Zákonnost stejnopohlavní sexuální aktivity.

Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku se v Peru v posledních letech několikrát změnil a stal se také subjektem několika politických debat. Po nálezu peruánského Ústavního soudu je od r. 2012 stanovený na 14 let bez ohledu na pohlaví nebo sexuální orientaci.

Stejnopohlavní soužití.

26. července 2010 oznámil kongresman a předseda peruánské vládní strany Alianza Popular Revolucionaria Americana José Vargas, že předloží návrh zákona o registrovaném partnerství. Ten pak na začátku roku 2011 zamítl Justiční výbor pro nekompatibilitu navržené legislativy s peruánskou ústavou.  Před konáním peruánských všeobecných voleb 2011 slibovali dva prezidentští kandidáti Keiko Fujimoriová a Alejandro Toledo, že v případě zvolení podpoří legalizaci registrovaného partnerství pro homosexuální páry. Ani jeden z nich však neuspěl. Vítěz voleb Ollanta Humala oznámil, že odmítá jakékoli oficiální uznání homosexuálních svazků. V dubnu 2014 obdržel kongresman Carlos Bruce petici s 10 tisíci podpisy za legalizaci registrovaného partnerství. Bruce, který sám navrhl takový zákon v září 2013. vyjádřil naději, že by přijetí zákona o registrovaném partnerství zlepšilo právní postavení LGBT Peruánců.  Navržená legislativa se pak stala pevným bodem jednání Výboru pro spravedlnost a lidská práva 7. dubna, načež byla okamžitě odložená na jinou schůzi, která proběhne až po Velikonocích. V červnu 2014 se v Kongresu diskutovalo o několika návrzích garantujících určité právní uznání homosexuálních svazků. Carlos Bruce, který se sám veřejně přihlásil k homosexualitě, řekl, že udělá vše proto, aby jeho návrh zákona o registrovaném partnerství, který považuje za nejlepší variantu, měl při závěrečném hlasování přednost před ostatními verzemi. Nicméně nakonec se rozhodlo, že další osud registrovaného partnerství bude projednán až na příští parlamentní schůzi, která začne v srpnu, čímž se celá politická diskuze opět odložila.  V polovině prosince 2014 během posledního týdne parlamentní schůze bylo oznámeno, že se návrh zákona o registrovaném partnerství stane prioritou vládní agendy po Novém roce. Začátek další parlamentní schůze byl naplánován na březen 2015. 10. března odmítl Justiční výbor zákon o registrovaném partnerství v poměru 7:4 a 2 zdrženími se. Jeden ze zákonodárců sice požadoval znovuprojednání návrhu, ke kterému by mělo dojít 17. března, ale neuspěl kvůli nedostatečnému počtu zúčastněných. Z tohoto důvodu se začalo přemýšlet o přijetí alternativního návrhu o solidární unii, o které by se začalo jednat v časovém horizontu dvou týdnů. K tomu ale nakonec nedošlo. 14. dubna 2015 byl tento návrh nakonec zamítnut Justičním výborem, protože jej podpořily pouze dva hlasy.  Na konci listopadu 2016 znovupředložili dva kongresmani Carlos Bruce a Alberto de Belaunde ze středopravicové strany Peruánci pro změnu ("Peruvians for Change") návrh zákona o registrovaném partnerství. Pod návrh se podepsalo několik politiků napříč celým spektrem, včetně Gino Costy, Sergio Dávily, Vicente Zeballose, Any Maríe Choquehunacové, Guido Lombardiho, Janet Sánchez Alvy, Juana Sheputa a peruánské viceprezidentky Mercedes Aráozové. Peruánský prezident Pedro Pablo Kuczynski otevřeně podpořil registrované partnerství během své kampaně.

Stejnopohlavní manželství.

14. února 2017 byl předložen návrh zákona o stejnopohlavním manželství, který podporovali kongresmani Indira Huilcová, Marisa Glaveová, Tania Perionová, Alberto Quintanilla, Manuel Dammert, Horacio Zaballos, Marco Arana a Edgar Ochoa ze strany Broad Front a Alberto Belaunde, Guido Lombardi a Carlos Bruce z Peruánců pro změnu ("Peruvians for Change"). Kongresmanka Hilcová řekla, že cílem legislativy není vytvořit nějaké privilegium pro homosexuální páry, nýbrž pouze dosáhnout rovnosti před zákonem. "Nic víc, nic míň." Návrh zákona o stejnopohlavních sňatcích obsahoval změnu článku 234 občanského zákoníku definující manželství jako trvalý a dobrovolný svazek dvou osob vznikajících jejich svobodnou vůlí a prohlášením o vstupu do něj.

Uznávání zahraničních stejnopohlavních manželství.

16. září 2016 rozhodla Rada pro evidenci obyvatel ("National Registry of Identification and Civil Status - RENIEC") spravující peruánské matriky ve prospěch uznávání stejnopohlavních manželství uzavřených v zahraničí s tím, že takové sňatky, ačkoliv je peruánské vnitrostátní právo nerozeznává, žádným způsobem nenarušují mezinárodní právo a pořádek. V pozadí této kauzy stál homosexuální pár, který uzavřel v Belgii manželství, a dožadoval se, aby mu Peru přiznalo majetková práva. Peruánská matrika jejich žádosti odmítla vyhovět. 3. února rozhodl peruánský soud, že by v takovém případě mělo mít belgické právo přednost, před peruánským. Na základě tohoto postoje se nakonec podařilo Peru dosáhnout uznání jejich sňatku z hlediska majetkových práv. Matrika však i nadále trvala na tom, že jejich manželství nezaeviduje z důvodu porušování principů mezinárodního práva a pořádku podle mezinárodních dohod, k nimž Peru přistoupilo. V září rozhodl soud, že stejnopohlavní manželství uzavřené na základě belgických zákonů žádný způsobem nenarušuje mezinárodní právo, protože v některých zemích už jsou takové sňatky legální. Ve zdůvodnění soud také zdůraznil princip přednosti belgického práva před peruánským, protože se jednalo o manželství uzavřené na základě belgických zákonů. Díky tomuto se homosexuálním párům, které uzavřely manželství v zahraničí, podařilo docílit registrace jejich sňatku v Peru, včetně přiznání majetkových práv.

Vojenská služba.

Do roku 2009 bylo osobám, kteří mají pohlavní styk s osobami téhož pohlaví, zakázáno sloužit v armádě a u policie. V případě, že se prokázalo porušení tohoto pravidla, hrozil dotyčným trest odnětí svobody v délce trvání dvou měsíců až 20 let a okamžité propuštění ze služebního poměru. V prosinci 2009 rozhodl peruánský ústavní soud, že homosexuální nebo bisexuální orientace, včetně stejnopohlavní sexuální aktivity, nesmějí být považovány za nezpůsobilost jednotlivce vykonávat profesi vojáka, nebo policisty.

Dárcovství krve.

V červenci 2015 vydalo peruánské ministerstvo zdravotnictví v reakci na odmítnutí dárcovství krve od homosexuální ženy kvůli její sexuální orientaci rozhodnutí, v němž je jasně uvedeno, že jiná sexuální orientace nesmí být důvodem k odmítnutí dárce.

Životní podmínky.

Peruánská společnost má obecně tendenci zaujímat vůči LGBT minoritě spíše odmítavý postoj. Římskokatolická církev má v zemi velký vliv a místní společenské normy vycházejí z katolické morálky. Nicméně se i tak podařilo docílit určitých změn k akceptaci a toleranci podobně, jako v mnoha zemích světa. Současná legislativa a soudní rozhodnutí přiznávají LGBT lidem více a více práv, včetně práva darovat krev, změnit si své úřední pohlaví, práva sloužit otevřeně v armádě a práva na ochranu před diskriminací.  V květnu 2015 publikoval PlanetRomeo, LGBT sociální síť, první index gay spokojenosti ("Gay Happiness Index GHI"). Gayové ze 120 zemí byli tázáni na to, zda se cítí dobře ve společnosti, jaké mají zkušenosti ve vztahu s jinými lidmi, a jak hodnotí kvalitu svého života. Peru se umístilo na 87. místě s výsledkem 24.

Festivaly hrdosti.

Každoroční festivaly hrdosti sexuálních menšin se v Peru konají v Limě, Arequipě, Trujillu, Chiclayu, Iquitos, Piuře, Cuzcu a Callau.

Vzdělávání.

V roce 2016 se podařilo do celostátních školních osnov včlenit témata jiné sexuální orientace, genderu a sexuální výchovy. Sexuální orientace je oficiálně popisovaná jako emoční a sexuální přitažlivost, včetně schopnosti zamilovat se, vůči jiné osobě. Nejedná se o svobodnou volbu a nelze jí změnit. Obecně vzato však mívají peruánské učebnice tendenci interpretovat sexuální orientaci jako důsledek mnoha vlivů, a to nejen biologických, ale i sociálních a psychologických.

Veřejné mínění.

V srpnu 2010 byly zveřejněny výsledky průzkumu, v němž se 8,3 % Peruánců vyslovilo pro stejnopohlavní manželství. Větší procento bylo mezi lidmi žijícími v Limě a mladšími ročníky.  Podle průzkumu Pew Research Center, uskutečněného mezi 13. listopadem a 16. prosincem 2013, by 14 % Peruánců souhlasilo se stejnopohlavním manželstvím, zatímco 81 % by bylo proti.  Průzkum ILGA, uskutečněný mezi 18. dubnem a 20. červnem 2014, ukázal 18 % podporu stejnopohlavního manželství u peruánského obyvatelstva. 79 % bylo proti.

Lesby, gayové, bisexuálové a translidé (LGBT) se v Peru mohou setkávat s právními komplikacemi, které jsou pro většinové obyvatelstvo neznámé. Konsensuální sexuální aktivita mezi dospělými lidmi téhož pohlaví je legální. Nicméně domácnostem tvořeným páry stejného pohlaví se nedostává stejné právní podpory, jako je tomu v případě heterosexuálních párů.

L'homosexualité est légale au Pérou mais elle reste toujours taboue. Les individus LGBT (lesbiennes, gays, bisexuels et transgenres) font donc l'objet de discriminations régulières.


Klubová kariéra.

Mládežnické kluby.

Thorgan začal hrát fotbal v 5 letech v klubu Royal Stade Brainois. Po pěti letech následoval svého bratra Edena do AFC Tubize. Ve 14 letech ho objevil francouzský prvoligový klub RC Lens a stejně jako jeho bratr se i Thorgan stěhoval do Francie (Eden Hazard se upsal Lille OSC). V akademii Lens do 16 let si zahrál například s Raphaëlem Varanem.

RC Lens.

7. dubna 2010 podepsal Thorgan svůj první profesionální kontrakt. Smlouvu podepsal do roku 2013. Během sezóny 2010/11 trénoval pravidelně s A-týmem. Debutoval v přípravném zápase proti KSV Roeselare. Svým gólem zajistil remízu 1:1. Během sezóny 2011/12 pravidelně nastupoval za A tým. Profesionální debut v lize si připsal proti Reims, když v 64. minutě vystřídal Serge Auriera (prohra 2:0).

Chelsea FC.

24. července 2012 přestoupil spolu se svým bratrem Edenem do anglického prvoligového klubu Chelsea FC. V ostrém zápase A–týmu nenastoupil.

Zulte Waregem (hostování).

V srpnu 2012 odešel na hostování do belgického klubu SV Zulte-Waregem. Debutoval 15. září 2012 proti OH Leuven (výhra 1:0). První gól vstřelil 31. října proti R. Charleroi SC (výhra 4:1). 15. června prodloužil své hostování i na sezónu 2013/14. Na konci sezóny byl zvolen hráčem sezóny pro klub Zulte-Waregem. Poté se vrátil do Chelsea.

Borussia Mönchengladbach.

5. července 2014 odešel na hostování do německého bundesligového týmu Borussia Mönchengladbach. Debutoval 16. srpna v zápase DFB-Pokalu proti čtvrtoligovému týmu FC 08 Homburg. Na hřiště přišel v 78. minutě (střídal Branimira Hrgotu, výhra 3:1). V Bundeslize debutoval 24. srpna proti VfB Stuttgart (střídal v 67. minutě, remíza 1:1.) V základní sestavě Bundesligy se poprvé objevil 24. září proti Hamburger SV (výhra 1:0).  23. 2. 2015 trvale přestoupil do Borussie Mönchengladbach. Smlouvu, která zahrnuje i opci pro případný návrat do Chelsea podepsal do června 2020. Cena přestupu se pohybovala kolem 6 milionů liber.

Borussia Dortmund.

22. 5. 2019 podepsal smlouvu na 5 let u konkurenční Borussie Dortmund. Vestfálský klub za něj zaplatil 25 milionů Eur.

Reprezentační kariéra.

Thorgan reprezentoval Belgii v mládežnických týmech U15, U16, U17, U18, U19 a U21.  V belgické seniorské reprezentaci debutoval 29. května 2013 v přátelském utkání v Clevelandu proti domácímu týmu USA. V poločase střídal Romela Lukaka (výhra 4:2).

Thorgan Ganael Francis Hazard [torgan azár] (* 29. března 1993, La Louvière, Belgie) je belgický fotbalový záložník a reprezentant, od sezóny 2019/2020 hráč německého klubu Borussia Dortmund. Oba jeho bratři Eden a Kylian jsou profesionální fotbalisté.

Thorgan Hazard, né le à La Louvière, est un joueur de football international belge évoluant au poste de milieu de terrain offensif voire d'ailier au Borussia Dortmund en Bundesliga.


Život.

Joscelin I. byl mladším synem Joscelina z Courtenay a Alžběty z Montlhéry. Do Svaté země dorazil s křížovou výpravou z roku 1101, která se konala v návaznosti na úspěšnou první křížovou výpravu. Brzy se stal jedním z nejdůležitějších členů doprovodu svého bratrance Balduina II., jenž byl v této době hrabětem z Edessy. Balduin ho jmenoval velitelem pevnosti Turbessel na Eufratu, která byla nejvýznamnější zahraniční základnou Edesského hrabství v boji proti Seldžukům.  V roce 1104 se po prohrané bitvě u Harranu ocitl spolu s Balduinem v moci muslimů a byl jimi tři roky držen v zajetí. V roce 1113 obdržel od jeruzalémského krále Balduina I. Galilejské knížectví.  Když se stal v roce 1118 Balduin II. nástupcem Balduina I. na postu monarchy v Jeruzalémském království, jmenoval Joscelina novým hrabětem z Edessy. Byla to zřejmě odměna za jeho podporu při volbě krále.  Joscelin byl roku 1122 opětovně zajat a když ho přišel Balduin II. osvobodit, dostal se rovněž do zajetí, takže se Jeruzalémské království ocitlo bez krále. Joscelinovi se však podařilo v roce 1123 uprchnout a poté dosáhl také Balduinova osvobození.  V roce 1125 se zúčastnil bitvy u Azazu, kde vyhráli křižáci nad mosulským atabegem.  Roku 1131 byl, během obléhání menšího hradu na severovýchodě města Aleppo, vážně zraněn, načež předal vládu nad hrabstvím svému synu Joscelinu II. Krátce potom dostal informaci, že danišmendovský emír Ghazi pochoduje proti městu a pevnosti Kaisun. Když jeho syn odmítl městu pomoci, přikázal své armádě, aby vyrazila na cestu, přičemž on sám bude nesen na nosítkách v čele svého vojska. Když se Ghazi dozvěděl o Joscelinově příchodu – možná si myslel, že už je mrtev – ukončil obléhání a své jednotky stáhl. Krátce po tom skutečně Joscelin zemřel.  Joscelin byl v prvním manželství ženatý s dcerou knížete Konstantina I. Arménského, v druhém s Marií ze Salerna, sestrou Rogera ze Salerna, regenta Antiochijského knížectví.

Joscelin I. z Courtenay († 1131) byl křižáckým hrabětem z Edessy. Od roku 1113 byl také knížetem Galilejským a od roku 1115 lordem z Turbesselu. Za jeho vlády (od roku 1118 do roku 1131) bylo Edesské hrabství na vrcholu své slávy. Joscelinovi vojenské schopnosti držely vratké a rozšiřující se hranice hrabství pospolu.

Josselin de Courtenay, né entre 1070 et 1075, mort en 1131, est un membre de la maison de Courtenay, parti aux Croisades en 1101, et devenu seigneur de Turbessel de 1102 à 1113, prince de Galilée et de Tibérias de 1113 à 1119 et comte d’Édesse de 1119 à 1131. Il est fils de Josselin, seigneur de Courtenay, et d’Isabelle de Montlhéry.


Popis.

Zástupci tribu "Robinieae" jsou stromy, keře nebo byliny se zpeřenými listy. Listy jsou lichozpeřené nebo sudozpeřené, s téměř nebo zcela vstřícnými lístky. Palisty jsou úzké, u některých zástupců chybějí nebo jsou přeměněné v trny. Květy jsou motýlovité, uspořádané v úžlabních hroznech. Kalich je zvonkovitý, někdy dvoupyský, zakončený 5 zuby z nichž 2 jsou víceméně srostlé. Pavéza má často na bázi přívěsky, křídla nejsou přirostlá ke člunku. Tyčinky jsou dvoubratré, 1 tyčinka je volná nebo do určité míry srostlá se zbývajícími 9. Semeník je stopkatý a obsahuje několik až mnoho vajíček. Plodem je tence kožovitý až dřevnatý lusk, pukající 2 chlopněmi.

Výskyt.

Tribus zahrnuje 11 rodů a asi 70 druhů. Největší rody jsou "Coursetia" (35 druhů) a "Poitea" (12 druhů). Tribus je rozšířen výhradně v Americe od USA po Argentinu a na Karibských ostrovech. Největší počet druhů se vyskytuje v západních a středních oblastech Jižní Ameriky. Do USA zasahuje celkem 5 rodů, vesměs pouze jedním nebo několika druhy: trnovník ("Robinia"), "Genistidium", "Peteria", "Olneya" a "Sphinctospermum".

Význam.

Trnovník akát se v Evropě pěstuje již od začátku 17. století a stal se invazní rostlinou. Řidčeji se jako okrasné dřeviny pěstují i další druhy trnovníku. Druh "Gliricidia sepium" je v tropické Americe často vysazován jako stínící dřevina na plantážích. "Olneya tessota" je dřevina všestranného užitku, pocházející z USA a Mexika. Některé druhy rodu "Lennea" jsou v tropech pěstovány jako okrasné dřeviny.

Přehled rodů.

"Coursetia", "Genistidium", "Gliricidia", "Hebestigma", "Lennea", "Olneya", "Peteria", "Poissonia", "Poitea", "Robinia", "Sphinctospermum"

Robinieae je tribus (seskupení) podčeledi "Faboideae" čeledi bobovité vyšších dvouděložných rostlin. Zahrnuje asi 70 druhů v 11 rodech, rozšířených výhradně v Americe. Jsou to dřeviny i byliny se zpeřenými listy a motýlovitými květy v hroznovitých květenstvích. V České republice je pěstován trnovník akát a řidčeji i jiné druhy trnovníku.

Les Robinieae sont une tribu de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae", sous-famille des "Faboideae", qui comprend onze genres acceptés et environ 72 espèces.


Dějiny.

Vetonové se usadili v oblasti současných španělských provincií Salamanca a Ávila a v částech provincií Cáceres, Toledo a Zamora. Byl to předřímský lid s keltskou kulturou. Některé obce mají dodnes název vetonského původu. To je případ měst Salamanca (Salmantica), Ledesma (Bletisama) a Ciudad Rodrigo (Augustobriga). Vetonské vsi bývaly často zakládány na březích řek nebo na horách. Oblast mezi obcemi La Armuña a Salamanca tvořila hranici mezi Vetony a Vaccaei, jiným předřímským lidem v provincii. Ti žili na severovýchodě provincie.

Geografie.

Provincie Salamanca má průměrnou nadmořskou výšku 823 metrů, ale jsou zde i místa s výškou podstatně větší – 2 428 metrů. Jde o vrchol hory Ceja Canchal v Sierra de Bejar. Nejnižší bod provincie leží 116 metrů n. m. - jde o nejnižší bod údolí Salto de Saucelle. Za zmínku stojí i horský hřbet Sierra de Francia-Quilamas. Hydrografickou síť provincie tvoří hlavně povodí Duera. Nejdůležitějšími řekami jsou Duero, Tormes, Águeda, Huebra, a Yeltes.  Region je dostatečně zavlažen řadou přehrad a nádrží s celkovým objemem 3 400 milionů metrů krychlových, což je třetí největší zásoba vody ve Španělsku, a překonávají ji jen provincie Badajoz a provincie Cáceres. Zvlášť významná je přehrada Almendra, pět kilometrů od stejnojmenné vsi, postavená v letech 1964 – 1970. Tvoří součást systému hydroeletráren známou jako Saltos del Duero, který dále tvoří přehrady Castro, Ricobayo, Saucelle a Villalcampo ve Španělsku, a Bemposta, Miranda a Picote v sousedním Portugalsku. Tyto přehrady jsou největším rezervoárem ve Španělsku s plochou 86,5 km a a 2,5 mld. m vody. Přehrada samotná je více než půl kilometru široká a vysoká 202 metrů, takže patří k nejvyšším stavbám ve Španělsku.

Památky.

Jsou zde katolické katedrály v Salamance a v Ciudad Rodrigo. Starou katedrálu v Salamance založil biskup Jeroným z Périgordu ve 12. století a dokončena byla v románsko-gotickém slohu ve 14. století. Je zasvěcena Panně Marii ze Stolce ("Santa Maria de la Sede"). Nová katedrála v Salamance byla vybudována v 16. až 18. století v pozdně gotickém a barokním slohu. Stavba byla zahájena roku 1513 a katedrála byla vysvěcena r. 1733. Národní památkou byla prohlášena roku 1887.

Znak provincie.

"Čtvrceno, 1) v modrém římský chrám o třech sloupech (zlatých) (Ciudad Rodrigo); 2) v modrém 5 zlatých včel, uspořádaných do ondřejského kříže (Béjar); 3) ve stříbře 5 zlatých věží do ondřejského kříže (Peñaranda de Bracamonte); a 4) ve stříbře zkřížené červené pero a stříbrný meč se zl. jilcem, nad nimi modrý antonínský kříž (Vitigudino). Srdeční štít oválný se znakem města Salamanca. (Polceno, v prvním stříbrném poli kamenný most černě spárovaný, na němž stojí černý býk a roste na něm zelený fíkovník. Ve druhém zlatém poli čtyři červené kůly, modrý lem pole s osmi stříbrnými tlapatými křížky. V hlavě stříbrný klín se dvěma přirozenými přivrácenými vyrážejícími lvy – ve znaku provincie má městský znak opačné pořadí polí). Klenot: otevřená královská koruna.

Salamanca je provincie západního Španělska na západě autonomního společenství Kastilie a León ("Castilla y León"). Hraničí s provinciemi Zamora, Valladolid, Ávila a Cáceres; na západě hraničí s Portugalskem. Má rozlohu 12 349, 06 km 2 a v roce 2011 měla počet obyvatel 352 986. Dělí se na 362 obcí, 11 "comarcas", 32 "mancomunidades" (svazků obcí s právní subjektivitou) a pět soudních okresů. Ze 362 obcí je více než polovina tvořena vesnicemi s méně než 300 obyvateli.

La province de Salamanque (en espagnol : "Provincia de Salamanca") est une des trois provinces du Royaume de León, jusqu'à l'actuelle communauté autonome de Castille-et-León, dans l'ouest de l'Espagne. Sa capitale est la ville de Salamanque.


Historický kontext.

Divadelní hra "Vláda tmy "byla napsána Lvem Nikolajevičem Tolstým v roce 1886 a je složena z pěti jednání. Její tištěná verze z roku 1887 měla veliký ohlas, avšak inscenace tohoto díla byla uskutečněna s devítiletým zpožděním, protože podléhala zákazu ruské cenzury. Do češtiny "Vládu" "tmy" přeložil v roce 1887 Vilém Mrštík, který se zasloužil o popularizaci dramatického díla Lva Nikolajeviče Tolstého, jehož největší přínos pro literaturu byl spatřován zejména v próze.  Světová premiéra "Vlády tmy (La Puissance des ténèbres)", pojednávající o morálním úpadku ruského venkova, proběhla ve Francii roku 1888 v Théâtre Antoine. Ve stejném roce drama nastudovalo i Národní divadlo; hra však byla zakázána cenzurou pro pohoršující obsah. Česká premiéra se odehrála až v roce 1899 ve Švandově divadle na Smíchově. Od počátku 20. století do začátku třicátých let byly přeloženy a inscenovány další Tolstého hry: "Živá mrtvola, Plody osvěty, Od ní" "jsou všechny vlastnosti, Nihilista, Nakažená rodina, Světlo ve tmě svící".  "Vláda tmy" má vazbu i na českou dramatickou tvorbu; sehrála roli v boji o prosazení realistických děl na česká jeviště. Nedlouho po překladu "Vlády tmy" vznikla díla české dramatičky Gabriely Preissové - "Gazdina roba" (1889) a "Její pastorkyňa" (1890), ve kterých se pracuje s podobnými motivy jako v divadelní hře Lva Nikolajeviče Tolstého (úpadek morálky na venkově, sociální konflikty, vražda nemanželského dítěte, sňatek tzv. z rozumu x sňatek z lásky atd.).  Gabriela Preissová byla na základě těchto podobností neprávem nařčena z plagiátorství a musela dokazovat, že dílo Tolstého neznala, že podnětem k napsání her bylo její obeznámení se s životem lidí na slováckém venkově. Shoda dramat tkvěla v zobrazení české a ruské vesnice v poslední třetině 19. století, které se i přes svou rozdílnou zeměpisnou polohu ocitaly v podobných sociálních podmínkách. Téma sociálních střetů a úpadku morálky venkova bylo v literaturách obou zemí velmi aktuální, a na české publikum, které bylo zvyklé na veselohry či hry s vlasteneckou tematikou, působilo šokujícím a odpudivým dojmem.  Lvem Nikolajevičem Tolstým byl zaujat hudební skladatel Leoš Janáček, který zhudebnil dramata "Vláda tmy, Živá mrtvola" a román "Anna Karenina". Opery však nebyly dokončeny; zachovaly se pouze fragmenty partitur či poznámky, které si skladatel k těmto knihám psal.

Námět a téma hry.

Námět tragédie vychází ze skutečného příběhu; vraždy dítěte ve vesnici Sidorovce v roce 1880. Lev Nikolajevič Tolstoj se prostřednictvím drastických naturalistických detailů snaží poukázat na pokleslou morálku patriarchálního ruského venkova. Zobrazuje jak manželství bez příkras a pověr, tak následky hříšného chování člověka, ale i způsob, jakým spáchané zlo odčinit. Hříšníci nejsou odsouzeni světským způsobem (vězení, poprava, zavržení společností), ale jsou donuceni čelit svému svědomí.

Děj.

Jedná se o příběh o zámožném sedlákovi Petrovi, který byl otráven svou druhou ženou Anisjou, a o Anisjině nezdařeném manželství s čeledínem Nikitou. Nikitova chudá a ctižádostivá matka Matrjona navedla Anisju, aby svého muže otrávila a okradla o našetřené peníze, a učinila tak svého milence Nikitu novým hospodářem. Nikita je však velký záletník – nejenže oklamal a zneuctil sirotka Marinku a měl milostný poměr s vdanou ženou, ale ani po smrti hospodáře a svatbě s Anisjou nedokázal žít spořádaným životem a zplodil dítě se svou nevlastní dcerou Akulinou. Když se dítě narodilo, Matrjona a Anisja poručily Nikitovi, aby je zanesl do sklepa a tam je zabil. Nikita hrůzný čin vykoná, aby se Akulina mohla vdát a tím smazat jejich hřích. Nikitu však pronásleduje svědomí; místo požehnání ženichovi a nevěstě pronese veřejně své velké doznání. Přizná se ke všem svým hříchům před svatebčany, četníky, otcem i bohem.

Vláda tmy, čili Drápkem-li uvázl, ztracen je celý ptáček je realistické drama, které napsal ruský spisovatel Lev Nikolajevič Tolstoj v roce 1886.

La Puissance des ténèbres (russe : Власть тьмы) est une pièce de théâtre russe de Léon Tolstoï (drame en cinq actes), écrite en 1886 et créée dans sa langue originale en 1902 (création française en 1888).


Popis.

Zástupci tribu "Sophoreae" jsou stromy, keře a liány, výjimečně byliny. Listy jsou zpeřené, jednolisté nebo dlanitě trojčetné. Květy jsou uspořádány ve vrcholových nebo úžlabních hroznech či latách. Kalich je zakončen 5 laloky nebo zuby, výjimečně je uťatý. Koruna je motýlovitá nebo jsou si korunní lístky tvarově podobné. Korunních lístků je většinou 5, výjimečně méně. Tyčinek je většinou 10, řidčeji jiný počet (6 až 30) a jsou volné nebo srostlé ve spodní části. Semeník obsahuje 1 nebo několik vajíček. Plodem jsou lusky rozličných podob, nepukavé nebo nepukající 2 chlopněmi, v některých případech křídlaté. Semena jsou kulovitá, eliptická nebo ledvinovitá a u některých zástupců mají míšek.

Rozšíření.

Tribus "Sophoreae" zahrnuje 48 rodů a asi 400 druhů. Největší rody jsou "Ormosia" (asi 130 druhů), jerlín ("Sophora", 50) a "Baphia" (47 druhů). Zástupci tribu "Sophoreae" jsou rozšířeni zejména v tropech a subtropech po celém světě, některé druhy se vyskytují i v mírném pásu.  V Evropě není žádný druh původní. Některé druhy se v České republice pěstují jako okrasné dřeviny, ve volné přírodě však nezplaňují.

Význam.

Jerlín japonský ("Sophora japonica") je v České republice vysazován zejména ve městech jako okrasná dřevina. V botanických zahradách a arboretech se pěstuje křehovětvec žlutý ("Cladrastis lutea") a mákie amurská ("Maackia amurensis"). Strom "Castanospermum australe" poskytuje v Austrálii ceněné dřevo. V ČR jsou občas mladé semenáče tohoto stromu prodávány jako pokojová rostlina, nejčastěji pod zavádějícím názvem australský kaštan.

Přehled rodů.

"Acosmium", "Airyantha", "Alexa", "Ammodendron", "Ammothamnus", "Amphimas", "Angylocalyx", "Baphia", "Baphiastrum", "Bolusanthus", "Bowdichia", "Bowringia", "Cadia", "Calia", "Camoensia", "Castanospermum", "Cladrastis", "Clathrotropis", "Dalhousiea", "Dicraeopetalum", "Diplotropis", "Dussia", "Guianodendron", "Haplormosia", "Leptolobium", "Leucomphalos", "Luetzelburgia", "Maackia", "Monopteryx", "Myrocarpus", "Myrospermum", "Myroxylon", "Neoharmsia", "Ormosia", "Panurea", "Pericopsis", "Petaladenium", "Platycelyphium", "Sakoanala", "Salweenia", "Sophora", "Spirotropis", "Staminodianthus", "Styphnolobium", "Sweetia", "Uleanthus", "Uribea", "Xanthocercis"

Sophoreae je tribus (seskupení rodů) podčeledi "Faboideae" čeledi bobovité dvouděložných rostlin. Jsou většinou to dřeviny a liány se zpeřenými listy a motýlovitými až téměř pravidelnými květy. Tribus zahrnuje asi 400 druhů ve 48 rodech a je rozšířen zejména v tropech a subtropech. V České republice se pěstuje jerlín japonský a řidčeji i jiné druhy jako okrasné dřeviny.

Les Sophoreae forment une tribu de la sous-famille des "Faboideae" appartenant aux "Fabaceae". Elle comprend entre 42 et 46 genres suivant la systématique et de 370 à 400 espèces.


Popis.

Brouci jsou 7–10 mm dlouzí a mají relativně silně zaoblené tělo. To je rovněž ve spodní části pokryto modrozelenými nebo zelenými, velmi dlouhými šupinami. Tykadla a nohy jsou hnědé, vzácně červené. Jemně strukturovaný tečkovaný štít, je vepředu kruhovitě zakončen a nese centricky hladkou podélnou čáru. Krovky ("elytrae") mají u samečků téměř rovnoběžné podélné rýhy, u samic jsou vzadu širší než v přední části těla a zřetelné rýhy mají s podlouhlými tečkami. Široké prohlubně jsou ploché. Na konci krovkového švu, mají imaga více chloupků. Stehna ("femur") všech párů nožek mají široký, špičatý trn. Od jiných v Česku žijících listohlodů podrodu "Metaphyllobius", mohou být druhy s tmavým obrvením krovek odlišovány (promíchání mezi přilehlými šupinami) – toto je u jiných druhů podstatně delší, u druhu "Phyllobius pilicornis" zrovna tak dlouhé, jako u druhu "Phyllobius glaucus" a "Phyllobius maculatus" dobře zřetelné nejlépe při bočním pohledu. U listohloda žahavkového samotného jsou velmi nejasné a viditelné pouze při podrobném zkoumání u odpadnuté krovky. Další druhy podrodu žijí na živých dřevinách.  Možná záměna: "Phyllobius glaucus" (Scopoli, 1763)

Stanoviště.

Listnaté i smíšené lesy, zanedbané parky, velké a staré zahrady, apod. Malé larvy ožírají tenké kořínky, později však mohou způsobit i citelné škody překousáním silnějších kořenů zejména u hospodářských rostlin. K zavrtání připravené larvy přezimují v půdě, imaga vylézají brzy na jaře a nacházíme je na jejich hostitelských rostlinách, především na kopřivě ("Urtica dioica"), ale můžeme jej nalézt také na jahodách nebo konopí. Larvy se vyvíjejí na kořenech kopřiv i jiných rostlin.

Rozšíření.

Tento druh je rozšířený v převážné části Evropy a na sever až po střední Skandinávii, je také běžný na britských ostrovech. Dále se vyskytuje v Asii až po Sibiř. Ve střední Evropě je tento druh běžný.

Ochrana.

Není zákonem chráněný. Hojný až velmi hojný.

Taxonomie.

Druh byl zařazen k podrodu ("Metaphyllobius"), který ve střední Evropě zahrnuje čtyři druhy (další najdeme na Kavkaze). Status a identita západoasijského, východoevropského až po středoevropské rozšíření u rodu "Phyllobius fessus" (Boheman, 1843) byl již dlouho diskutován, dnes je to patrné z původního zařazení jako poddruh "Phyllobius pomaceus fessus". To, co mnozí autoři nyní označují jako "Phyllobius fessus", platilo jako samostatný druh "Phyllobius maculatus", (Tournier, 1880).  Druhové jméno "urticae", které bylo pro tento rod ustanoveno a po mnoho desetiletí užíváno je nyní považováno za synonymum: "Curculio urticae" (Scopoli, 1763). Pro účely současného druhu byl De Geerem v roce 1775 zaveden název "Phyllobius urticae", ale vzhledem k dřívějšímu popisu (1763) Scopolim není tento používán.

Listohlod žahavkový ("Phyllobius pomaceus") je brouk z početné čeledi nosatcovití (Curculionidae). Velmi bohatá čeleď nosatcovitých (Curculionidae), zahrnuje přes 1080 druhů rozdělených do 180 rodů. Ve střední Evropě je zastoupena asi 25 druhy, vesměs nesnadno rozlišitelnými.

Phyllobius pomaceus (syn. "Phyllobius urticae"), le charançon de l'ortie, est une espèce de coléoptères phytophages que l'on trouve en Europe centrale et en Europe du Nord (Scandinavie), jusqu'à la Sibérie.


Historie.

Předchůdci.

Konstrukce lokomotiv TRAXX navazuje na platformu Eco2000 vytvořenou společností ABB-Henschel počátkem 90. let 20. století, kterou později převzala společnost Adtranz (po sloučení železničních divizí Daimler-Benz a ABB). Do této skupiny patří např. italské elektrické lokomotivy řad E405, E412 a E464. V roce 1997 pak Adtranz začal vyrábět střídavé elektrické lokomotivy německé řady 145, které lze považovat za první stroje z rodiny TRAXX, i když tehdy ještě nebyl uvedený název použit. Lokomotivy řady 145 pro DB Cargo začaly být vyráběny v závodě Berlin-Hennigsdorf (č. 145 001 až 010), ale další produkce již probíhala v Kasselu.

TRAXX 1.

V roce 1999 pak začala výroba dvoufrekvenčních (15 kV 16,7 Hz a 25 kV 50 Hz) lokomotiv, které byly později zpětně označeny jako TRAXX AC1. Jednalo se především o lokomotivy ve verzi F140 AC1 dodané pro dnešní DB Schenker Rail Deutschland jako řada 185 v počtu 200 kusů. Dále byly pro jiné dopravce a lokpooly dodávány tytéž lokomotivy v nákladní verzi F140 AC1 (v Německu řada 185, ve Švýcarsku Re482 a Re485) nebo osobních verzích P140 AC1 (lucemburská řada 4000) a P160 AC1 (německá řada 146).  Samotný název TRAXX byl společností Bombardier Transportation oficiálně představen v roce 2003. a jedná se o zkratku z anglického výrazu „Locomotives Platform for Transnational Railway Applications with eXtreme fleXibility“.

TRAXX 2.

V roce 2004 vyjely první lokomotivy další generace TRAXXů, tedy TRAXX 2. Tentokrát již nešlo jen o dvoufrekvenční stroje (TRAXX AC2), ale také o vícesystémové lokomotivy (TRAXX MS). Oproti starším vozidlům TRAXX 1 již stroje TRAXX 2 splňovaly nové požadavky norem TSI Crash na bezpečnost při čelním střetu. V případě dvoufrekvenčních lokomotiv šlo o verze pro nákladní dopravu F140 AC2 (v Německu řada 185.2, ve Švýcarsku Re482.2, v Maďarsku 481 a ve Švédsku 241, resp. Litt Re) a pro osobní dopravu P160 AC2 (německá řada 146.2 a maďarská řada 480).  Vícesystémové lokomotivy byly v této počáteční fázi dodávány pouze jako nákladní v počtu několika desítek kusů pro provoz mezi Švýcarskem a Itálií a odebrány byly dopravcem SBB Cargo (21 kusů) a lokpoolem MRCE Dispolok (5 kusů).

TRAXX 2 Evolution.

V srpnu 2006 byla představena lokomotiva E483 001, což byl první zástupce vylepšené verze platformy TRAXX 2, označované jako TRAXX 2 Evolution (TRAXX 2E). Příchod této platformy znamenal větší modularitu řešení, takže již výrobce začal nabízet čtyři základní verze: stejnosměrné elektrické lokomotivy (DC), střídavé elektrické lokomotivy (AC), vícesystémové elektrické lokomotivy (MS) a motorové (diesel-elektrické) lokomotivy (DE). Z těchto čtyř pilířů začaly být vyráběny jen tři (DC, MS, DE), neboť typ AC byl nadále nabízen v původní verzi F140 AC2.  Pilotním strojem rodiny TRAXX 2 Evolution byl výše zmíněný E483 001, který byl jako jediný kus ve stejnosměrném provedení vyroben v Kasselu, další již byly vyráběny v lokomotivce ve Vado Ligure. Tyto lokomotivy pro provoz na tratích napájených trakční soustavou 3 kV DC jsou vyráběny v nákladní verzi F140 DC pro dopravce v Itálii (řada E483), Španělsku (řada 253) a Polsku (řada E483, resp. 5170). Osobní verzi P160 DC pak odebral jako řadu EU47 pouze polský dopravce Koleje Mazowieckie.  Výroba podtypu MS byla zahájena na základě 26kusové objednávky lokpoolu Angel Trains Cargo z roku 2005. Tyto lokomotivy začaly být dodávány v roce 2007 jako německá řada 186. V následujících letech se rozhodly do nákupu těchto lokomotiv investovat i další leasingové společnosti jako CBRail, Railpool či Akiem, ale také přímo dopravci, např. Euro Cargo Rail společně s DB Schenker Rail, BLS Cargo (švýcarská řada Re 486), český intermodální operátor Metrans (česká řada 386), Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion a ve verzi pro F160 MS pro rychlost 160 km/h také Nederlandse Spoorwegen. Lokomotivy F140 MS si objednala také Veolia Transport, ale nakonec nebyly odebrány a skončily u jiných zákazníků. Dieselové verze byly zákazníkům dodávány rovněž ve verzích pro osobní dopravu (typ P160 DE) a nákladní dopravu (F140 DE), ale nejednalo se o velké série. 11 kusů lokomotiv P160 DE bylo dodáno německému dopravci Landesnahverkehrsgesellschaft Niedersachsen (řada 246), jiný zájemce pro tuto osobní verzi se dosud (2015) nenašel. Nákladní verzi F140 DE odebrala v počtu 10 kusů leasingová společnost CBRail, dopravce RheinCargo (5 kusů), Captrain Deutschland (3 kusy). Všechny tyto lokomotivy byly registrovány v Německu jako řada 285. 10 lokomotiv pak odebral polský dopravce Lotos Kolej, který ponechal německé označení BR285 a k tomu přibylo nejednoznačné polské řadové označení 365. Největší objednávka na stroje F140 DE přišla od francouzské společnosti SNCF Fret, která chtěla odebrat celkem 80 kusů (45 v první fázi). Později byly plány objednatele upraveny tak, že lokomotivy budou majetkem lokpoolu Akiem, který je stejně jako SNCF součástí skupiny Société nationale des chemins de fer français. Nakonec bylo vyrobeno jen 15 lokomotiv, které nebyly objednatelem odebrány a zůstaly tak majetkem Bombardier Transportation, který je nabízí k pronájmu či prodeji.

TRAXX AC3 (Last Mile).

Na úspěšný typ TRAXX AC2 navázalo v roce 2011 představení nové verze TRAXX AC3 Last Mile s inovovaným designem. Tyto dvoufrekvenční lokomotivy (15 kV 16,7 Hz a 25 kV 50 Hz AC) si zachovaly základní parametry TRAXXů druhé generace (jmenovitý výkon 5600 kW, tažná síla 300 kN) a nabízejí maximální rychlost dle požadavků zákazníka od 140 do 200 km/h). Novinkou je pomocný spalovací motor, který lokomotivě dodává výkon 180 kW na obvodu kol a tažnou sílu 300 kN při maximální rychlosti 50 km/h. Lokomotivy s tímto pomocným motorem tak umožňují přístavbu souprav na neelektrizovaných koncových úsecích tras nákladních vlaků, odtud vzniklo označení Last Mile (resp. plné označení TRAXX AC3 LM). Nabízena je samozřejmě i verze bez pomocného motoru s prostým označením TRAXX AC3. Vyvinuta byla i stejnosměrná verze (3 kV DC) s pomocným spalovacím motorem (DC LM), naopak podobná lokomotiva ve vícesystémové verzi (MS LM) zatím neexistuje, neboť taková lokomotiva by byla příliš těžká.  Pro účely testů byly nejdříve v letech 2011-2012 vyrobeny tři lokomotivy ve verzi TRAXX F160 AC3 LM (tedy nákladní verze pro rychlost 160 km/h s pomocným spalovacím motorem), které byly zaaregistrovány v Německu jako řada 187 (konkrétně šlo tedy o stroje 187 001, 187 002 a 187 003). Tyto lokomotivy byly později prodány společnosti Railpool. Přímo pro tuto leasingovou společnost bylo v letech 2012-2013 vyrobeno pět stejných lokomotiv (ev. č. 004 až 008), celkem jich tedy Railpool vlastní osm (stav v roce 2015). Pokračováním řady byla v roce 2014 výroba strojů 187 009 a 187 010, které sice mají nátěr Deutsche Bahn, ale jednalo se o demonstrační lokomotivy výrobce s určením pro případný prodej. V roce 2013 si pak další čtyři kusy F160 AC3 LM objednal Akiem, do konce roku odebral první dva kusy, které jsou rovněž registrovány v Německu (187 011 a 187 012). V lednu 2015 pak byl dodán první stroj F160 AC3 LM registrovaný mimo Německo: jde o lokomotivu se švýcarským číslem 487 001 pro dopravce Swiss Rail Traffic.  V roce 2014 pak byla zahájena výroba lokomotiv AC3 bez pomocného spalovacího motoru na základě rámcové smlouvy, která byla uzavřena na dodávku 450 kusů pro společnosti ze skupiny Deutsche Bahn s cílem nahradit v letech 2015 až 2023 starší lokomotivy německých řad 139, 140, 151 a 155. Jedná se především o lokomotivy typu TRAXX F160 AC3 pro DB Schenker Rail. Tato společnost si v roce 2013 objednala 110 kusů těchto lokomotiv, které nesou označení 187.1 (v roce 2014 byly dodány první dvě lokomotivy 187 101 a 187 102). Dále byla zahájena výroba 20kusové série verze TRAXX P160 AC3 pro DB Regio (německá řada 147), z níž byl první kus 147 001 dodán v závěru roku 2014.

Bombardier TRAXX je název rodiny elektrických a motorových lokomotiv, které jsou vyráběny společností Bombardier Transportation (resp. dříve Adtranz) v mnoha modifikacích. Montáž lokomotiv probíhá v závodech společnosti v Kasselu a Vado Ligure.

Jīn Yōng 金庸 (ca : Gàm Yùhng), pseudonyme de Zhā Liángyōng 查良<unk> (ca : Chàh Lèuhng-yùhng) ou Louis Cha, né le à Haining et mort le à Hong Kong, est un auteur chinois de romans de cape et d'épée à grand succès dont plusieurs ont été adaptés en films ou séries télévisées.


Historie.

Ekologická ekonomie se formálně ustavila jako vědní disciplína ke konci 80. let 20. století, v neinstitucionalizované podobě však existuje mnohem déle. Obvykle se její kořeny datují do 18. století k autorům jako John Stuart Mill, Thomas Malthus (zabývajícími se především mezemi růstu ekonomiky) či Adam Smith (zabývající se sociálními otázkami spojenými s ekonomickou produkcí a spotřebou). V podobném duchu se mezi myšlenkové zakladatele ekologické ekonomie řadí John Ruskin nebo William Stanley Jevons.  V 19. století se objevuje kritika středoproudé ekonomie z řad biologů, fyziků, chemiků a ekologů, kteří namítají, že ekonomika by měla být analyzována nejen z hlediska trhu (nabídky a poptávky), ale také z hlediska materiálních a energetických toků. Mezi hlavní tehdejší autory píšící na toto téma patří Sergej Podolinskij a později i laureát Nobelovy ceny za chemii Frederick Soddy.  Ve 20. století představoval jednoho z hlavních inspirátorů ekologické ekonomie americko-rumunský matematik a ekonom Nicholas Georgescu-Roegen, který aplikoval druhý termodynamický zákon na ekonomické myšlení. Podle něj lidská činnost, především pokud užívá neobnovitelné energetické a minerální zdroje, směřuje k čím dál větší entropii (míře neuspořádanosti). Georgescu-Roegen bývá uváděn i jako hlavní inspirátor současného hnutí nerůstu, snaze o sociálně spravedlivé snížení materiálového a energetického průtoku ekonomikou.  Důrazem na sociální aspekt ekonomické činnosti se vyznačuje další z myšlenkových otců ekologické ekonomie Joseph C. Kumarappa. Tento indický ekonom a spolupracovník Gándhího byl radikálním kritikem industriální společnosti, která podle něj vede k závislosti, nesvobodě a nezaměstnanosti. Kumarappa prosazoval namísto toho ekonomickou lokalizaci a kooperativní výrobu.

Témata.

Metodologie a epistemologie.

Ekologická ekonomie usiluje v první řadě o zakotvení ekonomické analýzy do širšího biofyzikálního a společenského kontextu fungování ekonomiky. Základní postuláty, východiska a tzv. preanalytické vize dominující neoklasické ekonomické teorie považuje za překonaná a nereflektující realitu (například opomíjení vstupů ve formě energií a materiálů do procesu výroby a spotřeby, nebo výstupů - odpadů a znečištění - v ekonomickém koloběhu). Ekologická ekonomie usiluje o pluralitu přístupů, metodami se pohybuje v rozpětí od matematického modelování, přes kritické metody jako typu diskurzivní analýzy, po ryze kvalitativní přístupy jako například zúčastněné pozorování.

Hodnocení přírody a silná versus slabá udržitelnost.

Mezi jednotlivými proudy ekologické ekonomie se vede debata o tzv. silné a slabé udržitelnosti. Hlavní spor se odehrává kolem přesvědčení, nakolik je lidmi vytvořený kapitál zaměnitelný s přírodními zdroji. Někteří ekologičtí ekonomové namítají, že v mnoha případech lze přírodní kapitál těžko nahradit - a tedy jeho hodnotu (resp. hodnotu tzv. ekosystémových služeb) těžko vyčíslit penězi. Kritici konceptu ekosystémových služeb poukazují především na to, že vyčíslení hodnoty přírody v peněžních jednotkách de facto umožňuje s přírodou „obchodovat“ a vyhodnocovat, jak moc se ji „vyplatí“ zachovat bez ohledu na komplexní pohled na problematiku udržitelnosti a složité ekosystémové vazby, pokud do hodnocení nejsou zahrnutá i jiná než ryze ekonomická kritéria.

Občiny (commons).

Kriticky se staví ekologická ekonomie k tradičnímu (neoklasickému) pojetí občin neboli commons, které obvykle vychází ze známého případu tzv. „tragedy of the commons“ („tragédie občiny“), popsané v roce 1968 Garettem Hardinem. Hardin argumentuje, že rivalita a zároveň nelimitovaný přístup k přírodnímu zdroji časem vedou k jeho vyčerpání nebo degradaci. Ekologická ekonomie ale poukazuje na to, že Hardin ve skutečnosti popisoval spíš tzv. volný přístup („open access“), zatímco za commons se obvykle označují zdroje s regulovaným přístupem (například správcem). Problematikou commons se zabývala i Elinor Ostrom, držitelka Nobelovy ceny za ekonomii.

Externality versus "cost-shifting".

Ekologičtí ekonomové Joan Martínez-Alier a Clive Spash argumentují, že koncept externalit, často používaný v environmentální ekonomii pro vyčíslení zásahů do přírody a životního prostředí, je ve skutečnosti mylný, protože nelze hovořit o "nezamýšlených" dopadech, nýbrž o dopadech zamýšlených, pouze nezapočítaných a nereflektovaných v nákladech dané ekonomické činnosti.

Ekologická makroekonomie a otázka modelů.

Matematické modelování získává v ekologické ekonomii na důležitosti hlavně v makroekonomických otázkách typu transformace na nízkouhlíkovou ekonomiku nebo mapování dopadů ekonomiky bez růstu. Z často používaných metod lze uvést input-output analýzu, systémovou dynamiku, či stock-flow modely. Řada modelů se také soustřeďuje na analýzu energetických a materiálových průtoků ekonomikou. Někteří autoři ale vnímají používání modelů kriticky.

Ekologická ekonomie je specifický směr v rámci heterodoxní ekonomie. Zabývá se především environmentálními souvislostmi ekonomické činnosti (produkce a spotřeby). Často se přitom svými předpoklady ohledně pojetí ekonomiky jako celku, ale i chování jednotlivých aktérů v ní, vymezuje vůči středoproudé environmentální ekonomii, vycházející z neoklasické ekonomie.

L’économie écologique est une branche de l'économie en interface avec l'écologie, étudiant l'interdépendance et la coévolution entre les sociétés humaines et les écosystèmes dans le temps et l'espace. L'intérêt de ces recherches est de pouvoir guider l'action des acteurs économiques (publics et privés) afin d'assurer un développement durable, c'est-à-dire conciliant progrès économique, justice sociale, et préservation de l'environnement, tout en mettant la priorité sur ce dernier point. Il faut distinguer l'économie écologique de l'économie environnementale qui vise à évaluer le coût économique des atteintes à l'environnement (en termes d'externalités) et la valeur monétaire des services écosystémiques dans le cadre de la théorie néoclassique. L'économie écologique a un caractère résolument holistique et transdisciplinaire, surmontant les barrières existantes entre les disciplines scientifiques.


Popis.

Zástupci tribu "Desmodieae" jsou byliny nebo keře, výjimečně stromy nebo liány. Listy jsou zpeřeně trojčetné, zpeřené nebo jednolisté, s palisty. Květy jsou uspořádány v úžlabních nebo vrcholových hroznech či latách, výjimečně ve svazečcích nebo okolících. Kalich je zakončen 4 nebo 5 zuby nebo je dvoupyský. Křídla jsou stejně dlouhá nebo delší než člunek a často jsou srostlá s jeho bází. Tyčinky jsou dvoubratré s jednou tyčinkou volnou nebo jsou srostlé. Plody jsou článkované (někdy tvořené jediným článkem) a nepukavé, řidčeji pukající 2 chlopněmi. Semena většinou nemají míšek.

Rozšíření.

Tribus "Desmodieae" zahrnuje 30 rodů a asi 530 druhů. Největší rody jsou stužkovec ("Desmodium", 275 druhů), křivočlunek ("Campylotropis", 37) a lespedézie ("Lespedeza", 35 druhů). Tribus je rozšířen v tropech, subtropech a teplých oblastech mírného pásu téměř celého světa. V květeně Evropy není zastoupen žádným původním druhem. V Severní Americe a východní Asii zasahuje i do chladnějších až subboreálních oblastí.

Zajímavosti.

Asijský druh "Codyriocalyx motorius" má trojčetné listy a je známý eliptickými pohyby menších postranních lístků, jimiž rostlina optimalizuje příjem světla. Pohyb je viditelný okem.

Význam.

Některé druhy lespedézií ("Lespedeza") a křivočlunků ("Campylotropis") a stužkovec "Desmodium elegans" se pěstují jako okrasné rostliny. Semena některých druhů rodu "Uraria" jsou jedlá. Mnohé druhy tohoto tribu mají využití v medicíně či jako krmivo. V botanických zahradách se jako zajímavost pěstuje bizarně vypadající "Christia vespertilionis".

Přehled rodů.

"Akschindlium", "Alysicarpus", "Aphyllodium", "Arthroclianthus", "Campylotropis", "Christia", "Codariocalyx", "Dendrolobium", "Desmodiastrum", "Desmodium", "Droogmansia", "Eleiotis", "Hanslia", "Hegnera", "Hylodesmum", "Kummerowia", "Leptodesmia", "Lespedeza", "Mecopus", "Melliniella", "Monarthrocarpus", "Nephrodesmus", "Ohwia", "Ougeinia", "Phyllodium", "Pseudarthria", "Pycnospora", "Tadehagi", "Trifidacanthus", "Uraria"

Desmodieae je tribus (seskupení rodů) čeledi bobovité dvouděložných rostlin. Zahrnuje asi 530 druhů ve 30 rodech a je rozšířen v teplejších oblastech téměř celého světa. Jsou to byliny i dřeviny se složenými listy a motýlovitými květy. Plody bývají charakteristicky článkované. V České republice se jako okrasné dřeviny celkem zřídka pěstují lespedézie a křivočlunek. Rostlina "Codyriocalyx motorius" je známa pohyby listů viditelnými okem.

Les Desmodieae sont une tribu de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae", sous-famille des "Faboideae", originaire des régions tropicales, subtropicales et tempérées chaudes, à répartition quasi-cosmopolite, qui compte une trentaine de genres et environ 530 espèces.


Popis.

Zástupci tribu "Trifolieae" jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny nebo výjimečně keře. Listy jsou trojčetné, řidčeji jen jednolisté nebo naopak složené z 5 až 7 lístků. Palisty jsou většinou přirostlé k řapíku, palístky chybějí. Květy jsou uspořádané v květenstvích různých typů, nejčastěji v hlávkách nebo klasovitých hroznech, řidčeji jednotlivé nebo po několika v úžlabích listů. Kalich je zvonkovitý, tvořený 5 laloky. Koruna je motýlovitá. Tyčinky jsou jednobratré nebo dvoubratré. Semeník obsahuje 1 až mnoho vajíček. Lusky mají různorodou podobu, mohou být přímé, srpovitě zahnuté až spirálně stočené, vejcovité nebo podlouhlé, pukající jedním nebo oběma švy či nepukavé. U některých zástupců jsou plody zanořené ve vytrvalém kalichu.

Rozšíření.

Tribus "Trifolieae" zahrnuje asi 485 druhů v 6 rodech. Největší rody jsou jetel ("Trifolium", asi 250 druhů), tolice ("Medicago", 83) a jehlice ("Ononis", 75 druhů). Převážná většina zástupců tribu se vyskytuje v mírných oblastech severní polokoule. Některé rody přesahují do horských oblastí tropů a subtropů: rod jetel je zastoupen i v horách Afriky a v jihoamerických Andách, pískavice ve střední Asii a Austrálii, jehlice v horách Etiopie a Keni. Rod modrojetel se vymyká a je rozšířen výhradně v horách tropického pásu: 1 druh v tropické Asii, druhý ve východní Africe.  V květeně Evropy jsou hojně zastoupeny všechny rody s výjimkou modrojetele. Jen jetelů zde roste asi 110 druhů. Největší počet druhů roste ve Středomoří. Rovněž v České republice je tento tribus bohatě zastoupen: roste zde 19 druhů jetele, 4 druhy komonice i tolice, 3 druhy jehlice a 1 druh pískavice. Další druhy jsou zavlékány.

Význam.

Mezi zástupci tohoto tribu nalezneme celou řadu hodnotných pícnin, zejména různé druhy jetele a tolice. Používají se i jako zelené hnojení a ke zlepšování půdy. Některé druhy jsou využívány v medicíně. Pískavice řecké seno ("Trigonella foenum-graecum") má význam i jako koření.

Přehled rodů.

"Medicago", "Melilotus", "Ononis", "Parochetus", "Trifolium", "Trigonella"

Trifolieae je tribus (seskupení rodů) čeledi bobovité dvouděložných rostlin. Zahrnuje téměř 500 druhů v 6 rodech. Jsou to vesměs byliny s trojčetnými listy a motýlovitými květy v různých typech květenství. Vyskytují se zejména v mírném pásu severní polokoule. V České republice se vyskytují rody jetel, tolice, komonice, jehlice a pískavice. Jetele a tolice mají zemědělský význam jako pícniny.

Les Trifolieae sont une tribu de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae", sous-famille des "Faboideae", originaire d'Eurasie, qui comprend six genres regroupant environ 485 espèces. Cette tribu appartient au clade IRLC ("Inverted repeat-lacking clade"), caractérisé par la perte d'une répétition inversée de 25 kb dans le génome des chloroplastes. Toutes les espèces de cette tribu présentent des feuilles trifoliolées.


Tenisová kariéra.

Na XVI. ročníku Panamerických her v mexické Guadalajaře vybojoval bronzovou medaili v mužské dvouhře. Ze Středoamerických a karibských her si odvezl další medailové kovy. Ze San Salvadoru 2002 stříbro v soutěži týmů, z Cartageny 2006 druhé místo v mužské čtyřhře a třetí z dvouhry a mixu, z Mayagüezy 2010 zlato z dvouhry a ve Veracruzu 2014 vyhrál opět singlovou soutěž a bronzový kov si připsal ve smíšené čtyřhře.  V sezóně 2014 se stal prvním dominikánským tenistou, jenž postoupil do elitní stovky singlového žebříčku ATP. Startem na Australian Open 2015 docílil jako první Dominikánec účasti v hlavní soutěži všech čtyř Grand Slamů.  Na únorovém Ecuador Open Quito 2015, hraném na quitské antuce, se stal prvním dominikánským hráčem, jenž postoupil do finále turnaje okruhu ATP Tour. V boji o titul dvouhry zdolal po dramatickém průběhu 6–2, 6–7 a 7–6 nejvýše nasazeného Španěla Feliciana Lópeze, hráče první světové dvacítky. Ve 34 letech se tak stal nejstarším hráčem v otevřené éře tenisu, jenž vybojoval svůj první turnajový titul a jako první dominikánský tenista postoupil do finále singlového turnaje na této úrovni tenisu. Finálový duel si zahrál také v soutěži čtyřhry. V páru s Brazilcem v něm nestačili na německou dvojici Gero Kretschmer a Alexander Satschko po setech 5–7 a 6–7. Následující ročník Ecuador Open Quito 2016 dokázal opět vyhrát, když ve finále zdolal Brazilce Thomaze Bellucciho.  Ve finále Ecuador Open Quito 2017 odvrátil mečbol a poprvé porazil Itala Paola Lorenziho. Triumfem se stal třetím mužem otevřené éry tenisu, jenž dokázal vyhrát všechny tři úvodní ročníky turnaje ATP Tour. Navázal tak na Američana Michaela Changa z Pekingu a Rakušana Thomase Mustera z Mexico City.

Víctor Estrella Burgos (* 2. srpna 1980 Santiago de los Caballeros) je dominikánský profesionální tenista, držitel několika národních tenisových milníků. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour vyhrál tři singlové turnaje. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal do února 2017 dvacet sedm titulů ve dvouhře a devět ve čtyřhře.

Víctor Estrella Burgos, né le à Santiago de los Caballeros, est un joueur de tennis professionnel dominicain de 2002 à 2019.


Popis.

Zástupci tribu "Loteae" jsou byliny, polokeře nebo keře. Listy jsou lichozpeřené nebo dlanitě složené, složené ze 3 až mnoha lístků (pouze výjimečně z 1 nebo 2 lístků). Lístky jsou vždy celokrajné. Palisty jsou volné nebo přirostlé k bázi řapíku. Květy jsou uspořádány v úžlabních okolících nebo hlávkách, u některých zástupců redukovaných na jediný květ. Kalich je zvonkovitý nebo trubkovitý. Pavéza je nehetnatá nebo se k bázi postupně zužuje. Tyčinek je 10, s jednou tyčinkou volnou nebo srůstající s ostatními. Plody nejčastěji pukají 2 chlopněmi nebo jsou nepukavé či se rozpadají na jednosemenné díly.

Rozšíření.

Tribus "Loteae" zahrnuje 22 rodů a asi 282 druhů. Největší rody jsou štírovník ("Lotus", 125 druhů) a podkovka ("Hippocrepis", 34 druhů). Většina rodů tohoto tribu obsahuje jen 1 nebo několik druhů. Tribus "Loteae" je rozšířen v mírných oblastech severní polokoule. Centrum druhové diverzity je ve Středomoří a navazující jihozápadní Asii.  V květeně České republiky je tribus "Loteae" zastoupen celkem 7 rody. Vyskytují se zde 4 druhy štírovníku ("Lotus") a 2 druhy bílojetele ("Dorycnium"). Zbývající rody jsou zastoupeny vždy jediným druhem: úročník bolhoj ("Anthyllis vulneraria"), čičorečka pestrá ("Securigera varia"), čičorka pochvatá ("Coronilla vaginalis"), ledenec přímořský ("Tetragonolobus maritimus") a podkovka chocholatá ("Hippocrepis comosa"). Některé další rody a druhy jsou k nám vzácně zavlékány, zejména ze Středomoří.  V evropské květeně jsou mimo dalších zástupců již zmíněných rodů vyskytují 4 druhy ptačí nohy ("Ornithopus"), 2 druhy štírovky ("Scorpiurus") a dále "Dorycnopsis gerardii", "Hammatolobium lotoides", "Hymenocarpos circinnatus" a "Tripodion tetraphyllum". Všechny tyto druhy mimo dvou druhů ptačí nohy jsou vázány svým výskytem výhradně na Středomoří.  Rod "Antopetitia" je vázaný na hory tropické Afriky, monotypický rod "Kebirita" se vyskytuje v severozápadní saharské Africe. Rody "Podolotus" a "Pseudolotus" jsou rozšířeny v oblasti od jihozápadní Asie po Pákistán a Indii. V Severní Americe se vyskytují rody "Acmispon", "Hosackia", "Ottleya" a "Syrmatium". Rod "Hosackia" přesahuje i do Střední Ameriky. "Acmispon wrangelianus" je endemit Chile, ptačí noha "Ornithopus micranthus" se vyskytuje v Argentině, jižní Brazílii a Uruguayi.

Význam.

Některé druhy mají význam jako pícniny či zelené hnojení, zejména úročník bolhoj ("Anthyllis vulneraria"), štírovník růžkatý ("Lotus corniculatus"), čičorečka pestrá ("Securigera varia") aj. Listy a lusky štírovky "Scorpiurus vermiculatus" jsou jedlé, podobně jako lusky a hlízy ledence nachového ("Tetragonolobus purpureus"). Některé druhy mají význam v medicíně, např. úročník bolhoj.  Štírovníky "Lotus bertholetii" a "L. maculatus" jsou pěstovány jako okrasné rostliny.

Přehled rodů.

"Acmispon", "Anthyllis", "Antopetitia", "Coronilla", "Cytisopsis", "Dorycnium", "Dorycnopsis", "Hammatolobium", "Hippocrepis", "Hosackia", "Hymenocarpos", "Kebirita", "Lotus", "Ornithopus", "Ottleya", "Podolotus", "Pseudolotus", "Scorpiurus", "Securigera", "Syrmatium", "Tetragonolobus", "Tripodion"

Loteae je tribus (seskupení rodů) čeledi bobovité dvouděložných rostlin. Zahrnuje téměř 300 druhů ve 22 rodech a je rozšířen zejména v mírném pásu severní polokoule. Jsou to byliny až keře se složenými listy a motýlovitými květy v okolících nebo hlávkách. Některé druhy mají význam jako pícniny, v menší míře i v medicíně nebo se pěstují jako okrasné rostliny. V české přírodě je zastoupeno celkem 7 rodů, mezi běžnější druhy náleží štírovník růžkatý, čičorečka pestrá a úročník bolhoj.

Les Loteae sont une tribu de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae", sous-famille des "Faboideae", originaire des régions tempérées, qui compte une vingtaine de genres et environ 340 espèces.


Život.

Hucbald (zvaný též Hubaldus) se narodil ve Flandrech (dnešní severní Francii) kolem roku 850. Jeho jméno naznačuje, že by mohl být příbuzný s Karlovci, a tuto teorii také potvrzuje fakt, že byl blízce obeznámen s reáliemi u dvora Karla II. Holého, jemuž věnoval některé básně a vzácné rukopisy.  Studoval v opatství Elnone (pozdější opatství Saint-Amand v diecézi Doornik, pojmenované po svém zakladateli ze 7. století), kde jeho strýc Milo zastával významnou pozici vedoucího scholy ("scholasticus"). Hucbald dělal velké pokroky v oblasti vědy "kvadrivia", včetně hudební praxe a podle jeho oslavného životopisu z 11. století, měl v raném mládí zkomponovat hymnus k poctě svatého Ondřeje. Skladba prý měla takový úspěch, že strýc ze závisti donutil Hucbalda k opuštění opatství svatého Amanda a vyhledat ochranu u biskupa v Nevers, kde založil vlastní scholu.  Při svém studijním pobytu v St. Germain d’Auxerre byl Hucbald spolužákem pozdějších mistrů Remigia z Auxerre a Erika z Auxerre, snad jako žák dvorního filosofa Jana Scota Eriugeny ("Scotus" zamenalo Ir).  Roku 872 se vrátil zpět do původního působiště v Saint-Amand, kde se usmířil se svým strýcem a později se stal jeho nástupcem ve funkci vedoucího klášterní scholy. V letech 883 až 900 působil na několika místech jako reformátor hudebních škol, v rámci jejich obnovy a reforem poté, co Normané zničili množství hudebních škol, včetně škol v St Bertinu a Remeši.  V roce 900 se opět vrátil do Saint-Amand, kde setrval až do své smrti 20. června 930.

Dílo.

Jediné teoretické dílo, jež můžeme s jistotou řisoudit Hucbaldovi, je "Musica" ("De harmonica institutione"), napsané zřejmě kolem roku 880. V něm popisuje šestitónovou stupnici a osm modů (církevních stupnic). Spis dále obsahuje množství oslavných básní a liturgických písní.  Hucbald také sepsal množství životopisů světců a slavným se stal zejména díky své poněkud neobvyklé básni o lysém muži ("Ecloga de calvis"), věnovaný mohučskému arcibiskupovi. Báseň je zajímavá tím, že každé slovo ze 146 hexametrů začíná písmenem „C“ (jako první hláska slova "calvus"). Tento druh poetické hříčky je sepsán ve formě tehdejší makarónské literatury, inspirované Prudentiem.

Pseudohucbald.

Martin Gerbert z Hornavy ve svém rukopise "Scriptores de musica" zmiňuje také další velmi významné muzikologické práce ("Musica enchiriadis, Scholia enchiriadis, De alia musica"), u kterých byl Hucbald také dlouho považován za autora. Tyto spisy ovšem byly vydány teprve asi dvě generace po jeho smrti. Autorství je nejasné, jelikož autor je v odborné literatuře nazýván "Pseudo-Hucbald" (či "Pseudohucbald"). Tyto rukopisy měly veliký vliv na vývoj pozdně středověké hudby na Západě: v nich jsou poprvé podrobně popsány rané formy vícehlasé hudby (organum a diaphonia). Charakteristické jsou pro ně kvintové paralely a zdvojené oktávy. V "De alia musica" byl poprvé pospán nový typ notace o 18 různých tónových výškách, kde slabiky zpívaného textu byly uspořádány na vodorovných liniích. Hudebníkům je zde poprvé názorně vysvětleno stoupání a klesání tónové výšky o celý tón nebo půltón. Zde se také poprvé objevuje užití prvních sedmi písmen latinské abecedy k označení tónů (předstupeň solmizace).  Rukopis "Musica enchiriadis" obsahuje kompletní systém hudební vědy a také instrukce k notaci, u níž však bylo prokázáno, že sice pochází z přibližně z doby života Hucbalda, avšak z jiného místa, musí tedy být dílem jiného neznámého spisovatele, patřícího ke stejnému intelektuálnímu okruhu. "Musica enchiriadis" je velmi významné dílo, zejména proto, že obsahuje pojednání o novém způsobu notace, dnes zvané dazijská notace a čitelný přepis prvního zápisu západní polyfonnní hudby.

Zajímavosti.

V roce 1941 byla po Hucbaldovi pojmenován studentská společnost muzikologického oddělení na Utrechtské univerzitě.

Hucbald de Saint-Amand ( "Hucbaldus", "Hucbaldus Elnonensis", asi 840 nebo 850 ve Fleurus, Flandry – 20. června 930 v opatství Saint-Amand) byl franský benediktinský mnich, a jeden z prvních západních hudebních teoretiků, skladatel, pedagog, spisovatel, hagiograf. Pod silným vlivem Boëthiovy "De Institutione Musica" napsal první systematický spis o západní hudební teorii s cílem sjednocení množství notových příkladů hudební teorie starého Řecka a tehdy vznikající praxe gregoriánského chorálu.

Hucbald de Saint-Amand ("Hucbaldus Elnonensis"), né vers 840, ou plus probablement vers 850, et mort le à l'abbaye de Saint-Amand, à Saint-Amand-les-Eaux (Nord), est un moine bénédictin, connu comme théoricien de la musique, poète et hagiographe.


Historie.

První zmínky o existenci tibetského španěla pocházejí z tibetských klášterů z 8. století, kde měl neobvyklý úkol — kutálet posvátné mlýnky s modlitbami. Tyto mlýnky měly vyvolávat duchy, když se s nimi točilo. Byl chován pouze v klášterech, tím pádem si udržel "čistou krev" po celá staletí. Jeho předkové nejsou dodnes známi, dle nepotvrzených domněnek ale měli být jejich předchůdci pekinští palácoví psíci. Jméno tibetský španěl ale získal až v Evropě v polovině 20. století, do té doby jim tibeťané říkali Jemtse apso, což znamená také ostříhaný apso.  Úplně prvního tibetského španěla, který byl importován, přivezl do Anglie neznámý námořník v roce 1895. Byl to pes a jmenoval se Ching. Prví standard plemene byl vytvořen v roce 1934 v Anglii, který je platný, přestože Tibet vytvořil vlastní standard.  Současně uznává plemeno tibetský španěl AKC, FCI i UKC. Oficiální používaná zkratka plemene je TS a v Česku plemeno zastřešuje Klub chovatelů tibetských španělů.

Vzhled.

Tibetský španěl je malý, aktivní a ostražitý pes dobře vyvážených proporcí. Délka trupu mírně přesahuje kohoutkovou výšku. Stavbou těla se podobá pekingskému palácovému psíkovi. Srst, která pokrývá celé tělo, je hedvábné struktury, krátká v obličejové partii, na zbytku těla poměrně dlouhá. Má podsadu, která je jemná a hustá. Na krku srst tvoří mírný límec a na ocase zřetelný prapor. Zbarvení jsou povolena všechna, nejčastější je ale jednolitá krémová (viz obrázek vpravo nahoře). Ideální výška je 24 cm v kohoutku +/- 2 cm. Hmotnost je 4,1 až 6,8 kg.  Hlava je vůči tělu malá, lebka středně široká, stop vyznačený. Uši jsou středně velké, visící, nasazené poměrně vysoko. Oči s tmavě hnědými duhovkami jsou oválného tvaru a s bystrým výrazem. Nosní houba je většinou černá, u některých zbarvení ale může být i masová. Zuby mají mírný předkus. Krk je krátký, silný a široký. Srst na něm vytváří límec. Hřbet je rovný, spíše úzký, ale srst vytváří iluzi hodně širokého a silného hřbetu. Ocas vysoko nasazený, bohatě osrstěný. Pes jej nosí stočený nad hřbetem. Nohy jsou krátké a krátká je na nich i srst. Tlapky jsou kulaté, drápky většinou černé.

Povaha.

Tibetský španěl je aktivní, hbitý a mrštný psík, citlivý, kompaktní a inteligentní, přesto nemá příliš vlohy k výcviku, k životu mu stačí pár základních povelů, které si zapamatuje a naučí. Je to energický pes, který se doma chová klidně, ale na procházce je veselý a plný energie. Na svém majiteli většinou není závislý, naopak, umí být velmi samostatný. Je také troufalý a ostražitý. Ke svému majiteli je loajální a oddaný. Děti má rád, ale některé jejich hry mu mohou být nepříjemné, proto je dobré, nejdříve děti seznámit, jak se ke psu chovat. Je vhodnější je chovat samostatně než ve smečce, protože tibetští španělé jsou velmi dominantní. Jiná zvířata jim nevadí. K cizím se chovají odtažitě, ale ne agresivně nebo naopak bojácně. Nejsou to dobří hlídači, už proto že jsou to psi poměrně tišší a ani velikostí neimponují.

Tibetský španěl (anglicky: Tibetan Spaniel) je tibetské psí plemeno známé již z 8. století n. l. Je to oblíbené společenské plemeno chované i v Česku. Je uznáno Mezinárodní kynologickou federací (FCI) ve skupině společenská plemena.

L'épagneul tibétain ou du Tibet est une race de petit chien originaire des montagnes de l’Himalaya. Malgré son nom d'épagneul cette race ne fait pas partie de la catégorie des épagneuls car il ne peut pas être utilisé pour la chasse. On lui a donné ce nom pour sa ressemblance au cavalier King Charles.


Princip.

Původní jazyk RPG navazoval na způsob zpracování děrných štítků na tabulátorech. Vstupní soubor, setříděný podle jednoho nebo několika klíčů, se zpracovává po jednotlivých záznamech v tak zvaném základním cyklu. Na každém záznamu se provádějí předepsané výpočetní i výstupní operace a sledují se změny hodnot jednotlivých třídících klíčů. Klíče jsou uspořádány hierarchicky a ve vytvářené výstupní sestavě lze například předepsat tisk dílčích součtů na několika úrovních. Programátor vytvoří popisy všech použitých záznamů a jejich polí, popíše, jak se mají nahazovat a rušit různé indikátory a jak se mají v závislosti na nich provádět jednotlivé operace a vytvářet výstupní sestava. "Program" se přitom píše do několika druhů formulářů (popis souborů dat a polí, výpočtů, výstupů atd.), kdežto algoritmus zpracování je zabudován v překladači jazyka. Jazyk byl velmi populární, protože umožňoval rychlé vytváření a úpravy sestav a omezoval programátorské chyby, takže v něm mohli pracovat i méně kvalifikovaní programátoři.

Další vývoj.

V dalším vývoji jazyka se princip "základního cyklu" postupně uvolňoval, takže programátor do něho mohl víc a víc zasahovat, až byl nakonec zcela opuštěn. Přehledný a jednoduchý způsob popisu souborů, záznamů a polí se však zachoval a jazyk se v novějších verzích (RPG II, RPG III a další) stále používá na počítačích IBM řad System/370, System/3, AS/400 a jeho následovnících. U těch firma dodává a udržuje pouze verzi RPG IV, která se od původního RPG už zásadně liší.

V Československu.

Jazyk RPG byl implementován ve VÚMS Praha na počítačích ZPA 600 a na všech zde vyráběných počítačích JSEP. Na počítačích EC 1021 to byl základní RPG, na počítačích EC 1025, EC 1026 a EC 1027 to byla verze RPG II. Ve výpočetních střediscích byl velmi oblíbený a i dnes se u počítačů IBM AS/400 a dalších ke zpracování dat běžně používá.

RPG, z anglického "Report Program Generator", je neprocedurální programovací jazyk na zpracování hromadných dat, vyvinutý roku 1959 a dále rozvíjený firmou IBM.

Le générateur automatique de programmes (GAP) est un langage de programmation destiné à la gestion. Ce langage paraît sous ce nom sur les systèmes 3 d'IBM (ancêtres de l'AS/400) ; existait sous le nom de RPG ("Report Program Generator") dans les systèmes plus anciens d'IBM (1130, 360/370). Conçu à l'origine pour recycler et convertir les comptables en programmeurs sans les obliger à descendre dans le détail fin des traitements.


Droits LGBT dans le bailliage de Guernesey

Zákony týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity.

Před rokem 1983 byl stejnopohlavní sexuální styk trestný. Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku byl stejně jako v Británii stanoven na 21 let. V roce 2000 byl věk způsobilosti pro stejnopohlavní sexuální aktivitu snížen na 18 let. V roce 2010 zamítnul zdejší parlament z principu pokus o sjednocení věku způsobilosti k pohlavnímu styku na 16 let pro obě orientace. Teprve až v roce 2011 se tento pokus vydařil. Nový zákon nabyl účinnosti k 5. listopadu 2012. However, Guernsey retains male homosexual specific offences in its criminal law.

Stejnopohlavní soužití.

Guernsey uznává registrované partnerství uzavřené v Británii a další právní instituty soužití uzavřené podle anglického práva pro účely dědictví a majetkových práv od 2. dubna 2012. Návrh zákona rušící státem garantovaná manželství a legalizující "Civilní svazky (Union Civile)" pro heterosexuální i homosexuální páry byl guernseyským parlamentem zamítnut, což ale napomohlo legalizaci stejnopohlavního manželství v prosinci 2015.  V únoru 2016 předložila pracovní skupina sestávající z předsedy vlády Jonathana le Tocqa a poslanců Elise Bebba a Chrise Greena návrh tohoto zákona. Tento návrh parlament schválil v poměru hlasů 33:5 21. září a momentálně čeká na královský souhlas v Radě státu. První manželství budou oddána až v roce 2017.

Ochrana před diskriminací.

Diskriminace jiných sexuálních orientací a genderových identit je zakázána od roku 2004.

Adopce a rodičovství.

Lesbické páry mají přístup k asistované reprodukci a umělému oplodnění.  V květnu 2015 oznámil předseda guernseyské vlády, že přezkoumá adopční zákon z roku 1960, který zakazuje nemanželským párům společné osvojování dětí. Slyšení na toto téma bylo naplánováno na 24. června 2015. Předseda vlády doufal, že rozšíří plná adopční práva na registrovaná partnerství uzavřená v zámoří a na dlouhodobá soužití. 24. června 2015 toto odsouhlasil parlament v poměru hlasů 38:2 a rozšířil možnost osvojení na uznaná registrovaná partnerství a další zahraniční svazky.

Místní LGBT charity a organizace.

LGBT komunita žijící na Normanských ostrovech je reprezentovaná jedinou organizací Liberate. Založená byla v únoru 2014 s cílem zahrnovat, podporovat a sdružovat místní LGBTQ komunitu, jakož i lobbovat za zrušení diskriminačních zákonů na ostrově.

Lesby, gayové, bisexuálové a translidé (LGBT) žijící na Guernsey se můžou setkávat s právními komplikacemi, se kterými se většinové obyvatelstvo nesetkává. Pohlavní styk mezi osobami stejného pohlaví je na Guernsey legální, ale domácnosti tvořené páry stejného pohlaví nemají stejnou právní ochranu jako různopohlavní.

Les droits LGBT dans le Bailliage de Guernesey, dépendance de la Couronne britannique, font l'objet de grandes avancées depuis le début des années 2000, avancées qui ont néanmoins été moins rapides qu'à Jersey.


LGBT historie v Itálii.

Sjednocení Itálie, k němuž došlo v r. 1860, znamenalo spojení několika států v jeden, z nichž všechny (vyjma dvou) dekriminalizovaly soukromý, bezúplatný a konsensuální pohlavní styk mezi dospělými osobami stejného pohlaví dle Code civil.  Jednu z výše zmíněných výjimek tvořilo Sardinské království, které trestalo pohlavní styk mezi muži (žen se toto netýkalo) podle § 420 - § 425 trestního zákona, který vydal r. 1859 král Viktor Emanuel II.  Po sjednocení rozšířilo bývalé Sardinské království své trestní zákony na zbytek nově vzniklého Království Itálie. Toto se však netýkalo území bývalého Království obojí Sicílie, kde se přihlíželo ke ""specifickým vlastnostem těch, co žili na jihu"".  Tato bizarní situace, kdy byla homosexualita v jedné části království ilegální, a ve druhé části legální, se definitivně vyřešila v r. 1887, kdy byl zaveden Zákon Zanardelli rušící veškerá ustanovení o různém zacházení s heterosexuálními a homosexuálními vztahy napříč celou Itálií.  Od zavedení prvního celonárodního Trestního zákona v r. 1889, účinného od r. 1890, není známo, že by kdy na tomto území existovaly zákony proti soukromému, konsensuálnímu pohlavnímu styku dospělých osob téhož pohlaví.  Situace se nezměnila ani po nástupu fašismu 19. prosince 1930 a zavedení Zákona Rocco. Homosexualita se toho času spíše tabuizovala z důvodu snahy o vyhnutí se veřejnému skandálu. Represe byly spíše záležitostí katolické církve, než italského státu. V každém případě se potvrdilo, že si většina Italů tehdy spojovala homosexualitu s méně zdravými a mužnými cizinci.  Nicméně ani toto nebránilo tehdejšímu režimu v úřední šikaně homosexuálních mužů, která v některých případech vedla i k uvězňování, zejména v období Italské sociální repbuliky, což byl loutkový stát v čele s Benitem Musolinim existující v letech 1943-45.  Zákon Rocco zůstal platný ještě v několika dalších následujících dekádách. Jeho postoj k homosexualitě byl takový, že se jedná o problém morálky a náboženství, který však nepodléhá sankcím ze strany veřejné moci. I tak tu ale byly v poválečném období minimálně tři pokusy o rekriminalizaci homosexuálního chování, všechny však zablokovala Křesťanskodemokratická strana. A právě tyto postoje vedou k tomu, že se obtížně vedou veřejné diskuse o tématu uznání homosexuálních vztahů v parlamentní sféře.

Problematika LGBT v Itálii.

Legální stejnopohlavní styk.

Stejnopohlavní sexuální aktivita je v Itálii legální od r. 1890 se sjednoceným legálním věkem způsobilosti k pohlavnímu styku ve výši 14 let.

Služba v armádě.

Homosexuálům není odepřeno právo sloužit v armádě. Ozbrojené síly Itálie nesmí znemožňovat homosexuálním mužům a ženám působit v jejich řadách v souladu s Ústavou Itálie.

Právní ochrana.

V r. 2002 se Franco Grillini neúspěšně pokusil o novelu Ćlánku III. Ústavy Itálie zakazující diskriminaci na základě sexuální orientace.  V r. 2004 se Toskánsko stalo prvním italským regionem zakazujícím diskriminaci homosexuálů v zaměstnání, vzdělávání, veřejných a ubytovacích službách. Tento krok napadla u Ústavního soudu Berlusconiho vláda s odůvodněním, že jenom ona může přijímat taková rozhodnutí. Na to Ústavní soud zvrátil ustanovení týkající se ubytovacích služeb z důvodu respektu k soukromým hoteliérům a náboženským institucím, ale zbytek zákona zůstal platný. Podobnou legislativu následně přijal i Piemont.  Víceméně počínaje r. 2003 je diskriminace na základě sexuální orientace v zaměstnání ilegální v celé zemi z důvodu splnění podmínek pro členství v EU.  V r. 2006 Grillini znovu navrhl anti-diskriminační zákony, toho času zakazující jak diskriminaci homosexuálů, tak i transsexuálů. Ty sklidily ještě menší podporu než při prvním pokusu.  V r. 2008 Ital Danilo Giuffrida obdržel odškodnění ve výši 100 tisíc euro za to, že mu bylo přikázáno Ministerstvem dopravy znovu vykonat řidičský test z důvodu jeho sexuální orientace. Soudce v jeho případě došel k závěru, že se jednalo o jasné porušení anti-diskriminačních zákonů.  V r. 2009 Poslanecká sněmovna odložila jednání o přijetí anti-homofobních zákonů, které by zpřísnily tresty za zločiny proti homosexuálům, zpracované stranou Centrální unie s podporou Legy Nord a Lidu svobody, byť 9 poslanců blízkých předsedovi sněmovny Gianfrancovi Finim zaujímalo negativní stanovisko. Poslanec Paola Binetti patřící k Demokratické straně poté hlasoval proti zásadám své strany.  16. května 2013 se jednalo o návrhu zákona o zákazu diskriminace na základě sexuální orientace a genderové identity na nátlak čtyř poslanců ze čtyř různých politických stran. Návrh získal podporu 221 poslanců napříč celým politickým spektrem mimo středo-pravicových stran. V reakci na tyto kroky někteří poslanci navrhli dva zákony. 7. července je Justiční komise sjednotila v jeden.  Zákon proti homofobii, bifobii a transfobii se setkal s odporem ze strany konzervativních poslanců obávajících se pokutování a uvěznění za svůj nesouhlas s uznáním stejnopohlavního soužití. 5. srpna Sněmovna začala o zákonu uvažovat. 19. září 2013 nová legislativa prošla v poměru hlasů 228:58 (108 se zdrželo). Ten samý den prošla kontroverzní novela zákona garantující svobodu projevu pro politiky a duchovní. Momentálně se čeká na stanovisko Senátu.

Stejnopohlavní soužití.

Od r. 2016 mají stejnoohlavní páry přístup ke společnému vlastnictví, sociálnímu zabezpečení a dědickým právům. V r. 2005 v rámci zastupitelských voleb mnoho italských regionů přijalo institut podobný francouzskému občanskému paktu solidarity, mezi něž patřilo Toskánsko, Umbrie, Emilia Romagna, Marche, Apulie, Lazio, Ligurie a Abruzzo. Lombardie s vedením středopravicového Sněmu Svobody oficiálně prohlásila svůj nesouhlas s jakýmkoli právním uznáním stejnopohlavních soužití. Tyto kroky byly tenkrát pouze znakem autonomie jednotlivých regionů.  V posledních 20 letech zde bylo zaznamenáno několik návrhů zákona o neregistrovaném soužití, ale žádný z nich neprošel z důvodu střetu se sociálně konzervativními členy parlamentu tvořících dvě vládní koalice. Poslední návrh zpracovala vláda Romana Prodiho. Zákon se vztahoval na pracovní právo, dědictví, daňové zákony a zdravotní péči neregistrovaných homoseuxálních a heterosexuálních párů. Přijetí zákona nebylo považováno za klíčové a z důvodu pády Prodiho vlády se ani neprojednalo.  V r. 2010 vydal Ústavní soud ozhodnutí o uznání stejnopohlavního soužití jako legitimní sociální formace hodné podobné právní ochrany, jakou má manželství. Po tomto rozhodnutí se soud nakonec rozhodl svůj verdikt odložit kvůli řešení mnohem ožehavější problematiky stejnopohlavního manželství alžírských Italů se Španěly. V tomto kroku se rozhodlo, že italská justice musí respektovat zahraniční stejnopohlavní manželství Italů s odvoláním se na Usnesení č. 138.  21. července 2015 byla Itálie obviněná z porušování lidských práv ze strany Evropského soudu pro lidská práva, jelikož nedává státní uznání stejnopohlavnímu soužití ve formě manželství nebo jiného právního statusu.  2. února 2016 se začal italský senát zabývat návrhem zákona o registrovaném partnerství., který pak následně schválil v poměru hlasů 173:71 25. února téhož roku. Návrh byl následně postoupen Poslanecké sněmovně, která jej přijala 11. května 2016 v poměru hlasů 372:51 s 99 zdrženími se. Kvůli zajištění rychlého přijetí zákona obdržel premiér Matteo Renzi důvěru neobyvkle brzy se slovy, že je neakceptovatelné tento krok po tolika neúspěších oddalovat. Registrované partnerství garantuje stejnopohlavním párům stejná práva a povinnosti jako mají manželé, vyjma možnosti společné adopce a adopce dítěte druhého z partnerů, což bylo vyňato z původní verze.

Homoparentalita.

Osvojení a náhradní rodinná péče má právní úpravu v Zákoně č. 184/1983. Adopce je umožněná pouze manželským heterosexuálním párům. V poručenství a pěstounství žádná taková omezení neexistují.  11. ledna 2013 svěřil kasační soud dítě do výhradní péče lesbické matky. Otec dítěte si stěžoval, že homosexuální vztah matky může zanechat negativní dopad na dítě. Nejvyšší soud žalobu otce neuznal z důvodu, že jeho argumenty proti matce byly absurdní.  15. listopadu 2013 rozhodl soud v Boloni o svěření tříletého dítěte do pěstounské péče gay páru. 1. března 2016 vyhověl Opatrovnický soud v Římě žádosti lesbického páru o vzájemném přisvojení fakticky vychovávaných dcer. Již od r. 2014 vydal tento soud nejméně 15 rozsudků, které umožnily vzájemné upravení rodičovských práv k nevlastním dětem v rámci homoparentální rodiny. 29. dubna 2016 získala Marilena Grassadonia, prezidentka Asociace duhových rodin, rodičovská práva k synům své ženy. Možnost přisvojení nevlastního dítěte potvrdil Nejvyšší správní soud Itálie ve svém rozhodnutí 22. června 2016.

Práva translidí.

Crossdressing je v Itálii legální a operační změna pohlaví rovněž po souhlasu lékařů. Nicméně genderová identita není dosud zahrnutá do anti-diskriminačních zákonů.  V r. 1982 se Itálie stala třetím národem na světě, který přiznal translidem právo na změnu pohlaví. Před ní to bylo možné pouze ve Švédsku (1972) a Německu (1980).  V r. 2006 byl propuštěn z pracovního poměru policejní důstojník pro údajné projevy crossdressingu na veřejnosti ve volnočasových aktivitách.  Prvním otevřeným transpolitikem se stala poslankyně Vladimir Luxuria, která v r. 2006 získala madnát za Stranu komunistické obnovy. Po své neúspěšné druhé kandidatuře získala cenu v populární reality show "L'Isola dei Famosi".  V r. 2005 bylo uzavřeno klasické manželstvím mezi mužem a ženou. O několik let později prošel jeden z manželů procesem změny pohlaví z muže na ženu. V r. 2009 byla tato nová žena oficiálně právně uznána podle Zákona č. 164/1982 Sb. o změně pohlaví ve znění pozdějších předpisů ("Legge 14 aprile 1982, n. 164"). Manželství by se z tohoto důvodu stalo automaticky neplatným navzdory faktu, že nebyl podán návrh na jeho rozvod, neboť už nesplňovalo jeho zákonnou definici (trvalé soužití muže a ženy).  Zákon č. 164/1982 Sb. o změně pohlaví ve znění pozdějších předpisů jasně říká, že probíhající změna pohlaví jednoho z manželů znamená neplatnost trvajícího manželství a s ní související povinnost zažádat o rozvod, k čemuž ale ve výše uvedené kauze (Alessandra) a její manželka nedošlo. Pár se obrátil na soud ve městě Modena, aby prohlášení o neplatnosti manželství zrušil. 27. října 2010 jim soud vyšel vstříc. Nicméně Ministerstvo vnitra se proti tomu odvolalo, a v tu samou dobu odvolací soud v Boloni zvrátil rozhodnutí soudu nižší instance.  Později pár podal kasační stížnost k Nejvyššímu soudu. 6. června 2013 dal Nejvyšší soud podnět k Ústavnímu soudu ohledně prověření kompatibility Zákona o změně pohlaví s ústavním pořádkem země, konkrétně v oblasti automatického prohlášení manželství za neplatné, byť pár nedal žádost o rozvod. V r. 2014 Ústavní soud umožnil páru nadále setrvat v manželství.  21. května 2015 vydal Nejvyšší soud průlomový rozsudek, který neukládá osobám procházejícím úřední změnou pohlaví povinnost sterilizace.

Sociální podmínky.

Veřejné mínění.

Podle výsledků průzkumu společnosti Italy Eurispes zveřejněného 29. ledna počet Italů majících pozitivní vztah k homosexualitě a k uznání gay a lesbických párů stále stoupá.  82 % Italů si stojí zatím, že homosexuálové jsou jim rovni. 41 % občanů si myslí, že homosexuálové by měli mít právo uzavřít občanský sňatek a 20,4 %, že by měli mít právo uzavírat registrované partnerství. Ve výsledku 61,4 % je pro právní uznání gay a lesbických vztahů, což je o 2,5 % více než loni (58,9 %) a téměř 10 % než před 7 lety (51,6 % v r. 2003).

Práva leseb, gayů, bisexuálů a translidí zažila v Itálii v poslední době značný rozmach. Přesto se ale LGBT Italové stále setkávají s některými druhy diskriminace, které jsou pro většinovou populaci neznámé. Veřejné mínění ve vztahu k LGBT+ menšině má tendenci být spíše kulturně liberální, což nakonec vyústilo v přijetí zákona o registrovaném partnerství v r. 2016.

Les personnes lesbiennes, gays, bisexuelles et transgenres (LGBT) en Italie peuvent faire face à des difficultés légales que ne connaissent pas les résidents non LGBT.


Motivace a historie.

Barvy používané pro webdesign se obvykle specifikují aditivně v RGB. Zpočátku omezená barevná hloubka většiny prvotního video-hardwaru vedla k omezení barevné palety na 216 RGB, definováno jako "Netscape Color Cube". Jejich počet 216 vyšel jako výsledek rovnoměrného pokrytí celého objemu gamutu. Bezpečná barevná paleta pro web se tedy skládá z 216 kombinací červené, zelené a modré, kde se ve všech třech osách gamutu dělí jasový rozsah základních barev na 5 stejných intervalů. Tak je na osách definováno 6 bodů, 6 jasových úrovní každé barvy:  Pro každou barvu pak platí, že má jednu z pouhých šesti možných hodnot, což pro 3-barevný gamut dává 216 odstínů (63 = 216).

Redukovaný zápis.

Tento RGB barevný model byl formálně přijat jako internetový standard v HTML ve verzi 3.2.  Při zápisu v CSS se pak obecně v RGB (při 8bitové barevné hloubce) používá zápis libovolné barvy pomocí 6 hexa-cifer, v zápise codice_1. Například červenou lze kromě vyhrazeného klíčového slova codice_2 zapsat také číselnou hodnotou codice_3.  Výhodou bezpečných barev je pak mj. to, že Redukovaný zápis codice_4 pak pro červenou je codice_5. Redukovaně lze v CSS/HTML zapisovat obecně jakékoli barvy, které mají zdvojené cifry všech třech kanálů, ovšem ne každá taková barva je bezpečná, ne každá je totiž dělitelná třemi, na všech třech osách.

Analogie datové redukce ke kódování znaků textu.

Ačkoli jsou oba zápisy různě datově/paměťové náročné, z uživatelského pohledu oba nesou stejnou informaci, stejný užitek. Stejný princip se uplatňuje při kódování textu do binátních dat, když znaky z až 6bajtového UTF-16 lze pro neexotická běžná písma redukovat na UTF-8 (každý druhý bajt je nula), a to beze ztráty informace, při známém předpokladu, že „jde o latinku“. A v druhém sledu lze až tří bajtové UTF-8 zredukovat na jedno-bajtovou kódovou stránku, nebo dokonce na pouhé 7bitové ASCII. Obdobně lze na jedno-bajtovou znakovou sadu redukovat i dvou-bajtový BigEndian Unicode, který při své konstantní délce také opět obsahuje spoustu nul a plýtvá tak místem na úložišti.

Pojmenované barvy.

V HTML/CSS je pojmenováno cca 147 barev. V tomto množství je významný průnik s bezpečnými barvami: Ačkoli ne všechny pojmenované barvy jsou "bezpečné", mají hodnoty i mimo množinu {0, 3, 6, 9, C, F}, i tak jsou v těsném vztahu k bezpečným barvám.

Význam dnes.

Při dnešní převaze 24-bitových displejů je využito plných 16,7 miliónů barev JPEG. Proto význam bezpečných barev již pomíjí. Význam si drží pro webdesign, kde se očekává, že vytvořená stránka bude vypadat stejně na všech zobrazovacích zařízeních, bez ohledu na jejich stáří. Jde tedy o zpětnou kompatibilitu.  S nástupem smartphonů bezpečné barvy opět získaly na významu.

Opravdu bezpečné barvy.

David Lehn a Hadley Stern zjistili, že na počítačových displejích s 16bitovou hloubkou v každém barevném kanálu (high color, až 48 bitů pro barvu jednoho pixelu) je zobrazeno bez přemapovávání na jiné barvy vlastně jen 22 z původních 216 barev bezpečné palety pro web.

Netscape Color Cube, jinak také Netscape color palette, bezpečné barvy, webové barvy, je podmnožina barevného prostoru RGB a obsahuje z něj právě takové barvy, u kterých se lze spolehnout na věrné zobrazení na všech HW zobrazovacích zařízeních, stejně jako i na jejich generování v SW systémech. Za bezpečné se tyto barvy považují proto, že je zařízení generují a zobrazují bez ditheringu, bez namíchávání barevného tónu prokladáním puntíků nepřesných odstínů, které by pak v průměru měly požadovanou barvu tvořit.

L'expression couleurs du Web désigne un jeu de couleurs appelées par un mot-clé dans les langages de description de page (HTML) et (CSS).


Popis.

Ladnokvěty jsou keře a stromy dorůstající výšky až 22 metrů. Listy jsou střídavé, sudozpeřené, složené ze 3 až 7 párů poněkud kožovitých, vstřícných lístků. Palisty jsou nápadné, vytrvalé. Druh "Schotia brachypetala" je v chladnějších oblastech opadavý. Květy jsou růžové nebo jasně červené, řidčeji téměř bělavé, uspořádané v hroznech nebo krátkých latách. Kalich je složen ze 4 volných lístků, zelený nebo růžový až červený. Koruna je dvoustranně souměrná, složená z 5 volných lístků. Korunní lístky nejsou na bázi nehetnaté. U druhu "Schotia brachypetala" je koruna redukovaná na úzké nitky a její funkci přebírá červeně zbarvený kalich, tyčinky a květní stopka. Tyčinek je 10. Semeník je stopkatý a obsahuje mnoho vajíček. Plody jsou buď lusky pukající dvěma chlopněmi nebo jsou nepukavé a po nějaké době vypadávající z vytrvalého rámečku. Semena mají olejnatý míšek.

Rozšíření.

Rod ladnokvět zahrnuje celkem 4 druhy, rozšířené v jižní části Afriky na jih od řeky Zambezi. Areál rozšíření rodu sahá od Namibie po Mosambik a Jihoafrickou republiku. Druh "Schotia latifolia" je endemit Jihoafrické republiky, "Schotia afra" se nad to vyskytuje i v Namibii. Zbývající druhy mají rozsáhlejší areál výskytu.  Ladnokvěty se vyskytují na lesních okrajích, v lesích, keřové a zakrslé vegetaci. Často rostou na březích řek nebo na termitištích.

Ekologické interakce.

Květy ladnokvětů vytvářejí množství nektaru a jsou opylovány zejména strdimily, navštěvuje je však také různý hmyz (vosy, včely, brouci, mouchy ap.). Způsoby šíření semen jsou u různých druhů různé. Semena mají olejnatý míšek, který láká zejména ptáky. Semeny se živí také opice. Zralá semena "Schotia afra" jsou z pukajících lusků vystřelována do okolí do značné vzdálenosti. Lusky "Schotia brachypetala" zůstávají viset na stromě a po puknutí vystavují semena se žlutým míškem. Plody "Schotia latifolia" se rozpadají a na stromě zůstává pouze vytrvalý rámeček s visícími semeny.

Význam.

Druh "Schotia brachypetala" je pěstován jako okrasná dřevina i v jiných částech tropů a v některých oblastech subtropů, např. v Kalifornii. Vyznačuje se nápadnými červenými květy v bohatých květenstvích. V menší míře se jako okrasná dřevina pěstuje i "Schotia afra". Semena ladnokvětů jsou po uvaření jedlá. Různé druhy jsou těženy pro dřevo, využívány v místní medicíně nebo jsou z nich získávána barviva či třísloviny.

Ladnokvět ("Schotia") je rod rostlin z čeledi bobovité. Zahrnuje 4 druhy a je rozšířen v jižní části Afriky. Ladnokvěty jsou keře a stromy se zpeřenými listy a nápadnými růžovými nebo červenými květy. Druh "Schotia brachypetala" a řidčeji i jiné druhy se pěstují v tropech jako okrasné rostliny. V místě původu mají i další využití.

Schotia est un genre de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae", sous-famille des "Caesalpinioideae", originaire d'Afrique australe, qui comprend quatre espèces acceptées.


Geografie.

Téměř 1/3 z celkového počtu 195 665 obyvatel (2002) žije v provinčním hlavním městě, Zamora. Provincie má celkem 250 obcí. V roce 2014 měla provincie již jen 185 432 obyvatel.  Od východu k západu protéká provincií Duero. Jinak provincie patří k Severní mesetě, náhorní rovině ve výšce mezi 650 a 800 m n. m. Severozápadní část je hornatá. Zde leží Lago de Sanabria, největší ledovcové jezero Španělska.

Jazyky.

Hlavním jazykem provincie Zamora je španělština. Především v západní a severní část se kromě toho používá leonský jazyk. Ve třech obcích na nejzazším severozápadě se hovoří také galicijštinou.

Symbolika.

Vlajka provincie.

je tvořena osmi červenými pruhy a jedním zeleným ("pruhy jsou odděleny úzkými bílými"). Jde o historickou vlajku a není znám žádný předpis, kterým by byla zavedena. Tvoří také součást znaku města Zamory. ("viz níže").

Znak provincie.

Štít dělený, 1) dvakrát polceno, a) polceno se špicí, v prvním poli ve zlatě přirozený býk ve skoku doleva, ve druhém stříbrném červený lev, zelená špice (Toro); b) ve stříbře zlatý most nad vlnami (modrými a zlatými) na mostě postava Madony s dítětem, provázené dvěma věžemi, též zlatými s červenými okny a branou (Benavente); a c) ve stříbře štít, který se dotýká okrajů pole, pruhovaný modře a zlatě, v něm zlaté slunce (Villalpando); 2) 3x polceno, a) děleno vidlicí, 1. a 2. zlatá věž v červeném, špice stříbrná s červeným lvem (Alcañices); b) v modrém zlatý ondřejský kříž, provázený čtyřmi zlatými liliemi, modrý lem s osmi stříbrnými půlměsíci ("? – obrázek neodpovídá" – Sanabria); c) ve zlatě zlatý (? – přirozený) hrad s černými okny a branou (Bermillo de Sayago); a d) ve stříbře černý orel (dvouhlavý) s černými drápy, nad ním uzavřená královská koruna a dva červeno-bílé praporky na zlatém kopí (Fuentesaúco). Srdeční štítek města Zamora. ("Polcený štít, vpravo ve stříbře obrněná paže, držící prapor s osmi červenými pruhy a jedním zeleným. Vlevo, též ve stříbře, je na zeleném pažitu stříbrný most o třech obloucích, černě zděný a se dvěma věžemi nad modrými a stříbrnými vlnami"). Klenot: uzavřená královská koruna, červeně a stříbrně pruhovaná.

Zamora (výslovnost [θa ́moɾa]) je španělská provincie na západě Španělska, v západní části autonomního společenství Kastilie a León. Současná provincie vznikla jako jedna ze tří provincií roku 1833 rozdělením bývalého království León. Hraničí s provinciemi Ourense, León, Valladolid, a Salamanca, a s Portugalskem.

La province de Zamora (en espagnol : "Provincia de Zamora") est une des trois provinces du Royaume de León, jusqu'à l'actuelle communauté autonome de Castille-et-León, dans le Nord-Ouest de l'Espagne. Sa capitale est la ville de Zamora.


Kariéra.

Greisovou první velkou akcí v biatlonu byly zimní olympijské hry v Salt Lake City v roce 2002, kde skončil 15. ve sprintu a 16. ve stíhacím závodě.  Poprvé se výrazněji prosadil na domácím mistrovství světa 2004 v Oberhofu, kde zvítězil s německou štafetou. Na mistrovství světa 2005 v rakouském Hochfilzenu vybojoval svojí první individuálním medaili, když skončil druhý ve vytrvalostním závodě. Tehdy nestačil jen na Čecha Romana Dostála. Ve stejném roce pak získal v ruském Chanty-Mansijsku bronzové medaile se smíšenou štafetou.  Na zimních olympijských hrách 2006 v Turíně vybojoval hned tři zlaté medaile: ve vytrvalostním závodě, v závodě s hromadným startem a štafetě. Stal se tak nejúspěšnějším biatlonistou her a také první osobou, které se na jedněch olympijských hrách podařilo získat tři zlaté medaile. Posléze ho však na stejných hrách dorovnali korejští rychlobruslaři Jin Sun-ju a Ahn Hjun Soo. Díky úspěchu byl sportovními novináři v Německu jmenován sportovcem roku za rok 2006.  V sezóně 2006/07 opanoval celkové hodnocení světového poháru. Greis v této sezóně zvítězil v jednom závodě a celkově stál osmkrát na stupních vítězů. Navíc vyhrál i celkové hodnocení sprintu. Na mistrovství světa 2007 v italské Anterselvě si pak zajistil tři cenné kovy. Nejprve získal stříbrnou medaili ve vytrvalostním závodě, posléze vybojoval zlato v závodě s hromadným startem a s německou štafetou skončil třetí.  V sezóně 2007/08 se dařilo Greisovi dostávat na stupně vítězů pravidelně. Ve třech závodech zvítězil a třikrát skončil na 2. a také na 3. místě. Na mistrovství světa 2008 ve švédském Östersundu se neúčastnil sprintu a stíhačky ve snaze, aby byl oporou jak pro mužskou štafetu, tak i smíšenou štafetu. To se nakonec potvrdilo a i díky jeho výkonům získal s mužskou štafetou bronzové medaile a se smíšenou štafetou dokázal celý závod opanovat.  Před sezónou 2008/09 měl Greis vážné neshody s německým trenérem mužů Frankem Ullrichem. Důvodem bylo Ullrichovo autoritativní vedení týmu, které se Greisovi nelíbilo. Proto se rozhodl odejít z mužské skupiny a trénovat se sám. I po odchodu si udržel docela solidní výkon po celý rok, s dalšími dvěma vítězstvími ve světovém poháru a bronzovou medailí na mistrovství světa 2009 v Jižní Koreji.  V celkovém hodnocení světového poháru zvítězil v sezóně 2006/07. Čtyřikrát také zvítězil v celkovém hodnocení jednotlivých disciplín. Ve světovém poháru dokázal zvítězit ve 21 závodech, z toho 11 bylo individuálních.

Výsledky.

Olympijské hry a Mistrovství světa.

"Pozn. body za umístění z mistrovství světa či olympijských her se počítaly do světového poháru"

Michael Greis (* 18. srpna 1976, Füssen, SRN, dnes Německo) je bývalý německý biatlonista, trojnásobný olympijský vítěz, trojnásobný mistr světa a vítěz celkového hodnocení světového poháru.

Michael Greis, né le à Füssen, est un biathlète allemand. Il est triple champion olympique en 2006 et vainqueur de la Coupe du monde l'année suivante.


Příběh.

Terra Mystica je tajuplný kontinent, jehož obyvatelé mají schopnost terraformovat (přetvářet) terény jako jsou planiny, močály, jezera, lesy, hory, pustina a poušť navzájem mezi sebou. Krajina se neustále mění s tím, jak v ní jednotlivé národy rozšiřují svá území. Mezi jednotlivými národy jsou kočovní nomádi žijící v pouštích, moudří mágové milující ničivé síly, obry po nichž zůstává pouze pustina, tajuplné víly z lesů, horský národ stavitelů – gnómů, okultisty, jejichž životy jsou plné podivných rituálů, záludné čarodějnice létající na košťatech, mořské panny vládnoucí světu vod, trpaslíky kutající rudu a drahé kameny, fakíry cestující na létajících kobercích, pilné a pracovité půlčíky, alchymisty schopné vyrábět zlato, podivné rybáky žijící ve velkých hejnech nebo záludné, živly uctívající, temnojedy. Jednotlivé národy vyznávají kulty elementů vody, ohně, vzduchu a země. Každý národ má možnost stavět různé druhy budov – vesnice, obchodní stanice, svatyně, chrám a pevnost. Postavením budovy hráči získávají přístup k herním surovinám dělníků, peněz, energii a šamanům.

Mechanismus hry.

Hra začíná výběrem jednoho ze 14 různých fantasy národů. Každá rasa má jedinečné speciální schopnosti a různé náklady spojené s akcemi. Každá rasa také smí budovat pouze na jednom ze sedmi různých typů terénu nacházejících se na hrací desce. Charakteristická pro tuto hru je možnost terraformace, kdy hráči pomocí energie, dělníků nebo šamanů mění krajinu na jejich domovský typ, který mohou osidlovat.  Hra je rozdělena do šesti kol, během nichž hráči mohou provést libovolný počet akcí osmi typů. Jedná se o terraformaci krajiny a její osidlování, vylepšování stávajících budov, vylepšení mořeplavby nebo postup na žebříčku kultů.  Kromě terraformace jsou dalším jedinečným aspektem hry energie. Dá se využít ke kouzelní a získávání různých akcí a může být také převedena na zdroje. Energie se pohybuje v uzavřeném systému tří sfér, přičemž aktivní, tedy ta, ze které můžou hráči energii uplatňovat je pouze 3. sféra.  Hráči po celou dobu hry získávají vítězné body za celou řadu akcí. Po šesti kolech jsou zbylé suroviny převedeny na vítězné body, vyhodnotí se největší spojitá oblast a postup v kultech a vítězem se stává hráč s největším počtem vítězných bodů.

Rozšíření.

Navigation Round Bonus Tile.

Toto minirozšíření vydané jako součást červnového čísla časopisu Spielbox z roku 2013 zahrnuje jeden bonusový svitek, který držiteli přinese 3 krystaly energie ve fázi příjmů. V momentě, kdy pasuje, získá držitel svitku body v hodnotě trojnásobku úrovně mořeplavby, kterou v tu chvíli disponuje.

4 Town Tiles.

Toto propagační minirozšíření bylo vydáno během festivalu deskových her v Essenu Spiel v roce 2013. Přináší čtyři nové žetony měst. Dva z nich poskytují 4 vítězné body, zvýšení úrovně mořeplavby a jeden klíč potřebný pro dosažení nejvyšší pozice v kultu. Třetí žeton přináší jedenáct vítězných bodů a klíč, čtvrtý žeton pak dva body, posun o dvě úrovně ve všech kultech a k tomu dva klíče.

Oheň & Led.

Rozšíření bylo vydáno listopadu 2014. Přináší 6 nových národů (Yettiové, Ledové víly, Vyznavači, Páni draků, Stěhovavý lid a Vodochodci), dva nové typy terénu (led a sopky), které při hře nelze žádným způsobem teraformovat. Dále je v rozšíření zahrnut nový oboustranný herní plán a úpravy pravidel týkající se přidělování národů hráčům dražbou, nové určování pořadí hráčů při hře a 4 nové možnosti finálního bodování formou bodovacích destiček.

Terra Mystica je moderní společenská hra kladoucí důraz na strategii a minimalizaci elementu náhody. Hra je autorována Helge Ostertagovou a Jensem Drögemüllerem. Byla vydána roku 2012 německou firmou Feuerland Spiele a v témže roce i v českém překladu firmou MindOK. Hráči ve hře vedou jeden ze 14 národů, budují svou říši a jejich úkolem je získat co nejvíce vítězných bodů.

Terra Mystica est un jeu de société créé par Jens Drögemüller et Helge Ostertag en 2012 et édité par Filosofia (France et Québec), Hans im Glück (Allemagne) et Z-Man Games (monde de langue anglais).