Kariéra.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu z Devonu připomínaného od 12. století (původně pod jménem Nordcote), byl synem poslance Henryho Northcota (1792–1850). Studoval v Etonu a Oxfordu, od roku 1847 působil jako právník, zároveň byl tajemníkem W. Gladstona, s ním se ale názorově neshodl a později se připojil ke konzervativcům. V letech 1842–1850 pracoval na ministerstvu obchodu, v roce 1851 byl komisařem pro organizaci Světové výstavy. V letech 1855–1856 a 1857–1885 byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu. Členem vlády se stal poprvé jako prezident úřadu pro obchod (1866–1867), od roku 1866 byl zároveň členem Tajné rady, pak byl státním sekretářem pro Indii (1867–1868). V letech 1869–1874 byl guvernérem Společnosti Hudsonova zálivu a jejích území v Kanadě (tzv. Severozápadní provincie, v roce 1870 došlo k prodeji území Velké Británii). V Disraeliho vládě byl lordem kancléřem (1874–1880) a zároveň mluvčím vlády v Dolní sněmovně. V letech 1880–1885 byl mluvčím konzervativní opozice. Po návratu konzervativců k moci získal titul hraběte z Iddesleighu (1885) a v roce 1885 byl krátce kancléřem pokladu. Svou kariéru završil jako ministr zahraničí (1886–1887).  V lednu 1887 ze zdravotních důvodů podal rezignaci na funkci ministra zahraničí, tentýž den zemřel náhle v Downing Street 10, sídle premiéra. Premiér Salisbury pak úřad ministra zahraničí převzal, protože se sám od mládí zahraniční politice věnoval.

Další aktivity a rodina.

Uplatnil se také jako spisovatel, byl členem Královské společnosti (1875) a v letech 1883–1887 rektorem univerzity v Edinburghu. Krátce před smrtí zastával úřad lorda-místodržitele v Devonu (1886–1887), kde vlastnil statky s hlavním rodovým sídlem "Pynes House". Byl rytířem Řádu lázně (1851).  S manželkou Cecilií Farrer (1823–1910) měl deset dětí, sedm synů a tři dcery. Dědicem titulů byl nejstarší syn Walter Stafford Northcote, 2. hrabě z Iddesleighu (1845–1927), druhorozený syn Henry Stafford Northcote (1846–1911) byl členem vlády a generálním guvernérem v Austrálii, v roce 1900 získal titul barona.

Stafford Henry Northcote, 1. hrabě z Iddesleighu ("Stafford Henry Northcote, 1st Earl of Iddesleigh, 1st Viscount St. Cyres, 8th Baronet Northcote of Hayne") (27. října 1818, Londýn, Anglie – 12. ledna 1887, Londýn, Anglie) byl britský státník, významný představitel Konzervativní strany druhé poloviny 19. století. Třicet let byl členem Dolní sněmovny a zastával řadu vládních funkcí, byl ministrem obchodu, ministrem pro Indii a ministrem zahraničí. V roce 1885 byl povýšen na hraběte.

Stafford Northcote, comte d'Iddesleigh (Stafford Henry Northcote), né à Londres le et mort dans la même ville le est homme politique conservateur britannique. Il a occupé les postes de chancelier de l'échiquier et de ministre des Affaires étrangères.


Okolnosti.

Náboženské války mezi katolíky a protestanty pustošily Francouzské království. Král Jindřich IV. navzdory svému vítězství nad oddíly katolické ligy vedené Karlem Lotrinským, vévodou z Mayenne 29. září 1589 v bitvě u Arques, nedokázal být úspěšný při obléhání Paříže. Získal ale Vendôme, kde zajistil, aby katolické kostely zůstaly nedotčeny, a obyvatelé netrpěli průchodem armády. Díky tomuto příkladu se mu všechna města mezi Tours a Le Mans vzdávala bez boje. Král opět porazil ligu a Španěly v bitvě u Ivry 14. března 1590. Znovu oblehl Paříž, ale nedaří se mu zlomit odpor města, které je pod vlivem katolické ligy a ochranou Španělů. Jindřich IV. se proto rozhodl ovládnout Paříž lstí.

Pokus o průnik.

Asi šedesát vojáků převlečených za rolníky vezlo mouku, někteří na koních, jiní na vozech se vydalo k bráně Saint-Honoré. Převlečenou skupinu následovalo pět 500 kyrysníků a 200 arkebuzírů a dále 1200 mužů švýcarské gardy s podporou dvou děl.  Kolem třetí hodiny ráno při příjezdu k bráně Saint-Honoré, tucet vojáků převlečených za rolníky přijelo s vozíky naloženými moukou. Snahou bylo otevřít vrata pro dodávku mouky a umožnit královskému vojsku proniknout do města.  Ale hluk z pohybu tak početného množství vojáků přilákal pozornost pařížských stráží katolické ligy. Brána Saint-Honoré byla zatarasena a zesílena v očekávání útoku královského vojska. Stráže řekly převlečeným vojákům, že není možné otevřít bránu, a proto musejí projít kolem městských hradeb po břehu Seiny a pro přepravu mouky použít nákladní čluny.  Vojáci se vrátili, aby o situaci informovali krále. Král pochopil, že ligisté jsou v pohotovosti a rozhodl stáhnout své jednotky.

Journée des farines (tj. "Moučný den") je ve francouzských dějinách označení pro lest, díky které chtěl francouzský král Jindřich IV. získat kontrolu nad Paříží ovládané katolickou ligou. V noci z 20. na 21. ledna 1591 se královi muži převlečení za nosiče mouky neúspěšně pokusili proniknout do města.

La journée des Farines est la tentative par laquelle le roi de France Henri IV tenta, dans la nuit du 20 au, de reprendre à la Ligue catholique le contrôle de la ville de Paris.


Děj.

Film vysvětluje původ démona Valaka z filmu V zajetí démonů 2. Dvě poslední jeptišky v opatství Cârța v Rumunsku se rozhodnou prozkoumat katakomby, ale starší jeptišku napadne neviditelná síla. Přeživší mladší jeptiška vezme klíč od dveří do katakomb a když vidí, že je v nesnázích, spáchá sebevraždu oběšením. Po 2 letech její tělo najde mladík Frantík (Jonas Bloquet). Vatikán se okamžitě dozvídá o této nešťastné události, a tak vysílá kněze Burkeho (Demián Bichir) a anglickou sestru Irene (Taissa Farmiga), aby případ prošetřili. Seznámí se s Frantíkem a vydají se do kláštera. Kněz a sestra Irene se v klášteře usídlí, ale zjišťují, že tu nejsou sami a po několika znepokojivých paranormálních událostech se kněz Burke rozhodne přijít tajemství kláštera na kloub.  Zjišťuje děsivou historii kláštera, že se zde ve středověku prováděly satanské rituály. Křižáci ovšem hrad vyplenili, přeměnili v klášter i jeptišky se musí neustále modlit, aby zlo nemohlo mimo zdi kláštera. Též zjišťuje původ démona Valaka a se sestrou Irene se snaží najít relikvii, která by mohla démona zastavit. Tím je skleněná nádobka s Kristovou krví. Tu naleznou a rozhodnou se vydat do katakomb a vypořádat se se zlem, které zahaluje klášter.  Jakmile vstoupí do katakomb, začíná si s nimi Valak pohrávat. Frantíka málem uškrtí, Irene posedne a otce Burkeho málem zabije. Frantík Irene potřísní Kristovou krví a Valak mizí. Avšak se objeví ve vodě a pokusí se sestru uškrtit. Ta na něho však vystříkne relikvii, démon je zahnán a portál do podsvětí je zavřen. Burke případ uzavře a odjíždí do Vatikánu. Ovšem Valak se tak lehce nevzdá.

Externí odkazy.

Film na ČSFD -

The Nun (v českém překladu: "Sestra") je americký hororový film od režiséra Jamese Wana. Film měl premiéru 6. září 2018 v Evropě a o den později v USA. Film je částečným prequelem filmů V zajetí démonů a V zajetí démonů 2. Necelý týden po premiéře vydělal přes 131 milionů USD.

La Nonne ou La Religieuse au Québec ("") est un film d'horreur américain réalisé par Corin Hardy, sorti en 2018. Il s'agit du de l'univers cinématographique "Conjuring".


Průběh.

Válku vyvolal Filip II., aby zabránil Francii v zasahování proti španělské armádě v Nizozemsku a potlačení jeho plánu napadnout Anglii. Katolická liga přesvědčila krále Jindřicha III. vydat edikt zakazující protestantismus a rušící právo na trůn Jindřichu Navarrskému. Jindřich III. byl pravděpodobně ovlivněn svým oblíbencem vévodou Anne de Joyeuse. Edikt z Nemours (18. července 1585) zrušil všechny dosavadní toleranční edikty vůči protestantů, zakázal protestantské bohoslužby a neumožnil nekatolíkovi stát se francouzským králem. Král Jindřich III. tak byl donucen jít do války, neboť Jindřich Navarrský nemohl pominout zrušení svých práv na trůn.  Jindřich de Guise vedl jednotky proti německým protestantům. Jeho bratr Karel II. Lotrinský musel bojovat proti Jindřichu Navarrskému. Král Jindřich III. si držel odstup od obou. Poprava katoličky Marie Stuartovny (8. února 1587) z rozkazu anglikánské královny Alžběty I. však konflikt urychlila.  V bitvě u Coutras (15. října 1587) Jindřich Navarrský porazil královskou armádu, které velel vévoda Anne de Joyeuse, a který v bitvě zahynul. Ale v bitvě u Vimory (26. října 1587) vévoda de Guise rozdrtil německé žoldnéře a švýcarské protestanty. Vévoda de Guise tím v Paříži získal velkou prestiž, zatímco král byl kritizován za to, že přivedl do země cizí žoldnéře.  Po smrti Anne de Joyeuse a Jindřicha Bourbon-Condé se uvolnila vláda v Normandii a Pikardii. Vévoda de Guise požádal krále o Normandii pro sebe a Pikardii pro svého bratrance Karla I. z Aumale, což král odmítl.  Vévoda de Guise i přes formální zákaz krále a díky své popularitě vstoupil 9. května 1588 do Paříže. Aktivně se podílel na povstání journée des barricades (12. května 1588), po kterém byl král nucen uprchnout z Paříže a uchýlil se na zámek Blois.  Pro krále byla obtížná i mezinárodní situace, neboť 29. května 1588 Filip II. Španělský vyslal k útoku na Anglii svou Armadu. Král pod vévodovým nátlakem podepsal 17. července 1588 edikt o jednotě ("édit d'union"), ve kterém se král usmířil s vévodou a zavázal se neuzavřít „žádný mír ani příměří s kacíři.“ Vévoda byl jmenován správcem království ("lieutenant-général du royaume"), který dočasně vykonával správu jménem krále.  Po porážce španělské Armady 8. srpna 1588 král svolal do Blois na 16. října 1588 generální stavy. Vévoda plánoval zavraždit krále a zmocnit se trůnu, ale král udeřil jako první a nechal zabít vévodu a jeho bratra Ludvíka, kardinála de Guise 23. prosince 1588. Tím oslabil rodinu de Guise a katolickou ligu.  Byla vyhlášena nová otevřená válka mezi royalisty a katolickou ligou. Podle univerzitních teologů byla Paříž zbavena povinnosti být poslušna králi. Většina měst se vzbouřila, kromě těch v údolí Loiry a Bordeaux. Bratr vévody z Guise, Karel II. Lotrinský převzal vedení vojáků Ligy a pokusil se dobýt Blois a Tours. Jindřich III. byl nucen obrátit se na svého švagra, protestantského krále Navarry a slíbit mu ochranu protestantů. Tím se zcela změnil poměr sil a oba králové se začali chystat na obléhání Paříže. Ale 1. srpna 1589 byl na Jindřicha III. spáchán atentát a bezdětný král zemřel následující den. Jindřich III. Navarrský se stává Jindřichem IV. Francouzským a je posledním přeživším ze tří Jindřichů.

Následky.

Po smrti Jindřicha III. se rozpadá koalice kolem nového krále. Mnoho katolických royalistů odmítlo sloužit protestantskému Jindřichovi Navarrskému a část armády odešla od Paříže. Jindřich však musel pokračovat v boji. Přerušil obléhání Paříže, ale porazil vévodu de Mayenne 29. září 1589 v bitvě u Arques. Dobyl několik měst a znovu porazil Ligu a Španěly v bitvě u Ivry 14. března 1590.  Slavnostně přestoupil na katolictví 25. července 1593 v bazilice Saint-Denis, čímž ho uznala většina katolické šlechty. 27. února 1594 byl korunován králem v katedrále Notre-Dame v Chartres, protože Remeš, tradiční korunovační město, bylo stále obsazeno ligou.  Dne 22. března 1594 vstoupil do Paříže a vypudil španělské oddíly. Účastníkům ligy, kteří uznali svou porážku, udělil rozsáhlé odpuštění. Rozhřešení, které mu 17. září 1595 poskytl papež Klement VIII., mu umožnilo postupné usmířit všechny vrstvy obyvatelstva. Přesto zůstalo několik oponentů, jako byl Jean Châtel, který se 27. prosince 1594 pokusil zavraždit krále u Louvru. Jindřich IV. definitivně porazil armádu Ligy v bitvě u Fontaine-Française.  Po skončení této občanské války díky Jindřichu IV. začalo období hospodářského růstu a vnitřního míru.

Válka tří Jindřichů () je ve francouzských dějinách označení pro osmý a poslední válečný konflikt během náboženských válek ve Francii. Válka probíhala v letech 1585–1587 o nástupnictví na francouzský trůn. Účastníky sporu byli:

La guerre des Trois Henri (1587-1589) est le huitième et dernier conflit des guerres de Religion. Il s'agit d'un conflit entre :


Kariéra.

Narodil se jako druhorozený syn významného právníka 1. hraběte z Hardwicke. Vystudoval v Cambridge a od mládí působil v justici, v letech 1747–1770 byl členem Dolní sněmovny (ve svém posledním mandátu v letech 1768–1770 zastupoval prestižní volební obvod cambridgeské univerzity). Od roku 1747 pracoval u kancléřského soudu, od roku 1751 byl právním poradcem Východoindické společnosti, dále byl soudcem v Doveru a Gloucesteru, v roce 1754 jmenován královským justičním radou a následně se stal právním zástupcem prince waleského (1754-1756). Nejvyšší státní zástupce ("solicitor general") byl v letech 1756–1762 a právní zástupce koruny ("attorney general") byl v letech 1762–1763 a pak 1765–1766. V šedesátých letech sehrál významnou úlohu v cause publicisty Johna Wilkese, jako právník se zasloužil o vypracování ústavy pro kanadskou provincii Québec, která byla uvedena v platnost až po jeho smrti (1774).  Byl uznávaným právníkem, ale po roce 1766 jako stoupenec whigů stál v opozici. V lednu 1770 byl vyzván, aby ve funkci lorda kancléře vstoupil do toryovského kabinetu 3. vévody z Graftonu, což původně odmítl s ohledem na své závazky vůči whigům (výslovný slib jejich předákovi 2. markýzi z Rockinghamu zakazoval všem whigům přijmout úřad v konzervativní vládě). Yorke se však poté nechal vmanévrovat do složité a nepříjemné pozice a král Jiří III. jej varoval, že mu již nikdy neprokáže přízeň, když úřad odmítne. Yorke se nakonec nechal přesvědčit, že post lorda kancléře může přijmout jako apolitickou justiční funkci a 17. ledna 1770 byl do úřadu jmenován spolu s členstvím v Tajné radě. Jeho whigističtí kolegové mu pak vzápětí dali otevřeně najevo, že je zradil, načež Yorke, aniž by se fakticky úřadu ujal, 20. ledna 1770 spáchal sebevraždu.

Rodina.

Ze dvou manželství měl tři syny a dceru Caroline (1765–1818), provdanou za 1. hraběte ze St. Germans. Nejstarší syn Philip (1757–1834) zdědil po strýci titul hraběte z Hardwicke a později byl místokrálem v Irsku, druhorozený Charles Philip (1764–1834) byl ministrem vnitra a námořnictva, nejmladší Joseph Sydney (1768–1831) sloužil u námořnictva a dosáhl hodnosti admirála.  Prvním sňatkem s Catherine Freeman získal sídlo "Tyttenhanger Park" (Hertfordshire), které jeho potomkům patřilo do roku 1973.

Charles Yorke (30. prosince 1722 Londýn – 20. ledna 1770 Londýn) byl britský právník a politik ze šlechtického rodu Yorke. Od mládí zastával vysoké funkce v justiční sféře, jako politik patřil k whigům. V roce 1770 byl jmenován lordem kancléřem a tři dny poté z politických důvodů spáchal sebevraždu. Jeho synové dosáhli vysokého postavení v politice a námořnictvu, z potomstva nejmladšího syna admirála Josepha Sydneye Yorke pochází současná linie hrabat z Hardwicke.

Charles Yorke PC ( - ) est un homme politique anglais qui a occupé le poste de Lord Chancelier de Grande-Bretagne.


Mládí a studium.

Helen Taussigová se narodila v Cambridge v Massachusetts jako nejmladší ze čtyř dětí ekonoma Franka W. Taussiga, který vyučoval na Harvardu a byl poradcem prezidenta Woodrowa Wilsona, a Edith Taussigové, rozené Guildové, jedné z prvních studentek na dívčí koleji Radcliffe. Matka zemřela, když bylo Helen jedenáct let. Ona sama byla často nemocná, učila se doma, při tom bojovala s dyslexií. Po maturitě na Cambridgské dívčí škole v roce 1917 studovala nejprve dva roky na Radcliffe College a později na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde v roce 1921 získala titul bakaláře. Chtěla studovat medicínu, ale na Harvardu v té době ženy ještě nepřijímali, proto se zapsala do kurzů anatomie na Bostonské univerzitě. Ve studiu pokračovala na Johns Hopkins Univesity School of Medicine v Baltimore a v roce 1927 ji ukončila s titulem doktorky medicíny. Nastoupila jako řadová lékařka do nemocnice Johna Hopkinse v Baltimore, kde pracovala rok na oddělení kardiologie a dva roky na dětském oddělení. V té době byla postižen poruchou sluchu a musela používat naslouchátko. Naučila se také odezírat ze rtů a vyšetřovat pacienty pomocí svých prstů.

Profesionální kariéra.

V roce 1930 se Taussigová stala vedoucí nově zřízeného oddělení dětské kardiologie, kde pracovala až do roku 1963, kdy se stala emeritní profesorkou pediatrie. Věnovala se revmatické horečce a vrozeným srdečním vadám, především Fallotově tetralogii. Zjistila příčinu cyanózy novorozenců, tzv. syndromu modrých dětí a navrhla operační řešení spočívající ve spojení podklíčkové tepny s plícnicí, kterým se zvýší množství krve protékající a okysličované plícemi. První operace v roce 1944, která vedla ke zmírnění cyanózy, byla úspěšná a rychle si získala celosvětový ohlas. Provedl ji tým v čele s chirurgem Alfredem Blalockem a jeho asistentem Vivianem Thomasem. Metoda nese podle svých tvůrců název Blalock-Taussig (někdy také Blalock-Thomas-Taussig). V roce 1947 vyšla Taussigové kniha "Vrozené malformace srdce", v níž popsala nejen nové diagnostické techniky, ale také různé typy možných chirurgických výkonů. Stala se jednou ze základních učebnic kardiochirurgie.

Závěr života.

Taussigová odešla do penze v roce 1963, ale byla stále aktivní. Pokračovala v pedagogické práci, přednášela, psala. Dvacet let působila v Delawarském přírodovědeckém muzeu, kde pokračovala ve výzkumech srdce. Na ptačích srdcích zkoumala genetický základ pro určité vrozené srdeční vady. Obhajovala používání zvířat v lékařském výzkumu, bojovala za legalizaci potratů. za rozšíření paliativní a hospicové péče. Angažovala se v hnutí za zákaz podávání léku Thalidomid (Contergen) těhotným ženám, protože způsoboval poškození plodu.  Taussigová neměla vlastní rodinu, ale udržovala časté styky se sourozenci, kolegy i bývalými pacienty. Milovala svou zahradu a každý rok v květnu pořádala pro své přátele a spolupracovníky zahradní slavnost. Při té příležitosti probíhala odborná diskuse a jednání, která jí umožňovala udržet kontakt s problematikou a podílet se na jejím vývoji.  20. května 1986, čtyři dny před 88. narozeninami, zahynula při dopravní nehodě, když řídila auto s přáteli, které vezla k místním volbám.

Ocenění.

V roce 1965 se jako první žena a první dětská kardioložka stala prezidentkou American Heart Association.  V roce 1947 jí Francie udělila řád Čestné legie. V USA získala mnoho ocenění a čestných medailí. V roce 1957 byla přijata za členku Americké Akademie umění a věd, v roce 1975 byla zvolena do Národní akademie věd (NAS). Byla členkou mnoha odborných profesních společností, mezi jiným Americké pediatrické společnosti, Společnosti pro pediatrický výzkum, ACP American College of Physicians.

Helen Brooke Taussigová (24. květen 1898 – 20. květen 1986) byla americká kardioložka, zakladatelka oboru dětské kardiochirurgie. Proslavila se rozvojem operativní metody, která zachránila život dětem s vrozenou srdeční vadou, tzv. Fallotovou tetralogií, nazývanou syndrom modrých dětí. Tato metoda byla v praxi poprvé uplatněna v nemocnici Johna Hopkinse v Baltimore. Je známá pod názvem operace Blalock-Taussig (někdy též Blalock-Thomas-Taussig), což jsou příjmení lékařů, kteří se podíleli na jejím provedení.

Helen Taussig ( au Massachusetts – ) est une médecin pédiatre et cardiologue américaine. Elle a joué un rôle important et précurseur dans le traitement des malformations cardiaques.


Klubová kariéra.

Od roku 1999 do roku 2003 nastupoval za Real Madrid, na pravém kraji obrany si konkuroval se Španělem Míchelem Salgadem. V ročníku 1999/2000 s týmem zvítězil v Lize mistrů, přičemž v ní odehrál 8 zápasů. Do finálového vítězného klání s Valencií (3:0) ale nezasáhl. V ročníku 2000/01 získal s Realem trofej z domácí ligy Primera División, Ligu mistrů Real opustil po prohraném semifinále s Bayernem. V ročníku 2001/02 získal Geremi s týmem další výhru v Lize mistrů. Ve čtvrtfinále opět proti Bayernu se Geremi gólově prosadil, v 1. utkání vstřelil úvodní branku, Bayern však doma utkání otočil na 2:1. Doma Real soupeře porazil 2:0, v semifinále vyřadil Barcelonu a ve finále porazil Bayer Leverkusen 2:1.  Pro sezónu 2002/03 byl poslán hostovat do Anglie, do týmu Middlesbrough FC. V Premier League odehrál 33 utkání a vstřelil 7 branek.  V létě 2013 odešel z Realu Madrid do anglické Chelsea, se kterou podepsal kontrakt na 5 let.

Reprezentační kariéra.

První zápas za reprezentaci si zahrál 13. listopadu 1996, tehdy šlo o přátelský zápas na půdě Brazílie, Kamerun podlehl 0:2.  V roce 2000 vyhrál s Kamerunem Africký pohár národů, když jeho reprezentace ve finále zdolala Nigérii 5:4 na penalty. Geremi sám úspěšně proměnil třetí pokutový kop. Na Letních olympijských hrách v roce 2000 dovedl Kamerunce jako kapitán k celkovému vítězství.  O rok později si zahrál na Konfederačním poháru, avšak Kamerun skončil ve skupině. Roku 2002 se Geremimu a Kamerunu podařilo obhájit vítězství v Africkém poháru národů.

Geremi Sorele Njitap Fotso (* 20. prosinec 1978) je bývalý kamerunský profesionální fotbalista. Na mezinárodní úrovni reprezentoval Kamerun ve více než 100 utkáních.

Geremi Sorele Fotso Njitap, dit Geremi, né le à Yoko, est un ancien footballeur camerounais. C'est un joueur polyvalent évoluant aux postes de stoppeur, d'arrière droit, de milieu droit, de milieu défensif et de milieu relayeur.


Části.

Tento díl je rozdělen na tyto části:

Děj.

Škola je peklo.

Bart je s ředitelem Skinnerem po škole. Když se Bart nudí, najde na lavici aramaický text. Líza používá aplikaci iRunes k překladu aramaištiny. Po přečtení překladu se z lavice vynoří ohnivá ruka a přenese Barta a Lízu do pekelné školy. Bart s Lízou najdou portál na Zemi a Bart požádá rodiče o studování pekelné školy. Bart vyniká ve všech svých ďábelských předmětech. V závěrečné zkoušce má Bart za úkol potrestat hříšníka Homera. Bart se dostane až na maturitní ceremoniál a znetvořený Homer pyšně pozoruje svého syna.

Mechanická žluť.

Vočko má v Londýně gang, který tvoří Lenny, Carl a Homer. Homer se seznamuje s Marge, která ho přesvědčuje, aby opustil a gang. Homer gang opouští. O několik let později je Vočko přepaden u něj doma ve stylu pacifackování (ve stylu rozpadlého gangu). Po přepadení se Vočko schází s Homerem a Marge a žádá ho, aby se zúčastnil poledního pacifackování. Homer nabídku přijímá a jdou na vloupačku i s Carlem a Lennym, kteří Vočka zastavili jako policisté. Vloupávají se do budovy, kde probíhá křest knihy "Naked London." Gang se rozhodne zaútočit. Gand prohraje a Vočko je "zmálcen na paděru", ale "byl šťastnej" se svým gangem. V závěrečné scéně je Stanley Kubrick v editační místnosti a požádá, aby byl celý film smazán a aby začali znovu.

Ti druzí.

V parodii na film "Ti druzí", nachází rodina nevysvětlitelné čokoládové koktejly a na jejich televizi běží jen Ženatý se závazky. Poté, co duch předstírá Marge v posteli, Homer vyvolává duchy, kteří se zjeví jako Simpsonovi v The Tracey Ullman Show. Celá rodina postupně umírá a stávají se duchy. Následujícího rána se Lisa ptá, jestli by někdy mohlo dojít k nějakým jiným inkarnacím Simpsonů a poté se zobrazí řada Simpsonových rodin založených na jiných seriálech a filmech (např. Mimoni).

Speciální čarodějnický díl XXV (anglicky Treehouse of Horror XXV) je 4. díl 26. řady a 25. Speciální čarodějnický díl amerického animovaného seriálu Simpsonovi.

Simpson Horror Show XXV ou Spécial d'Halloween XXV au Québec est le quatrième épisode de la vingt-sixième saison de la série télévisée "Les Simpson" et le de la série. Il est sorti en première sur le réseau Fox le.


Život.

Narodil se v zemědělské rodině, má celkem devět sourozenců. Bratr Asylbek Žeenbekov je také politikem a jeho dalším bratrem je Žusupbek Šarípov, velvyslanec Kyrgyzstánu na Ukrajině. Žeenbekov navštěvoval Kyrgyzskou zemědělskou akademii, obor zootechnik. V roce 2003 vystudoval účetnictví na Kyrgyzské národní agrární univerzitě.  Ve věku 18 let pracoval jako učitel a vyučoval ruštinu a literaturu. V roce 1983 se stal hlavním zootechnikem sovchozu "Sovět" v Sovětském okrese Ošské oblasti, kde pracoval do roku 1988. V listopadu 1988 získal funkci instruktora okresního výboru Komunistické strany Kyrgyzstánu Ošské oblasti. V letech 1989 - 1991 působil jako tajemník stranického výboru v sovchozu "Uljanova" a poději až do roku 1993 jako ředitel tohoto sovchozu.  Po vstupu do politiky v roce 1993 byl Žeenbekov zvolen předsedou sovchozu Kaška-Žol v okrese Kara-Kuldža. V roce 1995 se stal náměstkem předsedy Shromáždění lidových zástupců ("Жогорку Кенеш", jednokomorový kyrgyzský parlament). V roce 2007 se stal ministrem zemědělství, vodních zdrojů a zpracovatelského průmyslu. O tři roky později působil jako guvernér Ošské oblasti a v roce 2015 byl jmenován ředitelem Státní služby zaměstnanců. V březnu 2016 byl jmenován prvním náměstkem prezidenta republiky před svým jmenováním předsedou vlády Kyrgyzstánu.  Žeenbekov odstoupil z funkce předsedy vlády 21. srpna 2017 poté, co byl jmenován oficiálním kandidátem v prezidentských volbách v roce 2017. Uvedl, že „chtěl být v rovnoprávném postavení s jinými kandidáty na prezidentský úřad.“ Volby se konaly 15. října 2017. Kyrgyzská centrální volební komise hlásila celkem téměř 1,7 milionu hlasů, z nichž Žeenbekov získal 54,74 procent.  Sooronbaj Žeenbekov byl slavnostně inaugurován do funkce prezidenta dne 24. listopadu 2017.

Sooronbaj Šaripovič Žeenbekov (cyrilicí: "Сооронбай Шарипович Жээнбеков"), narozen 16. listopadu 1958 v obci Kara-Kuldža (К"ара-Кульдж"а) v Sovětském okrese Ošské oblasti (Kyrgyzská sovětská socialistická republika, Sovětský svaz), je kyrgyzský politik a od 24. listopadu 2017 pátý prezident Kyrgyzstánu. V letech 2012-2015 byl guvernérem Ošské oblasti a v letech 2016-2017 byl předsedou vlády.

Sooronbay Jeenbekov (), né le à Biy Mirza dans la RSS kirghize, est un homme d'État kirghize. Il est Premier ministre de 2016 à 2017 et président de la République depuis 2017.


Život.

Eliot Higgins původně pracoval v administrativě a v oboru financí. Jeho žena je poštovní úřednice a pochází z Turecka. Roku 2012, kdy začal psát komentáře k syrské válce na svém blogu, pojmenovaném podle písně Franka Zappy "Brown Moses", byl nezaměstnaný a staral se doma o své dítě. Blog vytvořil původně jako svůj koníček, ale jeho důkladná investigativní činnost mu získala proslulost průkopníka. Jako naprostý amatér, který neměl žádné předchozí vědomosti o zbraních a nerozumí arabštině, analyzoval zbraně zachycené na 450 veřejně dostupných kanálech YouTube a zaznamenával jejich typ, datum a místo, kde se zbraně objevily. Higgins využívá také geolokaci a interpretuje satelitní snímky i fotografie a další údaje ze sociálních sítí, porovnává jména a fotografie v pasech a záznamy o překročení hranic, telefonní čísla nebo údaje o převodu aut. Pomohl při vyšetřování Syrské občanské války, ruské vojenské intervence na Ukrajině, sestřelení Malajsijského civilního letadla MH 17 nad Východní Ukrajinou, při objasnění identity ruských agentů, kteří se pokusili zavraždit Sergeje Skripala a jeho dceru ve Velké Británii.

Hlavní výsledky činnosti.

Syrská válka.

Higgins zveřejnil roku 2012 užití improvizovaných barelových bomb a kazetových pum a usvědčil Syrskou vládu ze lži, když ve své databázi zaevidoval 491 videí z celé Sýrie, která jeho tvrzení dokládají. Dokázal identifikovat zbraně propašované do Sýrie – např. přenosný protiletadlový raketový komplet velmi krátkého dosahu, obvykle s infračerveným pasivním naváděním (MANPADS) vyráběný v Číně, nebo zbraně původem z Chorvatska ve výzbroji džihádistů.

Bellingcat.

Eliot Higgins je znám zejména jako zakladatel investigativního občanského webu Bellingcat. Pátrání, která Bellingcat provádí, ukazuje jak lze využít nejrůznější veřejně dostupná data k odhalení utajovaných operací, ztotožnit příslušníky vojenských útvarů včetně jejich jmen, bydliště, odhalit agenty vojenské rozvědky.  Po zveřejnění jmen ruských agentů, kteří byli vypovězeni z Nizozemska poté, co se pokoušeli vniknout do systému Organizace pro zákaz chemických zbraní, Bellingcat s pomocí svého ruského partnera "The Insider" nalezl doklad o registraci jednoho z nich v ruské databázi vlastníků automobilů. Adresa agenta "Komsomolsky Prospekt 20" odpovídá vojenskému útvaru č. 26165, který se specializuje na kybernetickou válku. Bellingcat nalezl v tomto registru na stejné adrese dalších 305 registrovaných vozidel a jejich majitele včetně jmen, čísel jejich pasů a mobilních telefonů. Může jít o bezprecedentní odhalení osobních dat členů rozvědky v recentní historii.  Z analýzy dat, která shromažďují fitness aplikace Strava a Polar spolupracovník Bellingcatu a mírový aktivista Foeke Postma lokalizoval místa, kde pracují a bydlí příslušníci ozbrojených sil. Polar je výrobcem bezdrátového monitoru srdeční činnosti a jeho sociální platforma "Polar flow" nabízí sdílení dat uživatelů o svém tréninku. Z veřejně dostupných dat bylo možné určit jména, pravidelné trasy z domova na vojenskou základnu, datum čas i dobu tréninku na základně. Polar zveřejnil globální data uživatelů od roku 2014. Bylo tak možno ztotožnit např. důstojníka sloužícího na letecké základně, kde jsou umístěny atomové zbraně.

Sestřelení MH 17.

Higgins pečlivě zmapoval cestu ruského protiletadlového systému BUK ze základny v Kursku do oblasti Doněcku i návrat téhož odpalovacího zařízení zpět do Ruska s jednou chybějící raketou. Později vydal zprávu, která prokazovala, že satelitní snímky publikované ruským Ministerstvem obrany byly manipulované Photoshopem. Higginsovy důkazy později potvrdil nizozemský vyšetřovací tým, který prokázal odpovědnost Ruska za sestřelení letadla.

Otrava Sergeje a Julie Skripalových.

Higgins zjistil, že za falešnou identitou Ruslana Bočirova se skrývá plukovník ruské vojenské rozvědky GRU Anatolij Vladimirovič Čepiga, kterého vyznamenal ruský prezident Vladimir Putin a druhý z agentů, známý pod přezdívkou Alexander Petrov, je ve skutečnosti vojenský lékař Dr. Alexander Jevgenijevič Miškin, rovněž zaměstnaný v GRU.

Partnerství s Atlantickou radou.

Higgins se podílí na některých projektech řízených Atlantickou Radou ("Digital Forensic Research Lab", "Future Europe Initiative"), geopolitickým strategickým think-tankem sídlícím ve Washington D.C. Byl spoluautorem zprávy "Hiding in Plain Sight: Putin's War in Ukraine", která inspirovala korespondenta Vice News Simona Ostrovského. Ten vytvořil dokument Selfie Soldiers, ve kterém využil digitální stopu zanechanou ruským vojákem Bato Dambajevem, který byl odvelen aby bojoval na Východní Ukrajině.  Higgins je jedním z pěti autorů zprávy Atlantické rady z roku 2016 "Distract, Deceive, Destroy", o ruské roli ve válce v Sýrii.

Společenské uznání.

Eliot Higgins je považován za jednoho z nejpřednějších investigativních žurnalistů. Oceňují ho organizace jako Human Rights Watch a Amnesty International, ale i válečný korespondent C. J. Chivers, který pracuje pro The New York Times. Jeho profily zveřejnily noviny News Corp Australia, The Guardian, The Independent, The Huffington Post, The New Yorker a televizní kanály CNN a Channel 4.  Roku 2018 Eliot Higgins pobýval jako výzkumník (visiting research associate) v Centre for Science and Security Studies (CSSS) na katedře Válečných studií na King’s College London a také v Centru lidských práv na University of California v Berkeley.

Eliot Ward Higgins (* leden 1979, Shrewsbury), dříve známý pod pseudonymem Brown Moses, je britský občanský žurnalista využívající při svém pátrání otevřené zdroje a sociální sítě.

Eliot Higgins, né en janvier 1979, qui utilisait auparavant le pseudonyme Brown Moses, est un citoyen britannique journaliste citoyen et blogueur, connu pour l'utilisation de sources ouvertes et des réseaux sociaux pour enquêter sur la guerre civile syrienne, la guerre du Donbass et la destruction en vol du Vol 17 Malaysia Airlines. Il a d'abord gagné l'attention des grands médias en identifiant les armes dans des vidéos mises en ligne à partir du conflit syrien.


Odbornost.

V oboru pracují lékaři s atestací z Maxilofaciální chirurgie, nebo zubní lékaři (stomatologové) s atestací z Orální a maxilofaciální chirurgie. (Český ekvivalent v názvech pracovišť: ústní, čelistní a obličejová chirurgie.)  Maxilofaciální chirurgie je zajímavá skutečností, že svou náplní spojuje všeobecné a zubní lékařství. To je také důvodem, že v ČR i ve světě je pro maxilofaciální chirurgy obvyklé (v některých státech i povinné), absolvování studia všeobecného i zubního lékařství. Z toho poté plyne často dotazovaný dvojí titul "doktora" před jménem lékaře.  Maxilofaciální chirurgie je obor, který se stále vyvíjí. Pronikají do něj nové technologie jako tkáňové inženýrství, využívání kmenových buněk v regenerativní medicíně, 3D tisk, 3D plánování a navigované operace, endoskopie, mikrochirurgie nebo využití biomateriálů.

Náplň činnosti.

(Orální) a maxilofaciální chirurgové se zabývají zejména chirurgií:

Specializační vzdělávání v Maxilofaciální chirurgii a Orální a maxilofaciální chirurgii.

Předatestační příprava v Orální a maxilofaciální chirurgii.

je vyhrazena pro absolventy magisterských vzdělávacích programů Zubní lékařství a Stomatologie, zahrnuje nejméně 5 let práce na akreditovaném pracovišti Orální a maxilofaciální chirurgie při úvazku 1,0. Z toho povinné stáže na odděleních: Dále povinné provedení mnoha chirurgických výkonu na hlavě a krku dle "logbooku". Vlastní atestační zkouška se skládá z praktické části - atestační operace, teoretické části - ústní zkoušky a prezentace atestační práce.

Předatestační příprava v Maxilofaciální chirurgii.

Je vyhrazena pro absolventy magisterského vzdělávacího programu Všeobecné lékařství.  Skládá se z maxilofaciálněchirurgického kmene a vlastního specializačního výcviku.  Maxilofaciálněchirurgický kmen zahrnuje povinné praxe:  Vlastní specializovaný výcvik v Maxilofaciální chirurgii zahrnuje povinné praxe:

Evropská atestace z Orální a maxilofaciální chirurgie, chirurgie hlavy a krku.

Je zaštítěna UEMS, absolvent - FEBOMFS: ""Fellow of the European Board of Oro-Maxillo-Facial Surgery, Head and Neck Surgery""  Zkoušku může vykonat:

Maxilofaciální chirurgie je chirurgický obor, který se zabývá chirurgií dutiny ústní (lat. "cavum oris"), čelistí (lat. "maxilla") a obličeje (lat. "facies").

La chirurgie maxillo-faciale (CMF) et stomatologie est la spécialité de la chirurgie prenant en charge les pathologies de la cavité buccale et de la face, tant dans le domaine chirurgical que le domaine médical.


Německý unikát.

Nördlingen má v rámci Německa, jehož sídla a krajina byla silně poznamenána boji a nálety zejména v závěru druhé světové války, unikátní postavení.  Jedná se o jedno z pouze tří dokonale zachovaných středověkých měst v Německu (další dvě jsou Rothenburg ob der Tauber a Dinkelsbühl), které je vybudované na kruhovém půdorysu a obklopené opevněním ze 13. a 14. století s jedenácti věžemi, baštou a hradbami s ochozy.

Geografická poloha.

I z geografického hlediska je poloha Nördlingenu svým způsobem specifická - město bylo postaveno doslova uprostřed impaktního kráteru Ries, který vznikl po dopadu meteoritu v době před zhruba 15 milióny let. Průměr Rieského kráteru, obklopeného podél okrajů kopcovitou vyvýšeninou, je 23 až 25 km. Okraje kráteru dosahují nadmořské výšky mezi 500 až 600 metry, centrální prostor je zhruba o 100 metrů nižší. Městem protéká řeka Eger, pravostranný přítok řeky Wörnitz, která se v Donauwörthu vlévá do Dunaje.

Historie.

Archeologické nálezy z nedalekých Ofnetských jeskyní ("Ofnethohlen") přinesly důkazy o tom, že oblast byla osídlena již v období pozdního paleolitu. V roce 85 na území jižního okraje dnešního města vznikla římská pevnost a sídlo, které se pravděpodobně jmenovalo Septemiacum. Toto sídlo zaniklo po nájezdech Alemanů v letech 259 - 260. Existenci alemanského sídla v období 6. a 7. století potvrzují nálezy z místních pohřebišť.  Historické jméno města se poprvé objevuje za vlády Karlovců, konkrétně v podobě zmínky z roku 898 o existenci královského dvorce "Nordilinga". V době, kdy město náleželo řezenským biskupům, obdržel Nördlingen tržní práva.  Statut svobodného říšského města získal Nördlingen v roce 1215. V tomto roce byly také vybudovány první kamenné městské hradby, jejichž půdorys se zachoval až do 21. století.

Zajímavost.

Jelikož Rieský kráter vykazuje znaky, shodné s podobou kráterů na Měsíci, bylo v roce 1970 před startem Apolla 14 pro americké astronauty, kteří se měli této mise zúčastnit, uspořádáno soustředění právě v Nördlingenu.

Nördlingen je tzv. velké okresní město (německy "Große Kreisstadt") ve vládním obvodu Švábsko německé spolkové země Bavorsko. Toto někdejší svobodné říšské město je největším městem v bavorském zemském okrese Donau-Ries.

Nördlingen ("Norlingue", en français) est une ville de Bavière dans l'arrondissement de Danube-Ries, sur la Route romantique. Située dans le cœur de la zone de Ries, l'ancienne ville libre impériale de Nördlingen a gardé un aspect médiéval presque totalement préservé. Aujourd'hui, c'est une des trois villes d'Allemagne qui possède encore des remparts complets, les deux autres étant Rothenburg ob der Tauber et Dinkelsbühl.


Děj.

Newyorský vyhazovač Frank „Tony Pysk“ Vallelonga je nucen si začít hledat novou práci poté, co je noční klub, ve kterém pracoval, uzavřen kvůli renovaci. Přes známé se dozví o možnosti stát se řidičem Dona Shirleyho, afroamerického jazzového pianisty, který se chystá na turné po středozápadních a jižních státech USA. Tony Vallelonga práci dostane díky své pověsti člověka, který si dokáže vždy poradit. Turné má trvat osm týdnů a skončit návratem do New Yorku na Štědrý večer. Před cestou Tony obdrží "Zelenou knihu", motoristického průvodce pro Afroameričany při cestě po segregačním jihu USA.  Turné začíná na středozápadě, pak se přesune na jih USA. Cestu provází rozpory mezi Tonym a Donem; Tony se nehodlá nechat poučovat a kultivovanému Donovi se nelíbí jeho nevybíravé způsoby. V průběhu cesty se začne jejich vztah proměňovat. Tony začne být okouzlen Shirleyho hudebním talentem a začne vnímat sílící diskriminaci, které musí Shirley na jihu USA čelit. Tony během turné Shirleyho několikrát ochrání před nenávistí místních obyvatel. Na oplátku Shirley pomáhá Tonymu psát dopisy jeho ženě. Později je Shirley zatčen kvůli homosexuálnímu styku. Tony podplatí policisty, aby zabránil jeho zatčení. Následně je zastaví policijní hlídka. Během kontroly policista urazí Tonyho, který ho napadne, což vede k jejich zatčení. Na policejní stanici se Don domůže telefonního hovoru svému „právníkovi“, přičemž zatelefonuje ministru spravedlnosti Robertu F. Kennedymu, který zařídí jejich okamžité propuštění. Incident vede k novému konfliktu mezi Tonym, kterého tato zkušenost pobavila, a Donem, který se za ni stydí. Během hádky se Tony na Dona oboří, že je více „černý“ než on, jelikož je chudý, nevzdělaný a musí se protloukat, jak umí. Don projeví svou bolest z osamocení a pocit, že nepatří ani do světa bílých, ani do světa „barevných“.  Poslední večer koncertního turné se odehrává na bývalé plantáži ve městě Birmingham (Alabama). Shirleymu personál zakáže večeřet v restauraci, která je určena jen pro bílé. Tony se nyní snaží udělat vše pro to, aby Shirley mohl v restauraci večeřet, což se nepodaří. Odjedou proto na večeři do bluesového baru, kde Shirley předvede úžasný výkon na klavír. Poslední vystoupení turné se tak neuskutečnilo a je tím porušen kontrakt. Don a Tony se pak vrací do New Yorku, aby Tony stihl Vánoce se svojí rodinou. Společnými silami to stihnou, přičemž Tony pozve Dona na rodinnou večeři. Ten nejdříve odmítne, ale nakonec se vrátí. Tonyho rodina ho přes počáteční rozpaky nakonec mezi sebe vřele přijme.

Produkce.

Peter Farrelly film zrežíroval a napsal k němu scénář společně se synem Tonyho „Pyska“ Vallelongy Nickem Vallelongou a Brianem Hayes Curriem. Produkce filmu byla zahájena v New Orleans.

Přijetí.

Ocenění.

Film obdržel celkem 99 nominací, z čehož proměnil 38 cen. Na 91. ročníku udílení Oscarů získal celkem pět nominací, z nichž proměnil tři: Oscar za nejlepší film, Oscar za nejlepší původní scénář a Oscar za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli (Mahershala Ali). Na 76. ročníku udílení Zlatých glóbů obdržel rovněž tři ceny a dvě další nominace. Byl oceněn cenami: Zlatý glóbus za nejlepší film (komedie / muzikál), Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli (Mahershala Ali) a Zlatý glóbus za nejlepší scénář. Čtyřikrát nominovaný byl na 72. ročníku udílení Filmových cen Britské akademie, kdy proměnil jen jednu cenu: cena BAFTA za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli (Mahershala Ali). Na 24. ročníku udílení Critics' Choice Movie Awards byl sedmkrát nominovaný, ale cenu si odnesl jen Mahershala Ali za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli.

Zelená kniha (v anglickém originále Green Book) je americký dramatický životopisný film z roku 2018, který režíroval Peter Farrelly. Děj filmu je zasazen do roku 1962 a vypráví o turné jazzového pianisty Dona Shirleyho (Mahershala Ali) po segregačních státech jihu USA; šoféra a bodyguarda mu na cestě dělá vyhazovač Tony Vallelonga (Viggo Mortensen). Scénář napsali Farrelly, Brian Hayes Currie a Nick Vallelonga, syn Tonyho Vallelongy. Název filmu je převzat z amerického motoristického průvodce "The Negro Motorist Green Book", který sloužil Afroameričanům, aby věděli, které motely a restaurace jsou určené také či výhradně „pro barevné“.

Green Book : Sur les routes du Sud ou Le Livre de Green au Québec, est un film américain réalisé par Peter Farrelly, sorti en 2018. Il s'agit d'un film biographique sur une tournée réalisée dans les États du Sud en 1962 par le pianiste noir Don Shirley et son chauffeur et garde du corps blanc Tony Vallelonga (dit Tony Lip). Premier film du réalisateur sans son frère Bobby, il obtient de nombreuses récompenses notamment trois Oscars dont celui du meilleur film.


Biografie.

Mládí a počátky kariéry (1998–2014).

Narodil se v roce 1998 v Chicagu v americkém státě Illinois. V roce 2001 se jeho rodiče rozvedli a otec opustil rodinu. Jarad byl nadále, spolu se svým bratrem, vychováván pouze svou matkou. Později vyrůstal ve městě Homewood, kde navštěvoval střední školu. Již v dětství začal užívat drogy. V šesté třídě požíval lean (kombinace silného kodeinového sirupu a limonády). V roce 2013 užíval percocet (mix oxykodonu a paracetamolu) a xanax. Současně ve školních letech kouřil cigarety a marihuanu.  Již od dětství tíhl k hudbě, kdy se učil na klávesy, kytaru, bicí a trubku. Rapu se začal věnovat až na střední škole.

Počátky kariéry (2015–2017).

Od roku 2015 se začal věnovat tvorbě rapové hudby. V roce 2015 zveřejnil na hudební platformě SoundCloud svou první píseň s názvem "Forever"; tehdy ještě pod pseudonymem JuicetheKidd. Přezdívka Juice pochází ze stejnojmenného názvu filmu z roku 1992, ve kterém hrál rapper Tupac Shakur. V roce 2017 se spojil se svým dvorním producentem Nickem Mirou. V červnu z jejich spolupráce vzešla první oficiální EP s názvem "9 9 9". Na EP již byla později úspěšná píseň "Lucid Dreams". V prosinci 2017 následovala EP "Nothings Different". Z EP se stala na internetu populární píseň "All Girls Are the Same", ke které byl natočený také videoklip. Úspěch mu napomohl k zisku smlouvy u nahrávací společnosti Interscope Records. Smlouva mu přinesla 3 miliony amerických dolarů. Píseň "All Girls Are the Same" se tehdy umístila v žebříčku Billboard Hot 100 na 92. příčce, spolu s písní "Lucid Dreams" (74. příčka).

Goodbye & Good Riddance a Death Race For Love (2018–2019).

Píseň "Lucid Dreams" byla v květnu 2018 znovu vydána jako oficiální singl a byl k ní také natočen videoklip. Po vydání se píseň umístila na 2. příčce žebříčku Billboard Hot 100. Ještě na konci května 2018 tak vyšlo jeho debutové album s názvem "Goodbye & Good Riddance". Album bylo v době vydání zcela bez hostů. Debutovalo na 4. příčce žebříčku Billboard 200 s 39 000 prodanými kusy (po započítání streamů). V červnu 2018 vydal vzpomínkové EP "Too Soon...", které věnoval zesnulým rapperům Lil Peepovi a XXXTentacionovi. Píseň z EP "Legends" se umístila na 65. příčce žebříčku Billboard Hot 100. V červenci 2018 vydal singl "Wasted" (ft. Lil Uzi Vert) (67. příčka), který se stal jeho první spoluprácí s jiným rapperem. Píseň byla posléze přidána na album "Goodbye & Good Riddance". Do konce roku 2018 se alba prodalo celkem 1 055 000 ks.  V srpnu 2018 hostoval na písni "No Bystanders" (31. příčka) od Travise Scotta. V říjnu 2018 vydal společný mixtape s rapperem Futurem. Mixtape nese název "Wrld on Drugs". Debutoval na 2. příčce žebříčku Billboard 200 s 98 000 prodanými kusy (po započítání streamů). Z mixtape pochází singl "Fine China" (s Future) (26. příčka). V žebříčku Billboard Hot 100 se umístily ještě tři další písně: "Jet Lag" (s Future (ft. Young Scooter)) (72. příčka), "Astronauts" (s Future) (82. příčka) a "Make It Back" (92. příčka). V listopadu 2018 vydal nový sólo singl "Armed and Dangerous" (44. příčka).  V únoru 2019 vydal píseň "Robbery", první singl ze svého tehdy plánovaného druhého alba. Singl se umístil na 27. příčce žebříčku Billboard Hot 100. Na konci února vyšel druhý singl "Hear Me Calling" (38. příčka). Dne 8. března 2019 vyšlo i album "Death Race For Love". Album debutovalo na 1. příčce žebříčku Billboard 200 se 165 000 prodanými kusy (po započítání streamů) během prvního týdne prodeje. Po vydání alba se v žebříčku Billboard Hot 100 umístily ještě čtyři další písně: "Empty" (41. příčka), "Fast" (47. příčka), "Maze" (65. příčka) a "Flaws and Sins" (91. příčka).

Úmrtí.

8. prosince 2019 utrpěl na letišti Chicago Midway srdeční záchvat. I přes rychlé zavolání záchranné služby zemřel při převozu do nemocnice. Podle očitých svědků před záchvatem požil několik pilulek léku na předpis Percocetu, který je zneužíván jako droga. Higgins si vzal léky, aby je skryl před agenty FBI, kteří na letišti čekali poté, co pilot jeho soukromého letadla ohlásil, že jsou na palubě palné zbraně. Agenti FBI při prohledávání soukromého letadla nalezli v zavazadlech 30 kilogramů marihuany. Současně byli zadrženi dva členové Higginsovy ochranky a obviněni z neoprávněného držení palných zbraní. Během prohlídky byla nalezena také lahev od kodeinového sirupu, ze kterého se vyrábí droga zvaná lean. Sám Higgins v létě 2019 přiznal, že měl na tuto látku vypěstovanou závislost, kterou se ale rozhodl překonat. Na konci ledna 2020 byla potvrzena příčina smrti. Jednalo se o nechtěné předávkování oxykodonem a kodeinem.

Posmrtně vydaná tvorba.

První posmrtně vydanou písní s Juice Wrldem byl Eminemův singl „Godzilla“ z ledna 2020. Singl obsadil 3. příčku žebříčku Billboard Hot 100. V únoru následoval singl od G Herba „PTSD“ (ft. Chance the Rapper, Juice Wrld a Lil Uzi Vert) (38. příčka) a v březnu singl „Suicidal“ od YNW Melly (20. příčka). V dubnu vyšel jeho první posmrtný sólo singl „Righteous“, který se vyšplhal na 11. příčku a slouží jako vedoucí singl z plánovaného alba "The Outsiders".

Diskografie.

Úspěšné singly.

Singly umístěné v žebříčku Billboard Hot 100:

Jarad Anthony Higgins (2. prosince 1998 Chicago, Illinois, USA – 8. prosince 2019 Chicago, Illinois, USA), známý jako Juice WRLD, byl americký rapper a zpěvák. V roce 2018 vydal u Interscope Records své debutové album "Goodbye & Good Riddance". Album obsahovalo skladbu „Lucid Dreams“, která se umístila na druhé příčce žebříčku Billboard Hot 100.

Juice WRLD, de son vrai nom Jarad Anthony Higgins, né le à Calumet Park, dans l'État de l'Illinois, et mort le à Oak Lawn, dans le même État, est un rappeur, chanteur, parolier et compositeur américain. Il est principalement connu pour être l'interprète du single Lucid Dreams, sorti en 2017 et clippé en 2018.


Novinářská kariéra.

1988: Long Island Lighting Company.

V roce 1988 Palast odkryl účetní podvody společnosti Stone & Webster a zejména Long Island Lighting Company (LILCO) v zakázce projektu jaderné elektrárny Shoreham Nuclear Power Station.

1998: LobbyGate.

V roce 1998 se Palast vydával za amerického byznysmena s vazbami na tehdy mocnou energetickou společnost Enron a snažil se proniknout do přízně britské Labour Party. Podařilo se mu nahrát sérii rozhovorů se tamními straníky Derekem Draperem a Jonathanem Mendelsohnem o tom, jak by mu mohli za úplatek přihrát přístup k ministrům tehdejší vlády, sehnat předběžné a pro veřejnost nepřístupné kopie citlivých zpráv a vytvořit daňové úlevy pro jeho (Palastovy) klienty.

2000: Prezidentské volby.

Po prezidentských volbách roku 2000 Palast zjistil úzkou spolupráci Bushovy kampaně, Karla Rovem, republikánským národním grémiem, tajemnicí státu Florida Katherine Harris a firmou CheckPoint, která měla prověřovat seznamy voličů v několika klíčových státech, včetně Floridy, kde nezákonně zabránila volit desetitisícům voličů z neopodstatněných důvodů, např. proto, že se jejich příjmení a iniciála jména shodovala s někým, kdo spáchal federální zločin, a z toho důvodu mu bylo zamezeno volit.  K tématu voleb resp. upírání tohoto práva občanům (ať už prezidentských, guvernérských, primárek apod.) se Palast vrátil písemnou či audiovizuální reportáží i v následujících letech.

2007: Vulture funds.

Od roku 2007 se Palast zaměřil na tzv. "vulture funds" (supí fondy) ve Velké Británii a USA – soukromé hedgeové fondy, v rámci nichž společnosti kupují dluhy v chudých oblastech a spolu s tím i kontrolu nad řízením přísunu pomoci od státu a charity.

Gregory Allyn "Greg" Palast (* 26. červen 1952) je americký nezávislý investigativní novinář, reportér, který se tématicky zaměřuje na přečiny korporací oproti běžným občanům a volebním právem, mezi další témata jeho novinářské práce patří odbory a ochrana spotřebitele.

Gregory Palast (né en 1952) est un auteur à succès et un journaliste d'investigation américain. Ses livres sont classés parmi les meilleures ventes du "New York Times". Il travaille comme journaliste pour la BBC ainsi que pour les quotidiens britanniques "The Observer" et "The Guardian".


Pátrání.

Do pátrací operace byla zapojena indonéská pátrací a záchranná agentura ("Badan Nasional Pencarian dan Pertolongan), indonéské vojenské letectvo a indonéské a singapurské námořnictvo." Do akce byli nasazeni potápěči, sonar a podvodní dron. Ke 30. říjnu byly posbírány všechny objekty plovoucí na hladině poté se také po rozšíření zóny pátrání z 25 na 50 námořních mil objevila informace, že byl nalezen pod vodou velký objekt, který by mohl být trupem letadla a zároveň byl zachycen signál, který může pocházet z černých skříněk. To se také potvrdilo a ve čtvrtek 1. listopadu přišla zpráva, že byl vyzdvižen zapisovač letových údajů (flight data recorder – FDR) zaznamenávající informace o letu. Zapisovač hlasu v pilotní kabině (cockpit voice recorder – CVR) byl nalezen až 14.1.2019, tedy více než 2 měsíce po nehodě, a to přibližně v místě dopadu letadla 30 m pod hladinou, ale pod 8 m vrstvou bahna. V době zveřejnění předběžné zprávy nebyla ještě CVR nalezena, takže údaje z ní do zprávy nemohly být zahrnuty.  Množství a poloha trosek ukazuje na náraz o velké energii.  Mezi pasažéry bylo mnoho vládních úředníků i dva cizinci.

Okolnosti nehody.

Dne 28. listopadu 2018 byla zveřejněna předběžná zpráva z vyšetřování letecké nehody, z které vyplývá následující.  28. října 2018, tedy den před nehodou, letělo předmětné letadlo na pravidelném letu z Denpasar do Jakarta jako let JT43. Během předletové kontroly diskutoval kapitán JT43 s technikem údřžbu, který byla před letem na letadle provedená, včetně výměny indikátoru úhlu náběhu (AoA – Angle of Attack) a bylo mu sděleno, že po výměně proběhla jeho úspěšná zkouška.  Během vzletu JT43 došlo po zvednutí příďového podvozku k aktivaci tzv. stick shakeru (zařízení, které upozorňuje pilota na příliš vysoký úhel náběhu a blížící se pád), který zůstal aktivní po celý zbytek letu. Ve výšce zhruba 400 stop nad terénem se na primárním letovém displayi objevilo varování IAS DISAGREE, které znamená, že údaj o indikované vzdušné rychlosti (IAS) z jedné strany se liší od údaje z druhé strany (čidla jsou zdvojená) a je tudíž nespolehlivý. Poté předal kapitán řízení prvnímu důstojníkovi a zkontroloval údaje o indikované vzdušné rychlosti z levé a pravé strany a porovnal je se záložním indikátorem, čímž zjistil, že údaj na levém primárním letovém displeji je nesprávný. V tu chvíli si kapitán také všiml, že letadlo začalo automaticky vyvažovat ve smyslu těžký na hlavu (AND – Aircraft Nose Down), načež přepnul přepínače elektrického pohonu stabilizátoru (STAB TRIM) do polohy vypnuto (CUT OUT) a první důstojník od té doby pokračoval v letu za použití pouze ručního vyvažování a to až do přistání. Jinak proběhl let bez dalších mimořádností. Po přistání v Jakartě oznámil kapitán inženýrovi údržby výskyt varování o nesprávné vzdušné rychlosti (IAS DISAGREE), nesprávné nadmořské výšce (ALT DISAGREE) a rozdílu tlaku mezi dvěma hydraulickými okruhy zpětné vazby do řízení (FEEL DIFF PRESS). Technici provedli úržbu dotyčných systémů a po jejich úspěšných testech na zemi konstatovali, že problémy byly vyřešeny.  Druhý den ráno, 29.10.2018, odletělo letadlo z Jakarty s cílem v Pangkal Pinang. Zapisovač letových dat (část tzv. černé skříňky) zaznamenal rozdíl mezi údaji z pravého a levého indikátoru úhlu náběhu (Angle of Attack – AoA) o zhruba 20°, který trval až do konce záznamu (tedy do okamžiku havárie). Během zvednutí příďového podvozku při vzletu došlo k aktivaci stick shakeru na levé straně. Stick shaker zůstal aktivní po většinu letu.  První důstojník během letu žádal řídícího letového provozu o údaje o výšce a rychlosti a rovněž mu hlásil problém s řízením letadla.  Po zatažení vztakových klapek po vzletu zaznamenal zapisovač letových dat aktivaci automatického vyvažování ve smyslu těžký na hlavu (AND), na což posádka reagovala vyvažováním v opačném smyslu, tedy těžký na ocas (ANU) a opětovným vytažením vztlakových klapek do polohy pro vzlet, po čemž automatické vyvažování AND ustalo. Poté posádka vztlakové klapky definitivně zatáhla načež začalo opětovné přetahování se mezi automatickým vyvažování (AND) a vyvažováním posádky (ANU), které trvalo až do konce záznamu.

Piloti.

Kapitán byl indické národnosti a jeho celkový nálet byl 6028 hodin, z toho 5176 hodin na typu Boeing 737-8.  První důstojník byl indonéské národnosti a jeho celkový nálet byl 5174 hodin, z toho 4286 hodin na typu Boeing 737-8.

Letadlo.

Boeing 737 MAX 8 registrační značky PK-LQP, rok výroby 2018, celkový nálet 895 hodin/443 cyklů.

Počasí.

V místě odletu panovalo od času vzletu až do času nehody dobré počasí pro bezpečné provedení letu. Teplota se pohybovala mezi 26 a 27 stupni Celsia, vál slabý vítr a bylo oblačno se základnou mraků kolem 2000 stop nad letištěm. Moře mělo v místě a čase dopadu teplotu 0 – 8°C.

Palubní deník.

Od 26. do 28. října 2018 bylo do palubního deníku letadla zapsáno několik záznamů o chybách různých systémů. Jednalo se o výpadky indikace vzdušné rychlosti a výšky na levém primárnám letovém displayi, indikace poruchy automatických vyvažovacích systémů (Speed trim a Mach trim) a odpojení systému automatického ovládání tahu motorů (auto-throttle arm disconnect) během vzletu. Po každém letu byly systémy prověřeny a byly provedeny předepsané úkony, ale jelikož se problémy stále opakovaly, byl 27. října preventivně vyměněn indikátor úhlu náběhu (vyměněný kus byl po nehodě zajištěn a stal se předmětem zkoumání vyšetřovatelů). Nicméně 28.10. se problémy vyskytly znovu. Jednalo se o let JT43 den před nehodou, jehož potíže byly popsány výše. Po letu JT43 28. října byly propláchnuty levé pitot-statické systémy (systémy zodpovědné za indikaci vzdušné rychlosti a výšky) a vyčištěn elektrický konektor počítače systému zpětné vazby podélného řízení (elevator feel computer).

Bezpečnostní doporučení.

Indonéská Národní komise pro bezpečnost v dopravě (KNKT) vydala po nehodě pro Lion Air dvě bezpečností doporučení. V prvním konstatuje, že let JT43 (tj. let přecházející havarovanému letu) neměl být proveden, protože letadlo bylo neletuschopné (aktivní stick shaker po téměř celou dobu letu) a kapitán měl rozhodnout o návratu na výchozí letiště (Denpasar). Dle doporučení by Lion Air měl zlepšit povědomí svých pilotů o neletuschopnosti letadla a zlepšit tím kuturu bezpečnosti letecké společnosti. Druhé doporučení vytýká Lion Air nesoulad mezi počtem palubních průvodčích ve dvou dokumentech letu JT610, z nichž jeden uvádí 5 a druhý 6 a vyzývá k zajišnění právného vyplňování letové dokumentace.

Reakce Boeingu.

6. listopadu 2018 vydal Boeing oběžník letovým posádkám Boeingu 737 MAX 8 a 9, ve kterém popisuje, jak postupovat v případě nevyžádaného automatického zásahu do řízení, kdy v důsledku chybných údajů ze senzoru úhlu náběhu dojde k potlačení letadla nosem dolů během manuálního letu (bez použití autopilota). Jako důvod vydání Boeing uvedl, že chtějí "zdůraznit postup při poruše vyvažování poskytnutý v dokumentaci jako jeden z nestandardních checklistů (Runaway Stabilizer NonNormal Checklist)".  10. listopadu 2018 poslal Boeing zprávu všem provozovatelům (tzv. MOM – Multi-operator Message) typu 737 NG a 737 MAX, ve kterém popisuje fungování systému MCAS (Maneuvering Characteristics Augmentation System), jehož nesprávná funkce mohla být příčinou havárie. Součástí zprávy je i popis nouzového postup pro případ nesprávné funkce systému MCAS. 12. března (tedy 2 dny po nehodě letu Ethiopian Airlines 302 ) vydal Boeing prohlášení, ve kterém říká, že v posledních několika měsících pracoval v reakci na nehodu Lion Air 610 na vylepšení softwaru řízení, aby tak učinil "bezpečné letadlo ještě bezpečnějším". Vylepšení má spočívat v úpravě MCAS, změnu v zobrazovaných informacích na primárním letovém displayi, změny v dokumentaci a ve výcviku posádek. MCAS měl být touto úpravou učiněn odolnější vůči chybnému vztupu ze senzorů a také by měl mít omezenější rozsah tak, aby za každých okolností zachovával autoritu výškového kormidla.

Bezpečnost typů Boeing 737 MAX.

Nehoda již také rozvířila diskuzi, jestli tento nejnovější model od společnosti Boeing je bezpečný. Letecké společnosti zatím objednaly minimálně 4 700 kusů tohoto modelu a 219 z nich je již používáno. V souvislosti s tím již indonéská vláda nařídila inspekci všech strojů stejného typu.  Po nehodě letu Ethiopian airlines 302 dne 10. března 2019 byla všechna letadla typu Boeing 737 MAX celosvětově uzeměna.

Let Lion Air 610 byl pravidelný let indonéské nízkonákladové společnosti Lion Air z Jakarty do Pangkalpinangu na ostrově Bangka u Sumatry. Letoun Boeing 737 MAX 8 se zřítil do moře 29. října 2018 v 6:33 místního času (29. října 2018 v 0:33 středoevropského času) se 189 lidmi na palubě. Třináct minut po startu požádal pilot o návrat, poté došlo ke ztrátě kontaktu a letadlo se zřítilo. Podle informací z Flightradar24 se letadlo začalo otáčet a na hladinu dopadlo ve vysoké rychlosti, což způsobilo jeho roztrhání na kusy. Šlo o první ze dvou nehod typu Boeing 737 MAX od doby, kdy vstoupil do provozu.

Le, le Boeing 737 Max du vol Lion Air 610 s'écrase en mer de Java, après son décollage de Jakarta, capitale de l'Indonésie. L'appareil, de la compagnie indonésienne Lion Air, devait relier sa base, l'aéroport Soekarno-Hatta, à l'aéroport Depati Amir de Pangkal Pinang, sur l'île de Bangka. Les à bord (dont ) sont tuées dans le crash.


Rozšíření.

Rostlina původně pochází z polopouští a ruderálních stanovišť na jihu Spojených států amerických a severu Mexika. V období před příchodem Evropanů a krátce nato se rozšířila na velkém území zabírajícím jižní oblasti Kanady a téměř celé Spojené státy i Mexiko.  Do Evropy byl laskavec bílý postupně zavlékán s dováženými plodinami, např. s obilninami, kukuřicí a bavlnou, následně byl dále šířen také přepravou vlny a transportem hromadných surovin. Nejstarší údaj o jeho evropském výskytu pochází z roku 1723 z Itálie. V Evropě, s výjimkou nejsevernějších území, se postupně zcela rozšířil a v současnosti je zavlečen do zemí mírného podnebného pásma ve všech světadílech.  V Česku byla tato rostlina se silným potenciálem invazního šíření zaznamenána již roku 1893 v okrese Ústí nad Orlicí. V teplejších a průmyslových oblastech se vyskytuje častěji, na chladnějším území je vzácný či zcela chybí. Ve vyšší nadmořské výšce roste jen ojediněle, nejvýše vystupuje do 600 m n. m. v podhůří v okolí [Mariánské Lázně|Mariánských Lázních]] a Žďáru nad Sázavou. Jeho lokality v Polabí mají pravděpodobně úzký vztah k labské migrační vodní cestě, zatímco lokality na jižní Moravě jsou nejčastěji spojovány s jeho souvislým rozšířením v Panonské pánvi. Laskavec bílý roste hlavně v rostlinných společenstvech pozměňovaných lidskou činnosti.

Ekologie.

Teplomilná, světlomilná a suchomilná rostlina vyskytující se hlavně na suchých hlinitých, písčitých i kamenitých půdách. Je silně nitrofilní a snáší i zasolené okolí silnic a dálnic i blízkost septiků. Roste na městských i vesnických vysychajících ruderálních stanovištích, v dlažbě ulic, podél komunikací, na návsích vesnic, zanedbaných dvorech průmyslových objektů, na nádražích i podél železničních tratí, na rumištích, skládkách a kompostech. Je také rostlinou úhorů i obdělávaných polí, kde je častou především v okopaninách a zeleninových zahradách, tam na dusíkem obohacené půdě vyrůstá do velkých rozměrů.  Laskavec bílý je pozdně jarní plevel a jeho hlavní rozvoj spadá do druhé poloviny léta. Je rostlinou snášející sucho a právě v suchých létech, kdy zůstávají plodiny řídké, se silně rozmáhá. Kořenem dlouhým i přes 1 m snadno dosáhne k hluboko uložené spodní vodě. Kvete v červenci a srpnu a semena dozrávají v září a říjnu. Ploidie druhu je 2n = 32.

Popis.

Jednoletá rostlina s lodyhu 10 až 50 cm dlouhou, přímou, vystoupavou nebo poléhavou a od spodu bohatě větvenou; boční větve často od centrální lodyhy vystupují téměř v pravém úhlu. Kořen rostliny může sahat až do hloubky 1 m. Lodyha bývá lysá, bělavá či načervenalá, na průřezu je okrouhlá a celá hustě porostlá střídavými, dlouze řapíkatými listy. Jejich lysé čepele jsou široce obkopinaté, bývají dlouhé 1 až 5 cm, jsou na bázi klínovité a na vrcholu tupě zakončené, po obvodě celistvé a někdy vlnité a střední žilku mají protaženou v osinu. Listy na postranních větvích jsou menší, stejně jako jejích řapíky.  Květy jsou jednopohlavné a vyrůstají v nevýrazných květenstvích v klubíčkách v úžlabí listů. Jsou kryty šídlovitými, na koncích krátce ostnitými listenci dvakrát delšími než trojčetná, asi 1 mm dlouhá, nazelenalá, membránovitá okvětí. Samčí květy mají okvětní lístky kopinaté, ostře špičaté a jejich tři volné tyčinky ční z okvětí. Samičí květy mají lístky podlouhlé, na koncích tupé a nestejně dlouhé, svrchní semeník má tři blizny. Květy se opylují větrem, v květu se vytvoří jediné semeno. Samčí i samičí květy jsou v květenství promíšeny.  Plod je vřetenovitá, vrásčitá, 1,2 mm velká tobolka otvírající se víčkem. Tobolka je delší než vytrvalé okvětí a obsahuje jediné, lesklá, pod 1 mm velké, černé či hnědé kulovité semeno. Rostlina vyprodukuje několik tisíců semen, hmotnost tisíce semen je 3 gramy.

Rozmnožování.

Laskavec bílý se rozmnožuje výhradně semeny, která na konci podzimu z již zcela suchých rostlin obvykle vypadají na okolní půdu. Silné větry někdy rostlinu ulomí a ta je větrem po polích odnášena a nárazy se semena vytřásají.  Semena mají osemení velmi tvrdé a proto klíčí nepravidelně, narušením osemení se klíčivost zlepšuje. Dokážou vzklíčit z hloubky až 5 cm, v půdě si podržují klíčivost po desetiletí. Na jaře se začínají prvé semenáče objevovat při minimální teplotě 12 °C, optimální růst nastává až za teploty 28 °C.

Význam.

Laskavec bílý je znám jako plevel vyskytující se hlavně v širokořádkových plodinách. Na polích a v zahradách České republiky však činí větší potíže jen v nejteplejších oblastech. V některých zemích, například v Německu a Kanadě, se jeho mladé listy používají do zeleninových salátů.  Je rostlinou rostoucí nejčastěji v soužití s člověkem, na místech pozměněných lidskou činností. Jeho pronikáni do jiných než synantropních společenstev se jeví jako málo pravděpodobné a proto není považován za příliš nebezpečný plevel. Případná ohniska jeho výskytu lze spolehlivě omezovat herbicidy nebo podmítkou strnišť.

Laskavec bílý ("Amaranthus albus") je světle šedá, jednoletá, jednodomá bylina z čeledi laskavcovitých, která je považovaných za plevel. Pochází ze Severní Ameriky a v České republice je hodnocen jako zdomácnělý neofyt. Je jedním z přibližně dvaceti příležitostně nebo pravidelně se v české přírodě vyskytujících druhů rodu laskavec.

L'amarante blanche (Amaranthus albus) est une espèce de plante herbacée annuelle de la famille des "Amaranthaceae" ou des "Chenopodiaceae" selon la.


Popis.

Hlavotisy jsou stálezelené, pomalu rostoucí keře či drobné stromy, dorůstající výšky 1-10 (výjimečně až 20) metrů. Listy jsou jehlicovité, spirálovitě obrůstají větvičku. Na letorostech a vrcholových větvích obrůstají kolem dokola, na bočních větvích jsou na bázi zkroucené a jeví se jako dvouřadě uspořádané. Jsou obvykle přímé, 4-12 cm dlouhé a 3-4 mm široké, s tupou špičkou (nepichlavé), kýlnatým středním žebrem a jedním pryskyřičným kanálkem; na spodní straně jsou znatelné dva světlé proužky průduchů.  Jednotlivé druhy hlavotisu jsou obvykle dvoudomé, zřídka jednodomé; u jednodomých druhů jsou samčí a samičí šištice často na různých větvích. Kulovité samčí (pylové) šištice jsou 5-8 mm veliké a uspořádané v řadách na spodní straně loňských větévek. Podlouhlé samičí (semenné) šištice jsou redukované na několik křižmostojných masitých šupin nesoucích dvě vajíčka; vyrůstají jednotlivě nebo po dvou až osmi na krátkých stopkách z úžlabí terminálních pupenů. Kvetou v předjaří, opylení se děje pomocí větru. Po zhruba 18 měsících (tedy na rozdíl od tisu až následující rok) šištice dozrávají v útvar podobný peckovici s obvykle jediným, zhruba 1,5-4 cm velkým bezkřídlým semenem, které je celé obklopeno dužnatým míškem v barvě zelené, hnědé či fialové. (Podle některých zdrojů se však nejedná o pravý míšek, ale o dužnatou sarkotestu.) Šíření napomáhají ptáci a drobní savci požírající semena. Klíčení je epigeické (nadzemní), semenáčky mají dvě dělohy.  Obsahují některé flavonoidy a alkaloidy (např. cephalotaxin, harringtonin), které byly zkoumány z hlediska využití jako možné protilátky proti rakovině.

Ekologické nároky.

Jsou obvykle značně tolerantní k zastínění, tvoří podrost či nižší úroveň vlhčích subtropických širokolistých lesů. Nesnáší sucho a přímé sluneční světlo, kterým mohou být poškozeny. Kořeny formují vztahy arbuskulární mykorhizy s houbami. Vesměs patří mezi druhy ohrožené ve své domovině ztrátou vhodných biotopů a nadměrným kácením zejména pro dřevo.

Systematika.

Některé druhy byly v minulosti popsány jako tisy ("Taxus"), s nímž jsou blízce příbuzné. V průběhu doby byla vytvořena i samostatná čeleď hlavotisovitých ("Cephalotaxaceae"), obsahující v některých pojetích pouze tento rod, v jiných kromě hlavotisu i rody "Amentotaxus" a "Torreya". Molekulární výzkumy ovšem všechny zástupce zařadily do monofyletické čeledi tisovitých.

Využití.

Dřevo některých druhů je využíváno jako stavební materiál nebo topivo. Ze semen se v Indii lisoval olej a tradiční medicínské využití měly i další části rostliny. Míšek okolo semen je jedlý. Jsou pěstovány rovněž jako okrasné dřeviny (v ČR jen vzácně v dendrologických sbírkách).

Hlavotis ("Cephalotaxus") je rod jehličnatých dřevin z čeledi tisovitých ("Taxaceae"). Obsahuje 11 druhů. Stávající rod je svým rozšířením omezen na východní a jihovýchodní Asii, ovšem fosilní nálezy ukazují, že v minulosti (ve druhohorách a třetihorách) se vyskytoval v rozsáhlejších oblastech severní polokoule, včetně Evropy, Severní Ameriky a Grónska.

Cephalotaxus, appelé communément if à prunes ou pin à queue de vache, est un genre botanique appartenant à la famille des "Cephalotaxaceae" et comprenant 11 espèces. Le genre est endémique à l'Asie de l'Est, bien que des preuves fossiles montrent qu'il y avait une distribution plus large de l'hémisphère nord dans le passé. Les espèces sont de petits conifères, des arbres à feuilles persistantes, qui peuvent atteindre une hauteur de 1 à (rarement 20).


Projednávání migračního paktu v členských státech OSN.

Česká vláda tento pakt na své schůzi dne 14. listopadu 2018 odmítla, což potvrdil ministr Richard Brabec. Premiér Andrej Babiš již předtím v Poslanecké sněmovně oznámil, že vláda má v úmyslu od paktu odstoupit. Svůj zamítavý postoj odůvodnila vláda tím, že v průběhu projednávání textu této dohody nebylo přihlédnuto k jejím připomínkám. Ministerstvo zahraničí v čele s Tomášem Petříčkem (ČSSD) dalo ve svém stanovisku najevo, že migrační pakt stírá rozdíly mezi legálními a nelegálními migranty, a tím podněcuje k větší migraci, včetně migrace nelegální. Vedle toho jasně nedefinuje základní pojmy, co je a není legální a nelegální migrace.  Podobný postoj zaujaly již předtím vlády Spojených států amerických, Rakouska, Maďarska a některých dalších států. Později tento pakt odmítly také vlády Slovenska, Polska, Bulharska, Austrálie, Izraele, Chorvatska, Dominikánské republiky, Litvy, Estonska a Švýcarska.  V Německu, jehož vláda Angely Merkelové jako celek tento pakt – stejně jako vláda Francie – výrazně podporuje, se stal předmětem ostrých vnitropolitických diskusí. Jeden z kandidátů na post předsedy Křesťanskodemokratické unie (CDU), Jens Spahn, který je jako ministr zdravodnictví členem vlády (ale je známý svými kritickými postoji k masové imigraci do Německa), sdělil, že v poslaneckém klubu CDU/CSU v Německém spolkovém sněmu již proběhly intenzívní diskuse o migračním paktu. Spahn navrhl, aby byl tento pakt projednán na sjezdu strany svolaném na 7. prosince 2018 a aby bylo o něm hlasováno. Podle výsledku hlasování na sjezdu nevylučuje Spahn, že by podpis migračního paktu Německem mohl být odložen. Prohlásil, že „všechny otázky občanů (k tomuto paktu) patří na stůl a musí být zodpovězeny, jinak nás to politicky rychle dožene“.

Globální pakt OSN o migraci (plným názvem Globální kompakt pro bezpečnou, řízenou a legální migraci ; ) je připravovaná globální dohoda v rámci OSN pro mezinárodní spolupráci v otázce migrace, zabývající se všemi jejími podstatnými aspekty.

Le Pacte mondial sur les migrations (PMM) ou Pacte de Marrakech, officiellement appelé Pacte mondial pour des migrations sûres, ordonnées et régulières, est un pacte mondial de l'Organisation des Nations unies visant à. Il est formellement adopté le par l'Assemblée générale des Nations unies.


Život.

Pocházel z kmene Lariů žijících na pobřeží nádrže Malebo. V devíti letech byl pokřtěn, absolvoval kněžský seminář v Yaoundé a Libreville, v roce 1946 byl vysvěcen na římskokatolického kněze a od roku 1949 byl vikářem v Brazzaville. Postupně se přiklonil k hnutí matsouanistů, spojujících křesťanství s domorodým náboženstvím a požadujících odchod francouzských kolonizátorů z Konga. V roce 1956 byl pro své politické aktivity jako kněz suspendován, téhož roku založil vlastní stranu Demokratický svaz na obranu afrických zájmů (Union démocratique de défense des intérêts africains, UDDIA), za kterou byl zvolen starostou města Brazzaville. V roce 1958 získal úřad konžského předsedy vlády v rámci Francouzského společenství, podařilo se mu potlačit politické konkurenty a 15. srpna 1960 vyhlásil nezávislost Konžské republiky, v níž zaujal funkci prezidenta. V roce 1961 se nechal v úřadě potvrdit zmanipulovanými volbami bez protikandidátů.

Politické působení.

Youlou využíval klerikální rétoriku, i když ve skutečnosti měl s církevními autoritami řadu konfliktů kvůli svému mnohoženství i proto, že nosil na veřejnosti kněžské roucho i po svém suspendování. Profiloval se jako zastánce tržní ekonomiky a antikomunista: inicioval vznik tzv. Brazzavillské skupiny sdružující prozápadně orientované africké státy, podpořil svržení premiéra sousedního Konga-Libreville Patrice Lumumby. Zpočátku měl proto podporu Francie, kterou však ztratil kvůli kultu své osobnosti, represím vůči opozici, rostoucímu etnickému napětí, korupci a propadu ekonomiky. Youlouova snaha zavést systém jediné legální strany vedla ke konfliktu s odborovými předáky, který v srpnu 1963 vyústil ve vojenský převrat známý jako Tři slavné dny (Trois Glorieuses). Youlou odstoupil z funkce hlavy státu a nahradil ho dosavadní ministr plánování Alphonse Massemba-Débat, pod jehož vedením se země začala orientovat na Sovětský svaz. Youlou byl uvězněn, pak mu bylo dovoleno emigrovat do Konga-Libreville. V roce 1965 přicestoval do Francie (v rodné zemi byl mezitím v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti), ale Charles de Gaulle mu odmítl udělit azyl a nakonec mu bylo umožněno dožít ve Francově Španělsku, kde také vydal autobiografii "Obviňuji Čínu", v níž označil svoje svržení za maoistický komplot. Zemřel v roce 1972, tehdejší konžský diktátor Marien Ngouabi povolil převoz jeho těla do Konga a pohřeb v rodné obci, ale jinak byl Youlou v Kongu persona non grata až do pádu komunistického režimu v roce 1991.

Fulbert Youlou (19. července 1917 Madibou – 6. května 1972 Madrid) byl konžský kněz a politik, zvaný abbé Youlou, první prezident nezávislé Konžské republiky.

Fulbert Youlou (1917-1972) fut le premier président de la République congolaise de 1959 à 1963. L’abbé Fulbert Youlou est l’un des personnages les plus controversés du Congo-Brazzaville, à tel point que durant des décennies, il fit l’objet d’un anathème dans son pays. Pourtant, à ses débuts, celui qu’on appelait l’« Abbé » était apparu à ses concitoyens comme une sorte d’homme providentiel. C’est lui qui, en août 1960, avait conduit son pays à l’indépendance. Lui qui, en décembre 1960, avait organisé une grande conférence intercontinentale à Brazzaville, au cours de laquelle il vanta les bienfaits du libéralisme économique et condamna le communisme. Trois ans plus tard, la prospérité économique n’était toujours pas au rendez-vous, alors que le gouvernement déployait un faste insolent. Youlou le « modéré » décevait. Sa décision d’imposer en août 1963, le monopartisme en emprisonnant les dirigeants syndicaux fut l’élément déclencheur de la révolution des « Trois Glorieuses ». La France refusa, alors, d'aider ce chef d’État africain que le couple de Gaulle méprisait.


Život.

Narodil se jako Bruno Schlesinger v sekularizované židovské rodině, od šesti let studoval na Sternově konzervatoři a o rok později poprvé veřejně koncertoval jako pianista. Roku 1889 slyšel koncert Berlínských filharmoniků, dirigovaný H. von Bülowem a rozhodl se, že bude dirigentem. Poprvé dirigoval v opeře v Kolíně nad Rýnem roku 1894 a nastoupil jako sbormistr opery v Hamburku, kde se poprvé osobně setkal s Gustavem Mahlerem. Na jeho doporučení byl jmenován dirigentem městské opery ve Vratislavi ("Breslau"), musel si však změnit jméno. Roku 1897 byl jmenován šéfdirigentem opery v Bratislavě ("Pressburg") a 1898 v Rize, kde se dal patrně v katolickém kostele pokřtít. Roku 1899 byl šéfem opery v Temešváru a od roku 1900 královským dirigentem opery Unter den Linden, kde byl mezi jeho kolegy například Richard Strauss. Roku 1901 přijal Mahlerovo pozvání do Vídně, kde se stal jeho asistentem. V následujících letech dostával pozvání z celé Evropy a dirigoval například v Praze, v Londýně a v Římě.  Roku 1911 byl při Mahlerově úmrtí a koncem roku dirigoval premiéru jeho „Písně o zemi“ a roku 1912 jeho 9. symfonii. Ačkoli získal rakouské občanství, odešel roku 1913 do Mnichova jako ředitel Bavorské státní opery. V letech 1914–1923 se nekonaly Wagnerovské festivaly v Bayreuthu a Mnichov se stal centrem pěstování Wagnerovy hudby. Pod Walterovým vedením se zde konaly světové premiéry oper „Mistři pěvci“, „Zlato Rýna“, „Valkýra“ a „Tristan a Isolda“. V Mnichově se spřátelil s nunciem Pacellim, pozdějším papežem Piem XII.  Roku 1923 odjel do USA, kde koncertoval s Newyorskými filharmoniky, v Bostonu a v Detroitu. Po návratu vedl orchestr Gewandhaus v Lipsku a současně i královský orchestr Concertgebouw v Amsterodamu. V letech 1925–1929 byl hudebním ředitelem Státní opery v Berlíně, roku 1926 poprvé dirigoval v La Scala v Miláně a v letech 1924–1931 pravidelně v londýnském Covent Garden. Koncem 20. let ho ve svých projevech opakovaně napadal Adolf Hitler a když se roku 1933 vrátil z New Yorku do Lipska, policie mu zabránila dirigovat, což se opakovalo i v Berlíně, kde se o to přičinil přímo Joseph Goebbels. Na slavnostním koncertě ho nakonec zastoupil Richard Strauss, což Walter později komentoval slovy: “Skladatel „Hrdinského života“ ("Ein Heldenleben") byl ochoten dirigovat místo násilně vyhozeného kolegy.“  Walter tedy odjel i s rodinou do Vídně, kde pravidelně dirigoval s filharmoniky a od roku 1936 vystupoval na Salcburském festivalu. Když roku 1938 nacisté obsadili Rakousko, odešel do Francie a o rok později se usídlil v Kalifornii, kde byli jeho sousedy například Thomas Mann a Franz Werfel. Dirigoval filharmonie v New Yorku, Los Angeles, Bostonu, Filadelfii a Detroitu. Od roku 1946 pravidelně zajížděl do Evropy, na Edinburský a Salcburský festival, do Vídně a do Mnichova. Roku 1950 poprvé znovu dirigoval v rodném Berlíně. Poslední léta života strávil hlavně nahráváním pro společnost Columbia s jejím filharmonickým orchestrem. Zemřel v Beverly Hills a je pohřben v obci Gentilino, kanton Ticino, Švýcarsko.

Dílo.

Bruno Walter patřil mezi první dirigenty, kteří už od roku 1900 ochotně a soustavně spolupracovali s gramofonovými společnostmi, a věnoval se tomu až do konce života. Nahrál stovky skladeb klasického i moderního repertoáru, některé i opakovaně, jak se možnosti záznamu rozšiřovaly. Pro řadu oper (zejména Wagnerových) i symfonických děl (Mozart, Beethoven, Brahms, Mahler) platí jeho nahrávky dodnes jako klasické. Z české hudby nahrál díla Bedřicha Smetany a Antonína Dvořáka.  Méně známé je Walterovo vlastní skladatelské dílo. Napsal dvě symfonie a řadu děl komorní, písňové i sborové hudby, která se však hraje jen vzácně. Vedle řady časopiseckých článků napsal i několik knih, například „O mravní síle hudby“ (1935), „Gustav Mahler“ (1936), „Téma a variace: vzpomínky a myškenky“ (1947), „O hudbě a muzicírování“ (1957) a v roce 1969 vyšly i jeho dopisy.

Bruno Walter (15. září 1876, Berlín – 17. února 1962, Beverly Hills) byl německo-americký dirigent, hudební skladatel a klavírista, žák a blízký spolupracovník Gustava Mahlera a vynikající interpret zejména romantické hudby (Beethoven, Wagner, Brahms).

Bruno Walter (né Bruno Schlesinger) est un chef d'orchestre, compositeur et pianiste allemand. Il est né à Berlin le, a été naturalisé autrichien en 1911, français en 1938, puis américain en 1946. Il est mort à Beverly Hills le.


První mezinárodní kongres katalánského jazyka

Premier congrès international de la langue catalane

Historické souvislosti.

Během éry Modernismu se objevila po celé oblasti tzv. Katalánských zemí, ale zejména v Katalánsku, řada iniciativ ve prospěch institucionalizace a kulturní modernizace na okraji oficiálního španělského politického období zvaného Restauració, jednalo se například o konání Katalánského univerzitního kongresu, kongresů právníků a lékařů, založení Katalánských univerzitních studií (Estudis Universitaris Catalans), práce na slovníku, který inicioval Antoni M. Alcover; impulsy v oblasti žurnalistiky v katalánštině, sbírky nakladatelství l'Avenç (Editorial l'Avenç), atd. A poslední z těchto kolektivních iniciativ národního povznesení, která zároveň pro svoji povahu mohla získat širokou podporu obyvatel, bylo uspořádání 1. Mezinárodního kongresu katalánského jazyka pode heslem "Vzchop se a mluv".  Politické okolnosti, za nichž se Kongresu konal, totiž přijetí zákona Llei de Jurisdiccions po pozastavení ústavní záruky v Barceloně, spojily katalánské hnutí v tvz. Katalánskou solidaritu (Solidaritat Catalana) a způsobily, že se konání kongresu stalo ještě více vlasteneckým aktem. Tzv. Regionální liga (Lliga Regionalista) jej také využila k propagaci kulturní politiky noucenstimu, kterou později aplikovala.

Účast.

Kongresu se zúčastnilo více než 3000 osob, jednotlivců i zástupců sdružení, pocházejících ze všech katalánsky mluvících zemích, téměř žádný z účastníků nebyl lingvistou. A tento počet by byl ještě vyšší, kdyby bylo přijato dalších zhruba 2000 zájemců, kteří se zapsali po termínu. Občanská účast na Kongresu způsobila, že, zejména v ne striktně akademických jednáních, se celý počin proměnil v akt národního cítění a posílení a v setkání jednotlivých katalánsky mluvících zemí. Tento úspěch byl svědectvím velkého pokroku a nezvratnosti obnovení společenského používání katalánského jazyka od počátku katalánského obrození (Renaixença) (1833), a představoval národní plebiscit ve prospěch lingvistů, kteří měli provést kodifikaci katalánského jazyka a ve prospěch jazykové normalizace. Kongres byl také příležitostí k tomu, aby se Pompeu Fabra stal veřejně známou osobností..  Jako zástupci "různých národů katalánštiny", podle výrazu použitého na kongresu, je třeba uvést, kromě jiných delegátů, organizací a členů technického výboru Katalánského knížectví, následující osobnosti: Ramon d ́Abadal, Joan Bardina, Maria Grandia, Àngel Guimerà, Joan Maragall, Pompeu Fabra, Manuel de Montoliu, Enric Prat de la Riba, Joan Rubió i Bellver, Joaquín Ruyra; z Valencie ve funkci čestných členů Teodor Llorente, Lluís Fullana Faustí Barberà Martí, Vicent Mancho Soriano a Vincent Greus i Roig d'Alginet; z Baleárských ostrovů Joan Alcover i Maspons, Gabriel Alomar i Villalonga, Miquel Costa i Llobera, Mateu Obrador i Bennàssar, Angel Ruiz i Pablo a Llorenç Riber; ze Severního Katalánska Juli Delpont a Esteve Caseponce; z Algueru Anthony Ciuffo a John Palomba.  Kongresu se účastnili i zahraniční vědci, Körösi Albin (Budapešť), Adolfo Bonilla i Sanmartín (Madrid, Španělsko), Göran Björkmann (Stockholm), Dimitrios Bikelas (Atény), Josef Calmette (Dijon), Albert Counson (Halle), Prospèr Estieu (Raissac-sobre-Lampy, Llenguadoc), Arturo Farinelli (Innsbruck), Raymond Foulché-Delbosc (Paříž), Pier Enea Guarnerio (Milan), Aniceto Goçalves Vianna (Lisabon), Fritz Holle (Berlín), Marcelino Menéndez Pelayo, člen čestného předsednictva, Ramón Menéndez Pidal (Madrid), Alfred Morel-Fatio (Paříž), Kristoffer Nyrop (Gentofle, Copenhage), Antonín Pikhard (Praha), Antonio Restori (Messina), Huch A. Rennert (Philadelphia), Antonino Salinas (Palermo), Bernhard Schädel (Halle), Jean-Joseph Saroïhandy (Versailles), Karl Vollmöller (Drážďany) a Eberhard Vogel Müller (Aachen).

Význam.

Prvním důsledkem konání Kongresu bylo zvýšení prestiže katalánštiny. Dalším bylo, ihned po volebním vítězství koalice Katalánská solidarita (Solidaritat Catalana), založení Filologické Sekce (Secció Filològica ) na Institutu katalánských studií (Institut d ́Estudis Catalans), jejímž zakladatelem byl, Enric Prat de la Riba, obklopen spolupracovníky jako např. Antoni Rubió i Lluch, Jaume Massó i Torrents, Joaquim Casas-Carbó a Josep Pijoan i Soteras. Prat de la Riba na Kongresu vzdal veřejně poctu jeho předsedovi, jímž byl Antoni M. Alcover, kterého později jmenoval prezidentem Filologické Sekce a Pompeu Fabra jejím členem, díky čemuž mohl pracovat na kodifikaci moderního jazyka. Institut katalánských studií v roce 1913 schválil pravidla pravopisu a poté Gramatiku Pompeu Fabry (1918), později slovník Diccionari General de la Llengua Catalana (1932), vše dílem tohoto lingvisty.  Dalším důsledkem Kongresu byl fakt, že oficiální pravopis, gramatika a slovník mohly být propagovány bez téměř jakékoliv opozice napříč oblastí Katalánsky mluvících zemí. V důsledku toho došlo k velkému rozmachu katalánského jazyka ve všech oblastech. Později, během Frankovy diktatury, přijetí těchto norem umožnilo tajné vzdělávání v katalánském jazyce, a následně, po diktatuře, umožnilo rychlé a intenzivní oživení právě díky míře gramotnosti v katalánštině, bylo to také důsledkem prestiže, kterou jazyku rozšíření gramotnosti v katalánštině dodalo.

Obsah.

Na začátku měla být tématem Kongresu syntax, ale vzhledem k nedostatku odborníků v zemi, bylo téma rozšířeno na celou gramatiku a později na jakýkoliv druh problému souvisejícím s katalánštinou a zároveň se stal kongres mezinárodním. Jednání byla rozdělena do tří sekcí: filologicko-historická, literární a sociálně-právní. Prezentována byla díla sociálních dějin jazyka (substrát, adstrát, rozšíření, atd.), dialektologie, jazykových hranic, terminologií a odborných jazyků (právo, architektura a stavebnictví, medicína, filozofie), sociolingvistické situace, jazykové interference, morfologie, syntaxe, lexikografie, fonetiky a prozódie, pravopisu, etymologie, překladu, žurnalistiky, pedagogiky, demografie, teorie práva, apod. Souběžně s Kongresem se konala také výstava knih v katalánštině počínaje obdobím hnutí zvaného Renaixença.  Obzvláště důležitý byl příspěvek od Bernharda Schädela nazvaný "Sobre l'avenir dels estudis lingüístics catalans", který zahrnoval myšlenku potřeby jazykového atlasu Katalánska; příspěvek Malorčanů Joana Aguiló a Antoni Riery s první mapou území katalánského jazyka a první statistikou o jeho mluvčích; dále příspěvek Josepa Bertran i Musitua pojednávající o jazykových právech katalánsky mluvících osob a o povinnosti španělského státu chránit a podporovat katalánský jazyk; příspěvek Joaquima Casas-Carbó nazvaný "Manera com se reforçaran i consolidaran els vincles de solidaritat natural entre els pobles de llengua catalana assegurant-se l'avenir de la nostra literatura"; dále Pompeu Fabry s jednou z jeho nejzajímavějších pravopisných esejí a Enrica Prat de la Riba titulovaný Importància de la llengua dins del concepte de la nacionalitat (dosl. "Význam jazyka v rámci koncepce státní příslušnosti)."  Kniha " (Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana)" shromažďuje všechny informace týkající se Kongresu, včetně příspěvků přednášejících a poznámek lidí, kteří je předkládali, s komentářem, zda byly přednášejícími přijaty či nikoliv.

Události.

Neakademické události doprovázející Kongres byly následující: zahájení v Teatre Principal; vernisáž výstavy knih v katalánštině v Palau de Belles Arts, venkovní slavnost v Parku Güell s populární hudbou a tancem sardana; Festival katalánské divadla v Teatre Principal, svátek populární hudby; oběd pro zahraniční účastníky na Tibidabo s odhalením náhrobního kámene věnovanému Jacintu Verdaguer; slavnostní zakončení; recepce v Saló de Cent (Casa de la Ciutat), výlety do různých míst a recepce v Ateneu Barcelonès

1. Mezinárodní kongres katalánského jazyka se konal v Barceloně od 13. do 18. října roku 1906. Organizoval jej a zároveň mu předsedal Antoni M. Alcover za pomoci Bernharda Schädela. Hlavním cílem kongresu bylo zaměřit se na studium katalánského jazyka za účelem sepsaní gramatiky katalánštiny, ale celá událost se proměnila v manifest kolektivního přihlášení se ke katalánskému jazyku a v plebiscit ve prospěch stanovení definitivní normy jazyka. Kromě zvýšení prestiže katalánštiny, byla hlavním výsledkem kongresu rychlá kodifikace pravopisu a gramatiky katalánského jazyka.

Le premier congrès international de la langue catalane se déroula du 13 au à Barcelone. Il fut organisé et présidé par Antoni M.Alcover, et conseillé par Bernhard Schädel. Son objectif principal était d’orienter les études sur la langue catalane pour en rédiger sa grammaire, mais ces actes sont devenus une manifestation d'adhésion collective à la langue catalane et ont plébiscité en faveur de la codification définitive de la langue. Outre le prestige croissant du catalan, le principal aboutissement du congrès a été la rapide codification de l’orthographe et de la grammaire du catalan.


Ekonomická globalizace.

Pojem globalizace lze nejpochopitelněji interpretovat jako určitý ekonomický fenomén. Pod ním si můžeme představit společenské uspořádání produkce, spotřeby a směny služeb či zboží. Z pohledu politického jde o společenské uspořádání pro aplikaci a regulaci moci, kontrolující území a především obyvatelstvo. Pojem globalizace ekonomiky představuje jakýsi přechod od mezinárodní celosvětové ekonomiky až k integraci globálních nadnárodních systémů výroby a technologií. Nejvýznamnější úlohu v celém vývoji zastává moderní informační technologie, díky které dnes máme rychlou globální komunikaci, internetový či elektronický obchod. Dále velmi přispěl i dynamický rozvoj mezinárodního systému financí. Existují globalizované finanční trhy, ale převážně regionalizované trhy zboží a národní trhy práce. Důležitou roli hraje politická dezintegrace, velmi charakteristická pro 20.století – vznik nových suverénních států a mnoho nevýznamných, jejichž počet se neustále zvyšuje. Tento fakt potvrzuje to, že změny na mapách ekonomických, politických, demografických nebo hospodářských, budou v konstantním průběhu. V současnosti můžeme na politické mapě světa napočítat celkem 193 států samostatných a 70 závislých území. V budoucnosti lze očekávat mnoho nových přeměn podob map, především díky tzv: Separatismu. Separatistické skupiny vznikají v okamžiku, kdy se jim podaří získat kontrolu nad určitým území v určitém státě. Takto vzniklé skupiny pojí většinou stejný cíl – oddělení se a vytvoření vlastního suverénního státu (silný nacionalismus).

Dynamika a struktura obyvatelstva.

Světová populace neustále roste. V roce 2005 počet obyvatel dosáhl 6,5 miliardy a o pouhých jedenáct let později se stav navýšil o téměř celou miliardu. Demografické procesy se samozřejmě liší v rozvinutých a rozvojových zemí. Reprodukční situace v rozvojových státech je typická v růstu počtu obyvatel (vysoká porodnost a nízká úmrtnost). Pro ekonomicky vyspělejší země je charakteristický trend střední nebo nízké porodnosti, nízké úmrtnost a také úspěšná snaha o zpomalení či zastavení populačního růstu. Reprodukční proces je značně ovlivněn migrací, která je v dnešní moderní době velmi snadná a na denním pořádku. Aktuální přírůstek obyvatelstva dosahuje 1,2%. Největšího přirozeného přírůstku dosahuje Afrika a některé státy jihozápadní Asie. Faktory ovlivňující přirozený přírůstek: – počet žen v reprodukčním věku – materiální situace partnerů – hodnotový systém – uplatnění na trhu práce – úroveň zdravotnictví – úroveň sociální morálky a vzdělanosti – populační politika státu – náboženské předsudky

Globální změny v rozmístění energetiky.

Energetika sehrála velmi rozhodující úlohu při vytváření průmyslové výroby a také zcela změnila ekonomickou stránku určitých států. Energetiku můžeme rozdělit na těžbu primárních energetických zdrojů (ropa, plyn, uhlí, jaderné palivo) a přeměnu primárních energetických zdrojů v sekundární a kvalitnější energetické zdroje (koks, pohonné hmoty, elektřina). Spotřeba energetiky se zvyšujícím se počtem obyvatel také zvětšuje objem spotřebované energetiky, a tedy poptávku po zdrojích. S tím souvisí lokalizační změny. V současnosti je největším producentem primárních paliv Asie, poté Severní Amerika. Ropný průmysl je nejrychleji se rozvíjející průmyslový obor a klíčové odvětví světové ekonomiky. Ropa zajišťuje 30% palivoenergetickou bilanci světa, a také se stala světovou nejdůležitější surovinou. Mezi největší producenty ropy lze zařadit všechny země s produkcí větší než 100 mil. tun za rok (Saúdská Arábie, Írán, Spojené arabské emiráty, Kuvajt, USA, Mexiko, Venezuela, Kanada).

Světové energetické zdroje.

Růst spotřeby energie.

V určitých etapách historie lidstva lze růst spotřeby energie doložit pouze odhady. Například spotřeba energie primitivního člověka v době 1 mil. let př. n. l. byla přibližně 8 000 kJ. Prehistorický člověk 100. tis. let př. n. l. spotřebovával v důsledku narůstající potřeby již 20 000 kJ a rozvoj zemědělství zvýšil tuto spotřebu v období 500 let. př. n. l. na 50 000 kJ. Ve středověku se již mezi potřeby řadil také obchod nebo doprava, což mělo za důsledek zvýšení denní potřeby na 110 tis. kJ. Během 19. století, hlavně v rámci průmyslové revoluce, narostla denní spotřeba až na 300 tis. kJ denně. Na počátku 21. století již denní spotřeba obyvatel vyspělé země činila okolo 1 mil. kJ denně. Každá výrazná změna v historii lidstva je spjata s vývojovým pokrokem ve využití energie. Zemědělská revoluce přinesla možnost domestikace zvířat a kultivace plodin, což umožnilo vznik kdykoliv použitelných energetických konzerv. Další pokrok je spojen například s větrnou a gravitační energií nebo také s ohněm, což se týká energie tepelné. Již zmíněná průmyslová revoluce také přinesla mnoho změn a nových poznatků, například využití parního stroje a uhlí. Jde tedy především o přeměnu energie chemické na tepelnou a mechanickou. Největší nárůst spotřeby energie ale zažila až společnost 2. poloviny 20. století, což je spojeno především s intenzivním využíváním ušlechtilých kapalných paliv. Mezi tyto se v 70. letech zařadil také zemní plyn. Současnou dynamiku vývoje spotřeby energie charakterizuje odhad, podle něhož by se při zachování tohoto trendu za příštích sto let zvýšila spotřeba energie sedmkrát. V této situaci, ve snaze stabilizovat požadovanou spotřebu energie a zabránit neustálému růstu spotřeby zdrojů, je proto velice důležité zvyšovat účinnost přeměny energie.  Na celosvětové výrobě elektrické energie je podíl jednotlivých zdrojů velice odlišný. Nejvíce využívaným zdrojem je dodnes uhlí, které je o mnoho levnější a dostupnější než ostatní zdroje. Využití jednotlivých zdrojů totiž také závisí na skutečnosti, zda se v určité světové oblasti nacházejí ložiska. Například ropa se na světě vyskytuje velice nerovnoměrně, nejvíce v oblasti Středního východu. Perspektiva těchto zdrojů je dnes ale tématem velkých debat, neboť životnost fosilních paliv se zkracuje. Neexistuje nám známý zdroj, který by byl schopen tyto paliva plně nahradit, a proto se alespoň vyvíjejí snahy o prodloužení životnosti zásob a o snížení jejich spotřeby.

Geoekonomika (z angl. "Geo" – zeměpisný, "economics" – ekonomika) je věda, která se co možná nejpřesněji pokouší shrnout a sjednotit odpovědi na veškeré otázky ekonomické, hospodářské, teritoriální, a dokonce zčásti ekologické. Nelze tedy říci, že se jedná pouze o ekonomickou situaci jednotlivých států světa. Geoekonomika je velmi úzce spjatá s geografií, demografií a z jistého hlediska také s historií. Tato věda zblízka zkoumá skutečnosti, jenž v podstatě ovlivňují životy nás všech nebo které se nás nějakým způsobem dotýkají. Ať už jde o změny na ekonomických či politických mapách, změny v rozmístění obyvatelstva – perspektivy vývoje, globální změny v rozmístění energetiky, teritoriální struktury těžby a spotřeby ropy nebo může jít o dokumentaci globálních problémů světa aj.

La géoéconomie est une branche des relations internationales, au croisement des sciences économiques et de la géopolitique, qui étudie la dimension spatiale, temporelle et politique de l'économie et des ressources. L'économiste azerbaïdjanais Vusal Gasimli définit la géoéconomie comme l'étude des interrelations entre l'économie, la géographie et la politique, du centre de la Terre jusqu'à l'espace.


Národní jídla.

Nejpopulárnějšími jídly v Indonésii jsou: "nasi goreng" (smažená rýže s nudlemi a masem), "gado-gado" (salát ze zeleniny, vajec natvrdo, brambor, tofu, tempehu a "lontongu", což je přísada z rýže zabalená v banánovém listu, podávaný s arašídovou omáčkou), "saté" (grilované kořeněné maso na špejli, rozšířené po celé jihovýchodní Asii) a "soto" (různé tradiční polévky), nicméně indonéské ministerstvo turismu roku 2014 vyhlásilo národním jídlem "tumpeng" (kuželovitá miska s rýže se zeleninou a masem). Roku 2018 to ovšem změnilo na 5 národních jídel, kterými jsou: "nasi goreng, saté, soto, gado-gado" a "rendang" (kořeněný masový pokrm).

Suroviny.

Hojně je používána zelenina, často se používá listová zelenina (např. špenát), ovšem většina druhů listové zeleniny, co se používá není v Česku moc známa (např. kangkung, genjer, liánovec, maniok nebo papája). Hojně se používá česnek, ale i další zelenina. Z masa se nejčastěji používá hovězí, kozí, kuřecí a kachní, naopak málo používané je vepřové maso (z důvodu islámu), nicméně většina nemuslimských národů v Indonésii ho běžně konzumuje. Protože je Indonésie ostrovní stát, hojně se používají také ryby. Dalšími využívanými surovinami jsou rýže, pšenice, plody moře, sojová omáčka nebo kokosové mléko. Konzumují se také některé druhy hmyzu, ale hmyz není v Indonésii tak populární jako v jiných asijských zemích. Jako tuk se používá nejčastěji palmový olej.

Koření.

Indonéskému souostroví Moluky se dříve říkalo "Ostrovy koření", a tak není divu, že koření je v Indonésii velice důležité. Nejčastěji se využívají směsi koření zvané "bumbu." Mnoho koření pochází z Indonésie, například muškátový oříšek nebo hřebíček. Dále se také používá pepř, kurkuma, citronová tráva, šalotka, skořice, koriandr, tamarind, zázvor a řada dalších.

Ovoce.

V Indonésii roste mnoho druhů tropického ovoce, často se jí syrové, ovšem dělají se z něho také různé šťávy, zákusky nebo saláty (příkladem je ovocný salát rujak). Mezi nejkonzumovanější ovoce patří: mango, mangostan, chlebovník ("jackfruit)," durian, duku, pomelo, karambola, mombín, banán, avokádo, longan, papája, kvajáva nebo ananas.

Indonéská jídla.

Nápoje.

V Indonésii se pijí různé čaje (například "teh botol",sladký jasmínový čaj prodávaný v lahvích, nebo "teh manis", slazený čaj, který se podává ve většině indonéských domácností), dále káva nebo džusy z místního ovoce, dají se zde ale sehnat i sladké limonády jako je coca-cola nebo fanta. Tradičním nápoji jsou i "bajigur" a "bandrek," teplé kořeněné nápoje z kokosového mléka nebo kokosového cukru. Alkoholické nápoje nejsou příliš časté (z důvodů islámu), ale podle staročínských zdrojů se v Indonésii hojně pilo palmové víno zvané "tuak", které dnes pije převážně kmen Batak. Mezi další indonéské alkoholické nápoje patří rýžové víno "brem bali" z ostrova Bali a palmové víno "sopi" z Moluk a Nusa Tenggary. Minahasové na severní Sulawesi zase pijí vysoce alkoholický nápoj "cap tikus." V Indonésii jsou také pivovary, nejznámějšími jsou Bintang a Anker.

Indonéská kuchyně je národní kuchyní Indonésie. Je to jedna z nejrozmanitějších národních kuchyní světa, protože v Indonésii žije na 17 508 ostrovech přes 300 různých etnických skupin.

La cuisine indonésienne regroupe les plats habituellement consommés dans l'archipel indonésien. À l'image des langues, cultures et ethnies, la cuisine indonésienne est très riche et variée ; elle est basée sur les produits de la mer, des hautes terres et des plaines tropicales ; la cuisine indonésienne n'est pas saisonnière, bien que certains fruits ne soient disponibles qu'à certains moments de l'année. Elle est basée sur les très nombreux produits locaux, auxquels se sont ajoutés les nombreux apports successifs des migrations indienne, chinoise, arabe et européenne.