Historie.

První experimentální transplantace srdce na psovi se uskutečnila v roce 1905 ve Vídni.  První úspěšnou transplantaci na lidech provedl 3. prosince 1967 v Kapském Městě chirurg Christiaan Barnard. Pacient Washkansky zemřel po 18 dnech na zápal plic. Jen pět dnů později transplantoval chirurg Adrian Kantowitz v nemocnici v Brooklynu (USA) dětské srdce. Pacient ale zemřel krátce po operaci.  Od prosince 1967 až do srpna 1970 bylo transplantovaných celkově 164 srdcí.

Transplantace srdce v ČSSR.

První transplantace srdce v bývalém Československu se uskutečnila 9. července 1968. Na II. chirurgické klinice Lékařské fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě na Partizánské ulici ji vedl akademik MUDr. Karol Šiška a MUDr. Ladislav Kužela. První transplantaci srdce v Československu inicioval MUDr. Ladislav Kužela, který získal zkušenosti v USA.  Operační skupinu v Bratislavě tvořili: akademik prof. Karol Šiška, MUDr. Ladislav Kužela, MUDr. Anna Pivková, MUDr. Ján Tréger, MUDr. Marian Holomáň; odběr srdce dárce: MUDr. Milan Schnorrer, MUDr. Ladislav Kužela, MUDr. Marian Holomáň; umělý krevní oběh (ECC z angl. extracorporeal circulation): MUDr. Jaromír Horecký, MUDr. Stanislav Čársky, Pavol Podolay; anestézie: MUDr. Ivo Soběský, MUDr. Viera Neumarová; instrumentářky: Márie Machková, Mária Homerová, Jožka Králová a laborantka Etka Malinová.  Šlo o první transplantaci srdce nejen v Československu, ale také ve střední a východní Evropě. Transplantaci předcházela experimentální a klinická příprava. Dárcem srdce byl 46letý muž, který utrpěl smrtelné zranění mozku při pádu z balkónu a jeho rodina souhlasila s odběrem srdce až po dlouhém přesvědčování farářem. Příjemcem byla 54letá žena. Transplantaci však nepřežila, jelikož zemřela po pěti hodinách ještě na operačním sále na následky jiných nemocí.  První úspěšnou transplantaci srdce v ČSSR a tehdejším východním bloku provedl kardiochirug Pavel Firt se svým týmem, jehož vedoucím byl z politických důvodů jmenován tehdejší ředitel IKEM Vladimír Kočandrle, jenž pak byl v mnohých médiích chybně uváděn jako operatér či vedoucí operace. Pacientův život se díky operaci prodloužil o 13 let.

Medicínské aspekty.

Transplantace srdce je hluboký zásah do organismu spojený s riziky. Při potlačení imunitního systému hrozí totiž nebezpečí zápalů. Na odvrácení odpuzení cizího organismu u příjemce je zapotřebí celý život potlačovat imunitní reakci. Terapie se vykonává kombinací různých léků (steroidy, azathiorpin, cyclosporin A).  Pětileté přežití u pacientů s transplantovaným srdcem je při 70–80 procentech.

Transplantace srdce (, zkratka "HTX") je transplantace biologicky aktivního srdce dárce (prohlášeného za mrtvého pro mozkovou inaktivitu) do organismu příjemce.

La greffe cardiaque, ou transplantation cardiaque, est une intervention chirurgicale consistant à remplacer un cœur malade par un cœur sain, prélevé sur un donneur du même groupe sanguin.


Životopis.

Profesor Da-Wen Sun, narozený v jižní Číně, je světově uznávanou autoritou v oblasti výzkumu a výuky potravinářského inženýrství. Jeho hlavní výzkumné aktivity zahrnují procesy chlazení a sušení, systémy kvality a bezpečnosti potravin, simulaci a optimalizaci bioprocesů, počítačové obrazové analýzy a technologie. Jeho inovační studie, zejména vakuové chlazení vařeného masa, kontrola kvality pizzy počítačovou obrazovou analýzou a použití jedlých filmů k prodloužení trvanlivosti ovoce a zeleniny měly značný ohlas v národních i mezinárodních mediích. Výsledky jeho výzkumných prací byly publikovány ve více než 180 recenzovaných časopiseckých článcích a prezentováno bylo přes 200 přednášek a příspěvků na konferencích.  Před svou zahraniční praxí a pobyty na západoevropských univerzitách získal v Číně tituly BSc a MSc ve strojním inženýrství a PhD v chemickém inženýrství. Stal se prvním Číňanem trvale zaměstnaným na irské universitě, když byl v roce 1995 jmenován asistentem ("College Lecturer") na National University of Ireland, Dublin (University College Dublin) a pak postupně v krátké době odborným asistentem ("Senior Lecturer"), docentem ("Associate Professor") a řádným profesorem ("Professor"). Dr Sun je nyní profesor potravinářského inženýrství a bioinženýrství (Food and Biosystems Engineering) a ředitel výzkumné skupiny chlazení potravin a počítačové technologie potravin (Food Refrigeration and Computerised Food Technology Research Group) na University College Dublin.  Profesor Sun, jako vůdčí osobnost ve výuce potravinářského inženýrství, přispěl významným způsobem k rozvoji potravinářského inženýrství. Vychoval mnoho doktorandů (PhD studentů), kteří se s úspěchem uplatnili v průmyslu i ve výzkumu. Pravidelně přenáší potravinářské inženýrství v základních kurzech na univerzitách a je zván jako přednášející klíčových přednášek na mezinárodních konferencích. Jako uznávaná autorita v potravinářském inženýrství působil a působí jako hostující profesor na 10 předních univerzitách v Číně, zejména na Zhejiang University, Shanghai Jiaotong University, Harbin Institute of Technology, China Agricultural University, South China University of Technology, Jiangnan University a jiných. V uznání jeho zásluh v oblasti potravinářského inženýrství a za jeho vynikající vedení příslušné sekce v Mezinárodní komisi pro zemědělské inženýrství (International Commission of Agricultural Engineering, CIGR) byl vyznamenán v roce 2000 a znovu v roce 2006 cenou (CIGR Merit), Institut strojních inženýrů (Institution of Mechanical Engineers, IMechE) působící ve Velké Británii jej ocenil titulem “Food Engineer of the Year 2004”, v roce 2008 byl vyznamenán cenou CIGR (Recognition Award), která jej zařazuje mezi špičkové vědce světa v oblasti zemědělského inžernýrství.  Je členem Institutu zemědělských inženýrů (Institution of Agricultural Engineers). Získal také četná ocenění za vynikající výsledky výzkumu a ve výuce, včetně stipendií (President’s Research Fellowship), dvakrát získal ocenění University College Dublin (President’s Research Award of University College Dublin). Je členem výkonné rady CIGR (Executive Board) a čestný vice-president CIGR, hlavní redaktor mezinárodního časopisu "Food and Bioprocess Technology – an International Journal" (Springer), editor serie knih “Contemporary Food Engineering” (CRC Press / Taylor & Francis), dříve byl též editorem časopisu "Journal of Food Engineering" (Elsevier) a členem redakční rady časopisů "Journal of Food Engineering" (Elsevier), "Journal of Food Process Engineering" (Blackwell), "Sensing and Instrumentation for Food Quality and Safety" (Springer) and "Czech Journal of Food Sciences". Dále je autorizovaným znalcem (Chartered Engineer) registrovaným při Engineering Council ve Velké Británii.

Sun Ta-wen (), známý jako Da-Wen Sun, je profesorem (Professor of Food and Biosystems Engineering) na University College Dublin, National University of Ireland.

Dawen Sun (chinois 孙大文 ; chinois traditionnel 孫大文 ; pinyin : Sūn Dàwén), connu sous le nom d’usage Da-Wen Sun, né le à Chaozhou (Guangdong, République populaire de Chine). est professeur dans le département "Food and Biosystems Engineering" à l'University College Dublin et un membre de Royal Irish Academy.


Historie.

"Nová demokracie" byla založena 4. října 1974. Jejím zakladatelem byl Konstantínos Karamanlís, první premiér Řecka po pádu vlády vojenské junty. Téhož roku tato nová strana vyhrála první svobodné parlamentní volby, kdy získala 2,6 milionu hlasů (54,37 %) a stala se tak většinovou vládní stranou. Hlavním důvodem byla osobnost oblíbeného předsedy. V červnu 1975 strana slavila další úspěch, když byl její kandidát Konstantinos Tsatsos zvolen prezidentem.  Směrování strany mělo být pokrokově a moderně pravicové. Původní ideologie byla popsána jako „radikální liberalismus“.  V parlamentních volbách roku 1977 oslabila se ziskem 2,1 milionu hlasů (41,84 %), přesto si udržela parlamentní většinu se 171 poslanci.  Roku 1980 byl Karamanlís zvolen prezidentem Řecka a ve funkci předsedy strany ho nahradil Georgios Rallis, který však stranu přivedl k porážce v parlamentních volbách 1981, kdy strana získala 2 miliony hlasů (35,87 %). Volby vyhrála levicová strana Panhelénské socialistické hnutí a ND tak odešla do opozice. Téhož roku, ještě během vlády ND Řecko vstoupilo do Evropských společenství. Později byla strana kritizována, protože nevypsala referendum o otázce přistoupení. Prohra stála předsedu Rallise pozici, nahradil ho Evangelos Averoff.  V roce 1985 byl do čela strany zvolen Konstantinos Mitsotakis. Ve stejném roce ve volbách strana posílila, když získala 2,59 milionu hlasů (40,84 %). Stále však byl v opozici. Změna nastala až při volbách roku 1989, kdy získala 2,8 milionu hlasů (44,28 %) a podílela se na koaliční vládě s "Koalicí levicových a pokrokových stran". Ve stejném roce se volby opakovaly a strana získala 3 miliony hlasů (46,19 %) a podílela se na půlroční vládě koalice všech parlamentních stran.  Ve volbách roku 1990 získala 3 miliony hlasů (46,89 %) a se 150 poslanci sestavili svou vládu. Téhož roku byl Konstantínos Karamanlís znovuzvolen prezidentem, člen strany tak po pěti letech znovu obsadil nejvyšší funkci. Avšak již ve volbách 1993 zaznamenali velkou ztrátu, kdy si pohoršili o 39 mandátů. Novým předsedou se stal Miltiadis Evert, ale ve volbách roku 1996 ztratil další tři mandáty a byl nahrazen. Nově zvoleným předsedou se stal Kostas Karamanlis, synovec zakladatele strany. V polovině devadesátých let 20. století byl do funkce prezidenta zvolen již třetí kandidát strany Konstantinos Stefanopulos.  Jeho osobnost přinesla straně nových čtyři sta tisíc hlasů. Volby roku 2000 však opět prohráli a stále byli v opozici. Změna nastala o čtyři roky později, kdy si strana polepšila o dalších čtyři sta tisíc hlasů. Ve volbách získala 3,3 milionu hlasů (45,36 %) a se 165 poslanci získali pohodlnou parlamentní většinu. Stejný úspěch zaznamenali i o tři roky později, kdy však ztratili třináct mandátů, většinu v Parlamentu si však zachovali.  Situace kolem voleb roku 2009 zapříčinila hluboký propad strany. Získala pouze 2,2 milionu hlasů (33,48 %), nejméně ve své dosavadní historii. Ztratila 61 mandátů. Kostas Karamanlis kvůli prohře rezignoval na post předsedy strany. Nahradil ho Antonis Samaras.  V listopadu 2011 se strana přidala ke koaliční vládě Lukase Papadimose. Během prvního období Řecké dluhové krize (2009-11) byla strana v opozici. Strana nepodporovala první záchranný balíček z května 2010, ani tři následující úsporné balíčky.  Lidová nespokojenost s Papadimosovou vládou úspor oslabila vliv tradičních řeckých stran. V květnových volbách roku 2012 strana získala své historické minimum hlasů, a to 1,19 milionu (18,85 %). Od minulých voleb ztratila milion voličů, přesto se stala nejsilnější stranou a získala bonusových padesát mandátů, kdy jich tedy měla celkem 108. Povolební situace vedla k patu a k opakování voleb v červnu téhož roku. Hlavním soupeřem se jí stala Koalice radikální levice. V opakovaných volbách strana posílila a získala 1,8 milionu hlasů (29,66 %), tím se stala nejsilnější stranou se 129 mandáty.  V roce 2014 nedokázala, ani ve třech kolech volby, protlačit svého kandidáta na prezidenta Řecka – Stavrose Dimase – to vedlo k rozpuštění Parlamentu a k předčasným volbám v lednu 2015. V těchto volbách skončila Národní demokracie na druhém místě s 27,8 % hlasů (1,7 milionu hlasů), za vítěznou Koalicí radikální levice. Nová demokracie tím odešla do opozice. Antonis Samaras se stal lídrem řecké opozice. V červenci 2015 Samaras rezignoval na post předsedy a novým byl zvolen Vangelis Meimarakis. Ten vedl stranu do předčasných voleb v září 2015. Národní demokracie se umístila opět na druhém místě se ziskem 28,10 % hlasů a 75 mandáty.

Podpora.

Tradičními regiony se silnou podporou pro stranu jsou Peloponés, Střední Makedonie a Západní Makedonie. Naopak minimální podporu mají v regionech Kréta, Egejské ostrovy nebo Západní Řecko. Typickými voličskými skupinami jsou lidé z venkova a podnikatelská elita, avšak tyto tradičně politicky vymezené skupiny začínají mizet.

Významné osobnosti.

Seznam straníků zastávajících významné řecké státní funkce. Uvedené roky značí dané funkční období.

Nová demokracie () je hlavní středopravicovou politickou stranou Řecka. Po původním období úspěchů v 70. letech strávila Nová demokracie většinu 80. a 90. let 20. století v opozici. Roku 2004 vyhrála pod vedením Kostase Karamanlise, synovce zakladatele strany Konstantina Karamanlise, volby a do roku 2009 byla hlavní vládní stranou. V předčasných volbách 2009, které premiér Konstas Karamanlis vypsal, aby získal mandát pro řešení hospodářské krize, strana utržila nejhorší volební porážku od jejího založení.

La Nouvelle Démocratie (en grec, ΝΔ ou ND) est un parti politique grec conservateur, fondé en 1974 par Konstantínos Karamanlís.


Životopis.

Narodila se ve městě Grand Prairie ve státě Texas, bývalé divadelní herečce Amandě "Mandy" Teefey (rozené Cornett) a Richardovi Joelovi Gomezovi. Její otec je mexického původu a její matka má italské kořeny. Její rodiče se rozvedli, když ji bylo pět let. Selena Gomezová má sestru jménem Gracie. V roce 2006 se její matka vdala za Briana Teefeyho. Byla pojmenována po texasko-mexické zpěvačce Seleně, která zemřela tři roky poté, co se Selena Gomezová narodila. V rozhovoru s časopisem "People" v roce 2009, uvedla, že její zájem o herectví se začal projevovat v době, kdy sledovala svoji matku při zkouškách a hraní v divadle. V roce 2010, při natáčení filmu "Monte Carlo", úspěšně odmaturovala.  Selena Gomezová byla několik let ve vztahu se zpěvákem Justinem Bieberem - po jejich rozchodu v roce 2012 se ještě krátce setkávali, ale na začátku roku 2016 opakovaně potvrdila médiím, že jejich vztah je u konce. Komplikovaný vztah se zpěvákem ale výrazně ovlivnil její hudební tvorbu a otiskl se do jejích dalších sólových alb.  Roku 2014 oznámila, že již několik let bojuje se závažnou chorobou – lupus – v důsledku čehož byla nucena omezit své pracovní aktivity. Jedná se o autoimunitní onemocnění, při kterém imunitní systém člověka napadá vlastní pojivovou tkáň a dochází k poškození orgánů, jako např. kůže, kloubů, ledvin aj. Typické je pro toto onemocnění střídání období remisí a opětovného vzplanutí. Lupus je nevyléčitelný, ale kvalitní léčba umožňuje vysokému procentu nemocných vést plnohodnotný život. V roce 2017 kvůli nemoci podstoupila transplantaci ledviny.

Kariéra.

1999–2008: Začátek kariéry.

Svoji hereckou kariéru zahájila ve svých deseti letech, když mezi lety 2002 a 2004 hrála malou Giannu v dětském pohádkovém seriálu "Barney a přátelé". Tam se také potkala s blízkou kamarádkou a budoucí zpěvačkou Demi Lovato. Později dostala malou roli ve filmu "," v TV filmu "Walker, Texas Ranger: Falešné obvinění" a hlavní roli v seriálu "Brain Zapped". V roce 2004 byla objevena na hromadném castingu v USA televizí Disney Channel. Získala role ve dvou pilotních snímcích, které byly spin-offy pro dva již vysílané Disney seriály. První z nich se jmenoval "What's Stevie Thinking? ("spin-off seriálu "Lizzie McGuire)", zde hrála Stevie Sanchez, Mirandinu malou sestřičku. Druhým snímkem byl "Arwin! ("spin-off seriálu "Sladký život Zacka a Codyho)", kde ztvárnila Alexu. Ani jeden ze seriálů však nebyl přijat a zůstalo pouze u pilotních snímků. Později se objevila jako hostující hvězda v seriálu "Sladký život Zacka a Codyho" a měla hostující vystoupení – které se později změnilo na opakující se roli – v seriálu "Hannah Montana", od druhé až do třetí série.  Přelom její kariéry přišel na začátku roku 2007, kdy byla obsazena do nového seriálu studia Disney "Kouzelníci z Waverly" jako jedna ze tří hlavních postav - sarkastická čarodějka Alex Russo. Premiéru seriálu sledovalo 5,9 milionů diváků a seriál se ihned stal hitem. Selena Gomezová začala být v médiích označována jako nová Miley Cyrusová. Ona sama k tomu řekla: „"Je to svým způsobem zvláštní, ale myslím si, že to je kompliment. Ona je opravdu úspěšná a myslím, že je i výborná herečka... takže být srovnávána právě s ní je pro mě polichocení."“  Selena Gomezová vydala čtyři skladby, z nichž jedna byla ze soundtracku seriálu "Kouzelníci z Waverly", z kterého byl vydán pouze hit "Magic." V roce 2008 nazpívala píseň "Cruella de Vil" pro CD "DisneyMania 6". Také nahrála píseň "Fly to Your Heart" k filmu "Zvonilka", který měl premiéru v roce 2008. V červenci 2008, krátce před svými šestnáctými narozeninami, podepsala nahrávací smlouvu se společností Hollywood Records, jejímž vlastníkem je "Disney". V květnu téhož roku společně s kapelou Forever the Sickest Kids nazpívala duet "Whoa Oh!." Ještě téhož roku se objevila ve filmu "A zase jedna Popelka!". V pokračování filmu z roku 2004 hrála společně s Hilary Duff a Drewem Seelayem. Také dostala malou roli starostovy dcery ve filmu "Horton", který měl premiéru tentýž rok v březnu. V dubnu ji Lacey Rose z "Forbes" zařadila na páté místo ve svém žebříčku "osmi nejlepších dětských umělců"; a popsala ji jako "multi-talentovanou teenagerku."

2009–2011: The Scene.

V roce 2009 založila popovou kapelu Selena Gomez & the Scene. Jejich společné debutové album "Kiss & Tell" vyšlo 29. září 2009 u Hollywood Records a v březnu 2010 bylo album oceněno jako zlaté. V červenci byl pak platinově oceněn singl z alba s názvem "Naturally". V únoru roku 2009 získala Gomezová roli Beezus v komedii "Ramona a Beezus", filmové adaptaci knihy od Beverly Cleary. Gomezová řekla, že necítí žádný tlak při přijímání dospělejších rolí: „"Jsem si plně vědoma, kolik dětí je v mém publiku. Vlastně i já jsem stále ještě dítě. Nemyslím si, že mě mé publikum nepřijme v dospělých rolích".“ V tu dobu začala randit s hercem Taylorem Lautnerem, kterého potkala při natáčení filmu "Ramona a Beezus" ve Vancouveru, kde Lautner natáčel film podle světoznámé knižní ságy Stmívání - "". Tlak medií byl však příliš velký, a tak se spolu po několika měsících rozešli.  V červenci 2009 se objevila jako hostující hvězda v seriálu Disney Channel "Sonny ve velkém světě" v epizodě "Souboj hvězd", kde si zahrála po boku své nejlepší kamarádky Demi Lovato, která v seriálu hrála hlavní roli. V témže měsíci se společně s Demi Lovato objevila v novém disneyovském filmu "Program na ochranu princezen". Film v televizi sledovalo přes 8,5 milionů diváků a stal se v té době třetím nejsledovanějším filmem Disney Channelu. O měsíc později se společně s herci ze seriálu "Kouzelníci z Waverly" objevila v televizní trilogii v cross-over epizodách seriálů "Hannah Montana" a "Sladký život na moři", nazvanou jako "Kouzelníci na moři s Hannah Montanou". Dva měsíce poté, co si zahrála ve filmu "Program na ochranu princezen," se objevila ve filmu "Kouzelníci z Waverly: Film", založeného na stejnojmenném seriálu. V době jeho premiéry ho sledovalo před 11,4 milionů diváků a se stal televizní jedničkou na Disney Channel v roce 2009 a také druhým nejsledovanějším filmem hned po "Muzikálu ze střední 2". V září 2009 dostal seriál "Kouzelníci z Waverly" Cenu Emmy v kategorii "nejlepší dětský program" a v roce 2010 získala stejnou cenu jeho filmová adaptace.  Její první celovečerní film "Ramona a Beezus" měl premiéru 23. července 2010 a setkal se s celkově dobrou odezvou. V březnu 2010 získala jednu ze tří hlavních rolí ve filmu "Monte Carlo", který produkovala Nicole Kidman, spolu se zpěvačkou Leighton Meester a Katie Cassidy. Gomezová ve filmu hraje dívku Grace, která si vydělává na spropitném, aby mohla na výlet do Paříže. Kvůli roli Grace se musela naučit hrát pólo a docházela na dvou týdenní hlasovou výchovu, aby zvládla dva různé britské přízvuky. V ten stejný rok Gomezová potvrdila, že čtvrtá série jejího Disney seriálu "Kouzelníci z Waverly" bude tou poslední.  Dne 17. září 2010 Selena Gomez & the Scene vydali své druhé studiové album s názvem "A Year Without Rain", které debutovalo na čtvrtém místě v Billboard 200 a v lednu 2011 bylo oceněno jako zlaté. V dubnu 2011 kapela prodala celkem 1 345 000 alb jen v USA. Na podporu nového alba se kapela rozhodla vyjet na mini-turné A Year Without Rain Tour. V únoru 2011 uveřejnil časopis TV Guide, že si kapela zahraje cameo roli ve filmu "Mupeti". Dne 23. března 2011 oznámil Hollywood Records v tiskové zprávě, že se kapela rozhodla vyjet na americké turné s názvem We Own the Night Tour, které poběží v létě 2011. Poslední série seriálu "Kouzelníci z Waverly" byla ukončena 14. května 2011. Gomez se pak v červnu 2011 podílela na udílení cen MuchMusic Video Awards 2011 jako jedna z moderátorek akce. Moderovala i udílení cen MTV Europe Music Awards 2011, které se konalo 6. listopadu v Belfastu v Severním Irsku, kde také vystoupila se svou kapelou s písní "Hit the Lights."  Dne 28. června 2011 Selena Gomez & the Scene vydali své třetí album s názvem "When the Sun Goes Down", dříve pojmenované jako "Otherside" Album se opět dostalo vysoko až na čtvrté místo v žebříčku Billboard 200, po prvním týdnu prodeje se vyšplhalo na třetí místo, což byl zatím největší úspěch kapely. V listopadu 2011 se pak album stalo platinovým. První singl z alba byla píseň "Who Says", který byl oceněn jako platinový 23. června 2011 a stal se nejvýše umístěným singlem kapely na Billboard Hot 100, kde se vyšplhal až na 21. místo. Druhý song "Love You Like a Love Song", platinový 2. prosince 2011, byl prvním hitem kapely, kterého se prodalo přes 2 miliony kopií.

2012: Zaměřeno na filmy.

V lednu roku 2012 Gomezová oznámila, že se bude soustředit na svou hereckou kariéru namísto té hudební: „"Moje kapela a já jdeme na chvíli každý svou cestou. Tento rok je o filmech a já chci, aby moje kapela hrála kdekoliv a s kýmkoliv. Zase se vrátíme, ale teď bude dobře, když dáme pauzu."“ Po boku Adama Sandlera a Steveho Buscemi se objevila v animovaném filmu Hotel Transylvánie, kde propůjčila svůj hlas hlavní postavě upírce Mavis. Film měl premiéru na 37. Mezinárodním filmovém festivalu v Torontu a vyšel 21. září 2012. Dále se objevila ve filmu Spring Breakers po boku Jamese Franca. Film měl premiéru na 69. Filmovém festivalu v Benátkách.

2013: Album "Stars Dance".

I přes krátký odchod z hudebního průmyslu, začala Selena Gomezová pracovat na svém debutovém albu. První singl "Come & Get It" vyšel 8. dubna 2013. Píseň získala dvakrát platinové ocenění od RIAA v USA a v Kanadě a zlatá ocenění v dalších 3 zemích. V žebříčku US Billboard Hot 100 se umístil na 6. místě, a stal se tak jejím prvním singlem, který dosáhl TOP 10. Album ""Stars Dance"" vyšlo 23. července 2013. Debutovalo na 1. místě žebříčku US Billboard 200.  Selena získala další filmovou roli v thrilleru "Aftershock", který měl premiéru na 37. Mezinárodním filmovém festivalu v Torontu. Dále se objevila v thrilleru "Závod s časem" s Ethanem Hawkem, Jonem Voightem a Brucem Paynem, který měl premiéru 30. srpna 2013 v USA. Ten samý rok si znovu zahrála roli Alex ve speciálu Disney Channel - Návrat kouzelníků: Alex versus Alex". "Film měl premiéru 15. března 2013.  V prosinci 2013 bylo oznámeno zrušení australsko-asijské části Stars Dance Tour, s odůvodněním, že si Selena Gomezová chce odpočinout a strávit nějaký čas s rodinou.

2014: Album "For You" a nová smlouva s Interscope Records.

Na začátku ledna 2014 strávila dva týdny v Dawn at The Meadows, léčebně ve Wickenburgu v Arizoně, která se specializuje na závislosti a traumata u mladých lidí. Její zástupce uvedl, že se pro léčbu rozhodla dobrovolně a že důvodem nebyly kvůli návykové látky. Jako důvody pro její dobrovolnou léčbu se objevoval problematický rozchod se zpěvákem Justinem Bieberem, únava z dlouholetého veřejného účinkování i tlak okolí.  5. září 2014 HITS Daily Double potvrdilo, že Selena Gomezová po 7 letech opustila Hollywood Records a podepsala smlouvu s Interscope Records. Posledním projektem s Hollywood Records bylo album "For You", které vyšlo 24. listopadu 2014.

2015: Album "Revival".

Zatímco pracovala na svém druhém studiovém albu s Interscope Records, pracovala také na albu hudebního producenta Zedd na singlu "I Want You to Know". Singl se stal čtvrtým v TOP 20 hitparády "Billboard Hot 100". O čtyři měsíce později Selena Gomezová společně s rapperem ASAP Rocky vydává první singl k novému albu s názvem "Good For You". Písnička se prodala ve více než 179 tisíc kopiích během prvního týdne od vydání a stala se prvním TOP 5 hitem Gomezové na "Billboard Hot 100" v USA. V září pak Gomezová opět nadabovala roli upírky Mavis ve filmu Hotel Transylvanie 2.  Samotné album "Revival" vyšlo 9. října 2015 a bylo ohodnoceno kritiky velmi kladně, oceněna byla především produkce a text písniček. Album se dostalo na první místo v žebříčku "Billboard 200" během prvního týdne od vydání (se 117 tisíci prodanými kopiemi). Druhý singl z alba "Same Old Love" se stal se druhým v TOP 5 hitparády "Billboard Hot 100." Tuto píseň později Gomezová zazpívala na American Music Awards 2015. Třetí singl "Hands to Myself" získal první místo v žebříčku Mainstream Top 40 chart. Gomezová se tak stala jednou z šesti ženských umělkyň, jejichž tři singly ze stejného alba se dostaly na nejlepší místa žebříčku.

2016: "Revival Tour".

Revival Tour začalo 6. května 2016. Gomezová přiznala, že toto turné bude zaměřeno především na ji samotnou jako sólo umělkyni a bude obsahovat méně efektů jako turné předchozí. Po koncertování v Severní Americe, Asii a Oceánii Gomezová zrušila evropskou a jihoamerickou část turné z důvodů úzkostí, panických atak a depresí způsobených nemocí lupus. Po čase se Gomezová objevila na singlu "We Don't Talk Anymore" ve spolupráci s americkým zpěvákem Charliem Puthem. Ve stejném roce hrála ve filmu The Foundamentals of Caring a In Dubious Battle a objevila se na singlu "Trust Nobody" z alba 9 od norského DJ Cashmere Cat.  Po zrušení Revival Tour se Gomezová odmlčela na sociálních sítích. Po delším čase se objevila na American Music Awards 2016, kde byla nominována na ceny "Favorite Pop/Rock Female Artist" a "Artist of the Year." Cenu "Favorite Pop/Rock Female Artist" nakonec získala.

2017: Produkce a nové singly.

4. února 2017 zveřejnila úryvek písně "It Ain't Me" na Instagram story z její nové spolupráce s norským DJ Kygo. Píseň se umístila v TOP 10 v žebříčku "Billboard Hot 100." Na konci ledna také zveřejnila první trailer k seriálu Proč? 13x proto (v originále 13 Reasons Why).  5. května zveřejnila na svých stránkách odpočet k vydání singlu z nového alba Rare, pracovně pojmenovanému SG2. Později odhalený singl "Bad Liar" vyšel 18. května i s videoklipem. 13. července vyšel druhý singl s názvem "Fetish". 19. října 2017 Gomezová společně s americkým DJ Marshmello oznámila vydání nové písně s názvem "Wolves".

2018: Soundtrack a kolaborace.

10. května 2018 vydala nový singl "Back To You" určený jako soundtrack k seriálu Proč? 13x proto. Namluvila také opět postavu Mavis pro film. Později se ve stejném roce objevila na společném singlu "Taki Taki" s Cardi B, Ozunou a DJ Snakem.

2019–2020: Album "Rare" a "Rare Beauty".

V únoru 2019 vydala společně s Tainym, J Balvinem a Benny Blancem singl "I Can't Get Enough". Objevila se i v novém filmu "The Dead Don't Die" od Jima Jarmusche. V září roku 2019 bylo oznámeno, že se Gomezová stala výkonnou producentkou nové dokumentární série společnosti Netflix Living Undocumented, která vyšla 2. října 2019.  Od 16. října začala Gomezová přidávat příspěvky s nápovědami k novému singlu na svůj Instagram profil v podobě jejích dětských fotek s úryvky textu z nové písně. Později se ukázalo, že se nový singl jmenuje "Lose You to Love Me" a bude vydán 23. října 2019. Den poté Gomezová hned vydala další singl s názvem "Look at Her Now" jako poděkování pro fanoušky. "„Jsem nadšená, že můžu vydat dvě písničky takhle po sobě a překvapit tak moje fanoušky. Tato písnička je připomínka toho, že se můžete zlepšovat a můžete vzkvétat nehledě na překážky, které vám život přinese."" napsala Gomezová pod video. “Lose You to Love Me“ se stalo první písní zpěvačky, která získala první místo v Billboard Hot 100.  21. listopadu Gomezová oznámila, že začátkem roku 2020 vydá dlouho očekávané druhé studiové album s Interscope Records. 12. prosince uspořádala tajné setkání fanoušků v Londýně, kde jim pustila 4 nové písně z nového alba a kde také oznámila název alba a jeho cover art. 2. ledna na svých Instagram Stories zveřejnila část nové písničky "Let Me Get Me", která se objevila na novém albu.  10. ledna, po skoro pěti letech, vydala své třetí studiové album Rare (obsahující 13 skladeb a 18 v deluxe edici). Album se dočkalo velké popularity jak v Česku tak i v zahraničí. Umístilo se na prvním místě amerického žebříčku Billboard a i v jiných státech např.: Austrálie, Kanada, Norsko, Mexiko, Belgie, Portugalsko, Skotsko atd. Ještě ten samý den vydala oficiální video k třetímu singlu ""Rare"." Na konci ledna se hlas Gomezové objevil v novém filmu Dolittle, kde dabovala žirafu Betsy.  4. února zveřejnila oficiální teaser na její novou značku "Rare Beauty", která se bude zaměřovat na produkty péče o pleť, makeup atd. Pár dní po tom se objevila na obálce jarního vydání časopisu Dazed.  21. února vydala písničku """Feel Me""", jako dodatečnou skladbu na vinylovou desku alba Rare. Písničku zpívala již v roce 2016 na Revival Tour, ale až teď, po čtyřech letech, oficiálně vyšla na všech streamovacích platformách. Tři dny poté zazpívala živě písničku Rare v "The Village Studio".

Diskografie.

Selena Gomezová byla zpěvačkou skupiny Selena Gomez & the Scene. Dohromady vydali tři studiové alba. Jako sólo umělec vydala dvě alba a jedno kompilační album. V lednu 2020 vydává třetí studiové album “"Rare"“.

Selena Marie Gomezová ("Gomez", narozena 22. července 1992, Grand Prairie, Texas, USA) je americká herečka, zpěvačka a módní návrhářka. Poprvé se proslavila rolí čarodějky Alex Russo v Disney seriálu "Kouzelníci z Waverly, k"terý dvakrát obdržel Cenu Emmy"." Následně si zahrála v několika televizních filmech "A zase jedna Popelka", "Kouzelníci z Waverly Film," "Program pro ochranu princezen" a "Spring Breakers". Ztvárnila také hlavní roli v divadelním filmu "Ramona a Beezus".

Selena Gomez, née le à Grand Prairie, au Texas, est une chanteuse, actrice et productrice américaine. Elle fait ses débuts de comédienne dans la série pour enfants "Barney & Friends" (2002-2004), puis se fait connaître du jeune public en interprétant le rôle d'Alex Russo dans la série humoristique de Disney Channel, "Les Sorciers de Waverly Place" (2007-2012). Elle joue ensuite dans de nombreux films ou téléfilms tels que "Comme Cendrillon 2" (2008), "Princess Protection Program" (2009), "Sœurs malgré elles (Ramona et Beezus", 2010), "Bienvenue à Monte-Carlo" (2011), "Spring Breakers" (2012), "Getaway" (2013) et "The Fundamentals of Caring" (2016). Elle interprète par ailleurs la voix du personnage Mavis dans les films d'animation de la franchise "Hôtel Transylvanie".


Motivace.

Důvodem k náhradě Schrödingerovy rovnice jinou pohybovou rovnicí je fakt, že nezohledňuje speciální teorii relativity. Proto nemůže být správná v situacích, kdy rychlosti částic jsou řádově srovnatelné s rychlostí světla ve vakuu. Vztah pro Hamiltonián vychází z newtonovského výrazu pro kinetickou energii formula_11, který při velkých rychlostech neplatí. Navíc Schrödingerova rovnice obsahuje první parciální derivaci vlnové funkce podle času a druhé derivace podle prostorových souřadnic, takže není invariantní vůči Lorentzovým transformacím.

Odvození.

Energie ve speciální relativitě je dána velikostí čtyřvektoru energie-hybnosti. Druhá mocnina jeho velikosti je kde formula_2 je klidová hmotnost částice, formula_14 je vektor hybnosti a formula_3 je rychlost světla ve vakuu. Kleinovu-Gordonovu rovnici dostaneme dosazením kvantových operátorů pro energii a hybnost do tohoto vztahu. (Konstanta formula_18 je imaginární jednotka.) Rovnost operátorů chápeme ve smyslu stejného působení na vlnovou funkci a dostáváme: Rovnici vydělíme formula_20, odečteme pravou stranu a získáme kde je na levé straně již vidět působení operátoru formula_6 na vlnovou funkci. Obdrželi jsme tedy Kleinovu-Gordonovu rovnici.  Při přechodu do jiné inerciální vztažné soustavy, čili pri Lorentzových transformacích, se d'Alembertův operátor chová jako skalár, tedy právě jako konstanta formula_23, kde formula_2 je klidová hmotnost. Rovnice je tedy v souladu se speciální teorií relativity a z tohoto hlediska správně popisuje chování vlnové funkce.  V jednorozměrném případě stačí vzít v úvahu pouze "x"-ovou část vektoru hybnosti. Příslušný operátor je formula_25 a Kleinova-Gordonova rovnice přejde na tvar

Problémy.

Kleinova-Gordonova rovnice je rovnicí druhého řádu v čase. To znamená, že pro její řešení je nutné jako počáteční podmínku zadat nejen vlnovou funkci formula_27 v okamžiku formula_28, ale zároveň i její derivaci formula_29. V důsledku z toho také plyne, že veličina která by měla odpovídat hustotě pravděpodobnosti, může nabývat i záporných hodnot. To vedlo Paula Diraca ke hledání lepší pohybové rovnice, které dnes říkáme Diracova rovnice. Při jejím odvození předpověděl Dirac existenci antihmoty a také zcela novou fyzikální veličinu (spin), která nemá v klasické fyzice analogii. Bez těchto úvah nelze problémy Kleinovy-Gordonovy rovnice korektně vyřešit, takže popisuje správně pouze částice s nulovým spinem.

Heisenbergův princip neurčitosti (též relace neurčitosti) je matematická vlastnost dvou kanonicky konjugovaných veličin. Nejznámějšími veličinami tohoto typu jsou poloha a hybnost elementární částice v kvantové fyzice.

En mécanique quantique, le principe d'incertitude ou, plus correctement, principe d'indétermination, aussi connu sous le nom de principe d'incertitude de Heisenberg, désigne toute inégalité mathématique affirmant qu'il existe une limite fondamentale à la précision avec laquelle il est possible de connaître simultanément deux propriétés physiques d'une même particule ; ces deux variables dites complémentaires peuvent être sa position et sa quantité de mouvement.


Život.

Heinrich Marschner se narodil 16. srpna 1795 v Žitavě jako syn českého řemeslníka. V letech 1804–1813 navštěvoval gymnázium v Žitavě.  Byl výborný zpěvák a již v době studií vystupoval na koncertech v Žitavě a v Budyšíně. Brzy začal i komponovat. Základní hudební vzdělání mu dal C. G. Hering.  V sedmnácti letech odešel do Prahy, seznámil se s Václavem Janem Tomáškem a dirigentem Carlem Maria von Weberem a rozhodl se, že se bude věnovat hudbě. V roce 1814 se sice zapsal v Lipsku ke studiu práv, ale více se věnoval hudbě. Jeho učiteli byli hudební teoretik Johann Philipp Kirnberger a tomášský kantor Johann Gottfried Schicht.  V roce 1817 se stal učitelem hudby hraběte Zichyho v Bratislavě. V té době začal psát své první opery. Výsledkem byla mimo jiné opera "Jindřich IV. a D'Aubigné", ktera měla premiéru v roce 1820 v Drážďanech za řízení Carla Marii von Webera.  26. října 1817 uzavřel své první manželství s Emilií Cerva, která však zemřela v roce 1818. V Bratislavě se 9. ledna 1820 oženil podruhé s klavíristkou Eugenií Franziskou Jaeggiovou.  V roce 1821 přesídlil do Drážďan, kde byl od roku 1824 hudebním ředitelem drážďanské opery. V následujícím roce zemřela i jeho druhá žena a Marschner se v roce 1826 oženil potřetí se sopranistkou Mariannou Wohlbrückovou. V témže roce doprovázel svou ženu na jejím turné do Berlína, Vratislavi a Gdaňsku. V Gdaňsku pak v sezóně 1826/1827 působil jako operní ředitel.  V letech 1827-1830 pobýval v Lipsku, kde byla jeho žena v divadelním angažmá. 29. března 1828 tam měla úspěšnou premiéru jeho opera "Der Vampyr". Od 1. dubna 1831 byl dirigentem v Královském dvorním divadle v Hannoveru až do svého odchodu do důchodu dne 16. srpna 1859. V Hannoveru Marschner vytvořil své nejdůležitější dílo, operu "Hans Heiling" (Jan Svatoš), která měla být klíčovým dílem německé romantické opery. Libreto podle prací Christiana Heinricha Spiesse, Theodora Koernera a bratří Grimmů, kteří zpracovali lidové pověsti o Svatošských skalách (dříve Hans-Heiling-Felsen) na řece Ohři mezi Loktem a Karlovými Vary, napsal zpěvák a herec Philipp Eduard Devrient, rovněž host západočeských lázní.  Z Marschnerových deseti dětí jich 8 předčasně zemřelo a roku 1854 zemřela i jeho třetí manželka. Naposledy se oženil s kontraaltistkou Theresou Jandovou.  Marschner zemřel v Hannoveru 16. prosince 1861 a je tam pohřben na hřbitově Neustädter Friedhof. Vdovu po něm si později vzal rakouský skladatel Otto Bach.

Heinrich August Marschner (16. srpna 1795, Žitava – 16. prosince 1861, Hannover) byl německý raně romantický hudební skladatel českého původu. Je považován za nejvýznamnějšího německého operního skladatele mezi Weberovou smrtí a nástupem Richarda Wagnera.

Heinrich August Marschner, né à Zittau le et mort à Hanovre le, est un compositeur d'opéra et chef d'orchestre allemand de la période romantique.


Životopis.

Erich Korngold se narodil 29. května 1897 v německojazyčné židovské rodině v Brně v tehdejším Rakousko-Uhersku jako druhý syn významného hudebního kritika Julia Korngolda. Jeho rodina se brzo přestěhovala do Vídně. Jako zázračné dítě přehrál v roce 1909 svou kantátu "Gold" (Zlato) Gustavu Mahlerovi, který jej označil za „hudebního génia“ a doporučil jej ke studiu Alexandru Zemlinskému. Velmi pochvalně se o mládenci vyjádřil i Richard Strauss.  V 11 letech složil balet "Der Schneemann" (Sněhulák), který se v roce 1910 při představeních ve Vídeňské dvorní opeře, mj. v představení na zakázku císaře Františka Josefa I., stala senzací. Po baletu následovalo klavírní trio a poté "Sonáta pro klavír č. 2 E-dur", kterou hrál virtuóz Artur Schnabel po celé Evropě. Již v mládí uskutečnil Korngold živé nahrávky na hudební válečky pro pianolu Hupfeld DEA a systém Phonola a také pro Aeolian Duo-Art System, které se dochovaly dodnes a je možné si je poslechnout.  Svou první skladbu pro orchestr, "Schauspiel Ouverture" (Předehra k divadelní hře), složil Korngold ve 14 letech. V následujícím roce vyšla jeho "Sinfonietta" a v roce 1914 jeho první opery, "Der Ring des Polykrates" a "Violanta". Roku 1920, ve svých 23 letech, složil operu "Die tote Stadt", která si získala mezinárodní úspěch. Znamenala vrchol jeho slávy jako skladatele oper a koncertní hudby. Zahrnovali jej chválou skladatelé jako Richard Strauss a Giacomo Puccini a jeho skladby zařazovali do svého repertoáru mnozí slavní dirigenti, sólisté a pěvci. V roce 1923 složil pro Paula Wittgensteina "Koncert pro klavír pro levou ruku" a o čtyři roky později svou čtvrtou operu, "Das Wunder der Heliane"(Helianin zázrak). Začal také upravovat a dirigovat operety Johanna Strausse mladšího a dalších. Zároveň vyučoval operní umění a skladbu na vídeňské Staatsakademie. Korngold byl vyznamenán rakouským prezidentem titulem čestného profesora. Režisér Max Reinhardt, s nímž Korngold dříve spolupracoval na uvedení operet "Netopýr" od Strausse mladšího a "Krásná Helena" od Jacqua Offenbacha jej požádal, aby přijel v roce 1934 do Hollywoodu upravit Mendelssohnovu hudbu ke "Snu noci svatojánské" pro jeho filmovou verzi této hry.  Během následujících čtyř let se Korngold stal průkopníkem v komponování filmové hudby. Jeho partitury jsou od té doby uznávány jako klasika svého druhu. V roce 1938, kdy Korngold ještě žil v Rakousku a působil jako operní dirigent, dostal od hollywoodského filmového studia Warner Brothers žádost, aby se vrátil do Hollywoodu a složil tam hudbu k filmu "Dobrodružství Robina Hooda" (1938) s Errolem Flynnem hlavní roli. Zakázku přijal a s rodinou odcestoval do USA na zaoceánské lodi. Krátce po jeho příjezdu do Kalifornie došlo k připojení Rakouska k Německu (tzv. "Anschluss"). Bylo zřejmé, že pro rakouské Židy nastalo nebezpečné období, a proto se Korngold rozhodl zůstat v USA. Později se vyjádřil: „Považovali jsme se za Vídeňany. Hitler z nás učinil židy.“ Uvedl také, že filmová hudba k "Dobrodružstvím Robina Hooda" mu zachránila život. Získal za ni Oskara v kategorii "Nejlepší původní hudba k filmu". Později byl na Oscara nominován za hudbu k filmům "The Private Lives of Elizabeth and Essex" (Soukromý život Elizabeth a Essexe, 1939) a "The Sea Hawk" (Mořský jestřáb, 1940).  Brendan G. Carroll napsal o Korngoldovi:  Díky tomu, že každý film pojímal jako „operu beze zpěvu“, vytvořil silně romantickou, bohatě melodickou a kontrapunkticky náročnou hudbu, jejíž vrcholy se dají označit za obdobu symfonických básní Richarda Strausse a Ferencze Liszta. Jeho záměrem bylo psát takovou hudbu, jaká by se dala odděleně od filmového obrazu produkovat v koncertní síni. Jeho styl silně ovlivnil moderní filmovou hudbu. — Brendan G. Carroll, "Korngold, Erich Wolfgang, The New Grove Dictionary of Music and Musicians".  Roku 1943 se Korngold stal naturalizovaným občanem USA. Rok 1945 byl v jeho životě důležitým milníkem. Jeho otec, který se v Los Angeles necítil příliš dobře a který nikdy neschvaloval Erichovo rozhodnutí zaměřit se výlučně na skládání filmové hudby, po dlouhé nemoci zemřel. Přibližně v téže době se druhá světová válka v Evropě chýlila ke konci. Korngold sám cítil stále větší rozčarování z Hollywoodu a nad tím, jaké filmy mu předkládají ke skládání hudby. Toužil po návratu ke kompozicím pro koncertní síně a divadla. Poslední filmovou hudbu složil v roce 1946, a to k filmu "Deception" (Podvod). Nicméně ještě poté pro film o Richardu Wagnerovi (společnost Trucolor) upravil Wagnerovu hudbu a některé části napsal sám.  Od roku 1945 se Korngold navrátil k psaní koncertní hudby v bohatém, chromatickém, pozdně romantickém stylu. Mezi těmito pozdními skladbami vyniká jeho obecenstvem oblíbený "Koncert pro housle a orchestr".  Erich Korngold zemřel 29. listopadu 1957 v North Hollywoodu (Los Angeles) a je pohřben na "Hollywood Forever Cemetery".

Odkaz.

Přes značné skladatelovy úspěchy v průběhu života nezískalo Korngoldovo dílo po dlouhá léta od jeho smrti téměř žádný další pozitivní ohlas odborné kritiky, spíše značné pohrdání. Obrat nastal v roce 1972, když nakladatelství RCA Victor vydalo desku "The Sea Hawk" s jeho hudbou k tomuto filmu.  Po ní následovaly nahrávky Korngoldových oper a koncertních děl, což vedlo ke koncertnímu provedení jeho "Symfonie Fis-dur" a dalších skladeb.  V roce 1973 vydala společnost Warner Brothers desku s výňatky z Korngoldovy původní filmové hudby a taktéž vzácnou nahrávku, na níž sám Korngold hraje na klavír hlavní téma z "Kings Row". Dále vyšel na desce rozhlasový pořad stanice KFWB vysílaný v roce 1938 s výňatky z hudby k "Dobrodružstvím Robina Hooda", kterou dirigoval sám autor, s vyprávěním herce Basila Rathbonea. V roce 1979 se do velkých divadel v New Yorku vrátila opera "Die tote Stadt". Existuje také množství digitálních nahrávek Korngoldovy filmové hudby i koncertních skladeb, zvláště "Koncertu pro housle" a jeho "Symfonie". RCA Victor jako první nahrála v Německu v roce 1975 celou Korngoldovu operu "Die tote Stadt" ve stereozáznamu s dirigentem Erichem Leinsdorfem. V roce 1980 nahrála CBS Masterworks operu "Violanta" za řízení Marka Janowského. V roce 1993 vyšla u společnosti Decca nahrávka opery "Das Wunder der Heliane" s dirigentem Johnem Maucerim. Obě zbývající Korngoldovy opery, "Der Ring des Polykrates" a "Die Kathrin", byly natočeny (1996, resp. 1998) německou společností CPO. Ta vydala také 4 CD Korngoldových orchestrálních děl, kde Werner Andreas Albert dirigoval Nordwestdeutsche Philharmonie. Americký dirigent a klavírista Alexander Frey nahrál kompletní Korngoldovo klavírní dílo pro Koch International Classics. V roce 2001 vydala společnost ArtHaus Musik dokumentární DVD "Erich Wolfgang Korngold – The Adventures of a Wunderkind". Sólový kontrabasista Joel Quarrington nahrál na svém CD v roce 2008 transkripci "Zahradní scény", Korngoldovy příležitostné hudby k "Much Ado About Nothing", opus 11. Roku 2009 vydala Naxos Records komplet s Korngoldovým "Houslovým koncertem", "Předehrou k divadelní hře" opus 4, a koncertní suitou z "Much Ado About Nothing". Interprety byli houslista Philippe Quint a Orquesta Sinfonica de Mineria.  Další uznání se dostavilo v 90. letech: téměř současně vyšly dvě podrobné biografie – Jessica Duchen, "Erich Wolfgang Korngold" (Phaidon Press, 1996), a Brendan E. Carroll, "Erich Korngold: The Last Prodigy" (Amadeus Press, 1997). Carroll je předsedou "Korngoldovy mezinárodní společnosti". Vydal výňatky z nahrávek filmové hudby, kde Korngold diriguje studiový orchestr Warner Brothers, některé možná převzaté z vysílání stanice KFWB. Kromě toho byly některé nahrávky filmové hudby pod taktovkou Korngolda vydány na CD. V britské televizi dirigoval André Previn jednu větu z "Houslového koncertu," načež vyprávěl historku o „slavném“ americkém hudebním kritikovi, který prohlásil, že „Korngoldův koncert je spíše Korn než Gold“. Previn dodal, že na rozdíl od Korngolda již není o kritikovi ani slechu.  Americký filmový institut zařadil Korngoldovu hudbu k "Dobrodružstvím Robina Hooda" na 11. místo svého seznamu nejlepší filmové hudby. Na seznam byla nominována i hudba k dalším filmům:  6. srpna 2013 byla na londýnských Proms provedena v Royal Albert Hall Korngoldova "Symfonie Fis-dur".

Erich Wolfgang Korngold (29. května 1897 Brno – 29. listopadu 1957 Los Angeles, Spojené státy americké) byl původně rakousko-uherský občan a skladatel klasické hudby. Po emigraci do Spojených států přijal v roce 1943 tamější občanství. V USA se z existenčních důvodů věnoval hlavně komponování filmové hudby, vytvořil tam ale i několik vrcholných klasických skladeb.

Erich Wolfgang Korngold, né à Brünn (Autriche-Hongrie) le et mort à Hollywood le, est un compositeur autrichien, naturalisé américain en 1943.


Život.

Narozen v Benátkách, byl ze společensky a politicky významné benátské rodiny. Jeho otec Vitali byl blízkým poradcem dóžete Vitala II. Michaela a jeho strýc, jehož byl Enrico jmenovcem, byl patriarchou z Grada, nejvyšší církevní pozice v Benátkách. Oba tito muži se dožili požehnaného věku a mladý Enrico jimi byl zastíněn než dosáhl svých šedesáti let. Během té doby sloužil republice jako diplomat – velvyslanec ve Ferraře a bailus v Konstantinopoli.  Dandolova první důležitá politická role přišla během krize v letech 1171 a 1172. V březnu roku 1171 byzantská vláda zabavila zboží tisícovkám Benátčanů žijícím v říši, a poté je všechny uvěznila. Dóže nechal shromáždit odvetnou výpravu, která ovšem skončila s příchodem moru roku 1172. Při návratu do Benátek byl dóže Michael zabit rozhněvanou chátrou. Enricovi Dandolovi se podařilo hanebné smrti uniknout a příštího roku byl zvolen velvyslancem v Konstantinopoli. Během následujících let se Dandolo dvakrát ujal velvyslanecké mise k sicilskému králi Vilémovi II., a poté se vrátil roku 1183 do Konstantinopole k vyjednávání o obnovení benátské čtvrti ve městě.  Benátčanům se příliš nedařilo najít diplomatické řešení neshod s Byzantskou říší. Obnovené vyjednání začalo po dvanácti letech a v roce 1186 vedlo k dohodě, ale předchozí epizody vytvořily v Dandolovi hlubokou nenávist k Byzanci a jejím obyvatelům.

Dóže.

1. ledna 1193 se Dandolo stal čtyřicátým druhým benátským dóžetem. Starý a slepý, ale vysoce ambiciózní, ukázal obrovskou psychickou a fyzickou odolnost. Měl mimořádně vyvinutý smysl pro realizaci svých vlastních plánů v souladu s blahem a prospěchem benátské republiky.  O dva roky později nařídil reformaci benátského měnového systému. Představil velké stříbrné groše, které měly hodnotu 26 denárů a čtvrťáky o hodnotě čtvrt denáru. Také dal znovu do oběhu bianco o hodnotě půlky denáru, které nebyly raženy po dvacet let. Poničil hodnotu denáru, ovšem groše držely složení 98,5% čistého stříbra, aby zajistily jeho nepoužití v zahraničním obchodu. Enricovy revoluční změny udělaly z grošů dominantní měnu pro celý obchod ve Středomoří a přispěly k bohatství a prestiži Benátek. Krátce po uvedení groše do oběhu se denáru začalo říkat piccolo. Groš znamenal velký a piccolo malý.

Čtvrtá křížová výprava.

Okolo roku 1200 se na Benátky obrátili velitelé křižáckého vojska se žádostí o přepravu. V dubnu 1201 Dandolo po předchozím váhání přislíbil, že křižákům zajistí přepravu a zásobování pro více než třicet tisíc účastníků výpravy za 85 tisíc stříbrných marek. Rytíři se v Benátkách zdrželi. Pomalu se scházející křižáci ztráceli bojové nadšení na plážích benátského ostrůvku Lido di Venezia a čekáním na spolubojovníky se zvyšovaly i jejich dluhy u Benátčanů. Vojáci se nedostavili v předpokládaném počtu a Benátčané trvali na dodržení smlouvy a zaplacení předem dohodnuté ceny za přepravu.  Enrico Dandolo tehdy využil jejich finanční tísně a přesvědčil je, že jim počká se splácením dluhu, nebude chtít finance před vyplutím, pokud pomohou benátské signorii s dobytím dalmatského města Zadar.  11. listopadu 1202 křižáci s Benátčany oblehli křesťanský Zadar a po krátkém obléhání jej dobyli. Během přezimování v dobytém městě je vyhledal Alexios Angelos, syn sesazeného byzantského císaře Izáka II. společně s posly římského krále Filipa Švába a předložil křižákům lákavou nabídku. Požadoval po nich, aby při cestě do Egypta udělali zastávku v Konstantinopoli a za úplatu v podobě 200 tisíc marek dobyli pro něj zpět byzantský trůn. Křižáci se nemohli shodnout na následném postupu.  K dobytí a vyplenění Konstantinopole došlo 13. března 1204, události ve které se Dandolo i přes svůj vysoký věk a zdravotní stav představil v hlavní roli. Katoličtí křižáci poté získali úplnou kontrolu nad hlavním městem východní ortodoxní církve a založili zde katolický stát, Latinské císařství. Benátky dostaly tři osminy území Byzantské říše za podporu ve výpravě. Byzantská říše již nikdy nedosáhla takové moci jako před čtvrtou křížovou výpravou.  Dandolo byl natolik aktivní, že se zasadil i o výpravu proti Bulharům, ale zemřel roku 1205. Byl pohřben v chrámu Hagia Sofia v Konstantinopoli, zřejmě ve východní části.

Enrico Dandolo (latinsky: "Henricus Dandolus", 1107 Benátky – 21. června 1205 Konstantinopol) byl benátský dóže a vládl Benátské republice v letech 1193 až 1205. Sehrál významnou roli ve čtvrté křížové výpravě, kterou vedl jako slepý stařec proti Byzantskému císařství, a vyplenění Konstantinopole. V 19. století italské námořnictvo na jeho počest spustilo na moře bitevní loď pod názvem "Enrico Dandolo".

Enrico Dandolo, en latin Henricus Dandulus, (né en 1107 à Venise – mort en mai 1205 à Constantinople) fut le doge de Venise, élu en 1192.


Pozadí a vznik.

V roce 1985 získalo DC Comics od Charlton Comics několik postav. V té době Alan Moore přemýšlel o příběhu, ve kterém by oživil některé nevyužité hrdiny, jako to udělal s Miraclemanem na začátku 80. let. Moore si pro tento projekt vybral Mighty Crusaders od MLJ Comics. Vymyslel zápletku, která by začínala objevením těla The Shielda v přístavu. Moore měl za to, že nezáleží na tom, jaké postavy využije, pokud je čtenáři poznají a „budou šokováni a překvapeni jejich skutečnou povahou“. Moore použil tuto premisu a vytvořil návrh, kde vystupovaly postavy od Charlton, a pojmenoval ho "Who Killed the Peacemaker". Tento návrh předal Dickovi Giordanovi. Tomu se návrh líbil, ale byl proti myšlence použit postavy od Charlton. Moore řekl: „DC si uvědomilo, že tyhle draze koupené postavy skončí buď jako mrtvoly, nebo blázni.“ Namísto toho Giordano přesvědčil Moorea, aby svůj návrh přepracoval a vypracoval originální postavy. Moore si nejdříve myslel, že nové postavy nebudou mít správný emocionální dopad na čtenáře, ale svůj názor později změnil. Řekl: „Uvědomil jsem si, že když vytvořím nové postavy tak, aby lidem připadaly povědomé, aby jejich určité superhrdinské stránky lidé znali, tak by to mohlo fungovat.“  Dave Gibbons, který s Mooorem pracoval již na předešlých projektech, se dozvěděl, že nyní Moore pracuje na nové minisérii. Sdělil mu, že se chce podílet, a Moore mu poslal nástin příběhu. Gibbons si s sebou přivedl Johna Higginse, protože se mu líbil jeho „neobvyklý“ styl. Bydleli blízko sebe, takže jejich vzájemná komunikace byla snazší. Len Wein se přidal k projektu jako vydavatel, zatímco Giordano pouze dohlížel na práci. Wein i Giordano se drželi zpátky a „nepřekáželi v cestě“.  Jakmile dostal projekt zelenou, začali Moore a Gibbons vymýšlet postavy, dotvářet detaily zápletky a probírat různé vlivy na jejich práci. Obzvláště je ovlivnila supermanská parodie z časopisu "Mad" jménem „Superduperman“. Moore prohlásil: „Chtěli jsme Supermana obrátit o 180 stupňů, chtěli jsme drama, a ne komedii.“ Moore s Gibbonsem měli v úmyslu převést známé staromódní superhrdiny do úplně nového světa. Autor řekl, že jeho záměrem bylo vytvořit „superhrdinského Moby Dicka, něco, co bude mít hloubku“. Moore vymyslel jména a povahu postav, ale jejich vzhled nechal na Gibbonsovi. Gibbons vytvářel postavy ve svém volném čase, „strávil dva nebo tři týdny děláním náčrtků“. Gibbons postavy navrhl tak, aby se snadno kreslily. Jeho oblíbencem byl Rorschach, protože „musíte namalovat klobouk. Když umíte namalovat klobouk, tak jste namalovali Rorschacha. Pak přimalujete nějaký tvar jako obličej, na něj dáte pár černých bublin a jste hotovi.“  Když Moore psal scénář pro první sešit, uvědomil si, že má materiál jenom na šest částí, ale nasmlouváno jich měli dvanáct. Vyřešil to tak, že vyprávění hlavní příběhové linie přerušoval vyprávěním o původu postav. Moore napsal Gibbonsovi velmi podrobný scénář. Gibbons si vybavuje: „Scénář pro první sešit měl tuším 101 stran bez jakýchkoliv mezer mezi popisy jednotlivých políček nebo mezi jednotlivými stranami.“ Když scénář obdržel, musel si očíslovat každou stranu. „Kdybych to upustil na zem, trvalo by mi to dva dny, než bych to dal dohromady.“ „Chce to trochu organizování, než můžete začít kreslit,“ podotkl. I přes velmi podrobný scénář některé Mooreovy popisky končily poznámkou: „Když ti to nebude zapadat, udělej to tak, aby to fungovalo.“ Gibbons se přesto držel Mooreových pokynů. Gibbons měl ve vytváření vizuálního ztvárnění Strážců velkou volnost a často přidával do pozadí drobnosti, kterých si Moore všiml až později. Moore také občas kontaktoval spřízněného autora komiksů Neila Gaimana, aby se s ním poradil a aby vybrali citáty, které se v sešitech objevují.  Oproti očekáváním Moore v listopadu 1986 připustil, že se nejspíše objeví prodlevy. Zatímco v prodeji byl sešit číslo pět, on teprve začal psát deváté číslo. Gibbons zmínil, že hlavním důvodem byl fakt, že scénáře dostával po částech. Tempo zpomalilo kolem čtvrtého čísla. Jak se blížily termíny, Moore si najal taxikáře, aby jezdil 50 mil a vozil scénáře Gibbonsovi. Později Gibbons dokonce nechal svou ženu a syna kreslit mřížky políček, aby ušetřil čas. Moore také musel zkrátit část Veidtova proslovu (který pronáší, zatímco odvrací Rorschachovy útoky), protože jej Gibbons nedokázal vtěsnat na jednu stránku.  Když se projekt blížil ke konci, Moore si uvědomil, že se zápletka trochu podobá jedné z epizod televizního seriálu "Krajní meze". Autor a Wein měli spor ohledně změny závěru, ale Moore si prosadil svou. Na zmíněnou epizodu odkazuje v posledním sešitu.

Příběh.

Strážci jsou zasazeni do alternativní minulosti a odrážejí situaci ve světě v 80. letech. V tomto světě se objeví superhrdinové, kteří ovlivňují zásadní události minulosti jako válku ve Vietnamu nebo prezidentství Richarda Nixona. I když jsou bojovníci se zločinem nazýváni jako „superhrdinové“, ve skutečnosti jedinou postavou, která má nadlidské schopnosti, je Dr. Manhattan. Přítomnost Dr. Manhattana dává Spojeným státům strategickou výhodu nad Sovětským svazem, což zvyšuje napětí mezi těmito dvěma státy. Postupně se však stali superhrdinové nepopulárními, což vedlo k tomu, že byli roku 1977 postaveni mimo zákon.  V říjnu 1985 policie New Yorku vyšetřuje vraždu Edwarda Blakea. Jelikož policie nemá žádné stopy, Rorschach se rozhodne zjistit více. Zjistí, že Edward Blake je totožný s Komediantem, hrdinou v kostýmu, kterého zaměstnávala vláda Spojených států. Rorschach věří, že objevil spiknutí, jehož účelem je tyto hrdiny odstranit, a chystá se varovat své druhy, kteří jsou již ve výslužbě: Dana Dreiberga (býval druhým Sůvou), Dr. Manhattana, s nadlidskými schopnostmi, ale emocionálně odtrženého, a jeho milenku Laurie Juspeczykovou (druhý Hedvábný přízrak), Adriana Veidta (kdysi hrdina jménem Ozymandias, nyní úspěšný podnikatel považovaný za nejchytřejšího člověka na světě).  Po Blakeově pohřbu je Doktor Manhattan v televizi obviněn, že způsobil rakovinu svých bývalých kolegů. Když tato obvinění vezme vláda Spojených států vážně, Manhattan odejde na Mars a na toto oslabení Spojených států reaguje Sovětský svaz invazí do Afghánistánu. Rorschachova paranoidní teorie je potvrzena tím, že Adrian Veidt jen těsně unikne pokusu o vraždu a Rorschach samotný je neprávem obviněn z vraždy a uvězněn.  Juspeczyková, vyčerpaná ze vztahu s Doktorem Manhattanem, se přestěhuje k Dreibergovi. Jak mezi nimi sílí citové pouto, znovu si oblečou své kostýmy, aby pokračovali ve své práci strážců. Protože Dreiberg v určitých věcech dává za pravdu Rorschachovi, rozhodnou se ho z vězení osvobodit. Dr. Manhattan teleportuje Laurie Juspeczykovou na Mars a během hádky je nucena se smířit s tím, že Blake, který se kdysi pokusil znásilnit její matku, je její otec. Tento objev přiměje Dr. Manhattana se znovu zajímat o lidstvo.  Na Zemi Rorschach a Sůva pokračují ve vyšetřování spiknutí kolem smrti Komedianta a obvinění, které donutilo Manhattana odejít do vyhnanství. Objeví důkaz, že za celým plánem může stát Adrian Veidt, což si Rorschach zaznamená do svého deníku, který pošle poštou do malého ultrapravicového newyorského časopisu. Dvojice poté konfrontuje Veidta v jeho útočišti na Antarktidě. Veidt objasní svůj plán, jak chce zachránit lidstvo před hrozící nukleární válkou mezi Spojenými státy a Sovětským svazem tím, že bude předstírat útok mimozemšťanů na New York, který zabije polovinu jeho obyvatel. Doufá, že to spojí oba národy proti společnému nepříteli. Také se přizná k tomu, že zabil Komedianta, vyvolal rakovinu u bývalých spolupracovníků Dr. Manhattana, aby ho tak vystavil obviněním, a inscenoval pokus o vraždu sebe samotného, aby se zbavil podezření. Dreiberg a Rorschach se mu pokusí plán překazit, ale zjistí, že Veidt svůj plán již provedl.  Když se Dr. Manhattan a Juspeczyková vrátí na Zemi, jsou svědky zkázy v New Yorku. Manhattan si povšimne, že jeho schopnosti jsou brzděny tachyony, jejichž zdroj je na Antarktidě, kam se oba teleportují, a dozvídají se o plánu Adriana Veidta. Veidt jim ukáže televizní vysílání, které potvrzuje konec nepřátelství mezi velmocemi. Toto zjištění přiměje téměř všechny k tomu, aby skryli pravdu před veřejností. Rorschach ale odmítne dělat kompromisy a odchází, aby odhalil světu pravdu. Do cesty se mu postaví Dr. Manhattan a Rorschach prohlásí, že ho musí zabít, aby mu zabránil v odhalení skutečnosti, na což Manhattan reaguje tak, že strážce zabije. Veidt se Manhattana zeptá, jestli tedy nakonec udělal správné rozhodnutí a Manhattan prohlásí, že „nikdy nic nekončí“, a odejde ze Země do jiné galaxie. Dreiberg a Juspeczyková se skrývají pod novou identitou a jejich vztah pokračuje. V New Yorku si vydavatel stěžuje na nedostatek článků do novin a požádá svého asistenta, aby našel něco, čím by mohli místo vyplnit. Komiks končí tím, že mladík směřuje ke stohu vyřazeného materiálu, na jehož vrcholu leží Rorschachův deník.

Postavy.

Záměrem Alana Moorea bylo vytvořit čtyři nebo pět úplně odlišných pojetí vnímání světa a nechat na čtenáři, aby si vybral, které z nich je pro něj morálně nejpřijatelnější. Moore nechtěl do čtenáře „tlačit“ morální ponaučení a místo toho chtěl ukázat rozpolcenost postav. Moore řekl: „Chtěli jsme všechny ty lidi ukázat bez příkras. Říci, že i ten nejhorší z nich má svůj význam a i ten nejlepší má své chyby.“ Komediant / Edward Blake: Jeho smrt je začátkem celého příběhu a dále se objevuje pouze v retrospektivách a vzpomínkách ostatních postav, které odhalují jeho povahové rysy. Komediant je založena na postavě Peacemakera od Charlton Comics a má určité rysy špióna jménem Nick Fury od Marvel Comics. Moore a Gibbons ho viděli „jako Gordona Liddyho [měl důležitou roli ve vloupání do Watergate], ale ještě většího a drsnějšího“. Pouze on a Dr. Manhattan jsou vládou tolerováni poté, co vešel v platnost Keenův zákon, který superhrdiny postavil do ilegality. Přestože se pokusil ve 40. letech znásilnit Hedvábný přízrak, v sešitu číslo 9 je odhalen jako otec Laurie.  Dr. Manhattan / Jonathan Osterman: Bytost s nadlidskými schopnostmi ve službách americké vlády. Vědec Jon Osterman získal své schopnosti, když byl nedopatřením uzavřen v roce 1959 v komoře na extrahování inherentního pole. Dr. Manhattan byl založen na postavě Captain Atom od Charlton Comics. Moore si ale uvědomil, že Manhattan jako jakýsi „kvantový superhrdina“ má daleko větší potenciál. Na rozdíl od ostatních postav, které postrádají vědecké vysvětlení svých kořenů, se Moore při tvorbě postavy Dr. Manhattana ponořil do problémů jaderné a kvantové fyziky. Autor věřil, že člověk, který by žil v kvantovém vesmíru, by nevnímal čas lineárně, což by ovlivnilo jeho pohled na záležitosti lidí. Moore se také chtěl vyhnout vytvoření postavy bez jakýchkoliv emocí, jako je třeba Spock ze Star Treku, a tak ponechal Dr. Manhattanovi lidské návyky, ale celkově ho od lidí odcizil. Moore si vybavuje, že si nebyl jistý, jestli mu DC dovolí zobrazovat postavu, která je úplně nahá. Gibbons chtěl zachovat vkus při zobrazení a pečlivě vybíral momenty, kdy jeho nahotu ukázat, a anatomicky jej „obdařil“ jako klasické sochy, aby čtenářova pozornost nebyla rušena.  Sůva / Dan Dreiberg: Superhrdina na odpočinku, který využívá pomůcky odkazující k sovám. Sůva je založen na postavě Teda Korda z "Blue Beetlea". Stejně jako Ted Kord i Sůva měl svého předchůdce, bojovníka se zločinem v důchodu, Hollise Masona. Když Moore sestavil pro Gibbonse základní popis postavy, Gibbons jí dal kostým a jméno, které si vymyslel, už když mu bylo dvanáct. Richard Reynolds v knize "Super Heroes: A Modern Mythology" poznamenal, že i přes původ postavy mají motivy Sůvy více společného s postavou Batmana. Podle Klocka jeho civilní vzhled „připomíná impotentního Clarka Kenta ve středních letech“.  Ozymandias / Adrian Veidt: Veidt, jehož kresba je inspirována Alexandrem Velikým, bývalý superhrdina jménem Ozymandias, je ve výslužbě a zabývá se vlastním podnikáním. O Veidtovi se říká, že je nejchytřejším člověkem planety. Ozymandias byl přímo inspirován Peterem Cannonem – Thunderboltem, kterého Moore obdivoval kvůli plnému využití jeho mozkové kapacity a absolutní fyzické a duševní kontrole. Richard Reynolds poznamenal, že jeho záměr „pomoci světu“ staví Veidta do pozice, která je normálně přisuzována komiksovým padouchům, a v tomhle smyslu je tedy hlavním „padouchem“ série. Gibbons dodal: „Jeho nejhorší vlastností je povyšování nad ostatní lidi, pohrdání lidstvem.“  Rorschach / Walter Kovacs: Strážce nosící na obličeji bílou masku obsahující symetrické, ale neustále se měnící skvrny. Pokračuje v pronásledování zločinců, přestože je sám stíhán zákonem. Samotný charakter Moore vytvořil podle postav Mr. A nebo The Question, které vymyslel komiksový spisovatel Steve Ditko. Komiksový historik Bradford W. Wright popsal Rorschachovo vidění světa jako „černobílé, které na sebe bere různé podoby, ale nikdy neslije do šedivé, stejně jako skvrny v testech jeho jmenovce“. Moore řekl, že až do čtvrtého dílu neuvažoval o Rorschachově smrti. Pak si ale uvědomil, že když Rorschach odmítne udělat kompromis, nemůže přežít do konce.  Laurie Juspeczyková / Hedvábný přízrak: Dcera prvního Hedvábného přízraku a Komedianta (jejich vztahy jsou napjaté). Byla milenkou Dr. Manhattana, poté se sblížila se Sůvou (Danem Dreibergem) a s ním také zůstala. Hedvábný přízrak je částečně založena na postavě Nightshade od Charlton Comics. Moore ale nebyl s touto postavou spokojený a přidal jí něco z hrdinek jako Black Canary nebo Phantom Lady.

Technika a kompozice.

Moore a Gibbons navrhli Strážce tak, aby ukázali unikátní možnosti komiksu a vyzdvihli jeho silné stránky. V rozhovoru v roce 1986 Moore řekl: „Chtěl bych prozkoumat ty oblasti, ve kterých je komiks úspěšný a kde žádná jiná média nemohou fungovat“. Tímto zdůraznil rozdíly mezi filmem a komiksem. Také řekl, že Strážci jsou napsáni tak, aby je bylo nutno přečíst čtyřikrát nebo pětkrát, protože až tehdy čtenář pochopí některé souvislosti. Dave Gibbons poznamenal: „Jak jsme postupovali, tak Strážci začali být spíše o způsobu vypravování příběhu než o příběhu samotném. Zápletka nemá až takový význam... není to ta nejzajímavější věc na Strážcích.“  Gibbons prohlásil, že úmyslně vzhled Strážců stvořil tak, aby každá stránka byla jednoznačně identifikovatelná jako součást určité série, a ne „jen nějakého komiksu“. Snažil se kreslit postavy tak, aby se odlišovaly od běžných komiksových hrdinů. Moore využil Gibbonsovu původní profesi geodeta, aby dostal do každého okénka i ty nejmenší detaily, a mohl tak přesně ovlivnit vyznění každého políčka. Gibbons popsal sérii jako „komiks o komiksu“. Gibbons cítil, že „Alan se spíše zabývá sociální problematikou, zatímco on technickou stránkou“. Příběh se odehrává v alternativní minulosti, což umožnilo Gibbonsovi některé součásti amerického života pozměnit, například dodat auta poháněná elektřinou, odlišné budovy, elektrické hydranty namísto vodních, na což Moore poznamenal, že „to umožňuje americkému čtenáři nahlédnout na vlastní kulturu očima cizince“. Gibbons zmínil, že neměl tak svázané ruce, protože při obvyklé práci musí nastudovat hodně faktů.  John Higgins, který komiks barvil, použil temnější paletu a dával přednost sekundárním barvám. Moore se nechal slyšet, že vždycky „miloval Johnovy barvy, ale měl ho zařazeného jako airbrushového koloristu“, což se Mooreovi moc nelíbilo. Higgins věnoval zvláštní pozornost světlu a jemným barevným změnám; v šestém čísle ze začátku používal teplé a radostné barvy, ale postupně potemňoval, aby dal příběhu ponurý a temný nádech.

Struktura.

Strážci se v určitých aspektech lišili od jiných komiksů tehdejší doby, zejména v políčkovém rozložení a barvách. Místo políček různých velikostí rozdělili tvůrci každou stranu na mřížku o devíti polích. Gibbons toto rozložení preferoval kvůli „vážnosti“, kterou evokuje. Podle Gibbonse s tímto rozložením Moore souhlasil, protože mohl „mít takovou kontrolu nad vyprávěním, jakou nikdy předtím neměl“.  Obálka každého sešitu sloužila jako první políčko příběhu. Gibbons řekl: „Obálka Strážců je z reálného světa a vypadá skutečně, který se ale změní se v komiks, portál do jiné dimenze.“ Obálky byly navrženy jako detail na určitou věc bez lidské přítomnosti. Tvůrci občas s rozvržením experimentovali. Gibbons nakreslil páté číslo jménem „Strašná souměrnost“ tak, že první stránka zrcadlově odráží poslední (myšleno rozmístění polí), a tak postupně až ke středu.  Závěr každého sešitu obsahuje (kromě poslední části) doplňující text, který napsal Moore. Jsou mezi nimi kapitoly fiktivní knihy, dopisy, zprávy a články, které napsaly různé postavy ze Strážců. DC mělo potíže při prodávání reklamního prostoru, který zahrnoval zhruba osm až devět stran na číslo. DC mělo v plánu toto místo zaplnit reklamou na své publikace a sloupky s dopisy, ale vydavatel Len Wein měl za to, že by to bylo nefér k těm, kteří by napsali v průběhu posledních čtyř dílů. Rozhodl se tedy použít tyto stránky k doplnění příběhu. Moore řekl: „Když jsme se dostali tak k číslu tři nebo čtyři, říkali jsme si, že to vypadá bez dopisů lépe. Vypadá to míň jako komiks, tak jsme u toho zůstali.“

"Příběhy Černé lodě".

Strážci obsahují „vyprávění ve vyprávění“ jménem "Příběhy Černé lodě". Jde o fiktivní komiksovou knihu, která se objevuje v čísle tři, pět, osm, devět, deset a jedenáct. Příběh jménem „Trosečník“ si čte mladý černoch v ulicích New Yorku. Moore a Gibbons se rozhodli pro pirátský komiks, protože si uvědomili, že ve Strážcích vystupují opravdoví superhrdinové, takže by „lidé pravděpodobně neměli zájem o superhrdinské komiksy“. Gibbons navrhl pirátské téma a Moore souhlasil, protože je velkým fanouškem Bertolda Brechta. Černá loď je narážkou na píseň „Seeräuberjenny“ (Balada o pirátské Jenny) z Brechtovy "Třígrošové opery". Moore teoretizoval, že kdyby superhrdinové opravdu existovali a stali se předmětem strachu, odporu a pohrdání, tak by z komiksových sešitů brzy zmizeli. Moore měl za to, že „celý předobraz pirátství je tak bohatý a temný, že představuje skvělou protiváhu světa Strážců“. Autor tuto premisu pojal jako možnost přidat do příběhu podtext a alegorii. Doplňující článek, který osvětluje na konci páté části fiktivní historii "Příběhů černé lodě", uvádí jako hlavního tvůrce série skutečného kreslíře Joea Orlanda. Moore zvolil Orlanda, protože se domníval, že kdyby se pirátské příběhy ze Strážců staly populárními, mohlo by DC zkusit zlákat kreslíře k nakreslení takového komiksu. Orlando přispěl svou kresbou fiktivní stránky z časopisu. „Trosečník“ popisuje cestu mladého kapitána, který chce varovat své domovské město před příjezdem Černé lodě poté, co jako jediný přežije zničení své vlastní lodi. Podle Reynoldse je na své cestě okolnostmi donucen „přestupovat jeden zákaz za druhým“. Použije těla mrtvých námořníků jako plovák pro svůj vor. Aby získal koně, zabije nevinné lidi. Když se konečně dostane domů, myslí si, že město je jíž okupováno posádkou Černé lodi, a pomýlen napadne v potemnělém domě svou manželku. Pak se vrátí k mořskému pobřeží, kde zjistí, že Černá loď teprve připlouvá. Nezbývá mu než doplavat k lodi a připojit se k její posádce. Reynolds uvádí, že stejně jako Veidt si námořník myslí, že zabrání katastrofě tím, že použije mrtvá těla druhů jako prostředek k dosažení svých cílů. Moore řekl, že příběh Černé lodě končí stejně jako příběh Adriana Veidta a stejně tak může být chápán jako paralela k jiným částem příběhu, jako jsou třeba Rorschachovo zatčení nebo exil Dr. Manhattana na Marsu.

Symbolika.

Moore tvrdil, že největší vliv při psaní Strážců na něj měl Edgar Rice Burroughs. Obdivoval, jak ve svém jediném komiksovém stripu "The Unspeakable Mr. Hart" opakuje určité symboly, které nesou nějaký význam. Ne každá souvislost byla plánovaná; Moore podotkl, že „některých věcí, které tam dal Dave, si všiml až po šestém, sedmém přečtení, zatímco něco se tam objevilo jen náhodou.“  Zakrvácená smějící se tvář se vrací v několika formách. Thierry Groensteen ho ve své knize "The System of Comics" popsal jako navracející se motiv, který se objevuje v klíčových částech Strážců, nejzřejmější je to na první a poslední stránce. Gibbons vytvořil smajlíka jako součást Komediantova kostýmu, aby trochu „prosvětlil“ celkový vzhled; později přidal krvavou skvrnu, která symbolizuje jeho zavraždění. Gibbons řekl, že zakrvácený smajlík měli autoři za „symbol celé série“ a poukazoval na podobnost s hodinami odpočítávajícími do půlnoci. Moore se inspiroval v psychologickém testu, který ve smějící se tváři vidí symbol „absolutní nevinnosti“. Když se přidala krvavá skvrna přes oko, význam tváře se změnil tak, že byl jednoduchý, ale přesto výstižný, a mohl se tak dostat na obálku prvního čísla. I když se většina symbolů začleňovala úmyslně, některé vznikly náhodou. Moore konkrétně zmiňuje zásuvky na hydrantech: když je otočíte vzhůru nohama, uvidíte smějící se tvář.  I další symboly, vyobrazení a narážky se často objevovaly nečekaně. Moore poznamenal, že „všechno kolem Strážců do sebe nějak zapadá a odevšad to vyskakuje“. V knize o kráterech a horách na Marsu Gibbons objevil fotografii kráteru Galle, který připomíná smějící se tvář, a tak ho zapracoval do příběhu. Moore řekl: „Zjišťovali jsme, že tyhle věci se objevují jako mávnutím kouzelného proutku“, konkrétně cituje situaci, kdy se rozhodli pojmenovat zámečnickou firmu „Gordický uzel“.

Tematika.

Počátečním předpokladem bylo prozkoumat, jací by byli superhrdinové „v uvěřitelném, skutečném světě“. Jak se zápletka stávala komplexnější, Moore řekl, že Strážci jsou o „moci a ideji supermanství ve společnosti“. Název série odkazuje na frázi „Kdo střeží strážce?“, i když Moore v interview v roce 1986 řekl, že nevěděl, odkud tato fráze pochází. Když si americký spisovatel sci-fi Harlan Ellison tento rozhovor přečetl, upozornil Moorea, že tato fráze je překladem otázky „Quis custodiet ipsos custodes?“, kterou nastolil římský satirik Juvenalis. Moore v roce 1987 komentoval, že „v kontextu Strážců to sedí“. „Střeží nás, ale kdo střeží je?“ Autor se nechal slyšet, že když Strážce psal, byl schopen oprostit se od superhrdinské nostalgie a místo toho se našel ve skutečných lidských bytostech.  Bradford Wright popsal Strážce jako „nekrolog hrdinského pojetí a superhrdinského zvlášť.“ Tím, že zasadil Strážce do soudobého společenského kontextu, podle Wrighta Moore „varoval ty, kteří svěřili svou bezpečnost do rukou ‚hrdinů‘ a vůdců“. Ještě dodal, že svěřit svou víru takovým ikonám bylo jako vzdát se své odpovědnosti ve prospěch „všech těch Reaganů, Thatcherových a dalších světových ‚strážců‘, kteří nás měli ‚zachránit‘, a přitom třeba zničí planetu.“ Moore výslovně uvedl, že nepsal Strážce jako „jako antiamerikanismus, ale jako antireaganismus“, tvrdě, že „v té době se část Reaganovy Ameriky ničeho nebála. Mysleli si, že jsou nezranitelní.“ I když chtěl Moore psát o „vysoké politice“ a o obavách světa, ve kterém žil, tak prohlásil, že děj zasadil do alternativní historie, protože se obával, že by čtenáři jednoduše „vypnuli“, kdyby zaútočil na vůdce, kterého obdivovali. V roce 1986 prohlásil, že se „neustále snažil psát tak, aby to lidem nebylo příjemné“.  Strážci jsou citováni jako bod, kdy komiks „dospěl“. Iain Thomson napsal ve svém eseji „Deconstructing the Hero“, že děj toho dosáhl tím, že „rozvíjel své hrdiny tak, aby zbořil samé základy hrdinství, a tak nás donutil přemýšlet o jeho významu z mnoha jiných úhlů pohledu“. Thomson tvrdí, že téměř všichni hrdinové ze Strážců sdílejí „nihilistický“ náhled a že Moore tento vzhled předkládá jako „jednoduchou, nepřikrášlenou pravdu“, aby „rozložil základní motivaci rádobyhrdinů, jmenovitě snahu přinést světu spásu a tím získat pro smrtelnou bytost nesmrtelnost“. Píše, že příběh „odhaluje hrdiny tak, abychom se sami ptali, jestli by nám bez nich nebylo lépe“. Thomson dodává, že z dekonstrukce hrdinské koncepce vyplývá, že „čas pro hrdiny již uplynul“, čímž se podle něj tato „postmoderní práce“ odlišuje od dekonstrukce hrdinství během existenciálního hnutí. Richard Reynolds tvrdí, že bez padouchů v příběhu jsou superhrdinové ze Strážců nuceni ke konfrontaci s „nehmotnými společenskými a morálními dilematy“, což dílo odděluje od klasické žánrové stavby. Reynolds shrnuje, že toto ironické sebeuvědomění znamená, že „Strážci jsou buď poslední zásadní superhrdinský text, nebo první z řady dospělých zástupců žánru“.  Geoff Klock se vyhýbá pojmu „dekonstrukce“ a raději mluví o „novém pohledu na superhrdinský žánr“. Považuje "Strážce" spolu s "Návratem temného rytíře" od Franka Millera za „první ukázku nového druhu komiksu... první fázi vývoje, přechod superhrdinů z fantazie do literatury“.  Moore vyjádřil zděšení nad tím, že „nelehký, dekonstruující, postmoderní komiks, jehož představitelem jsou Strážci... se stal žánrem“. V roce 2003 řekl: „Během 15 let od vzniku Strážců se objevilo spoustu komiksů, které využívaly ponurost, pesimistický pohled, ošklivost nebo násilí Strážců, aby ospravedlnily to, že jsou často jen velmi nechutnými příběhy, které nemají moc co nabídnout.“ Gibbons prohlásil, že zatímco čtenáři měli dojem, že jde o „ponurou, těžkou věc“, on na sérii pohlížel jako na „skvělou oslavu superhrdinů - kromě jiného“.

Vydání a přijetí.

Když Moore s Gibbonsem odevzdali DC první číslo, jejich kolegové byli jako omráčeni. Gibbons si vybavil: „Opravdu se toho chytil Howard Chaykin [scenárista a kreslíř], který nechválí jen tak, a řekl ‚Dave, to, co jste udělali, je fakt pecka.‘“ V roce 1986 se nechal Moore slyšet: „DC nás podporovalo celou dobu... podpořilo i ty největší grafické excesy.“ Jako propagaci DC vydalo limitovanou sérii odznaků, které zobrazovaly hrdiny a jiné symboly z komiksu. Prodalo se 10 000 sad po čtyřech odznáčcích, včetně repliky Komediantova smajlíku. Mayfair Games vydalo modul Strážci pro jejich hru na hrdiny ještě dříve, než byla série ukončena. Modul, který Moore schválil, zobrazuje události roku 1966 a přidává tak do pozadí příběhu některé podrobnosti.  Strážci byli publikováni po jednotlivých částech v roce 1986 až 1987. Limitovaná série měla komerční úspěch a její prodeje dopomohly DC Comics k tomu, aby na trhu krátce předstihlo svého konkurenta Marvel Comics. Vydávání se zdrželo, protože na začátku byly dokončeny pouze tři části místo šesti, jak bylo naplánováno. Další zpoždění bylo způsobeno dobou vytváření jednoho čísla, které trvalo déle než měsíc.  Když série skončila, jednotlivá čísla byla spojena a prodávána v paperbackové formě. Důsledkem publicity, kterou série v roce 1987 získala, bylo její vydání v ucelené formě. V roce 1987 Graphitti Design vytvořil speciální limitovanou edici v pevné vazbě, která obsahovala 48 stran bonusového materiálu, včetně původního návrhu a konceptu. V roce 2005 DC vydali "Absolute Watchmen", tohle vydání obsahuje bonusové materiály od Graphitti, včetně kreseb vybarvených Johnem Higginsem. V roce 2008 Warner Bros. Entertainment vydali "Watchmen Motion Comics", animovaný seriál podle původního komiksu. První kapitola byla dána do prodeje v létě 2008. V prosinci téhož roku DC vydalo nový výtisk prvního dílu Strážců za původní cenu 1,5 dolaru, za kterou se prodával v roce 1986.  Strážce chválila kritika ze všech stran. Časopis Time ho označil za „nejlepší z nové vlny komiksů“ a vyzdvihl ho za jeho „vynikající imaginaci kombinující sci-fi, politickou satiru, která směle přepracovává současný komiksový formát v dysutopickou "[sic]" tajemnou zápletku.“ V roce 1988 získali Strážci cenu Hugo v kategorii „Other Forms“. V roce 1999 zařadil The Comics Journal Strážce na 91. pozici ve svém žebříčku nejlepších anglicky psaných komiksů 20. století. Strážci byli také jediným komiksem, který se objevil v žebříčku časopisu Time v kategorii „All-TIME 100 Greatest Novels“.  Moore dokonce tvrdil, že pokud bude limitovaná série úspěšná, mohli by s Gibbonsem vytvořit dvanáctidílný prequel s názvem "Minutemen", ve kterém by se objevili superhrdinové ze 40. let. DC Comics nabídlo Mooreovi a Gibbonsovi vydání prequelů, jako třeba Rorschachův deník nebo Komediantův deník z vietnamské války. Také naznačovalo, že by mohli nabídnout tento svět jiným autorům, ale proti tomu vystupoval především Moore. Gibbonsovi se nápad s Minutemany líbil více, protože by „složil poctu jednoduchosti a ryzosti komiksům ze zlatých dob a přidal by dramatičnost příběhu, jehož rozuzlení je již známo. Bylo by zajímavé sledovat, jakým způsobem bychom se dostali k zakončení.“  Rozpory ohledně vlastnictví příběhu nakonec Moorea vedly k rozchodu s DC Comics. V roce 1985 na Comic-Conu v San Diegu Moore řekl: „Pokud tomu dobře rozumím, tak DC vlastní práva po dobu, kdy vydávají, pak se vracejí mně a Daveovi...“ Za Strážce Alan Moore a Dave Gibbons obdrželi 8 procent z výdělku. Moore roku 1986 vysvětloval, že měl za to, že „pokud nebude DC postavy využívat, jsou naše.“ Moore i Gibbons řekli, že jim společnost DC Comics zaplatila „značnou finanční částku“, aby si práva udržela.  Moore opustil DC Comics v roce 1989 kvůli smlouvám týkajících se Strážců a dalšího jeho komiksu "V jako Vendeta". Moore měl za to, že klauzule, která zaručovala návrat práva autorům, byla prakticky bezvýznamná, protože DC nikdy nemělo v úmyslu přestat komiks vydávat. Pro The New York Times v roce 2006 prohlásil: „Řekl jsem, no dobře, povedlo se vám mě podvést, takže pro vás už nebudu nikdy pracovat.“ V roce 2000 se distancoval od plánů DC ohledně patnáctého výročí Strážců a vydání řady figurek. Moore řekl: „Pokud je mi známo, tak 15. výročí Strážců je čistě jenom 15. výročí doby, kdy DC vzalo Strážce mně a Daveovi.“ Krátce nato DC zrušilo vydání figurek, přestože již v roce 2000 zveřejnilo jejich návrhy.  V roce 2012 DC Comics vydalo prequel "Before Watchmen" (devět minisérií o celkem 37 sešitech). Od roku 2017 vychází sequel "Doomsday Clock" (o 12 sešitech). Moore ani Gibbons se na těchto projektech nepodílejí.

Watchmen – Strážci (v originále Watchmen) je komiksová minisérie o dvanácti sešitech. Vytvořili ji scenárista Alan Moore, kreslíř Dave Gibbons a kolorista John Higgins. Série vyšla u DC Comics během let 1986 a 1987 a následně byla vydána v knižní podobě. "Strážci" původně měli vzniknout jako příběh, v němž by se uplatnili superhrdinové, které společnost získala od Charlton Comics. Jelikož ale Moore s postavami do dalších příběhů nepočítal, vydavatel Dick Giordano ho přesvědčil, aby si vytvořil postavy vlastní.

La série met en scène des super-héros entièrement originaux dans un univers parallèle à celui de l'univers traditionnel de DC Comics. L'histoire repose sur une uchronie introduite par le Dr Manhattan, un être presque omniscient et omnipotent, issu d'un accident nucléaire en 1960. Alors que les autres justiciers masqués de la série sont des hommes ordinaires souvent dépassés par leur propre statut et dont la légitimité est fortement remise en cause, le Manhattan représente l'arme absolue et permet aux États-Unis de remporter la guerre du Viêt Nam, permettant à Richard Nixon d'être réélu sans discontinuité depuis 1968 jusqu'au début du récit, en 1985. Alors que la Guerre froide atteint son paroxysme et que l'ombre d'une guerre nucléaire menace, le Comédien, un ancien super-héros, est mystérieusement assassiné. Dernier justicier encore actif, Rorschach décide de mener l'enquête dans cet univers oppressant et dystopique.


Popis.

Nejmenší z evropských plovavých kachen, dlouhá asi 37 cm a o rozpětí asi 60 cm. Váží asi 300 g. Kačeři mají od října do května svatební šat, který je z dálky nenápadný, z blízka je však pestrý: spodní ocasní pera jsou žlutá, hlavu zdobí po stranách tmavě zelený světle orámovaný ovál. V prostém šatu jej či kachnu stěží rozeznáme od poněkud větší čírky modré ("Anas querquedula"), neboť obě pohlaví u obou druhů mají zelená zrcátka na křídlech. Čírka obecná má zobák lehce prohnutý. Hlasité volání „Krik..krik“, které je původem německého názvu (Krickente), je pro čírku též charakteristické. Čírky obecné patří mezi nejšikovnější letce mezi našimi kachnami. Vylétají téměř kolmo z vody a létají velmi rychle v sevřených šicích. Jsou to ptáci velice společenští, jen zřídka se však přimíchají mezi jiné kachny. Jsou zvláště čilé za soumraku nebo za světlých měsíčních nocí. Proto obvykle polední hodiny prospí.

Prostředí.

Jejich areál rozšíření tvoří několik tisíc kilometrů široký pruh napříč celou Eurasií a Severní Amerikou na sever od tundry až na jih po subtropy, kde se však vyskytují v izolovaných hnízdištích. V západní části Německa se stav odhaduje jen na několik set párů, na něž vyvíjejí lovci značný tlak. Jejich počet se zde pravděpodobně snižuje.

Rozmnožování.

Tok začíná už pozdě na podzim, propuká ale naplno až v předjaří. Tehdy se setkávají páry, které spolu žijí téměř půl roku. Při toku se kačeři chovají podobně jako kačeři kachny divoké. Provádí však veškeré pohyby tak rychle, že je nejsme schopni sledovat zrakem. Místo pro hnízdo vybírá kachna. Staví je v úkrytu pod hustou vegetací a často daleko od břehu. Hnízdo je více či méně důkladná kotlinka vystlaná stébly, kterou kachna při hnízdění vyplní prachovým peřím. Hnízdění probíhá od poloviny května do konce června, sezení na osmi až deseti vejcích dlouhých asi 45 mm trvá 21 až 23 dnů. V době, kdy kachny sedí na vejcích, hlídá kačer poblíž hnízda. Mnozí vytrvají, dokud se nevylíhnou káčata a podílejí se pak při vodění mladých. Káčata váží po vyklubání z vajec asi okolo dvaceti gramů. Rodina se zpočátku zdržuje v úkrytu pod pobřežním rostlinstvem a ukazuje se na hladině jen v noci. Ve stáří něco přes tři týdny se mláďata osamostatňují a rodina se rozpadá. V té době čírky obecné opouštějí hnízdiště. Během následujícího období pelichání žijí v rákosinách.

Potrava.

Čírky obecné jsou všežravci, živící se v závislosti na nabídce jak živočišnou, tak i rostlinnou potravou. Na jaře tvoří značnou část jejich potravy larvy komárů, chrostíků, blešivci a červi. Na podzim převažují semena trav a bažinných a vodních rostlin. V době, kdy přezimují v lagunách, mohou tvořit jejich hlavní potravu drobní mlži. Tyto kachny vyhledávají potravu pokud možno v nejmělčí vodě nebo mezi rostlinami pod hladinou, přičemž plavou s hlavou ponořenou pod vodou. Pobíhají ale též po bahně těsně při okraji vody nebo se živí ve „stoji na hlavě“, přičemž však dosahují díky své velikosti jen do hloubky okolo 10 až 15 cm.

Čírka obecná ("Anas crecca") je malá plovavá kachna z čeledi kachnovití. Samci mají tmavohnědou hlavu s jemnou světlou kresbou, samice jsou nenápadně zbarvené. Je to nejmenší kachna žijící na území ČR, dorůstají délky 34–38 cm a vážící 200–400 g. Hnízdo si s oblibou staví ve vřesovištích. Snáší 8–10 vajec, na kterých sedí samice.

La Sarcelle d'hiver (Anas crecca) est la plus petite espèce de canards de surface. Elle se rencontre en Europe, Amérique du Nord et aussi en Asie. Dans ces régions, elle vit dans les zones tempérées à septentrionales. C'est un migrateur partiel, elle est chassée en grand nombre en Europe et en Amérique du Nord. La population nord-américaine est considérée par certains ornithologues comme une espèce à part, la Sarcelle à ailes vertes, et par d'autres comme une sous-espèce.


Historie.

Metoda vznikla v dílně francouzského litografa a malíře Constanta Dutilleux v Arrasu, za účasti fotografa Adalberta Cuveliera, profesora kreslení Grandguillauma a litografa a fotografa Charlese Desavery, kde se s cliché verre roku 1851 seznámili téměř současně Jean-Baptiste Camille Corot a Charles-François Daubigny Po nich se touto technikou zabývali i další, zejména francouzští krajináři barbizonské školy, malíři Théodore Rousseau, Jean-François Millet, Charles Desavary. Ve 20. století experimentovali s cliché verre Picasso, Max Ernst, Paul Klee, Man Ray a Brassaï. Tím že cliché verre postrádá spontánnost čisté kresby, výtvarnou sílu grafiky nebo magickou přitažlivost fotografie, získala brzy negativní reputaci a nikdy nebyla považována za moderní ekvivalent litografie nebo leptu. Neposkytuje fotografický obrázek kresby, ale spíše jen kopii, navíc postrádající objem a prostorovou hloubku. Samotné linie nejsou reprodukovány sytými tóny ale vytvářejí pouze stínový obraz.  Za inovátora techniky ve 20. století je považován maďarsko-americký designér Gyorgy Kepes. V českých zemích se technika užívá jen ojediněle. Jedním z umělců, kteří se jí věnovali, byl Bohuslav Reynek. Všechna cliché verre Bohuslava Reynka vznikla v roce 1952 na skleněných deskách 18x24cm ve spolupráci se synem Danielem. Námětově se motivy cliché verre nikterak neliší od Reynkovy tehdejší grafické tvorby.

Postup.

Základní postup spočívá v rytí kresby do vyvolané a ustálené černé fotografické emulze na skleněné desce. Negativní průsvitná kresba je pak kontaktně překopírována na fotografický papír.  Alternativně lze užít obyčejnou skleněnou nebo plastovou tabulku pokrytou neprůhledným krytem, který se prorývá tupou jehlou nebo škrabkou, kovovým kartáčem, brusným papírem nebo žiletkou. Někteří z žijících umělců vyvinuli techniky pro dosažení různých linií, tónů, textur a barev, experimentují s filmem ojíněným mylarem (tzv. PET film), barvou a inkoustem a celou řadou nástrojů pro malování, leptání, škrábání, drhnutí a mazání. Zajímavé efekty dosahuje Abelardo Morell, který skleněnou desku pokrývá různými inkousty a do nich otiskuje listy kapradin. Negativy pak digitalizuje skenováním a tiskne.  Za cliché verre je považována i metoda, při níž se kresba z počítače nebo fotografie vytiskne na průhledný papír a z něj pak přenese kontaktním kopírováním na fotografický papír.

Cliché verre nebo průsvit, rytina na skle, (fr."Cliché-verre", "dessin sur verre pour photographie", "dessin héliographique", "dessin sur verre bichromaté", "cliché glace", angl. "photogenic drawing", "hyalographie", "glass print", "etching on glass", něm. "autographische Radierung", "Diaphanradierung", "Glasklischeedruck") je metoda spojující grafickou a fotoreprodukční techniku. Kresba se vyryje do osvětlené a ustálené emulze fotografické desky, ze které se kopíruje na fotografický papír.

Un cliché-verre est un procédé photographique combinant le dessin, la gravure et la photographie : il s'agit d'une méthode pour graver, peindre ou dessiner en négatif sur une surface transparente, telle que du verre ou un film, et obtenir en positif l'image résultante sur un papier photosensible par tirage contact.


Život.

Jeho otec Alija (1882–1936) pocházel ze solidně zajištěné obchodnické rodiny z hercegovské Bileće. Krátce po uzavření domluveného sňatku však utekl z Hercegoviny ke vzdáleným příbuzným do severobosenské Tuzly, čímž svou ženu prakticky opustil a jeho rodina jí musela vyplatit odstupné. Z tohoto krátkodechého manželství se narodila dcera Hanumica, která pak vyrůstala s otcem. Roku 1902 si Alija vzal za ženu chudou a výrazně mladší tuzlanskou dívku Pašu, s níž přivedl na svět čtyři syny Šefkiju (–1944), Mehmeda (1910–1982), Muhameda a Teofika/Teufika (2005) a čtyři dcery Muliju (1908), Hasibu, Safiju (1916) a Fadilu (1922). Početná rodina kvůli otcovým hráčským a dalším poživačným zvykům postupně přišla téměř o veškerý majetek.  Mehmed v rodném městě navštěvoval základní školu a gymnázium. Roku 1929 se zapsal na Právnickou fakultu Univerzity v Bělehradě, následujícího roku ale na vlastní žádost přešel na Filozofickou fakultu, kde vystudoval obor srbochorvatský jazyk a literatura. Bělehradští spolužáci mu tehdy dali přezdívku Meša, kterou později užíval i jako literární pseudonym. V jugoslávské metropoli našel útočiště a přístřeší v konviktu spolku "Gajret". Závěrečnou zkoušku složil v březnu 1934 z předmětů srbochorvatský jazyk, jugoslávská literatura, český jazyk, národní dějiny a ruský jazyk.  Po dokončení školy se vrátil do Tuzly, kde se ucházel o místo učitele. Teprve až 9. dubna 1935 byl ministrem školství umístěn do měšťanské školy obchodního zaměření. Následně byl na podzim roku 1936 přeložen na reálné gymnázium (zde vyučoval předměty srbochorvatský jazyk a hygiena), kde setrval až do vypuknutí války v roce 1941. Toto gymnázium od roku 1989 nese jeho jméno. Vedle toho honorárně vyučoval v tuzlanské medrese a cvičil v místním Sokole. Profesorskou zkoušku složil 14. května 1939.  Od začátku léta 1941 aktivně spolupracoval s komunistickými partyzány. Po odhalení místní stranické buňky v polovině roku 1942 v jeho rodném domě proběhla razie, načež byl s jedním bratrem a sestrou dvaačtyřicet dní ve vazbě a následně strávil dalších 80 dní ve vězení. Poté byl pro nedostatek důkazů společně s dalšími komunistickými sympatizanty propuštěn. V květnu 1943 odešel na partyzánské území.  Jako účastník komunistického partyzánského boje za druhé světové války byl v jugoslávské společnosti uznávanou osobností. Mezi partyzány od října 1943 působil jako politický komisař (nejprve Srebrenické oddílu, od prosince pak Tuzlanského oddílu) a následně od dubna 1944 coby pracovník agitpropu. A třebaže byl oddaným komunistou, jeho vztah k levicovému hnutí poškodil fakt, že jeho bratra Šefkiju, partyzánského důstojníka, v prosinci roku 1944 spolustraníci popravili za údajnou krádež nábytku.  V období socialistické Jugoslávie nejprve žil v Bělehradě, kde se pracovně zdržoval od listopadu 1944, poté se roku 1947 přestěhoval do Sarajeva. Jako spisovatel začal působit až v pozdních letech. Členem Spolku spisovatelů Bosny a Hercegoviny se stal roku 1949. Své první dílo sepsal ve čtyřiceti letech, další pak v jednapadesáti. Od září 1947 vyučoval na Vyšší pedagogické škole, poté od roku 1950 tři léta učil na pozici docenta na Filozofické fakultě právě založené Univerzity v Sarajevu. V roce 1953 u něj byly diagnostikovány příušnice a nějaký čas strávil v nemocnici. Krátce po uzdravení usiloval o post mimořádného profesora, ale neuspěl (ve výběrovém řízení uspěl Boško Novaković), načež byl zákulisními intrikami vyštván z univerzity. Následující čtyři roky s rodinou živořil na pokraji bídy, než roku 1957 získal práci honorárního dramaturga v sarajevském Národním divadle. Na podzim roku 1961 uspěl v konkurzu a stal se hlavním redaktorem uznávaného sarajevského nakladatelství "Svjetlost". Následujícího roku pak byl zvolen předsedou Spolku spisovatelů Bosny a Hercegoviny a v této pozici setrval až do roku 1963. Roku 1971 získal čestný doktorát na Univerzitě v Sarajevu. V červnu roku 1972 pak odešel do penze, přesně o rok dříve přitom dostal první mrtvici, a v březnu 1973 se přestěhoval do Bělehradu, kde později i zemřel. Na jeho rozhodnutí přestěhovat se do jugoslávské metropole měly podstatný vliv politické tlaky na jeho osoby, když dlouhodobě obhajoval postoje srbského spisovatele Dobrici Ćosiće, který po roce 1968 upadl v nemilost Svazu komunistů Jugoslávie.  Jako spisovatel byl přijat do Akademie věd a umění Bosny a Hercegoviny (ANUBiH, řádným členem od 1967) a Srbské akademie věd a umění (SANU, dopisujícím členem od 1968, řádným od 1974).  Roku 1943 se Meša oženil se Srbkou Desankou Đorđićovou, učitelkou tělesné výchovy v tuzlanském gymnáziu, s níž udržoval dlouhodobý intimní vztah. Sňatku delší čas bránila spisovatelova jinak liberální rodina, která odmítala přijmout mezi sebe „ženu volných mravů“, byť pocházela z dobrých poměrů. Do tohoto manželství se 22. června 1945 narodila dcera Slobodanka. V tu dobu již ale Meša udržoval blízký kontakt s Daroslavou (Darkou) (1923–1999), dcerou meziválečného jugoslávského generála Živorada Božiće (1885–1945). Tu potkal v Bělehradě začátkem léta 1945 a i navzdory manželským poutům na obou stranách s ní tajně založil novou domácnost. Na udání své dosud právoplatné manželky byl nato předveden před etickou komisi Komunistické strany Jugoslávie, která jej „kvůli neupřímnosti ke Straně a kvůli porušení proletářské morálky“ 16. srpna 1947 vyloučila ze svých řad (do strany byl znovu přijat 16. června 1949). V témže roce mladý pár ukončil své předchozí závazky, nový sňatek uzavřeli v březnu 1948. Krátce poté se novomanželé přestěhovali do Sarajeva, kde se pokoušeli začít nový život. Zprvu našli útočiště u malíře Ismeta Mujezinoviće, který byl Mehmedův dlouholetý přítel. V bosenskohercegovské metropoli se jim pak narodily dcery Maša (*1948, provdaná Momčilović) a Jesenka (*1949).

Dílo.

Ve svých dílech ("Tvrdá země", "První rota") se zabývá tematikou války a partyzánského boje, v jiných dílech ale rozebírá i témata víry (hlavně islámu), života v časech osmanské říše či existence člověka jako takového. Jeho první práce přijala kritika rozporuplně, spíše odmítavě. Román "Derviš a smrt" ("Derviš i smrt", 1966, česky 1969) patří k Selimovićovým nejvýznamnějším dílům, vysvětluje nelehké podmínky života za dob osmanské vlády a bývá často označován za metaforu tehdejšího jugoslávského režimu. Podobné struny se drží i román "Tvrz" ("Tvrđava", 1970, česky 1974), který pojednává o krutém životě válečného veterána v Bosně v období územních ztrát osmanské říše v 18. století. Selimovićova díla se velmi často drží psychologické roviny; hledají morální hodnoty, označují dobro a zlo a střet mezi nimi. V rozpravě "Pro i proti Vukovi" ("Za i protiv Vuka", 1967) se zabývá reformou srbštiny, resp. srbochorvatštiny, kterou v 19. století navrhl Vuk Stefanović Karadžić.  Za svoji tvorbu získal Selimović několik ocenění – prestižní cenu časopisu NIN (1967 za román Derviš a smrt) a řád AVNOJe.

Meša Selimović (26. dubna 1910 Tuzla, Bosna a Hercegovina – 11. července 1982 Bělehrad, Socialistická federativní republika Jugoslávie), vlastním jménem Mehmed, byl srbský a bosenskohercegovský spisovatel, prozaik a esejista bosňáckého původu. Sám se považoval za Srba muslimského vyznání.

Mehmed « Meša » Selimović, né le à Tuzla et mort le à Belgrade, est un écrivain yougoslave. Il était membre de l'Académie serbe des sciences et des arts.