bratr z řad personálu první nemocnice, Miguel Pajares, byl převezen k léčení do Madridu, kde se stal 12. srpna prvním člověkem, který podlehl ebole na evropské půdě. V Monrovii mezitím zemřela i celá řada jeho kolegů. Další zpráva velkopřevora z 12. srpna vyčíslila dosavadní ztráty řádu v důsledku epidemie na tři mrtvé bratry (včetně ředitele monrovijské nemocnice), jednu řeholnici a velký počet zaměstnanců.  V Nigérii se vyskytly jen ojedinělé případy.  Senegal uzavřel pozemní hranice s Guineou, aby se tak zabránilo dalšímu šíření viru, dne 29. srpna Senegalský ministr zdravotnictví Awa Marie Coll Seck oznámil první případ nákazy ebolou v Senegalu.  Dne 20. září zabila skupina vesničanů z Guineje 8 expertů, kteří do Guineje přijeli bojovat s nemocí. Mezi nimi byli i 3 novináři. Všech 8 těl bylo nalezeno v latríně, z toho 3 měla podříznutá hrdla. 6 útočníků bylo zatčeno. V Guineji se též v tento den počet případů dostal na 1 000.  Odhad Světové zdravotnické organizace uvádí, že se ebolou do ledna 2015 může nakazit až 1,4 milionu lidí.  Dne 11. října zahájila americká letiště skenovaní tělesné teploty cestujících z Guineje, Sierry Leone a Libérie, zatímco počet obětí epidemie viru v západní Africe vystoupal na 4 000.  Koncem roku 2014 začal počet nově nakažených klesat a epidemie se pomalu začala dostávat pod kontrolu. V Sieře Leone epidemie skončila 7. listopadu 2015, v Guineji 29. prosince 2015.

Ebola v USA.

Dne 30. září potvrdily USA první případ eboly zachycený na americkém území. Vzrušené diskuse vyvolalo selhání nemocnice v Texasu, která dotyčného po prvním vyšetření pustila domů s mylným předpokladem, že má jen obyčejnou chřipku, přestože upozornil zdravotní sestru, že přicestoval z Libérie. Dva dny poté byl hospitalizován v kritickém stavu. Epidemiologové vyjádřili obavy, že do té doby mohl nakazit až 80 lidí, a provádějí rozsáhlé šetření v jeho okolí.  U druhého zdravotníka ošetřujícího zesnulého Thomase Duncana se projevily příznaky onemocnění virem. Zdravotní sestry z dallaské nemocnice sdělily médiím, že po přijetí nakaženého pacienta pracovaly s nedostačujícím ochranným oděvem a neměly informace, jak s nakaženým pracovat.

Ebola ve Španělsku.

Dne 25. září zemřel po převozu do madridské nemocnice 71letý španělský kněz a šéflékař sierraleonské nemocnice milosrdných bratří v Lunsaru P. Dr. Manuel García Viejo OH, který se nakazil při péči o pacienty. Jde tedy zatím o druhý případ úmrtí na tuto nemoc v Evropě.  Dne 6. října potvrdilo Španělsko první případ eboly zachycený na evropském území. Jde o zdravotní sestru pracující na klinice Carlose III., která se nakazila, když se starala o misionáře P. Dr. Manuela Garcíu Vieja OH († 25. září), který byl již nemocný převezen do Španělska ze Sierry Leone.

Reakce v České republice.

První podezřelý případ ohlásila média v České republice 6. září. Jednalo se o afrického studenta, který měl příznaky na tuto nemoc. 7. září byl ale případ v ČR vyvrácen. Student měl ve skutečnosti malárii a přežil.  Nejvážnější podezření na ebolu 9. října oznámila pražská Nemocnice na Bulovce u českého pacienta, který se vrátil z Libérie. Testy krevních vzorků provedené Ústavem Roberta Kocha v Berlíně se však ukázaly jako negativní. Příčina pacientova onemocnění je stále neznámá, příznaky mohou ukazovat na malárii nebo horečku dengue.  Dne 11. října byli na infekční oddělení Nemocnice na Bulovce převezeni žena z Karlových Varů, která se před časem vrátila z Nigérie, a nachlazený ghanský student, zajištěný zásahovou jednotkou na Hlavním nádraží v Praze. Velvyslankyně Ghany v České republice v mediální reakci uvedla, že občané afrických zemí nezasažených epidemií viru ebola budou muset s takovým incidenty v Evropě počítat.

Ebola v Kongu.

V srpnu byly detekovány první případy onemocnění v Demokratické republice Kongo. K 9. říjnu 2014 bylo zaznamenáno 68 případů onemocnění virem ebola, z toho bylo 49 fatálních. Epidemie v Kongu nijak nesouvisí s probíhající epidemii v západní Africe. Lékaři bez hranic otevřeli v postižené oblasti léčebné centrum.

Tabulka případů, úmrtí a zemí.

Následující tabulka je sestavena podle dat CDC a Světové zdravotnické organizace.

Mezinárodní reakce.

Mezinárodní organizace.

Vedle nadnárodních organizací hrají klíčovou roli charitativní dobrovolnické a církevní organizace, mimo jiné Lékaři bez hranic a milosrdní bratři. První organizace zřídila v oblastech řadu nových center pro boj s epidemií, druhá hraje klíčovou roli v místním zdravotnictví skrze provozování nemocnic v Sieře Leone a Libérii.  Nemocnice milosrdných bratří přivedla epidemie na pokraj kolapsu, když zahubila čtyři řádové bratry a desítky dalších spolupracovníků a zaměstnanců a přinutila řád k jejich dočasnému uzavření. Jejich znovuotevření se plánuje na začátek října. Do konce září řád shromáždil ve sbírce vyhlášené na boj s epidemií 363 686,59 EUR.  Humanitarian OpenStreetMap Team vytvořil pro potřeby humanitárních aktorů mapy postižených oblastí.

Epidemie eboly v západní Africe byla co do počtu obětí nejtěžší epidemií eboly v historii a prvním propuknutím této nemoci v oblasti západní Afriky za poslední dvě desetiletí. Započala v prosinci 2013, ovšem detekována byla až v březnu 2014, kdy bylo hlášeno 78 úmrtí. V lednu 2016 oficiální počet nakažených přesáhl 28 000, z toho přes 11 000 zemřelo.

L'épidémie de maladie à virus Ebola en Afrique de l'Ouest débute au sud-est de la Guinée en décembre 2013, avant de s'étendre au Liberia et à la Sierra Leone. Le Nigeria, le Mali, les États-Unis, le Sénégal, l'Espagne, le Royaume-Uni et l'Italie sont aussi touchés par l'épidémie, mais dans une bien moindre mesure. C'est alors la première fois que ce virus, sans traitement connu, entraîne une contamination hors d'Afrique centrale puis hors du continent africain.


Popis.

Při použití agregace linek můžeme narazit na dva problémy s Ethernetovým připojením: limitovanou šířkou pásma a nedostatkem odolnosti.  Co se prvního problému týče: požadavky na šířku pásma se nemění lineárně. Ethernetová šířka pásma byla historicky zvýšena o řádovou velikost každou generaci: 10 Megabit/s, 100 Mbit/s, 1000 Mbit/s, 10,000 Mbit/s. Jakmile některá z nich narazila na svoji horní hranici, jedinou možností bylo přejít k další generaci, což mohlo být finančně náročné. Alternativní řešení bylo představeno mnoha síťovými výrobci v 90. letech. Šlo o zkombinování dvou fyzických Ethernetových linek do jedné logické, skrze tzv. channel bonding. Většina z těchto řešení vyžadovala manuální konfiguraci a stejné vybavení na obou stranách agregace. Druhý problém zahrnuje tři body možného selhání v typickém port-kabel-port připojení. V obvyklé konfiguraci počítač-switch nebo switch-switch, může kabel sám, nebo některý ze zapojených portů selhat. Vícenásobná fyzická připojení potom mohou být vytvořena, ale mnoho z protokolů vyšších síťových vrstev není navrženo na failover zcela bezchybně.

Agregace linek IEEE.

Standardizační proces.

Během 90. let zahrnula většina výrobců síťových switchů možnosti agregace, jako proprietárního rozšíření šířky pásma mezi svými switchi. Každý z výrobců však používal vlastní metody, které vedly k problémům s kompatibilitou. V listopadu 1997, založila skupina IEEE 802.3 pracovní skupinu k tvorbě interoperabilního standardu spojové vrstvy. Skupina se shodla na zakomponování možnosti automatické konfigurace, která by taktéž přidávala redundanci. Výsledek se stal známým, jako Link Aggregation Control Protocol.

Počáteční vydání 802.3ad v roce 2000.

K roku 2000 používala většina gigabitových channel-bonding schémat, standard IEEE o linkové agregaci, což byla dříve klauzule 43 standardu IEEE 802.3 přidaná v březnu 2000 pracovní skupinou IEEE 802.3ad. Téměř každý výrobce síťového vybavení rychle adaptoval tento spojený standard a upřednostnil ho nad svým vlastním.

Přechod k 802.1 vrstvě v roce 2008.

David Law poznamenal v roce 2006, že určité vrstvy 802.1 (jako je 802.1X security) byly umístěny v sadě protokolů nad Linkovou agregací, která byla definována jako podvrstva 802.3. Tato nesrovnalost byla vyřešena formálním přesunem protokolu do skupiny 802.1 s publikací IEEE 802.1AX-2008 3. listopadu 2008.

Link Aggregation Control Protocol (Linkový agregační kontrolní protokol).

Ve specifikacích IEEE, nabízí linkový agregační kontrolní protokol (LACP) metodu kontroly svazku několika fyzických portů, které dohromady vytváří jediný logický kanál. LACP umožňuje síťovému zařízení sjednat automatické svázání linek, pomocí odeslání paketů peeru (přímo připojené zařízení, které taktéž implementuje LACP).  Možnosti LACP a praktické příklady

Praktické poznámky.

LACP pracuje tak, že posílá rámce na všechny linky, které mají tento protokol povolený. Pokud najde zařízení na druhém konci se zapnutým LACP, začne mu také nezávisle posílat rámce po stejných linkách, a umožní tak dvěma jednotkám mezi sebou detekovat více linek a zkombinovat je do jediné logické linky. LACP může být konfigurováno na jeden z dvou modů: aktivní a pasivní. V aktivním modu bude vždy posílat rámce společně s konfigurovanými linkami. V pasivním modu se však chová podle způsobu "mluv, když jsi tázán", a proto může být využit ke kontrole nežádaných smyček (dokud je druhé zařízení v aktivním modu).

Proprietární linková agregace.

Navíc k podstandardům linkové agregace IEEE existuje ještě několik dalších proprietárních agregačních schémat, jako je EtherChannel a Port Aggregation Protocol od Cisca, Aggregated Ethernet od Juniper, Multi-Link Trunking od AVAYA, Split Multi-Link Trunking, Routed Split Multi-Link Trunking a Distributed Split Multi-Link Trunking, Smartgroup od ZTE, nebo EtherTrunk od Huawei. Většina špičkových síťových zařízení podporuje nějaký druh agregace linek a softwarových implementací, jako je *BSD lagg package, Linux bonding driver, Solaris dladm atd. – také existují pro více operačních systémů.

Agregace linek je termín, popisující různé metody kombinování (agregace) více síťových připojení. Tím se zvyšuje propustnost, která převyšuje to, co by mohlo nabídnout jednoduché připojení a zároveň poskytuje záruku funkčnosti v případě, že jedna z linek selže. Agregace může být implementována na jakékoliv ze tří nejnižších vrstev modelu OSI. Příklady agregace na 1. vrstvě jsou power line (např. IEEE 1901) a bezdrátová (např. IEEE 802.11) síťová zařízení, která kombinují vícenásobná frekvenční pásma. Agregace na druhé vrstvě modelu OSI se obvykle vyskytuje napříč porty switchů,(IEEE 802.1ad, IEEE 802.1aq) které mohou být buďto fyzické, nebo virtuální (obstarávané operačním systémem). Na třetí vrstvě je možná agregace použitím Round-robin scheduling, nebo pomocí hashových hodnot, vypočítaných z polí v hlavičce paketu, popř kombinací obou metod. Bez ohledu na vrstvu, na které je agregace realizována, je zatížení rovnoměrně rozložené na všechny linky. Při kombinování může dojít buď k tomu, že několik rozhraní sdílí jednu logickou adresu (IP), nebo jednu fyzickou adresu (MAC), a nebo má každé rozhraní svoji vlastní adresu.

L'agrégation de liens est une technique utilisée dans les réseaux informatiques, permettant le regroupement de plusieurs ports réseau et de les utiliser comme s'il s'agissait d'un seul. Le but est d’accroitre le débit au-delà des limites d'un seul lien, et éventuellement de faire en sorte que les autres ports prennent le relai si un lien tombe en panne (redondance).


Hráčská kariéra.

Hokejové začátky.

Jones se narodil v Arlingtonu v Texasu Amy a Ronaldu Jonesovým jako prostřední ze tří synů. Jeho otec je bývalý basketbalista a hráč NBA, který v současné době dělá asistenta trenéra Indiana Pacers v NBA. Jones začal s hokejem v pěti letech, kdy s rodinou žili v Denveru, kde jeho otec hrál za tamní klub Denver Nuggets. Jeho starší bratr Justin chtěl hrát inline hokej s přáteli, což se zalíbilo i Sethovi, a tak oba dva dostali od rodičů kolečkové brusle a poději v zimě získali i brusle hokejové. Jejich otec Ronald se šel zeptal o radu člena hokejové síně slávy Joe Sakica, který v té době hrál v Denveru za Colorado Avalanche, jak by se měli stát jeho synové lepšími hokejisty. Sakic řekl Ronaldovi, že jeho synové musí hlavně pracovat na svém bruslení, protože pravděpodobně budou mít atletickou postavu po svém otci. V důsledku toho Seth chodil na rok do krasobruslení, než ve věku šesti let začal hrát organizovaný hokej. V šesti letech byl v hledišti při sedmém duelu, když Avalanche vyhráli v roce 2001 Stanley Cup.

Juniorská kariéra.

Když mu bylo osm let začal hrát hokej v místních týmech v Denveru. Ve dvanácti letech se stěhoval s rodinou zpátky do rodného Texasu. Zároveň se rozhodl, že chce hrát za Americký národní hokejový program (NTDP). Ale ještě před tím hrál za tým Dallas Stars Bantam Major, kde v první sezóně získal 33 bodů ve 31 hrách. V roce 2009 byl vybrán v draftu WHL z 11. místa týmem Everett Silvertips. Předpokládalo se, že bude draftován z vyšších pozic, ale obavy, že by se rozhodl hrát hokej vysoké školy přes Western Hockey League, přiměly, aby byl vybrán z nižších pozic. Poté, co byl draftován, hrál ještě jednu sezónu v Dallasu, než přešel do národního hokejového programu.  Ve své první sezóně v NTDP byl Jones součásti obou dvou kategorií a to do 17 i 18 let, které jsou součástí americké juniorské ligy (USHL), zápasů proti týmům divizi II a III Národní vysokoškolské atletické asociace (NCAA) a mezinárodních zápasů. Byl kapitánem týmu do 17 let. V této kategorii si připsal v 37 utkáních 21 bodů. V hlavním výběru odehrál 28 utkání, ve kterých si připsal 14 bodů. V obou těchto kategorií byl nejproduktivnějším obráncem, pouze v kategorii do 18 let byl se ziskem 10 bodů v 20 zápasech až pátý. V následující sezóně byl kapitánem hlavního mužstva i mužstva do 18 let. V hlavním týmu byl s 12 body ve 20 utkáních třetím nejproduktivnějším obráncem mužstva. Po své druhé sezóně si Jones potřeboval vybrat, zda chcete hrát v NCAA nebo v Everett Silvertips ve WHL. Později se rozhodl, že Silvertips by pro něj nebyl dobrou volbou a očekával, že bude hrát za University of North Dakota. Poté, co byl Jones informován, že by už neměl za Silvertips hrát, byly vyměněny jeho obchodní práva Portlandu Winterhawks. O dva týdny později, Portland podepsal Jonese a vyměnil dva podepsané hráče a práva pro dva a více hráčů, aby oficiálně dokončil obchod pro získání svých práv. Během hraní v Portlandu, byl mezi skauty řazen jako potenciální jednička draftu NHL 2013. V polovině sezóny k cestě k NHL ho Centrální úřad skautingu NHL zařadil jako jedničku mezi severoamerickými hokejisty a skautingová služba International Scouting Services ho dokonce zařadil na celkové první místo mezi všemi.  Základní část sezóny v Portlandu dokončil s 56 body za 14 gólů a 42 asistencí v 70 zápasech. V playoff došel s týmem do finále, kde pomohl zdolat Edmonton Oil Kings poměrem 4:2 a získal tak s týmem trofej pro vítěze WHL Ed Chynoweth Cup. Stal se druhým nejproduktivnějším obráncem, když bodově nestačil pouze na Slováka Martina Gernáta. Po sezóně byl jmenován do All-Star týmu Západní konference WHL a získal Jim Piggott Memorial Trophy pro nováčka roku.  V turnaji Memorial Cupu, kde mezi sebou soupeří týmy z Canadian Hockey League postoupil s Winterhawks do finále, kde se tváří v tvář utkal s hlavními rivaly z budoucího draftu Nathanem MacKinnonem a Jonathanem Drouinem z Halifaxu Mooseheads z Quebec Major Junior Hockey League. Jones v utkání jednou skóroval, ale ani jeho gól nezabránil porážce jeho týmu 4:6. Oba jeho rivalové nasbírali v utkání shodně po 5 bodech. Těsně před draftem byl znovu pasován do role nejvýše nasazeného hráče. 24. června 2013 se konal Vstupní draft NHL, ve kterém měl první volbu tým Colorada Avalanche. Spekulovalo se, že si ho tým vybere, protože zde strávil většinu dětství. Trenér Avalanche Patrick Roy však prohlásil, že si vybere radši útočníka, v tomto případě Nathana MacKinnona. Tím se Jones posunul až na čtvrté místo, kde si ho vybrali Predátoři z Nashvillu.

Profesionální kariéra.

O měsíc později podepsali Predátoři s Jonesem profesionální smlouvu na 3 roky se základním ročním příjem 925 tisíc dolarů a výkonnostními bonusy až 2,3 miliónu dolarů. V NHL debutoval 3. října 2013 v duelu proti St. Louis Blues, který prohrál s týmem 2:4. V zápase si sice nepřipsal žádný bod, ale byl při obou vstřelených gólech a na ledě strávil 18 minut a 35 sekund. Svého prvního bodu se dočkal 8. října v zápase proti Minnesotě a svého prvního gólu o pět dní později v zápase proti New Yorku Islanders, kdy v přesilové hře překonal ruského brankáře Jevgenije Nabokova.

Reprezentační kariéra.

Na velké akci za americkou hokejovou reprezentaci poprvé debutoval na Světovém poháru do 17 let v Kanadě v roce 2010. V turnaji vstřelil gól a zaznamenal taky tři asistence, celkově tedy dosáhl 4 bodů a pomohl svému výběru k vítězství v turnaji. Stejného turnaje se zúčastnil i nadcházející rok. Tým USA zvítězil ve všech čtyřech zápasech ve své skupině a z prvního místa postoupil do semifinále. V semifinále se jeho tým střetl s výběrem Kanady Pacifiku a úspěšně ho po boji zdolal 6:5 v prodloužení a postoupil tak do finále. Ve finále, ale jeho tým nestačil na výběr Kanady Ontaria, když prohrál 3:5 a skončil tak na druhém místě. Aspoň malou náplastí pro Jonese mohla být nominace do konečného All-Star Teamu turnaje. V turnaji zaznamenal gól a asistenci, tedy celkově 2 body. Ve stejný rok se pak zúčastnil i MS do 18 v Německu. S týmem suverénně ovládl základní skupinu a rovnou tak s mužstvem postoupili do semifinále, kde po velkém boji porazili Kanadu po prodloužení. Ve finále je čekalo Švédsko, tým USA ještě 1 minutu a 29 sekund před koncem prohrával 2:3, ale hektickým výkonem dokázal utkání srovnat a v prodloužení nakonec uspět. Jones dosáhl v turnaji 3 asistencí.  Jako 17letý byl vybrán na světový šampionát juniorů, ale z důvodu zranění na něm nemohl hrát. Vrátil se tak k osmnáctiletým a v roce 2012 na šampionátu v Česku byl kapitánem mužstva USA. Americký tým opět suverénně prošel turnajem a bez jediného zaváhání ho celý ovládl. Jednalo se o čtvrtou zlatou medaili v této kategorii vřadě pro Spojené státy. Jones skončil turnaj s celkovým počtem 8 bodů za 3 branky a 5 asistencí, byl dvakrát jmenován nejlepším hráčem týmu USA v zápasu a byl vybrán trenéry jako jeden ze tří nejlepších hráčů svého mužstva na turnaji.  V roce 2013 se konečně dočkal nominace na MS juniorů, konaného v Rusku, kde byl asistentem kapitána. V jednom rozhovoru před turnajem říkal, že cítí, že Američané mají na MS nejsilnější tým, přestože velkým favoritem byla Kanada. Výběr Spojených států začal turnaj výhrou, ale následně prohrál dvě po sobě jdoucí utkání s Ruskem a Kanadou. V posledním utkání porazili Slovensko a v přímém souboji se tak vyhnuli baráži o záchranu a postoupili o boje o jednu ze sady medailí. V playoff porazili nejprve Česko, následně Kanadu a ve finálovém utkání Švédsko a v turnaji tak celkově zvítězili. V kanadském bodování obsadil Jones celkové 17. místo za 7 bodů v 7 zápasech.  Za seniorskou reprezentaci nastoupil poprvé na Mistrovství světa 2014 v Bělorusku, kde s týmem skončili až na 6. místě. I přes svůj nízký věk, na sebe hned upozornil, když si v 8 utkáních připsal 11 kanadských bodů za 2 góly a 9 asistencí a stal se tak nejproduktivnějším obráncem celého šampionátu. Po konci turnaje byl direktoriátem IIHF vybrán do All Stars týmu a byl vybrán jako nejlepší obránce turnaje. O rok později se zúčastnil MS v Česku, kde s týmem dokázal získat bronzové medaile, když v závěrečném utkání porazili domácí celek poměrem 3:0.  Dne 2. března 2016 jej kanadský trenér Todd McLellan zařadil na svou soupisku Výběru severoamerických hráčů do 23 let pro Světový pohár v ledním hokeji 2016 v Torontu. S týmem obsadil konečné 5. místo, když nedokázali postoupit ze skupiny. Na turnaji nezaznamenal ve třech odehraných utkáních jediný bod.

Seth Jones (* 3. října 1994, Arlington, Texas, Spojené státy americké) je americký hokejový obránce momentálně hrající v týmu Columbus Blue Jackets v severoamerické lize NHL.

Jared Seth Jones (né le à Arlington dans l'État du Texas aux États-Unis) est un joueur professionnel américain de hockey sur glace. Il évolue au poste de défenseur. Il est le fils du basketteur Popeye Jones.


Kariéra.

Začátky: O!Kartes akadēmija a Zlaté hlasy.

V roce 2010 vyhrála lotyšskou hudební show "O!Kartes akadēmija", kde získala možnost absolvovat "Tech Music School" v anglickém Londýně.  V roce 2011 soutežila v moldavské pěvecké soutěži "Zlaté hlasy" a vyhrála moldavský pohár.

Slavjanský bazar.

V roce 2012 se zúčastnila Slavjanského bazaru, který se koná každoročně v běloruském Vitebsku, spolu s dalšími 20 konkurenty. V první soutěžní den, 14. července 2012, s latgalskou lidovou písní „"Auga, auga rūžeņa“" získala 93 bodů. Stejný počet bodů měl i vítěz prvního dne, Boban Mojsovski. Ve druhý soutěžní den, 15. července 2012, s písní „"Где то далеко“" získala 104 bodů (druhý nejlepší výsledek). S 197 body se umístila na druhém místě.

Eirodziesma 2012.

Dne 1. prosince 2011 byla vyhlášena jako jedna z účastnic v národním kole Lotyšska Eirodziesma 2012, s písní „"I Want You Back“", spolu s Dāvidsem Kalandijou. Dne 7. ledna 2012 postoupili ze semifinale do finále. Ve druhém semifinále, které se konalo dne 18. února 2012, sama zazpívala píseň „"For Father"“. Sama se ale do finále nekvalifikovovala a skončila sedmá. Finále se konalo dne 18. února 2012 ve městě Ventspils. Ve finále vystoupila s Dāvidsem Kalandijou druhá. Ve finále se umístili na druhém místě a postoupili do superfinále, kde se opět umístili druzí.

Dziesma 2013.

Dne 15. ledna 2013 bylo ohlášeno, že se zúčastní opět národního kola, tentokrát s novým názvem lotyšského národního kola "Dziesma", kde zazpívá píseň „"I Need a Hero“". V 1. semifinále 8. února 2013 se umístila na prvním místě a postoupila do finále dne 16. února 2013. S písní byla považována za těžkého favorita na vítězství v soutěži. Ve finále se umístila na druhém místě a postoupila do superfinále, jako v předchozím roce. Ve finále se umístila ma druhém místě, za skupinou PeR a jejich písni „"Here We Go“". V superfinále se opět umístila na druhém místě.

Dziesma 2014.

Samanta Tīna se účastnil prvního semifinále s písní „"Stay“", které se konalo dne 1. února 2014 v Rize. Spolu s dalšími, kteří se umístili na dělené druhé příčce, postoupila do finále. Ve finále, které se konalo dne 22. února 2014, vystoupila pátá. Umístila se třetí a spolu s dalšími dvěma nejlepšími postoupila do superfinále. V superfinále se umístila na třetím místě opět za Donsem s písní „Pēdējā vēstule“ a vítěznou skupinou Aarzemnieki a jejich písní „"Cake to Bake“".

Eurovize 2020.

Původně měla reprezentovat Lotyšsko na Eurovizi 2020 s písní "Still Breathing", avšak ročník byl zrušen. Následně LTV ohlásila, že Samanta Tīna bude reprezentovat Lotyšsko v roce 2021.

Samanta Tīna (* 31. března 1989 Tukums, Lotyšská SSR, Sovětský svaz, dnes Lotyšsko), vlastním jménem Samanta Poļakova, je lotyšská zpěvačka.

Samanta Poļakova, mieux connue sous le nom de Samanta Tīna, est une chanteuse lettone, née le. Après avoir tenté de représenter son pays au Concours Eurovision de la chanson à cinq reprises (en 2012, 2013, 2014 et 2016), elle remporte la présélection de la Lettonie "Supernova 2020" avec la chanson « "Still Breathing" », ce qui lui permet de participer à la édition du Concours Eurovision qui devait se dérouler à Rotterdam aux Pays-Bas. L'édition est finalement annulée en raison de la pandémie de Covid-19.


Historie.

Francouzská opera začala psát svou historii na dvoře krále Ludvíka XIV., když Florenťan Jean-Baptiste Lully (původním jménem Giovanni Battista Lulli) uvedl v roce 1673 svou první operu "Cadmus et Hermione" ("Kadmos a Harmonia"). Jednalo se o vůbec první francouzskou operu, přestože zde již dříve bylo několik pokusů o její vytvoření; nejvýznamnější z nich byla nejspíše "Pomone" ("Pomona"), první opera s libretem ve francouzštině, od Roberta Camberta. Lully a jeho libretista Philippe Quinault vytvořili tzv. "tragédie lyrique" neboli "tragédie en musique", formu francouzské opery, v níž jsou vedle árií významně zastoupená také taneční čísla a sborový zpěv.  Lullyho nejvýznamnějším nástupcem byl Jean-Philippe Rameau. Po Rameauově smrti vytvořil německý skladatel Christoph Willibald Gluck pro pařížskou scénu v 70. letech 18. století celkem šest oper. V jeho tvorbě je vidět vliv Rameaua, ale celkově je

Charakteristika a dějiny francouzské opery.

První opery hrané ve Francii byly do země přivezeny z Itálie, počínaje operou "La finta pazza", kterou složil Francesco Sacrati v roce 1645. Francouzské publikum však tyto italské opery přijímalo velice vlažně. Částečně to bylo z politických důvodů, protože byly silně podporovány kardinálem Julesem Mazarinem. Kardinál Mazarin byl sám původem Ital a byl značně nepopulární osobou. Byl prvním ministrem během regentství královny-matky Anny Rakouské, která vládla za svého syna Ludvíka XIV. po dobu jeho nezletilosti. Svou roli také hrály hudební a scénické prvky odlišné od francouzského stylu. Ve francouzské společnosti byl již tehdy v oblibě "ballet de cour" (dvorní balet), jehož příkladem je dvanáctihodinový "Ballet de la Nuit" ("Balet noci") z roku 1653, který obsahoval zpěv, tanec a velkolepou podívanou. Když dvě italské opery ("Xerse" a "Ercole amante" od Francesca Cavalliho), hrané v letech 1660 a 1662, u publika absolutně propadly, začalo se uvažovat spíše o vlastní francouzské formě opery.  Na rozdíl od jiných národních operních tradic, zejména právě italské opery, se francouzská opera od 17. století podřídila novému, téměř svébytnému stylu. Skutečně francouzská opera, na francouzskojazyčná libreta a se zohledněním hudebních tradic země, začala psát svou historii na dvoře krále Ludvíka XIV., když Jean-Baptiste Lully uvedl v roce 1673 své první operní dílo "Cadmus et Hermione (Kadmos a Harmonia)". Jednalo se o první významnou francouzskou operu, přestože bylo v zemi již předtím několik snah o vlastní operní tvorbu. Z těchto raných děl stojí za zmínku nejspíše opera "Pomone", což byla vůbec první opera s libretem ve francouzštině, pro kterou složil hudbu Robert Cambert. Lully a jeho libretista Philippe Quinault vytvořili tzv. "tragédie lyrique", neboli původním názvem "tragédie en musique", formu francouzské opery, ve které jsou vedle zpívaných árií významně zastoupena také taneční čísla (Ludvík XIV. byl nejen milovník baletu, ale sám také vynikajícím tanečníkem) a sborový zpěv.  Styl původní francouzské opery byl do značné míry zformován podle vkusu Jeana-Baptista Lullyho. Ač byl sám původem Ital, neviděl Lully na rozdíl od tehdejších italských operních skladatelů důvod k tomu, aby mužské role v jeho operách zpívali kastráti; místo nich zavedl zpěv kontratenorů ("haute-contre") a pěveckou koloraturu. Pro francouzskou operu od Lullyho doby je také typický

Významná období a skladatelé.

17. a 18. století.

Jean-Baptiste Lully.

Jean-Baptiste Lully, původem Ital, vstoupil v roce 1650 do služeb krále Ludvíka XIV. jako hudebník, od roku 1653 pak (díky své roli v "Baletu noci") také jako tanečník. Lully se stal prvním skladatelem skutečně francouzské opery a udal směr, kterým se hudba, a to nejen operní, ve Francii nadále ubírala. V roce 1653 byl Lully jmenován dvorním skladatelem a vymohl si u krále privilegium udržovat vlastní orchestr složený ze 16 houslí, pod názvem "Les 16 violons" (též "Les petits violons").  V

Od Lullyho k Rameauovi.

Francouzská opera se tedy stala samostatným operním žánrem. Ačkoli byla "tragédie lyrique" bezesporu ovlivněna italskou operou, výrazně se liší od tehdy převládající italské "opera seria". Francouzské publikum nemělo v oblibě zpěv kastrátů, kteří byli široce oblíbeni ve zbytku Evropy, nýbrž preferovalo mužské hrdiny zpívající obzvláště vysokým tenorem, tzv. kontratenorem ("haute-contre"). Oblíbený byl také dramatický „Lullyho“ recitativ, zatímco v Itálii byl recitativ redukován do prosté formy známé jako „"secco"“ (suchý), a byl doprovázen pouze continuem. Také sbory a tanec hrály v tehdejší francouzské

Jean-Philippe Rameau.

Jean-Philippe Rameau byl nejdůležitějším nástupcem Lullyho, a také nejvýznamnějším francouzským hudebním skladatelem 18. století. Byl však i kontroverzní osobností a býval napadán jak tou částí publika, která hájila „francouzský“, tj. Lullyho styl, tak zastánci italské hudby. Jeho přínosem do světa opery bylo zavedení přizpůsobivosti, dramatičnosti a výraznosti, na což později navázal svým dílem Gluck. Dalším příjemným oživením byla pestrost jeho tanečních meziher vkládaných do oper.  Rameau byl velkým hudebním teoretikem. Teprve v době, kdy mu již bylo téměř 50 let, složil svou první operu "Hippolyte et Aricie" (1733), která vzbudila značný rozruch. Někteří diváci, například André Campra, byli překvapeni její neuvěřitelně bohatou nápaditostí. Jiní, zastánci Lullyho, byli zděšeni Rameauovými neobvyklými harmoniemi a disonancemi a stavěli se k dílu odmítavě. Slovní válka mezi „lullisty“ a „ramisty“ (příznivci Rameaua) trvala po zbytek desetiletí.  Rameau se příliš nepokoušel o vytvoření nových žánrů; místo toho inovoval stávající formy zevnitř, s využitím svého

Opéra comique.

Opéra comique (doslova „komická opera“) se začala vyvíjet v divadlech, během každoročních pařížských veletrhů. Do představení začala být zařazována hudební čísla zvaná „vaudevilles“, při kterých se zpívaly známé melodie s novými slovy. V roce 1715 byla dvě divadla působící na tržištích spojena do jedné instituce zvané "Théâtre national de l'Opéra-Comique" (Divadlo komické opery). Navzdory odporu konkurenčních divadel (Académie de l'Opéra, Comédie-Française) nová instituce vzkvétala. Postupně pro ni začali skladatelé tvořit původní kompozice namísto převzatých melodií. Nový operní žánr byl nazván „opéra comique“ podle tohoto divadla. Stal se ekvivalentem k německému singspielu, ve kterém vynikl některými svými díly Wolfgang Amadeus Mozart. Opéra comique obsahuje jak zpívané árie, tak mluvené dialogy. Komický děj zprvu převažoval, ve druhé polovině 18. století však již nebyl nutným rysem díla a významu nabývala sentimentální složka.  Význačným zlomem

Christoph Willibald Gluck v Paříži.

Zatímco se v 60. letech 18. století komické opeře dařilo, vážná francouzská opera procházela úpadkem. Rameau zemřel v roce 1764 a jeho poslední velká tragédie lyrique "Les Boréades" se na jeviště nedostala, provedena byla pouze koncertně v roce 1770. Zdálo se, že žádný tehdejší francouzský skladatel není schopen navázat na Rameauovu tvorbu (obdobně, jako on navázal na Lullyho). Jediným řešením se zdálo být pozvání významného skladatele ze zahraničí. Volba padla na Christopha Willibalda Glucka, který byl již tehdy proslulý pro svou reformu italské opery. Nahradil v tuto dobu již obstarožní žánr opera seria mnohem dramatičtějším a přímějším stylem hudebního divadla, tzv. "azione teatrale per musica". Prvním jeho dílem tohoto druhu byla opera "Orfeo ed Euridice" (Orfeus a Eurydika) z roku 1762. Gluck obdivoval francouzskou operu a čerpal poučení z Rameaua i Rousseaua. V roce 1765 publikoval Friedrich Melchior, baron von Grimm vlivný článek „Poème lyrique“ o písňových textech a operních libretech, určený pro "Encyklopedii aneb

Od Francouzské revoluce k Rossinimu.

Velká francouzská revoluce v roce 1789 znamenala epochální kulturní a historický předěl. Lullyho a Rameauova díla i tradice, již založili, náhle zmizely a znovuobjevovány byly až během 20. století. Gluckova škola a opéra comique přežily, nicméně tyto žánry začaly odrážet soudobé převratné události. Zavedení skladatelé, například André Ernest Modeste Grétry, či Nicolas Dalayrac, byli angažováni pro tvorbu propagandistických děl oslavujících nový režim. Příkladem je například Gossecova opera "Le triomphe de la République" ("Triumf republiky", 1793), jež oslavovala významné vítězství republikánských vojsk v bitvě u Valmy. Objevila se nová generace skladatelů, kterou vedli Étienne Méhul a Ital Luigi Cherubini, kteří uplatnili Gluckovy zásady na žánr opéra comique, čímž mu dodali novou dramatickou vážnost a hudební propracovanost. Díky bouřlivé vášni svých oper (jako "Stratonice" či "Ariodant") je Méhul často označován za prvního skladatele hudebního romantismu. I Cherubiniho dílo reflektuje dobu, zejména v podobě tzv. opéra à sauvetage (osvobozenecké opery), jakou je jeho opera "Lodoïska" z roku 1791, která se odehrává se v zanikajícím Polsku a v níž je uvězněná hrdinka osvobozena a její utlačovatel svržen. Cherubiniho mistrovským dílem je "Médée" ("Médéa", 1797), jejíž krutý námět až příliš věrně upomínal na nedávné revoluční krveprolití ve Francii; i proto byla úspěšnější v zahraničí. Jeho odlehčenější dílo "Les deux journées" („Dva dny“, pro české provedení byl zvolen název "Vodař") reflektovalo novou atmosféru smíření, která ve Francii v roce vzniku opery (1800) zavládla.

19. století.

Grand opéra.

Spontiniho "La vestale" a Cherubiniho "Les Abencérages" (1813) jsou předzvěstí nového žánru francouzské opery, který následně dominoval francouzské scéně po zbytek 19. století. Je to "grand opéra" (velká opera) jako syntéza dramatického, hudebního, pohybového a výtvarného díla, jak je vyjádřeno v pojmu "Gesamtkunstwerk". Dodnes populární "Vilém Tell" Itala Gioacchina Rossiniho je společně s operou Daniela Aubera "La Muette de Portici" ("Němá z Portici", 1828) považován za první grand opéru, ale historici často spojují průlom velké opery jako žánru se jménem Giacomo Meyerbeer, jehož díla jsou pro ni nejcharakterističtější. Stejně jako

Hector Berlioz.

Zatímco Meyerbeerova popularita postupně upadla, reputace jiného francouzského skladatele v několika desetiletích vzrostla. Hector Berlioz se dostal do popředí francouzské operní tvorby, a to i přes to, že jeho opery měly některé nedostatky. Berlioz byl totiž unikátní ve své tvorbě tím, že byl zároveň inovativním modernistou, ale i silným konzervativcem. Jeho chuť k tvorbě opery se začala projevovat ve 20. letech 19. století, když byla díla Christopha Willibalda Glucka, kterého Berlioz velice obdivoval, a jeho následovníků odsunuta ze středu zájmu publika ve prospěch z Itálie přicházejícího, především Rossiniho belcanta. Přestože

Druhá polovina 19. století.

Hector Berlioz nebyl jediný, kdo nebyl spokojen s operními divadly v Paříži. V 50. letech 19. století byla otevřena dvě nová divadla, která se pokusila rozbít monopol Opéry a Opéry-Comique na produkci hudebního dramatu v hlavním městě. Théâtre-Lyrique fungovalo v letech 1851–1870. Théâtre-Lyrique ale také uvedlo několik premiér nové generace skladatelů, v čele s Charlesem Gounodem a Georgem Bizetem. I když tito skladatelé nebyli muzikálně tak inovativní jako Berlioz, byli přístupní novým vlivům a rádi psali opery na literární témata. Gounodův "Faust" (1859), napsaný na základě dramatu Johanna Wolfganga von Goethe, zaznamenal obrovský celosvětový úspěch. U obecenstva úspěšná byly také Gounodovy opery "Mireille" (1864, napsaná podle okcitánské epiky Frédérica Mistrala) a v neposlední řadě jeho dílo "Roméo et Juliette" ("Romeo a Julie", 1867), inspirované Shakespearovou tragédií.  George Bizet napsal pro Théâtre-Lyrique opery "Les pêcheurs de perles" ("Lovci perel", 1863) a "La jolie fille de Perth" ("Kráska z Perthu", 1867). Svou nejúspěšnější operu "Carmen" (1875) však Bizet složil pro Opéra-Comique. "Carmen" je dnes pravděpodobně nejslavnější ze všech francouzských oper, ve své době však

Francouzský wagnerismus a Claude Debussy.

Konzervativní hudební kritici, kteří odsunuli stranou Berlioze, se nyní zaměřili na novou „hrozbu“ v podobě Richarda Wagnera, německého skladatele, jehož revoluční hudební dramata vzbuzovala emoce a vášnivou polemiku po celé Evropě. Když Wagner v roce 1861 představil upravenou verzi své opery "Tannhäuser" v Paříži, vyvolalo to množství negativních reakcí, a proto musela být opera po pouhých třech představeních stažena. Wagnerově recepci ve Francii neprospělo zejména značné zhoršení vztahů mezi Francouzskou republikou a nově vzniklým Německým císařstvím poté, co Francie byla poražena v prusko–francouzské válce let 1870–1871 a ztratila Alsasko a Lotrinsko. Odmítavé reakce ze strany francouzského publika vůči Wagnerovi měly pak často politický a téměř nacionalistický podtext. Tradicionalisté používali slovo „wagnerián“ resp. „wagnerismus“ jako nadávku na adresu všeho, co bylo v hudbě moderní. Přesto však mnozí skladatelé (například Gounod, Bizet či Massenet) začali ve svých dílech používat Wagnerovy harmonické inovace a básník Charles Baudelaire tvrdil, že Wagnerova hudba je „hudba budoucnosti“. Někteří

20. století a současnost.

V prvních letech 20. století byly v Paříži uvedeny dvě opery, které sice nedosahovaly Debussyho kvalit, nicméně se jim podařilo absorbovat Wagnerův vliv se zachováním individuality. Jedná se o klasickou operu "Pénélope" (1913) Gabriela Faurého a symbolistické drama "Ariane et Barbe-bleue" ("Ariana a Modrovous", 1907) Paula Dukase. Volnější žánry jako opereta a komická opera se stále rozvíjely díky autorům jako byli například André Messager ("Véronique", 1898), Reynaldo Hahn ("Ciboulette", 1923) nebo Henri Rabaud ("Mârouf, savetier du Caire" neboli "Mârouf, káhirský příštipkář", 1914), protože pro mnoho lidí tato lehčí a elegantnější díla představovala skutečnou tradici francouzské opery více než „těžká“ díla, ovlivněná Němcem Richardem Wagnerem. To byl názor Maurice Ravela, který napsal jen dvě krátké, avšak důvtipné opery: "L'heure espagnole" ("Španělská hodinka", 1911), což je fraška odehrávající se ve Španělsku, a "L'enfant et les sortilèges" ("Dítě a kouzla", 1925), fantazie odehrávající se v dětském světě, kde různá zvířata a kusy nábytku oživnou a zpívají.  V roce 1927 se v pařížském divadle Sarah Bernhardtové konala světová premiéra opery-oratoria "Oedipus rex" pro recitátora, sólisty, sbor a orchestr, tehdy v Paříži žijícího ruského skladatele Igora Stravinského. Autorem francouzského textu založeného na podkladě Sofoklova dramatu "Král Oidipus" byl Jean Cocteau.  Meziválečnou francouzskou operu zosobňovala nejlépe tzv. Pařížská šestka "(Les Six)", sdružení šesti skladatelů, jejichž tvorba je považována za vzdor wagnerismu a impresionismu. Nejvýznamnějšími členy této Šestky byli: Darius Milhaud (opery "Le pauvre matelot", "Ubohý námořník", 1927; "Christophe Colomb" neboli "Kryštof Kolumbus", 1928), Arthur Honegger a Francis Poulenc. Švýcar Honegger experimentoval s kombinováním opery a oratoria například ve svých dílech "Le roi David" (1921), "Antigone" (1927) či "Jeanne d'Arc au bûcher" (Jana z Arku na hranici, 1938).

Francouzská opera jako specifický operní fenomén představuje jednu z největších evropských operních tradic. Zahrnuje díla francouzských skladatelů Lullyho, Rameaua, Charpentiera, Berlioze, Bizeta, Debussyho, Gounoda, Masseneta, Poulenca, Messiaena a jiných. Svou roli v historii francouzské opery hráli také někteří původně zahraniční skladatelé, zejména Gluck, Salieri, Cherubini, Rossini, Meyerbeer, Offenbach a v neposlední řadě Giuseppe Verdi.

L’opéra français est l’une des traditions opératiques les plus importantes en Europe. Il contient des œuvres de compositeurs de l'envergure de Rameau, Berlioz, Gounod, Bizet, Massenet, Debussy, Ravel, Poulenc et Messiaen. De nombreux compositeurs nés à l'étranger ont également joué un rôle important dans la tradition française, notamment Lully, Gluck, Salieri, Cherubini, Spontini, Meyerbeer, Rossini, Donizetti, Verdi ou Offenbach.


Controverse sur les rapports entre race et intelligence

Hypotéza o průměrné velikosti inteligence napříč rasami.

Jednotlivci všech ras se mohou pohybovat ve všech výškách inteligence. Výsledky některých měření ukazují nejvyšší průměrné IQ u východních Asiatů (Číňané, Japonci, Korejci) a aškenázských Židů. Za nimi s IQ okolo 100 následují evropští běloši a po nich skupiny jako Hispánci, Arabové či Indové. Nejnižší naměřené průměrné IQ mají afričtí černoši a Austrálci. Debata o vztahu rasy a inteligence nemá pouze vědecký charakter, ale má i politické přesahy. Zvýhodňování amerických černochů na úkor bělochů, afirmativní akce, bylo původně deklarováno jako dočasné opatření k narovnání sociálních rozdílů, které mají pouze sociální základ. Jsou-li kognitivní rozdíly geneticky dány, celý výchozí předpoklad byl nepravdivý.  Samotné zkoumání rozdílů v inteligenci a vnímání příslušníků jednotlivých lidských ras je spjato již se starším zkoumáním rasových rozdílů obecně. Mezi první významné práce v této oblasti patří díla Samuela Mortona, eugenika Francise Galtona, Roberta Bennetta či mnohých dalších. Tito autoři této doby často zkoumali velikost a kapacitu mozků. Moderní výzkumy potvrzující rasové rozdíly v inteligenci se začaly objevovat v průběhu 20. století. V roce 1969 na základě dosud zjištěných dat napsal do časopisu Harvard Educational Review psycholog Arthur Jensen 125 stran dlouhý článek, ve kterém konstatoval, že dosavadní důkazy hovoří spíše pro hypotézu příčiny v genetických rozdílech, což samozřejmě nevylučuje vliv prostředí, nebo jeho interakci s genetickými faktory. Zjištění Jensena, která propagoval nositel Nobelovy ceny za fyziku William Shockley, vyvolaly v době na přelomu 60. a 70. let, kdy v USA vrcholily kulturní revoluce, spory o rasovou segregaci na Jihu a válku ve Vietnamu, značnou veřejnou pozornost a ostrý spor mezi zastánci vlivu prostředí (environmentalisty) a zastánci vlivu genů (hereditaristy).  Tato debata plynule pokračovala a nabyla opět na intenzitě v roce 1994 v souvislosti s vydáním knihy Richarda Herrnsteina and Charlese Murrayho "The Bell Curve" (překládáno jako Gaussova křivka). Stephen Jay Gould tvrdí, že kniha je manifestem konzervativní ideologie a povzbuzuje vytrubování hesel spojených s konzervativními kruhy – snížení nebo zrušení sociální péče, konec afirmativní akce ve školách a na trhu práce, zrušení forem předškolní výchovy, škrty v programech pro zaostalé, a vržení těchto prostředků na podporu nadaných. Na konci roku 1997 vydala skupina padesáti dvou vědců, zejména z USA, manifest Mainstream Science on Intelligence, jehož znění navrhla Linda Gottfredson. Ten byl z části reakcí na kritiku knihy "The Bell Curve" a krom rasových rozdílů v průměrné inteligenci konstatoval, že tyto rozdíly mají hereditarní základ. Biologové pochybují o tom, že američtí černoši a běloši představují dvě skutečně rozdílné rasové skupiny, protože kvůli míšení mohla černá populace obdržet 20 až 30 % svých genů od bělochů, ve skutečnosti existují mnohem větší rozdíly v genetické konstituci uvnitř rasy než mezi rasovými skupinami.  V roce 1996 Americká psychologická asociace konstatovala, že při měření IQ a vyhodnocování akademických úspěchů ve Spojených státech amerických byly zdokumentovány rozdíly mezi Afroameričany a bílými Američany. Podle názorů většiny jí sestavené skupiny zatím ale není jasné, čím jsou tyto rozdíly způsobeny. Rozdíly v akademických úspěších se také zmenšují a je tedy možné (ale nepotvrzené), že podobný vývoj by mohlo měřené IQ. Některé studie považují rozdíly za kulturně podmíněné. Na genetickou podmíněnost odkazují další, podle APA údajně méně podložené, studie. APA též prohlásila, že testy inteligence nejsou ve smyslu predikce vzdělávacích výsledků vůči černochům předpojaté.  Marxistický psycholog Leon Kamin, odpůrce Herrnsteina a Murraye oponuje, že rozdíly mezi rasovými a etnickými skupinami nejsou geneticky podmíněny, ale vyplývají se sociálních a kulturních rozdílům, otázky z testů IQ se zaměřují na abstraktní logiku a další aspekty s nimiž mají větší zkušenosti příslušníci bělošské střední třídy, Afroameričané dosahují v průměru o šest bodů horšího výsledku, když jim test zadává běloch, než když je zadavatelem černoch. Evoluční biolog Stephen Jay Gould zpochybňuje Herrnsteina a Murraya ve čtyřech bodech a to, že by se dala inteligence vyjádřit jediným číslem, že by mělo smysl seřadit lidi podle takové číselné hodnoty, že by jejím základem byly dědičné předpoklady a že by se nemohla měnit. Joanna Ryan tvrdí, že žádný test inteligence nemůže nikdy identifikovat jiné stránky inteligence než ty, které jsou podmíněné kulturně.  Další argumenty zastánců převážného prostředí jsou teze o odlišné kvalita výživy, obvinění z rasistické motivaci těch, kteří obhajují dominantní vliv rasových rozdílů v inteligenci a odlišné sociální postavení příslušníků jednotlivých rasových skupin. Děti Burakumin, fyzicky nijak se nelišící od ostatních Japonců, vykazují v průměru o 10-15 bodů horší IQ než příslušníci většiny, v tomto případě nemohou být rozdíly v IQ podmíněny geneticky; přesto jsou rozdíly mezi nimi stejné právě tak jako rozdíly mezi černochy a bělochy v USA.  Zastánci dominantního vlivu genů vliv prostředí obvykle nezpochybňují, ale naopak argumentují výsledky IQ testů, ale i rozdíly ve vzdělávacích a kariérních úspěších. Jako příklad je uváděn i úspěch čínských imigrantů v USA, ačkoliv dotyční přicházejí do země mnohdy jako daleko chudší než tamní černošské obyvatelstvo. Richard Lynn a Tatu Vanhanen uvádějí ve svých knihách i vztah mezi průměrným IQ v jednotlivých státech a úrovní tamních ekonomik. Výzkum Sandry Scarr a Richarda Weinberga známý jako Minnesota Transracial Adoption Study ukázal, že IQ černošských dětí adoptovaných bělošskými rodinami z vyšší střední třídy je ve věku 7 let vyšší než u jejich černošských vrstevníků a jen velmi málo se liší od adoptovaných bělochů, ale s postupujícím časem mizí vliv prostředí na IQ a zvyšuje se podíl dědičného základu. Ve věku 17 let i mezi adoptovanými dětmi existují jasné inteligenční rozdíly mezi černochy a bělochy. Běloši vykazovali v průměru podstatně vyšší IQ než míšenci s jedním černoškým a jedním bělošským rodičem a ti zase mnohem vyšší IQ než černoši. Stejně to dopadlo v percentilu školní úspěšnosti. Výzkum z roku 1988 "The IQ Controversy, the Media and Public Policy" zjistil, že převážná část amerických expertů na inteligenci sdílí názor, že rasové rozdíly mezi černochy a bělochy mají původ v genetických rozdílech i vlivu prostředí. Názor pouze o vlivu prostředí sdílí jasná minorita expertů. Čistě genetickými deteterministy je zcela zanedbatelný zlomek odborníků. Naopak u novinářů a zejména pak šéfredaktorů časopisů, je situace opačná, ti věří především na vliv prostředí. Vzhledem k mediálním a politickým útokům vůči autorům jako Jensen, rušením jejich přednášek, snahám o jejich vyhazov z práce, výhrůžkám smrtí či fyzickým napadením ze strany levicové mládeže, se značná část odborníků bojí vyjádřit své názory veřejně. Masmédia favorizují názory zastánců dominantního či výhradního vlivu prostředí. V Evropě a Kanadě jsou někteří z hereditaristů terčem trestních oznámení a prošetřování policií (např. Tatu Vanhanen ve Finsku či Petr Bakalář v České republice či J. Philippe Rushton v Kanadě).

Zastánci jednotlivých přístupů.

K dominantnímu vlivu rasových rozdílů v inteligenci se kloní či klonili Hans Eysenck, Linda Gottfredson, Tatu Vanhanen, Richard Lynn, J. Philippe Rushton, Arthur Jensen, Charles Murray, William Shockley, Jared Taylor, Michael Levin, Richard Hernstein, Petr Bakalář, Jon Entine, Glayde Whitney, Roger Pearson, Garrett Hardin, Edward Osborne Wilson či Václav Novotný.  K dominantnímu vlivu prostředí se kloní či klonili Leon Kamin, Ashley Montagu, Richard E. Nisbett, Claude S. Fischer, Michael Hout, James R. Flynn, Stephen Jay Gould, Melvin Konner či Joseph L. Graves. Někteří z nich popírají existenci samotných lidských ras.

Vztah mezi rasou a inteligencí je předmětem diskuzí. Výzkumy vztahu rasy a inteligence jsou však komplikovány nejednoznačným určením obsahu pojmu inteligence, stejně jako s nejasným vymezením pojmu rasy, metodologické problémy činí i případný směr kauzality tohoto vztahu. Základní spor se vede o to, zda rozdíly v průměrné inteligenci mezi příslušníky jednotlivých ras zjištěné v inteligenčních testech pramení z vlivu prostředí či z vrozených genetických rozdílů, popř. v jakém poměru. V rámci sporu mezi zastánci dominantního vlivu prostředí (environmentalisty) a zastánci vlivu genů (hereditaristy) neexistují dva jednotné tábory, ale jde o plynulý přechod, přičemž i v rámci jednotlivých táborů existuje řada sporů. Petr Bakalář uvádí, že environmentalismus i hereditarismus jsou spíše orientace než absolutní pozice.

La relation entre les notions de race et d'intelligence a été l'objet de recherches et de débats dans la recherche scientifique et la vulgarisation depuis le début du et l'invention des tests de quotient intellectuel. À l'époque des grandes explorations, l'idée de différences naturelles d’intelligence entre les groupes humains était répandue.


Životopis.

Narodila se roku 1986 na jednom ze západních filadelfských předměstí Bryn Mawr (velšsky doslovně „Velká hora“) do rodiny Ellen Judith Litwackové, básnířky a logopedky, a pedagoga Geralda J. Litwacka, jehož profesním zaměřením se stala molekulární farmakologie. Denningsová má čtyři starší sourozence, včetně bratra Geoffreyho S. Litwacka. Rodina se hlásí k judaismu.  Na základním stupni školství prošla domácím vzděláváním. Střední školu absolvovala předčasně, již ve věku čtrnácti let. S rodinou se přestěhovala do kalifornského Los Angeles, aby se mohla plně věnovat herecké dráze. V mládí přijala umělecké příjmení Dennings. V rozhovoru pro časopis "Interview" v roce 2007 uvedla, že rodiče její myšlenku věnovat se herecké kariéře považovali za „vůbec nejhorší nápad“.

Herecká kariéra.

V deseti letech začala natáčet televizní reklamu. První pracovní příležitostí se stal spot na brambůrky. Roku 2000 odstartovala hereckou dráhu vedlejší úlohou v seriálu produkovaném stanicí HBO s názvem "Sex ve městě". V dílu třetí řady „Hot Child in the City“ představovala protivnou třináctiletou adolescentku, která si najala Samanthu, aby zajistila publicitu pro její bat micvu. Mezi lety 2001–2002 se objevila v krátce vysílané sérii "Raising Dad", jako patnáctiletá Sarah vyrůstající s mladší sestrou a ovdovělým otcem v podání Boba Sageta. Roku 2002 pak hrála teenagerku mezi duchy v televizním snímku "Hledání zbloudilé duše", produkovaném společností Disney Channel. Původně byla také obsazena do pěti dílů seriálu "Everwood", ale následně došlo k jejímu přeobsazení herečkou Norou Zehetnerou.  Pokračování televizní tvorby znamenalo zisk hostující role přítelkyně pohřešovaného mladíka v sérii "Beze stopy" a také v seriálu z roku 2003 "Less than Perfect". Stanice CBS ji obsadila do pilotu "Sudbury" o rodině moderních čarodějnic založené na romantické komedii "Magická posedlost" z roku 1998. Projekt byl ovšem zastaven. Ve vracející se postavě Zoe Butlerové se mezi lety 2005–2006 představila v populární "Pohotovosti". K dalšímu kontraktu patřila úloha Sarah Endecottové v díle „Manhattan Manhunt“ detektivního seriálu "Kriminálka New York" (2005).  Na filmovém plátnu debutovala roku 2004 dramatem Hillary Duffové "Nikdy to nevzdávej!", jakožto zasmušilá studentka klavíru Sloane. Rok nato byla obsazena do menších postav – dcery Catherine Keenerové v komedii "40 let panic", a romantickém dramatu "Cizinec". V roce 2006 sehrála mladou rebelku ve snímku "Agent v sukni 2".  Roku 2008 představovala v komedii "Charlie Bartlett" středoškolačku a dceru ředitele Susan Gardnerovou, do níž se zahledí nový bohatý spolužák, jenž si založí psychiatrickou poradnu pro kamarády. Stejnou sezónu natočila také "Domácího mazlíčka", kde se představila jako dívka s piercingem a členka spolku feministek Mona. V komediální romanci pro náctileté "Rande na jednu noc" dostala part Norah Silverbergové, dcery slavného hudebního producenta. Výkon jí vynesl nominaci na Saturnovu cenu pro nejlepší herečku ve filmu, muzikálu nebo komedii. V září 2008 věřila, že se podaří převést DeLillův román "End Zone" na filmové plátno. Do projektu byli také přizváni herci Sam Rockwell a Josh Hartnett, ale zamýšlená realizace nedostala „zelenou“ pro kontroverzní námět dotýkající se jaderné války.  V roce 2009 natočila komedii "O smyslu života", příběh věhlasného spisovatele, jehož manifesty nabyly charakteru nové Bible. Pod režijním vedením Roberta Rodrigueze hrála Stacey Thompsonovou ve fantasy "Prckové", starší sestru Toa (Jimmy Bennett). V srpnu 2009 byla s dalšími mladými herci přizvána časopisem "Vanity Fair" k novému zaranžování některých scén ze slavných filmů s tématem Velké hospodářské krize. Objevila se tak v prostředí Pollackova dramatu "Koně se také střílejí" z roku 1969. V roce 2009 měla být obsazena do romantické komedie "Liars (A to E)". Projekt režiséra Richarda Linklatera však byl zrušen pro škrty ve studiích Miramax ze strany vlastníka, společnosti Disney. Premiéra modifikovaného projektu byla poté předběžně naplánována na rok 2016.  Prvním superhrdinským filmem se pro ni stal roku 2010 "Defendor", kde jako prostitutka závislá na cracku účinkovala po boku Woodyho Harrelsona a Sandry Ohové. Poté přijala nabídku v nezávislém projektu "Národ snílků", coby dívka, jež se přestěhuje do vesnického městečka a zaplete se do milostného trojúhelníku se svým středoškolským profesorem (Josh Lucas) a mladým drogovým dealerem (Reece Thompson). Natáčení se rozjelo na počátku roku 2010 ve Vancouveru. Scenáristicky a režijně se na něm podílel Michael Golbach. V květnu 2010 se představila ve videoklipu „40 Dogs (Like Romeo and Juliet)“, singlu texaského hudebníka Boba Schneidera. Režie se ujal Robert Rodriguez, který video realizoval na lokacích okolo Austinu.  Režisér Kenneth Branagh herečku obsadil do menší úlohy v superhrdinském kasovním trháku "Thor", produkovaném Marvel Studios, jenž měl premiéru v květnu 2011. V postavě Darcy Lewisové, posluchačky politologie a stážistky pro talentovanou astrofyzičku Jane Fosterovou (Natalie Portmanová), měla situace odlehčovat vtipnými narážkami. Film se natáčel po dobu šesti týdnů začátkem roku 2010 na lokacích Nového Mexika.  V roce 2011 začala účinkovat v televizním sitcomu kanálu CBS "2 Socky", napsaného a produkovaného Michaelem Patrickem Kingem a komičkou Whitney Cummingsovou. Komediální náplň odrážela životy dvou newyorských servírek. První z nich Caroline ztvárnila Beth Behrsová. Původně představovala dobře situovanou dědičku majetku, pocházející z Manhattanu, na níž se přilepila smůla a začala se protloukat jako servírka. Denningsová v úloze Max naopak hrála výřečnou a houževnatou dívku z chudých brooklynských poměrů. Nabídku hlavní role v sitcomu přijala také s myšlenkou, že by se jí mohlo podařit získat větší počet fanoušků. CBS pokračovala ve čtvrté řadě i k roku 2014. V roce 2017 byl odvysílán poslední díl seriálu.  V roce 2012 se objevila v titulní postavě životopisného dramatu "Renee" po boku Chada Michaela Murrayho a Ruperta Frienda. V roli floridské teenagerky Renee Yoheové soupeřila se závislostí na drogách, depresemi a sebepoškozováním. S odstupem se její postava rozhodla založit neziskovou organizaci „To Write Love on Her Arms“ na pomoc dalším mladým lidem se stejnými problémy. Produkce začala v únoru 2011 ve floridském Orlandu. Během léta 2012 se podílela na nezávislém snímku "Suburban Gothic", v němž se představila jako barmanka ze zapadákova.  Na 55. ročníků udílení cen Grammy v únoru 2013 uvedla vystoupení rockového dua The Black Keys. V dubnu téhož roku se objevila s herečkou Nikki Reedovou ve videoklipu k singlu kapely Hanson „Get the Girl Back“. Obě umělkyně udržovaly blízké přátelství a řadily se k fanynkám této popové formace. Postavou Darcy Lewisové se vrátila v sequelu "" z roku 2013. Současně pokračovala v natáčení sitcomu "2 $ocky". Šest měsíců tak létala mezi Spojenými státy a Londýnem, kde film o superhrdinech vznikal.

Soukromý život.

Od ledna 2001 do 20. února 2010 vkládala na své oficiální webové stránky blogové příspěvky, které také přenášela na video blogy kanálu YouTube. Židovskému periodiku "The Jewish Journal of Greater Los Angeles" sdělila, že judaismus „"je důležitá součást mé historie, ovšem celkově, víra není částí mého života"“. V daném rozhovoru také uvedla, že se cítí být více začleněná podle etnického a kulturního základu než podle náboženství. V prosinci 2008 v rozhovoru pro časopis "BlackBook" dodala: „"Nepiji, nekouřím a nerada se zdržuji v přítomnosti těch, kteří tak činí".“  V interview z ledna 2009 pro deník "The Times" odhalila: „"Nemám partnera. Mám přátele, kamarádky, výborné přátele. Jenom tak se potloukáme po různých místech a užíváme si společného času".“ Později v rozhovoru s kolegou Joshem Lucasem v rámci prezentace filmu "Národ snílků" redaktorovi Davidu Polandovi připustila, že partnera má. K listopadu 2011 žila v losangeleském San Fernando Valley.  V roce 2010 udržovala krátký vztah s hercem Tomem Hiddlestonem, s nímž se střetla ve fantasy "Thor". Od prosince 2011 do června 2014 se jejím partnerem stal Nick Zano, kolega ze sitcomu "2 Socky". Od roku 2014 do roku 2016 byl jejím partnerem zpěvák a hudebník Josh Groban.

Kat Denningsová, rodným jménem Katherine Litwack, (* 13. června 1986, Bryn Mawr, Filadelfie, USA) je americká herečka. Televizní kariéru odstartovala v roce 2000 vedlejší rolí Jenny Brierové v dramatickém seriálu "Sex ve městě". Na filmovém plátnu debutovala o čtyři roky později postavou Sloane v romantickém dramatu "Nikdy to nevzdávej!"

Kat Dennings, de son vrai nom Katherine Litwack est une actrice américaine, née le à Philadelphie, en Pennsylvanie (États-Unis). Elle est connue pour son rôle de Max Black dans la série télévisée "2 Broke Girls."


Biografie.

Daniel se narodil 5. června 1973 ve švédském městě Eskiltuna. Již ve svých 11 letech založil kapelu Reality, kterou v roce 1991 přejmenoval na Pain of Salvation. V kapele do roku 2006 působil i jeho bratr Kristoffer Gildenlöw. Daniel je známý svým obrovským hlasovým rozsahem. Sám o sobě říká, že má rozsah téměř 5 oktáv. Jako zpěvák hostoval na albech spousty známých interpretů jako jsou Dream Theater, Transatlantic, Ayeron, atd. Je ženatý s Johannou Gildenlöw (Iggsten), se kterou má tři syny - Sandrian Silver Isidor Khan (2006), Jonathan Lennon Tintiro Nimh (2009) a Morris (2011).

Vybavení.

Daniel v poslední době používá aparáty polské firmy Laboga a na posledním turné k albu In the Passing Light of Day používá Line6 Helix. Už dříve využíval simulace od firmy Line6, Marshall, Rocktron, atd.  Kytary používá také od polské firmy Mayones, u které je od roku 2006 firemním hráčem. Mayones mu postavili vlastní modely Elements na základě modelu Regius. Jedná se o čtyři speciální modely pojmenované Water, Fire, Earth a Air, všechny v 6 a 7strunné verzi a s piezo snímačem. Z těchto kytar vznikl i prototyp 7strunné bezpražcové kytary v bílé barvě nazvané Perfect Proto, na kterou Daniel nahrával alba Road Salt One a Two a často jí používá na koncertech. Z prototypu pak vznikla 6strunná (pražcová i bezpražcová) baritonová kytara s piezo a midi snímačem pojmenovaná Perfect. V současné době Daniel nejčastěji používá nové prototypové modely Mayones vycházející z modelu Setius nazvané Road Salt Proto. Kytara by měla kombinovat vlastnosti Fenderu Telecaster a Gibsonu Les Paul. Opět se jedná o 6 a 7strunnou verzi. Finální podoba se chystá ve třech variantách - slonovina, eben a jantar. Daniel má na těchto kytarách upravené pražce od firmy True Temperament. Tato úprava by se měla objevit i na oficiální verzi.  Kromě kytar Mayones používá i kytary od firmy Parker, u které byl dlouholetý firemní hráč. Používá modely Fly Classic a Fly Stealth. Dále používá kytary Fender Telecaster, Ibanez, Gibson, atd.  Šestistrunné kytary má v ladění Drop D. Na albu BE ladil do Drop C. Sedmistrunné kytary má laděné v Drop A.  Kromě elektrických kytar hraje i na akustické kytary, baskytaru, bicí, mandolínu, buzuki, balalajku, klávesy, piano, banjo, atd.

Daniel Gildenlöw (* 5. června 1973 Eskilstuna) je švédský hudebník a skladatel. Nejvíce je známý jako multi-instrumentalista, zpěvák, kytarista a hlavní postava progresivní metalové kapely Pain of Salvation. Také byl oficiálním členem kapely The Flower Kings.

Daniel Gildenlöw (né le ) est un musicien multi-instrumentiste fondateur et leader du groupe de metal progressif suédois Pain of Salvation et invité pour les tournées 2001 et 2010 de Transatlantic. Il a également joué dans The Flower Kings entre 2002 et 2004.


Lokalizace a příčiny.

Mezi příčiny patří "hemoragická cévní mozková příhoda", "infarkt" a "nádor na mozku". K lézi nejčastěji dochází v zadní části temenní mozkové kůry v místě, kde se setkává spánkový a temenní lalok (TPJ). Častěji bývá poškozen pravý temenní lalok než levý a proto je tedy častější neglekt levé strany.

Druhy.

Nejčastější je vizuální neglekt. Nedostatek percepce není důsledkem poruchy zraku (při mrtvici někdy poškozen), vidění je zachováno. Pacienti s lézí na pravé hemisféře do zrakového systému informace z levého prostoru přijímají, ale nejsou schopni těmto informacím věnovat pozornost. Levá strana prostoru jako by pro ně neexistovala. Řada experimentů dokázala, že není „opomíjena“ jen konkrétní strana prostoru, ale i jednotlivé objekty. Dokládá to např. studie, ve které byl pacientům ukázán obrázek domu a 2 stromů, který měli překreslit. Participani nepřekreslili nejen levou stranu obrázku, ale také hůře nakreslili levou část stromu. Neglekt neovlivňuje jen zpracování informací, ale mj. i péči o vzhled – problémy s oblékáním (apraxie oblékání), holením (oholí si jen půlku tváře), česáním apod. Pro postižené tato porucha může být velmi matoucí a uvádět je do rozpaků. Člověk takto postižený může sníst pouze jídlo na pravé straně talíře s tím, že řekne, že již vše snědl. Když je takový člověk vyzván, aby reagoval na pohyb prstu, reaguje pouze na ten vpravo; pokud jsou oba prsty umístěny na „neopomíjené“ straně, reaguje i na prst vlevo. Jsou-li však v pohybu oba prsty zároveň, reauguje jen na prst vpravo. Postižení si neuvědomují, že jim něco uniká; tím se liší od pacientů trpících "hemianopsií".  Většina studií byla zaměřena na charakteristiku zrakové formy neglektu, ale existují i jiné formy.  Pacienti mohou ignorovat i hmatové informace z jejich levé nebo pravé ruky. Stejně jako u zrakové formy je smysl, hmat, zachován, ale tato informace není přístupná.  Stejně tak je tomu u sluchové a čichové formy neglektu.  Pokud požádáte člověka s motorickým neglektem, aby zvedl pravou ruku, zvedne ji, stejně tak levou. Když jej vyzvete, aby zvedl obě, zvedne pouze pravou.  Typické je, že když jsou tito lidé konfrontováni s tím, že něco není v pořádku, používají obranné mechanismy, často se různě „vymlouvají“; např. žena, která byla pouze zpola oblečená, odpověděla, že „chce začít nový trend“.

Testy.

K jedněm z nejpoužívanějších testů zrakového neglektu patří tzv. test hodin (Clock Drawing test, CDT), při kterém má pacient do prázdného kruhu zakreslit čísla, někdy také znázornit pomocí hodinových ručiček určitý čas. Při jiném testu je použita mapa, na které jsou znázorněny např. body A a Z. Pacient má popsat nejdříve cestu z bodu A do bodu Z a poté cestu opačnou. Bylo zjištěno, že při každém popisu cesty vnímal rozdílnou stranu mapy a druhou "ignoroval"; při popisu cesty směrem na sever byla „opomenuta“ levá strana mapy, na jih pravá strana. Podobně, pokud má pacient za úkol překreslit obrázek, který je přímo před ním, nepřekreslí levou stranu. Stejně tak i v případě, že je požádán, aby nakreslil nějaký předmět z paměti. Když je pacient požádán o přepůlení čáry, umístí značku napravo od středu. V jiném experimentu má pacient přeškrtat všechny čáry na obrázku; udělá to jen u pravé poloviny, přičemž posunutí celého obrázku směrem napravo na tom při opětovném pokusu nic nezměnilo.

Léčba.

Hemineglekt se léčí velmi obtížně. Přístupy k jeho léčbě lze rozdělit do dvou kategorií. „Top-down“ přístupy vyžadují aktivní účast pacienta pod vedením terapeuta. Nejběžněji je pacient opakovaně instruován, aby svůj pohled upřel směrem vlevo do „opomíjeného“ prostoru.  „Bottom-up“ přístupy manipulují s charakteristickými znaky podnětů, smyslovými vjemy nebo mozkem přímo a pokoušejí se tak změnit nevyrovnanost hemisfér.  Kombinací těchto přístupů je prizmatická adaptace. Při této metodě jsou využívány prizmatické brýle, které přesunou pacientův pohled na pravou stranu. Zpětná vizuální vazba jim umožňuje „vyrovnat“ chyby na levé straně a opravit je. Poté, co jsou prizmatické čočky odejmuty, odchylka přetrvává. Přesto studie ukázaly zlepšení v řadě mnohých symptomů neglektu.

Související články.

Syndrom cizí ruky

Hemineglekt, syndrom opomíjení nebo neglekt syndrom je neuropsychologická porucha způsobená poškozením jedné hemisféry mozku. Projevuje se deficitem pozornosti a vědomého vnímání jedné strany prostředí. Hemineglekt je definován jako neschopnost zpracovat nebo si uvědomovat podněty na jedná straně těla nebo prostředí, která není následkem poškození smyslů. Obvykle je kontralaterální k poškozené hemisféře, ale byly zjištěny i případy jeho výskutu na straně, kde došlo k lézi.

Une hémianopsie est une perte ou une diminution de la vue dans une moitié du champ visuel d'un œil ou des deux yeux.


Život.

Již v dětství se seznámila s modernistickým teologem baronem von Hügelem, neboť patřil k oblíbeným návštěvníkům její matky.  V roce 1890 se přidala ke společenství Dcer Mariina srdce ("Daughters of the Heart of Mary"), které bylo liberálnější než většina tehdejších ženských náboženských institutů. Jeho členky mohly žít ve svých domovech a místo řeholního hábitu nosit běžné oblečení. Roku 1900 se stala jeho provinciálkou. Téhož roku se spřátelila s jezuitou Georgem Tyrrellem. Baron von Hügel je seznámil s dílem filozofa Alfreda Loisyho.  Od roku 1896 Maude Petre publikovala vlastní díla. Když jí roku 1907 vyšla kniha "Catholicism and Independence: Being Studies in Spiritual Liberty", byla jí v jejím společenství odepřena obnova řeholních slibů. Tehdejší biskup Southwarku Peter Amigo jí rovněž odmítl udělovat svátosti.  Když Tyrrell v roce 1909 zemřel (tři roky předtím byl pro své názory vyloučen z jezuitského řádu), Maude Petre začala pracovat na jeho životopisu. V roce 1912 jej publikovala ve dvou svazcích, přičemž první byl Tyrrellovým vlastním životopisem. Její zřejmá sympatie k Tyrrellovi v jeho sporu s autoritami katolické církve byla příčinou toho, že se tato její kniha "Autobiography and life of George Tyrrell" v roce 1913 ocitla na Seznamu zakázaných knih. Prohloubilo to její vlastní potíže s katolickou hierarchií. Věrnost Tyrrelovým postojům však byla silnější: následujícího roku publikovala jeho eseje ("Essays on Faith and Immortality"), o dalších šest let později sbírku jeho dopisů.  Její kniha "Modernism: Its Failure and Its Fruits", dokončená roku 1914 a publikovaná o čtyři roky později, byla jednou z prvních studií modernistického hnutí, ačkoli se v ní jasně projevilo její názorové zaměření – dávala najevo značné sympatie k modernistům a byla velmi kritická k jejich oponentům, kteří v církvi převažovali.  Za první světové války ve Francii pracovala jako ošetřovatelka. V té době vzrostl její zájem o sociální a politická témata. Po válce se oživil její zájem o teologii a náboženství, stále s příklonem k modernismu. V katolické církvi se tak stala izolovanou postavou. Nikdy ji však neopustila a ve svých pamětech nazvaných Můj způsob víry ("My Way of Faith") píše o své loajalitě k ní i o své potřebě duchovního vedení v životě.  Psaní se věnovala téměř až do své náhlé smrti v prosinci 1942. Zemřela v Londýně ve věku 79 let. Byla pohřbena ve Storringtonu nedaleko hrobu George Tyrrella. Kvůli jejím modernistickým názorům biskup Amigo nepovolil, aby pohřební obřad vedl katolický kněz.

Maude Dominica Mary Petre (4. srpna 1863, Coptfold Hall u Margarettingu, Spojené království – 16. prosince 1942, Londýn) byla katolická řeholnice a spisovatelka, aktivní představitelka náboženského modernismu.

Maude Dominica Mary Petre, née le à Margaretting dans le district de Chelmsford et morte le à Londres, était une religieuse catholique britannique, écrivain et critique, qui a été impliquée dans la controverse moderniste.


Druhy kapalinové ventilace.

Aplikace dýchatelné tekutiny se dělí na dvě provedení;

TLV - Úplná kapalinová ventilace.

TLV je zkratka pro anglický výraz "Total Liquid Ventilation" (úplná kapalinová ventilace). Je to metoda, při které se plíce zcela naplní dýchatelnou kapalinou. Je sice účinnější než PLV (viz níže), ale pro její provedení potřebujeme složitější techniku. V současné době se tato metoda používá spíše u zvířat, ale experti se již zabývají vylepšováním ventilátoru kapalin, aby se tato metoda mohla používat i v současné medicíně.

PLV - Částečná kapalinová ventilace.

PLV znamená Partial Liquid Ventilation (částečná kapalinová ventilace). V této metodě se plíce naplní pouze do funkční zbytkové kapacity (objem vzduchu v plicích na konci výdechu, což je zhruba 40 %). Tato metoda sice není tak funkční jako TLV, ale není k ní potřeba tolik pokročilé techniky a tudíž se může používat všude na světě.

Výzkum.

První bádání po dýchatelné kapalině začalo ihned po skončení 1. světové války, protože se lidé snažili vymyslet řešení toho, jak zabránit vdechnutí jedovatého plynu. Lékaři studující dopady na zdraví člověka prováděli různé testy se solnými roztoky na testovaných zvířatech (v tomto případě psech) – neúspěšně.  Perfluorokarbony jako takové se vynalezly počátkem 40. let při projektu Manhattan.  V roce 1962 Johannes A. Kylstra a jeho tým z Duke University prováděli pokus na myších, které by měly dýchat tentokrát okysličené solné roztoky, přetlakované na tlak, jaký je asi 1,5 kilometru pod hladinou vody – zvířata zemřela po několika minutách kvůli předávkování oxidem uhličitým, který nebyl z těla nijak odváděn, a tak se vmísil do krve. Experiment ovšem dokázal, že technika sama o sobě je možná, přestože zatím dost nepravděpodobná.  Roku 1966 Leland C. Clark a Frank Gollan provedli řadu dalších pokusů s okysličenými perfluorokarbony za normálních atmosférických podmínek. Krysy takhle vydržely 20 hodin, kočky i týdny. Experimentovalo se i se silikonovými oleji, ukázalo se však, že jsou pro savce toxické po tom, co zase začnou dýchat vzduch.  V roce 1989 ve Filadelfii začaly pokusy na lidech. Kapalina byla podána několika dětem s těžkou respirační tísní. Studie zjistily, že nastává značné zlepšení výkonu plic, a to i po odstranění ventilátoru. Dokázalo se tím, že by metoda byla vhodná a účinná hlavně pro předčasně narozené děti, jejichž plíce by se jinak pod tlakem vzduchu mohly zdeformovat (vlastně by se „zhroutily“ samy do sebe, protože by tam nebylo nic, co by ještě nedostatečně vyvinutým orgánům dávalo tvar).  V současnosti se rozvíjí různá využití, byl vynalezen i tzv. kapalinový ventilátor.

Využití.

Potápění.

V současnosti potápěči používají různé plynné příměsi (např. trimix nebo heliox), které zabraňují potížím kvůli vysokému tlaku s rostoucí hloubkou, které vedou až k selhání či roztržení plic. Také se využívají speciální obleky, které uvnitř udržují stálý vhodný tlak, jsou ovšem tuhé, objemné, nepohodlné a drahé.  Kdyby namísto toho dýchali kapalnou směs, tekutina v plicích by způsobila, že se podobný tlak jako ve vodě rozloží po celém těle a nijak by mu neuškodil. Navíc by se zabránilo přesycení dusíkem či heliem.  Problém je ale v odvádění oxidu uhličitého. Když už se v perfluorokarbonech rozpustí jeho určité množství, tlak působící toto rozpouštění se vyrovná tlaku, při kterém existuje oxid uhličitý v krvi, takže se vmísí spíš tam, než aby byl odveden ven, a nastává otrava krve. Jediným řešením je přístroj, který neustále dodává další dýchatelnou kapalinu, a sice asi 5 l za minutu na dospělého člověka (70 ml na 1 kg váhy). K tomu ale ještě musíme připočítat určitou fyzickou námahu, a s tím i zrychlený dech. Protože dodávka perfluorokarbonové kapaliny v takovém množství by byla prakticky nemožná, nehledě na to, že také velmi neekonomická, její použití při potápění je tedy spíše teoretické.

Lékařství.

V tomto oboru se dá použít částečná kapalinová ventilace, která umožňuje odvádění nepotřebných plynů pomocí ventilátoru, plíce jsou ovšem naplněny tekutinou. Studie prokázaly, že okysličená směs perfluorokarbonů pomáhá hned v několika oblastech medicíny:  U předčasně narozených dětí, kterým poskytuje dýchatelná kapalina podobné prostředí jako v děloze matky, navíc předchází vzniku onemocnění způsobených metodou umělých podávaných plynů. Při dýchacích problémech – snižuje zánět plic  Nový způsob podávání léků – pacient doslova vdechne léky rozpuštěné ve směsi  Chlazení mozku – po srdeční zástavě se mozek nejlépe zotaví tím, že se ochladí – tento způsob umožňuje snížení teploty až o 0,5 °C za minutu.

Kapalinový ventilátor.

Kapalinový ventilátor je přístroj, který čerpá směs perfluorokarbonů obohacenou o dýchací plyny a současně zvyšující teplotu kapaliny na tělesnou hodnotu.  Známý je například model Inolivent-4, který je od výzkumné skupiny Inolivent z Université de Sherbrooke v Quebecu v Kanadě a je určen pro výzkumné pokusy na zvířatech o hmotnosti 0,5 – 9 kg.

Cyklus.

Nádech.

Kapalina je odváděna z inspiračního (nádechového) čerpadla do plic (ventil 1 umožňuje přístup při nádechu). Aby se mohla plně přesunout, je uzavřen ventil 2, který zabraňuje pronikání kapaliny z rezervoáru, a do toho se tedy hromadí další tekutina. Ventil 3 na odvádění oxidu uhličitého je uzavřen, respirační (výdechové) čerpadlo může vhánět vydechnutou kapalinu do filtru.

Maximální objem kapaliny v plicích.

Čerpadla odčerpala kapalinu do plic, filtru i rezervoáru, které jsou teď plné. Vše je uzavřeno.

Výdech.

Kapalina z plic je odváděna skrz ventil 3 do respiračního (výdechového) čerpadla, které naplňuje vydechnutou tekutinou. Ventil 2 se uvolní a kapalina z rezervoáru proudí do inspiračního (nádechového) čerpadla, odkud ale nemůže do plic (ventil 1 je uzavřen).

Minimální objem kapaliny v plicích.

Kapalina z rezervoáru zcela naplnila inspirační (nádechové) čerpadlo. Respirační (výdechové) čerpadlo je plně naplněno vydechnutou kapalinou.

Dýchatelná kapalina je také známá jako okysličené perfluorokarbony. Jde o průzračnou a nereaktivní látku bez chuti a zápachu s nízkým povrchovým napětím. Jsou to molekuly tvořeny silnými vazbami uhlík-fluor, které mohou zvyšovat pevnost a stabilitu mezi dalšími vazbami. Jejich specifická struktura velmi dobře váže dýchatelné plyny – kyslík třikrát a oxid uhličitý dokonce čtyřikrát lépe než krev. Utvoří pak okysličenou látku, která je vhodná pro dýchání.

La ventilation liquidienne, ou "ventilation liquide" est une technique de ventilation mécanique consistant à remplir le poumon avec un composé perfluorocarbure (PFC) liquide. Certains des PFC ayant une grande capacité de dissolution d' et de il est possible (sous certaines conditions) de maintenir les échanges gazeux. Selon que le remplissage des poumons est partiel ou total, on parle de ventilation liquidienne partielle ou de ventilation liquidienne totale.