Panování.

Když 20. listopadu 1975 zemřel generalissimus Franco, souhlasil s dodržováním principů Národního hnutí, jež byly určeny pro situaci zachování frankismu. Nicméně mladý panovník jich využil jako opory k vyhlášení referenda o politické reformě, jež skončilo drtivou podporou 94 % hlasů ve prospěch monarchie a reforem, čímž byly vytvořeny předpoklady přechodu k demokracii. Dne 22. listopadu 1975 byl kortesy prohlášen králem Španělska jako Juan Carlos I. Španělský (Juan Carlos I de España) a 27. listopadu v ceremoniálu svatého pomazání zvaném „Mše Ducha Svatého“ (Misa de Espíritu Santo), což je ekvivalent korunovace, která se konala ve starobylé katedrále San Jerónimo el Real v Madridu, usedl na španělský trůn.  Ačkoli je jeho role panovníka především reprezentativního charakteru, jeho autorita se projevila zejména v únoru 1981, kdy se stoupenci starého frankistického režimu v čele s Antoniem Tejero Molinou pokusili o státní převrat. Ozbrojená skupina členů Civilní gardy vnikla do budovy parlamentu, kde probíhalo hlasování o kandidátovi na nového předsedu vlády. Pokus o státní převrat, označovaný později jako 23-F, skončil neúspěchem, především proto, že král v televizním projevu útok ostře odsoudil a jednoznačně se postavil na stranu reforem a demokracie. Poté se útočníci stáhli zpět do svých kasáren.  Dlouhé roky se těšil velké popularitě, v posledních letech vlády však obliba jeho i celé královské rodiny prudce klesla kvůli hned několika skandálům. Poprvé na sebe starý král obrátil nechtěnou pozornost v dubnu 2012, když vyrazil soukromě do Botswany a při lovu slonů si zlomil kyčel. Za kontroverzní lov ohrožených savců se zprvu odmítal omluvit, což ale nakonec udělal.  Největším stínem královské rodiny je však aféra králova zetě Iñakiho Urdangarina, v níž jde o zpronevěru veřejných peněz přes nadaci Instituto Nóos, kterou Urdangarin vedl v letech 2004 až 2006. Králův zeť byl obviněn, že využíval vlivných známostí k získávání veřejných zakázek na Mallorce. U soudu byla v této kauze kvůli podezření z daňových úniků a praní špinavých peněz vyslýchána i králova dcera Cristina.  Pod tlakem této aféry a vzhledem k ekonomické krizi Španělska také král v prosinci 2011 poprvé v historii podrobně ukázal, jak využívá 8,2 miliónu eur, jež jeho úřadu náleží ze státního rozpočtu. Králův roční „plat“ činil necelých 293.000 eur a korunní princ Felipe dostával zhruba polovinu. Podle úsporného rozpočtu na rok 2013 ale královský palác od státu dostal o něco méně – 7,93 milionu eur.

Abdikace.

V pondělí dne 2. června 2014 se Juan Carlos I. rozhodl po téměř čtyřiceti letech vlády abdikovat ve prospěch svého syna, korunního prince Filipa. Již dopoledne jeho úmysl oznámil španělský premiér Mariano Rajoy, který upřesnil, že král abdikuje z „osobních důvodů“. Hodinu po poledni král ve svém televizním a rozhlasovém projevu k národu mimo jiné pronesl, že by se podle něj měla dostat do popředí mladší generace.  Juana Carlose dlouho stíhaly zdravotní problémy – v posledních letech svého panování podstoupil více než desítku operací. Mimo jiné mu byly voperovány nové kyčelní klouby, lékaři mu museli odstranit nezhoubný nádor na plicích a chirurgické zákroky si vyžádaly i problémy s kolenem a vyhřezlou ploténkou. Král nicméně ve zdůvodnění abdikace svůj zdravotní stav nijak nezmínil.  O abdikaci Juana Carlose I. kvůli jeho špatnému zdravotnímu stavu se spekulovalo již dlouho, přesto bylo královo rozhodnutí vzdát se trůnu velkým překvapením. V minulosti totiž něco takového rezolutně odmítal. Průzkumy už delší dobu ukazovaly, že si většina Španělů přála, aby Juan Carlos odstoupil a trůn přenechal synovi. V lednu 2014 se v průzkumu společnosti Sigma Dos pro královu abdikaci vyslovilo 62 procent Španělů, o rok předtím to přitom bylo 45 procent.  Podle rozhodnutí španělské vlády si Juan Carlos i po abdikaci doživotně uchová titul krále. Zůstane mu tak i oslovení „Vaše Veličenstvo“. Stejné pocty se dostalo i jeho ženě, královně Sofii. Uchová si rovněž dosavadní královskou standartu a erb, odlišný od erbu krále Filipa VI. Znak krále Filipa obsahuje štít státního znaku s rodovým erbem domu Bourbon-Anjou v srdečním štítku, královskou korunu a řetěz Zlatého rouna (na standartě v karmínově červeném čtvercovém listu). Znak krále Juana Carlose I. má štít podložený červeným burgundským křížem (ostrvemi), doplněný červeným jařmem a šípy – symboly Národního hnutí. Na standartě je tento znak položen do tmavomodrého pole. Popis erbu a standarty uvádí Titul II, pravidlo 1 královského dekretu č. 1511 ze dne 21. ledna 1977, kterým se stanovují pravidla pro vlajky, standarty, guidony (jezdecké zástavy), korouhve a odznaky.

Španělské vlády během panování Juana Carlose.

Jak za vlády Felipeho Gonzáleze, tak za vlády Josého Maríi Aznara král kvůli přechodu k demokracii po několik desetiletí do procesu demokratizace příliš nezasahoval, což vedlo k zdání, že se jeho politická role snižuje. Tři dny před volbami v roce 2004, ve kterých se Aznar rozhodl neucházet se o křeslo předsedy vlády, byl spáchán teroristický útok 11. března (11-M) v Madridu. Téhož dne byl vyhlášen státní smutek a král se ve svém projevu obrátil k národu a útoky na veřejnost odsoudil.

Rodina.

Juan Carlos I. má 2 sestry – infantku Pilar a infantku Margaritu, měl i mladšího bratra Alfonsa, jenž však zemřel na následky nešťastné náhody jako čtrnáctiletý. Zasáhla jej rána z revolveru, který bratři společně čistili.  Dne 14. května 1962 se Juan Carlos I. oženil s princeznou Sofií, nejstarší z dětí řeckého krále Pavla a Frederiky Brunšvické. Spolu mají tři děti: infantku Elenu, infantku Cristinu a Filipa, současného krále Španělska; a osm vnoučat: Felipeho Juana Froilána, Juana Valentina, Viktorii Federicu, Pabla Nicolase, Miguela, Irene, Leonor a Sofii.

Tituly, pocty a oslovení.

Titulatura během kralování.

Španělská ústava z roku 1978, ve svém Článku II, odst. 56, paragraf 2, vyhrazuje titul „španělského krále“ osobě Juana Carlose I. Ten byl jako panovník oprávněn užívat i další čestné tituly a hodnosti, které se obvykle vztahují k historickým územním entitám, tradičně spojeným se Španělskou korunou

Místa a objekty pojmenové po králi.

Množství míst, veřejných a kulturních objektů nese jméno krále Juana Carlose I., a to jak v samotném Španělsku, tak i v dalších zemích na světě. Mezi nejvýznamnější patří například: Antarktická základna Juana Carlose I. na Livingstonově ostrově (Jižní Shetlandy), letadlová loď Juan Carlos I (patřící španělskému námořnictvu), park Juana Carlose I. v Madridu, Universita Rey Juan Carlos v Móstoles nebo Centrum krále Juana Carlose I. Španělského ("The King Juan Carlos I of Spain Center") v New Yorku (USA).

Juan Carlos I., česky Jan Karel I., plným jménem "Juan Carlos Alfonso Víctor María de Borbón y Borbón – Dos Sicilias" (* 5. ledna 1938, Řím, Itálie) byl v letech 1975–2014 španělským králem a armádním velitelem španělských ozbrojených sil. Narodil se jako vnuk španělského krále Alfonse XIII. Dne 2. června 2014 oznámil, že z osobních důvodů abdikuje ve prospěch svého syna Filipa VI. 18. června 2014 podepsal ústavní zákon o abdikaci, jehož právní moc nabyla účinnosti zveřejněním v úředním věstníku v následujícím dni.

Juan Carlos, né le à Rome (Italie), est un homme d'État espagnol, roi d'Espagne du au. Fils du prince Juan de Borbón, comte de Barcelone, et de María de las Mercedes de Borbón y Orleans, il est un petit-fils du roi et un membre de la branche espagnole de la maison de Bourbon. Il abdique le en faveur de son fils, le prince Felipe.


Historie.

Počátky osídlení obce Lipovec je možno zařadit do 2. poloviny 13. století, kdy došlo ke kolonizaci řídce osídlené Drahanské vrchoviny. První písemná zmínka o Lipovci, který se uvádí pod německým názvem Zybothslag, pochází až z roku 1349, kdy ho jako součást holštejnského panství koupil Vok I. z Holštejna. V roce 1371, kdy Vok II. z Holštejna vložil své manželce věno na holštejnských vsích, měla obec již slovanské jméno Lypowka. Od konce 14. století stával v Lipovci panský dvůr, který byl sídlem Voka IV. z Holštejna a Lipovce. V tomto období pravděpodobně existoval již i kostel, který se prvně připomíná roku 1437, kdy holštejnské panství koupil Hynek z Valdštejna. V roce 1459 držel Lipovec Půta ze Sovince a Doubravice a po něm jeho synové. Od roku 1483 byl majitelem vsi Dobeš Černohorský z Boskovic, o deset let později Hynek z Popůvek na Pozořicích a po něm jeho dcera Markéta. Roku 1550 získal Lipovec Jan Dubčanský ze Zdenína na Habrovanech. V roce 1567 se obec stala součástí rájeckého panství, když ji koupil Bernard Drnovský z Drnovic. Od roku 1661 vlastnili Lipovec Rogendorfové a od roku 1763 Salmové. První soupis usedlých rolníků je z poloviny 17. století, kdy bylo v Lipovci 27 osedlých a 10 pustých gruntů.  Roku 1785 byla v obci obnovena samostatná farnost, s níž souvisejí počátky školství v Lipovci; první samostatná školní budova byla vystavěna v roce 1804. V roce 1811 byla na vzdálených panských pozemcích založena osada Marianín. Roku 1822 vyhořel starobylý kostel, nový kostel Narození Panny Marie, postavený v letech 1828–1842 v pseudogotickém slohu, byl vysvěcen 8. září 1843. Školní budova, která po různých adaptacích a přístavbách slouží dodnes, byla zbudována v roce 1899. Po první světové válce postavili lipovečtí občané, známí tradicí těžby vápence a pálení vápna v selských vápenicích, dvě moderní šachtové vápenky. Za druhé světové války byla obec součástí tzv. Vyškovské střelnice. Z původních 1266 obyvatel bylo v letech 1943–1944 Němci násilně vystěhováno 1087 občanů, z nichž většina se po osvobození vlasti vrátila do rodné obce. V letech 1956–1958 byl na kopci Kojál nad vsí zbudován televizní a rozhlasový vysílač. Stožár vysílače, který je dominantou kraje, měří po celkové rekonstrukci 340 metrů.  V letech 1986–2010 působil jako starosta František Kopřiva, od voleb 2010 do roku 2012 tuto funkci vykonával Ing. Tomáš Zouhar. Od roku 2012 je ve funkci starosty opět František Kopřiva.

Obec Lipovec (německy "Seibotschlag)" se nachází v okrese Blansko v Jihomoravském kraji. Žije zde obyvatel. Obec se dělí na dvě části, vlastní Lipovec a vesnici Marianín.

Lipovec (en ou ) est une commune du district de Blansko, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Příprava.

Příprava omáčky je velice rychlá a jednoduchá. Tmavou máslovou jíšku zalijeme mlékem. Rozšleháme, provaříme a dochutíme muškátovým květem a cibulí.  Podávat se může k masu, těstovinám nebo ji lze použít k přípravě dalších omáček, například s houbami, nebo bílým vínem.

Historie.

Balsamell nebo Besciamella je italský ekvivalent francouzského Béchamelu: velmi jednoduchá bílá omáčka z mouky, másla a mléka. Omáčka byla původně z renesančního Toskánska a byla známá jako „Salsa Colla nebo Colletta“ („lepkavá omáčka“) kvůli lepkavé konzistenci omáčky a do Francie ji v roce 1533 přivezli šéfkuchaři Catheriny de 'Medici.V italských receptech z doby renesance byla známa jako „salsa colla“. Přejmenována byla mnohem později ve slavné francouzské kuchařce "Le Cuisinier François" z roku 1651, napsané Françoisem Pierre La Varennem. Byla pojmenovaná na počest markýze Louise de Béchameila, finančníka a správce Bretaně, který je místy nesprávně označován za autora receptu.  Omáčka byla původně telecí velouté s velkým množstvím smetany.  Recept vydaný v roce 1749 uváděl moderní a tradiční verzi bešamelu. Podle tradičního receptu se na pánvi rozpustilo máslo, na kterém se osmahla nakrájená šalotka, kořenová zelenina, zelená cibulka a petrželka; pak se přidala smetana, sůl, na hrubo umletý černý pepř a muškátový oříšek. Omáčka se povařila, pak se přecedila a před podáváním se do ní přidal kousek másla. Podle modernější verze se povařená omáčka neprolisovala a před podáváním se přidala čerstvá petrželka.  Za směrodatný je však dnes považován především recept Louise Saulniera z roku 1914, uveřejněný v knize "Le Répertoire de la Cuisine".

Bešamelová omáčka, krátce bešamel nebo béchamel je světlá základní omáčka. Jde o tradiční specialitu především francouzské kuchyně. Od sedmnáctého století je považováno za jednu z ""mateřských"" omáček francouzské kuchyně. Tvoří základ mnoha dalších omáček – např. omáčky Mornay, nebo hořčičné omáčky.

La sauce béchamel ou béchamelle est une sauce blanche française, préparée à partir d’un roux (mélange de farine et de beurre) cuit avec du lait ou de la crème. Il s’agit d’une sauce mère utilisée dans beaucoup de recettes et qui sert de base à d’autres sauces.


Historie.

Počátky, "Neidermeyer's Mind" demo, "Korn" (1993–1995).

Korn vznikli po rozpadu kapely L.A.P.D., která skončila kvůli závislosti jejich zpěváka Richard Morrilla na drogách. Reginald Arvizu, James Shaffer a David Silveria chtěli ve hraní pokračovat, rekrutovali kytaristu Briana Welche a založili kapelu s názvem Creep.  Na počátku roku 1993 se skupině velmi zalíbil zpěvák Jonathan Davis během vystoupení jeho kapely Sexart, přičemž mu nabídli připojení ke Creep. Davis neměl o vstoupení do skupiny zájem, ovšem později si svůj záměr rozmyslel, přišel na zkoušku a připojil se ke kapele (sám Davis tuto situaci rozebírá na DVD Who Then Now?). Poté co byl Jonatha Davis naverbován, rozhodli se členové Creep změnit své jméno. Brzy přišel Davis s názvem Korn a jelikož se to líbilo všem, kapela se přejmenovala na Korn. Při této příležitosti vzal Jonathan do rukou pastelku a napsal jméno kapely, ovšem místo „C" použil „K" a obrátil písmeno „R".  V dubnu toho samého roku započala kapela společně s producentem Rossem Robinsonem nahrávat své první demo s názvem "Neidermeyer's Mind". Korn měli velké potíže při hledání hudebního vydavatele, jelikož v prvním polovině 90. let dominoval rockové scéně převážně grunge. Po mnoha pokusech o sjednání nahrávací smlouvy uviděl Paul Pontius z Epic/Immortal Records skupinu při vystupování v nočním klubu, přičemž byl tak ohromen, že dojednal podepsaní smlouvy. S vydavatelem a schopným producentem za zády se kapela pustila do zhotovování studiového alba "Korn".  Po hudební stránce je deska mixem heavy metalu, funk metalu, grunge a hip hopu. Kombinaci zmíněných hudebních žánrů předtím nikdo nepoužil a vzniklý styl dostal jméno nu metal. „Blind" je první singl z nahrávky, kterému se dostalo pouze minimálního zájmu rádií. Po vydání "Korn" (11. října 1994) kapela bez přestání vystupovala na koncertech, bez jakékoliv podpory z médií. Skupina se spoléhala pouze na své show a brzy je následovala velké skupina horlivých a oddaných fanoušků. Jen díky nim se CD "Korn" dokázalo probít do Billboard 200, obsadilo (v roce 1996) 72. místo a ve Spojených státech je 2x platinové (2000 000+). Píseň „Shoots and Ladders" obdržela nominaci Grammy (Best Metal Performance) a stala se tak první songem od Korn, kterému se této pocty dostalo. Skupina vyrazila na své první turné kde společně s Marilynem Mansonem předskakovala pro kapelu Danzig. Korn dále sdíleli pódia s interprety jako Megadeth, 311, Fear Factory, Flotsam, Jetsam a KMFDM. Avšak, první tour na které dostala skupina opravdu velký prostor bylo zahajování Ozzfestu po boku Deftones. Poté co Korn předskakovali pro méně známé kapely jako Dimestore Hoods, Sugar Ray a Life of Agony se odebrali do studia a odstartovali nahrávání druhého studiového alba.

"Life Is Peachy" (1996–1997).

Korn si opět jako producenta přizvali Rosse Robinsona a nahráli své druhé studiové album, "Life Is Peachy", vydané 15. října 1996. Hudebně je album velmi podobné předešlému "Korn", ale prosadil se na něm větší vliv funku, například na písních „Porno Creep" a „Swallow". "Life Is Peachy" obsahuje dvě cover verze, od kapely War „Low Rider", na níž Davis hraje na dudy a Welch zpívá, druhou Ice Cubeovu „Wicked" s přizvaným Chinem Morenem z Deftones. Aby dostali nahrávku do povědomí lidí, dělali Korn předskokany pro Metallicu a hojně využívali Internet. "Life Is Peachy" se v otevíracím týdnu prodalo více jak 106 000 kusů, obsadilo 3. místo v Billboard 200 a ve Spojených státech bylo certifikováno jako 2x platinové. První singl, „No Place to Hide", byl navržen na cenu Grammy (Best Metal Performance). „A.D.I.D.A.S." je druhý singl z desky a jako jediný má své oficiální video. Korn se stávali stále populárnější, hlavně díky vystupování na festivalu Lollapalooza společně s Tool. Ovšem kapela musela své koncertování pozastavit, protože kytarista Shaffer chytil nebezpečnou meningitidu. Ještě ten samý rok Korn potvrdili svůj zájem o crossover při spolupráci s Los Angelským duem Dust Brothers na písni „Kick the P.A.". Tento song byl použit k soundtracku na film Spawn.  Ke konci roku 1997 Korn založili svoje vlastní hudební vydavatelství, Elementree Records. První interpreti, kteří se na vydavatelství zaregistrovala byli Videodrone, jejichž zpěvák (Ty Elam) dával Jonathanu Davisovi lekce ve zpívání. První platinový úspěch si Elementree Records připsali při vydání debutového alba pro kapelu Orgy. O kytaristovi Orgy Ryanu Shuckovi je známo, že vystupoval s Davisem a Elamem ve skupině Sexart. Během let se k tomuto vydavatelství připojili další muzikanti, například rapper Marz a rockeři Deadsy.

"Follow the Leader" (1998–1999).

Tohle album je definitivní průlom do mainstreamu, bylo to první nu metalové album, které se stalo takto slavným  Předtím než Korn vydali své třetí studiové album, vytvořili týdenní online TV show, Korn TV, která dokumentovala tvorbu desky a uváděla mnohé hosty, jako pornohvězdu Rona Jeremyho, Limp Bizkit a 311. Projekt také dával šanci fanouškům, aby do TV show zavolali a zeptali se na to, co je nejvíce zajímá. Korn patří mezi první kapely využívající Internet takovým způsobem. "Follow the Leader" je název třetí studiové desky od skupiny, dostávající se do prodeje 18. srpna 1998. Na samotné nahrávce je ke slyšení mnoho přizvaných zpěváků, například Ice Cube, Tre Hardson z Pharcyde, Fred Durst z Limp Bizkit a herec Cheech Marin na bonusovém tracku „Earache My Eye".  Korn zorganizovali ohromné turné (připomínající svou mohutností až politickou kampaň), za účelem propagace "Follow the Leader". Kapela vystupovala po celé Severní Americe, což v té době nebylo úplně obvyklé. Členové Korn mluvili s fanoušky a odpovídali na jejich dotazy v tzv. „fan conferences", které se odehrávali na každé zastávce. Navíc byly velmi časté autogramiády.  V první týdnu se prodalo 268 000 nosičů "Follow the Leader", díky čemuž se CD vyšplhalo na první místo Billboard 200. Nahrávka obsahuje dva celosvětové singly, „Got the Life" a „Freak on a Leash". Oba prokázaly velkou popularitu Korn, navíc se jejich oficiální videa objevila v MTV Total Request Live, kde dlouhou dobu plnila televizní obrazovky. Singly se také dostali do hitparád Billboard, s „Freak on a Lesh" umisťující se v top 10 na rádiích Mainstream Rock Tracks a Modern Rock Tracks. Na druhém z nich strávila píseň celých 27 týdnu, více než se povedlo jakémukoliv songu od Korn.  Píseň „Freak on a Leash" vyhrála cenu Grammy za Best Music Video (nejlepší videoklip) a byla nominována na Best Hard Rock Performance (nejlepší hard rockové provedení). Video pro single také obdrželo dalších devět nominací v MTV Video Music Awards: Video of the Year (videoklip roku), Best Rock Video (nejlepší rockový videoklip), Breakthrough Video (průlomový videoklip), Best Direction (nejlepší režie), Best Special Effects (nejlepší speciální efekty), Best Cinematography (nejlepší kinematografie), Best Editing (nejlepší úpravy) a Viewer's Choice (cena diváků). Nakonec vyhrála dvě (Best Rock Video a Best Editing). "Follow the Leader" je prodejně nejúspěšnější album od Korn, v USA 5x platinové (5000 000+).  Ten samý rok co světlo světa spatřilo "Follow the Leader", Korn odstartovali svůj vlastní festival nazvaný Family Values Tour. Korn samozřejmě celému velmi úspěšnému turné vévodili, společně s Incubus, Orgy, Limp Bizkit, Ice Cube a německou kapelou Rammstein. Byl rovněž zhotoven CD a DVD záznam tohoto festivalu. V roce 1999 převzali vedení Family Values Tour Limp Bizkit, s hostujícími Primus, Staind, The Crystal Method, Method Man & Redman a Filter. Korn se v soupisce vůbec nevyskytovali, ovšem párkrát překvapivě vystoupili, aby předvedli píseň „Falling Away From Me" z CD "Issues". V roce 2000 se však turné nekonalo.

"Issues" (1999–2001).

Čtvrté studiové album od Korn nese název "Issues", začalo se prodávat 16. listopadu 1999 a produkoval ho Brendan O'Brien. Obal desky navrhl Alfredo Carlos, fanoušek, který vyhrál soutěž pořádanou MTV. "Issues" vyšlo během velmi hektického týdne, přinášejícího mnohé, dlouho očekávané nahrávky. Deska se umístila na prvním místě Billboard 200 s více jak 573 000 prodanými kusy v otevíracím týdnu. Úspěch byl o to cennější, že "Issues" dokázalo v prodeji porazit Dr. Dre CD "2001" a největší hity Céline Dion ("All the Way... A Decade of Song").  Aby oslavili vydaní svého nového alba, vystupovali Korn před publikem ve slavném Apollo Theatre (New York), kde představili desku v její úplnosti. Představení bylo současně vysíláno rádii po celé Americe. Tímto koncertem se Korn stali první rockovou kapelou a druhými bílými muzikanty, kteří vystupovali v Apollo Theatre (první byl legendární Buddy Holly v padesátých letech 20. století). Tato speciální událost obsahovala pochodový buben od NYPD (New York City Police Department), dudy používané Richardem Gibbsem a také skupinu zpěváků, vytvářející doprovodný zpěv.  Na začátku toho samého roku se Korn objevili v sitcomu South Park, v epizodě Korn's Groovy Pirate Ghost Mystery, kde je také použit první singl z "Issues", „Falling Away from Me" (byla to rovněž premiéra singlu). Kapela uvolnila z nahrávky ještě další dva singly, „Make Me Bad" a „Somebody Someone", oba dva v rádiích samozřejmě uspěly. Videoklipy byly nahrány pro všechny zmíněné písně. Fred Durst (dlouholetý přítel kapely) režíroval videoklip k „Falling Away from Me", Martin Weisz k „Make Me Bad" a také k „Somebody Someone", přičemž video k třetí písni obsahuje speciální efekty, jako CGI (Computer-generated imagery). Každé video se objevilo v Total Request Live, dvě z nich si vydobyla značný respekt. "Issues" bylo mnoha kritiky chápáno jako odklon od vlivu hip hopu a přiklonění spíše k alternativnímu/industriálnímu metalu. Album je ve Spojených státech certifikováno jako 3x platinové (3000 000+).

"Untouchables" (2002–2003).

11. června 2002, po roce a půl tvrdé práce zaštítěné neméně dlouhým nahrávacím obdobím se na světla reflektorů vynořilo páté studiové album od Korn, "Untouchables". Deska prodala v prvním týdnu 434 000 kopií, debutoval tak na druhém místě Billboard 200 (předehnalo jí pouze CD The Eminem Show). Ačkoliv je "Untouchables" kritiky velmi kladně přijímána, prodeje byly pro Korn neuspokojivé. Nahrávka je v USA prohlášena pouze jako 1x platinová (1000 000+). Samotná kapela přičítala nelichotivé prodeje internetovému pirátství, protože tři měsíce před oficiálním vydáním "Untouchables" se na Internetu objevila neupravená verze alba.  Před odstartováním prodeje "Untouchables" byla pořádána velkolepá show v Hammerstein Ballroom (New York), která byla ke zhlédnutí v mnoha amerických kinech. Album obsahuje různé zvláštní efekty: elektronické beaty, smyčcové nástroje a pestrou paletu kytarových vymožeností. Žádný z těchto z těchto unikátních jevů se neobjevil na předešlém CD. Celkový dojem "Untouchables" se drasticky liší od jejich předchůdkyň. Tento pocit je patrný hlavně na písních „Alone I Break", „Hating" a „Hollow Life". Tyto songy navíc zpěvák Jonathan Davis označila z jeho nejoblíbenější (co se písní kapely týče).  První dva videoklipy z "Untouchables" („Here to Stay" a „Thoughtless") byly režírovány dvojicí Hughes brothers (známí za své filmy Menace II Society a Z pekla). Ve videoklipu k písni „Here to Stay" najdeme členy Korn vystupující uvnitř televize, která vysílá kontroverzní příběhy a současné problémy. Samotný singl vyhrál cenu Grammy za Best Metal Performance, přičemž je to také zatím nejúspěšnější song od Korn v rádiu Modern Rock Tracks. „Thoughtless" zobrazuje některé scény z dětství Jonathana Davise, hlavní postava je ve videoklipu šikanována a soustavně bita. Video pro poslední singl z alba, „Alone I Break", bylo režírováno Seanem Dackem, výhercem soutěže pořádané stanicí MTV. Snímek je pojatý ve stylu reality show, kde všichni členové Korn postupně zemřou.

"Take a Look in the Mirror", "Greatest Hits: Volume 1", odchod Welche (2003–2005).

Dříve než kapela vydala své další album, objevil se 22. července 2003 v rádiích nový singl, „Did My Time". Píseň byla určena k propagaci filmu, ovšem na finálním soundtracku se neobjevila. Ve videoklipu k písni hrála Angelina Jolie a režírování se ujal Dave Meyers. „Did My Time" se stal čtvrtým singlem od Korn, který obdržel nominaci Grammy, opět za Best Metal Performance. "Take a Look in the Mirror" značí snahu skupiny o návrat k více agresivnímu zvuku, vyskytujícího se na prvních dvou deskách. CD obsahuje klasickou rap metalovou píseň „Play Me" a bonusovou živou verzi písně „One" od Metallicy. "Take a Look in the Mirror" je první album od "Follow the Leader", která splňuje zmíněné atributy. Deska okupovala deváté místo v Billboard 200 a RIAA (Recording Industry Association of America) ji prohlásila za platinovou. Z "Take a Look in the Mirror" pochází čtyři singly, „Did My Time", „Right Now", „Y'All Want a Single" a „Everything I've Known", umisťující se v Billboards Mainstream Rock Tracks na #12, #11, #23 a #30 místě.  Korn zpracovali své největší hity na albu "Greatest Hits, Vol. 1", vydaného 5. října 2004. Deska se umístila na čtvrtém místě Billboard 200 s týdenními prodeji činící 129 000 kusů. Nahrávka obsahuje dvě cover písně a většinu singlů od Korn, které vytvořili během jejich desetileté kariéry. První cover song nese název „Word Up!" a pochází od kapely Cameo. Na druhém použili Korn všechny tři části Pink Floyd písně „Another Brick in the Wall". "Greatest Hits Vol. 1" také obsahuje zremixovanou verzi hitu „Freak on a Leash". Speciální edice zahrnuje DVD s titulkem "Korn: Live at CBGB". Na DVD je záznam koncertu kapely (hrající sedm písní) v CBGB (14. listopadu 2003).  Ještě před začátkem práce na desce "See You on the Other Side", oznámil kytarista Brian „Head" Welch, že si vyvolil Pána Ježíše Krista jako svého spasitele a tomuto závazku podřídí celý svůj hudební život. Tímto opustil kapelu Korn. Spekulace o mystifikaci či kanadském žertu se nepotvrdili, z Welche se stal velmi věřící člověk, dokonce se nechal pokřtít v řece Jordán. Odchod Briana Welche byl první oficiální změnou sestavy Korn v celé její historii.

"See You on the Other Side" (2005–2006).

Poté co Korn vypršela nahrávací smlouva se Sony, skupina uzavřela dohodu s EMI a přešla k Virgin Records. Jak Korn tak Virgin Records si vyšli vstříc, vydavatelství vyplatilo kapele 25 miliónů dolarů a zato si nárokovalo část výdělků následujících dvou alb. Navíc si Virgin Records přivlastnilo určité peníze ze pořádání festivalů, prodej lístků a jiné zdroje zisků Korn.  První studiová deska vydaná pod taktovkou Virgin Records vtrhla do prodeje 6. prosince 2005 a jmenuje se "See You on the Other Side". Album vstupuje do Billboard 200 na třetím místě a v první týdnu prodává skoro 221 000 kusů. Nahrávka dokázala v hitparádě vydržet po úctyhodných 34 týdnů. První singl z desky, „Twisted Transistor", byl ztvárněn v komickém videoklipu režírovaném Davem Meyersem, ve kterém rapové hvězdy Xzibit, Lil' Jon, Snoop Dogg a David Banner hrají členy Korn. Samotná píseň se probila na třetí místo rádia Mainstream Rock Tracks (nejvyšší pozici co singl od Korn obsadil) a deváté místo v rádiu Modern Rock. Ve druhém videoklipu k písni „Coming Undone" vystupuje skupina na poušti, přičemž režisérem videa je Little X, který režíruje spíše hip hopová a R&B videa. "See You on the Other Side" je ve Spojených státech certifikováno jako platinové a prodalo již přes dva miliony kopií po celém světě.  Korn uspořádali 13. ledna 2006 tiskovou konferenci v Hollywood Forever Cemetery, kde potvrdili zahájení tzv. "See You on the Other Side" Tour. Skupiny 10 Years a Mudvayne byly vybrány jako zahajovací kapely pro každé vystoupení tohoto festivalu, který odstartoval v domovské městě Korn, Bakersfieldu, na což starosta Harvey Hall označil tento den (26. února) za „Korn Day". Vzkříšení Family Values Tour se odehrálo 18. února 2006, Deftones, Stone Sour, Flyleaf a japonská metalová kapela Dir en grey zde předvedli své schopnosti. Korn a Evanescence ovládli Family Values Tour 2007 po boku interpretů Atreyu, Flyleaf, Hellyeah a Trivium.  Během propagace alba "See You on the Other Side" v Evropě byla zpěváku Jonathanu Davisovi diagnózována idiopatická trombocytopenická purpura. Kvůli této závažné nemoci musel Davis strávit víkend v nemocnici a nemohl vystupovat na proslulém Download Festivalu. Skupina ovšem stále koncertovala díky hostujícím zpěvákům, jako byl Corey Taylor ze Slipknot/Stone Sour, frontman kapely Skindred Benji Webbe a M. Shadows ze Avenged Sevenfold. I tak Korn odvolali zbytek evropského turné a zrušili svojí účast na festivalech Hellfest a Summer Open Air. Zpočátku nebylo publikum a fanoušci vůbec informováni o stavu Jonathana Davise, než jim zmíněný zpěvák poslal vysvětlující dopis.

"Untitled", "MTV Unplugged", odchod Davida Silverii (2006–2008).

Na počátku prosince byli fanoušci informováni, že zakládající člen Korn, bubeník David Silveria, si bere nespecifikovanou přestávku a nějakou dobu nebude s kapelou. Poté Korn vystupovali ve studiu MTV na Times Square (9. prosince 2006), za účelem vydání akustického alba "", které bylo 23. února 2007 vysíláno online skrz MTV.com a 2. března 2007 jej odvysílaly stanice po celém světě. Publikum se skládalo pouze z 50 lidí a Korn odehráli celkem 14 akustických písní, z toho dvě MTV nepřenášela. Na nahrávce spolupracovali různí muzikanti, například The Cure a Amy Lee z Evanescence. "MTV Unplugged: Korn" prodalo 51 000 nosičů v otevíracím týdnu a umístilo se na devátém místě Billboard 200.  Korn vypustili 31. července 2007 své "Untitled" (nenazvané) album. Deska prodala první týden 123 000 kusů a umístila se na druhém místě Billboard 200. Celkové prodeje v Americe činí něco přes 500 000, CD je tedy tzv. zlaté. Při práci na "Untitled" se skupina dohodla s Virgin Records na přizvání klávesisty Zaca Bairda, který propůjčil písním více hlubší, atmosféričtější zvuk. Místo Davida Silverii se za bubny ocitl Terry Bozzio a Brooks Wackerman z Bad Religion. Joey Jordison z kapely Slipknot hrál na bubny během živých vystoupeních, dokud Korn nepřijali Raye Luziera, kvůli již oficiálnímu odchodu Silverii. Písně „Evolution" a „Hold On" byly označeny za singly a prosadily se v rádiích, mimo jiné v rádiu Mainstream Rock Tracks na čtvrtém a devátém místě. Třetí singl, „Kiss", byl realizován v dubnu 2008, ovšem i po měsíci od jeho uvolnění ho neodvysílala žádná rádio stanice.

"Korn III: Remember Who You Are" (2008–2010).

Ubisoft v říjnu informoval, že Korn napsali a nahráli originální píseň inspirovanou hrou „Haze“, přičemž název songu zní také „Haze“. Píseň byla dokončena 22. února 2008. Úplně poprvé v herním průmyslu byla „Haze“ hrána jako plnohodnotný singl opatřený videoklipem a nefigurovala pouze v exkluzivním downloadu k video hře.  Dne 12. května 2008 Korn vydali nové živé album, "". Na tomto vystoupení byla ještě zakládající sestava kapely. Dodatečně (29. února 2008) se do prodeje dostala druhé kompilační CD (největší hity) od skupiny nazvané "Playlist: The Very Best of Korn".  Dne 12. února 2009 Korn hráli na Rock Festu ve městě Cadotta (Wisconsin). Také byli k vidění na třetím Rock on the Range v Columbusu v Ohiu. Dále se kapela objevila na britském Download Festivalu po boku Faith No More a na německých turné Rock am Ring a Rock im Park. V roce 2009 někteří členové Korn (Jonathan Davis hrající na bubny, Fieldy na basu a Munky na kytaru) účinkovali ve videoklipu Lil Wayne „Prom Queen“. Během všech zmíněných vystoupení již na veřejnost pronikaly informace o psaní nového alba.  Dne 20. ledna 2010 se na oficiálních stránkách Mayhem Festivalu oznámila účast Korn na zmíněném festivalu, společně s interprety Rob Zombie, Lamb of God a Five Finger Death Punch. Mezitím byla potvrzena účast producenta Rosse Robinsona (producenta prvních dvou alb Korn) na připravované desce. Samotná skupina informovala, že nadcházejícím CD se chtějí vrátit do svých více agresivních a přímočařejších začátků.  Dne 12. února 2010 byl odhalen název nového alba: "Korn III – Remember Who You Are". 23. února Korn přešli k vydavatelství Roadrunner Records. 25. února se zveřejnil oficiální track list desky a konečně 4. května Korn vypustili do rádií první singl, „Oildale (Leave Me Alone)“. Podle posledních zpráv mělo "Korn III - Remember Who You Are" vyjít 13. července 2010. Album se probojovalo na druhé místo Billboard 200 se 63 000 prodanými kusy v otevíracím týdnu.

"The Path of Totality" (2011–2012).

Skupina na desátém studiovém albu spojila svůj hudební styl s elektronickou hudbou. Nu metal a alternativní metal se zde mísí s žánry dubstep, drum and bass a electro house. Na produkci alba se podíleli Skrillex, Feed Me, Kill the Noise, Noisia, Datsik, 12th Planet, Downlink a Excision.  První singl „Get Up!“, který produkoval Skrillex, byl vydán 6. května 2011. Druhý singl, „Narcissistic Cannibal“, vyšel 18. října 2011, produkovali jej Skrillex a Kill the Noise. Album samotné pak bylo v Evropě vydáno 2. prosince 2011.

"The Paradigm Shift", "The Serenity of Suffering" (2012–2016).

18. července 2012 Jonathan Davis řekl magazínu Billboard, že se připravují na nahrávání svého jedenáctého studiového alba, které bude vydáno nezávisle. Nové album by na rozdíl od "The Path of Totality" nemělo být ovlivněno dubstepem a mělo by se vrátit zpět do undergroundové scény. Kytarista James „Munky“ Shaffer zmínil v interview pro Phoenix NewTimes, že poslední album bylo příliš slabé a že nové by mělo mít více agresivnější kytary a melodické vokály, ale stále budou jednou nohou v elektronické hudbě, jen se odkloní od dubstepu a budou se snažit jít zpátky do starší, tvrdší tvorby.  Dne 19. února 2013 Korn zveřejnili na Facebooku fotku, na které byli společně s bývalým členem Brianem Welchem, jenž s nimi na začátku roku 2013 absolvoval rovněž pár vystoupení. Dne 1. října 2013 pak očekávané jedenácté album s názvem "The Paradigm Shift" vyšlo. Dalším albem bylo "The Serenity Of Suffering" z roku 2016.

"The Nothing" (2019).

V červnu 2019 bylo oznámeno vydání třináctého alba, když byl dne 25. června představen singl „You'll Never Find Me“. Deska s názvem "The Nothing" vyšla v pátek 13. září 2019.

Korn (stylizováno jako KoЯn) je americká metalová kapela založená roku 1993, původem z Bakersfieldu, Kalifornie. Současnými členy jsou: Jonathan Davis, James „Munky“ Shaffer, Brian „Head" Welch, Reginald „Fieldy“ Arvizu a Ray Luzier. Skupina vznikla po rozpadu kapely L.A.P.D, ve které působili tři členové Korn.

Korn, stylisé KoЯn, est un groupe de nu metal américain, originaire de Bakersfield, en Californie. En 2017, le groupe se compose de Brian Welch et James Shaffer à la guitare, de Reginald Arvizu à la basse, de Jonathan Davis au chant et Ray Luzier à la batterie.


Základní charakteristika.

Obec Louka leží na úpatí Bílých Karpat na říčce Veličce a je součástí kulturně bohatého mikroregionu Horňácko, jenž zahrnuje celkem devět obcí. Centrem mikroregionu je Velká nad Veličkou, dále sem patří obce Malá Vrbka, Hrubá Vrbka, Kuželov, Javorník, Nová Lhota včetně Vápenek, Suchov, Lipov a řada samot zvaných Mlýny, roztroušených podél Veličky mezi Javorníkem a Vápenkami. Katastrální území obce sousedí na východě s k. ú. obcí Velká nad Veličkou a Blatnička, na severu s k.ú. Blatnice a na jižní a západní straně s k.ú. Lipov.

Historie a současnost.

Podle archeologických nálezů bylo území podél vodního toku řeky Veličky osídleno již v pravěkých dobách. Jsou zde nálezy z období neolitu (poloviny 5. tis. př. n. l.). V severní části k. ú. Louky, v části zvané Vyšenkové byl nalezen v kostrovém hrobě kamenný sekeromlat a šňůrová keramika, poblíž Lipova pak pohřebiště z období halštatské kultury. V místní části Úlehle byla nalezena část náhrdelníků z období římské civilizace.  Další kolonizace území kolem řeky Veličky nastala v 9. století slovanským obyvatelstvem, o čemž svědčí slovanské kostrové pohřebiště, které bylo objeveno při stavbě železniční tratě u Lipova. Zřejmě v této době také došlo k počátkům trvalého osídlení v oblasti dnešní obce Louka, o níž první písemná zmínka pochází z roku 1046. Z této době se kroniky zmiňují o obci "Luce, Lokos nebo Lauce".  Těmito místy také v historii vedly obchodní cesty, spojující Čechy se Slovenskem a Uhrami. Z utváření reliéfu se předpokládá, že obec vznikla jako strážný bod, kde se vybíralo mýtné.  Celá oblast včetně obce značně utrpěla během opětovných vpádů Uhrů, kteří bojovali o území tzv. Lucké provincie, která nebyla přičleněna k žádnému státnímu celku. O toto území se vedly spory a boje mezi českými knížaty a uherskými králi. Definitivně byla oblast k českému státu připojena až po kumánských válkách, tedy po roce 1273.  Obec a většina území pak patřila pod střídavou vládu různých feudálních vládců a při střetech mezi Čechy a Uhry koncem 15. století bylo území zcela zpustošeno a téměř vylidněno. Následně byla obec i s okolím připojena k ostrožskému panství a od 16. století se opět začíná zvedat počet obyvatel, rozvíjí se řemesla a začíná se pěstovat vinná réva, která už v 17. století pokrývala větší část obhospodařované půdy.  V 17. století za válek bylo území opět zpustošeno a poté následovaly vpády uherských vojsk. V této době docházelo k četným požárům a násilí. Situace se začala opět stabilizovat až s počátkem a v polovině 18. století, kdy došlo k nárůstu počtu obyvatelstva i obcí a usedlostí.  V Louce se rekatolizační proces Lichtenštejnům dařil prosazovat mnohem rychleji než v ostatních obcí Horňácka, které náležely Magnisům, takže jezuita Vavřinec Krebel mohl ve své zprávě z roku 1712 uvést, že na panství ostrožském, jmenovitě v Louce jsou pouze 3 nekatolíci, ale ve Velké nad Veličkou je jich 150, v Javorníku 73 a v Hrubé Vrbce 102 apod. Během let nekatolíků dále ubývalo.  Za první světové války obec značně trpěla hlavně odvody mladých mužů v produktivním věku do války a také přechodem na válečné hospodářství. Po vzniku Československa v roce 1918 však pro obec začaly lepší časy.  Vývoj byl opět přerušen válkou. Druhá světová válka přinesla ztráty materiální i lidské. Po jejím ukončení nastalo období znárodňování a kolektivizace zemědělství, které se v tradičně zemědělské obci s velkým počtem rolníků nesetkalo s dobrým ohlasem. JZD muselo být v obci zakládáno dokonce na třikrát a rolníky se do něj podařilo získat až nátlakem.  Po roce 1989 se v obci zvýšila nezaměstnanost. Negativně se projevily i nejrůznější reformy a úsporné balíčky. V polovině 90. let se však situace začala zlepšovat. V obci byl postaven nový kostel, zvyšoval se počet služeb a drobných řemeslníků. Tento trend pokračuje i nadále.

Pamětihodnosti, významné stavby a zajímavosti.

Bývalá tvrz, dnes sýpka.

Památkově chráněný historický objekt, který stojí v centru obce, nedaleko kapličky a nového kostela. Původně měla na místě dnešní stavby stát tvrz, která měla ochraňovat obchodní cestu z Čech do Uher, nicméně její existence není doložena. První doložená informace o této stavbě pochází z roku 1478. Následně byla tvrz přestavěna na renesanční zámek a ten byla roku 1625 prodán Gundakaru z Lichtenštejna (1580-1658). V dalších staletích byl ovšem využíván jako hospodářská budova a nakonec jako sýpka. Následně skončila v majetku rodiny Čechů, kteří ji vlastnili až do roku 1948, kdy jim byla stavba odebrána.  Objekt byl 40 let využíván jako hospodářská budova, ke které příslušely výkrmny prasat, které byly situovány v původních hospodářských budovách. Po celou tuto dobu nebylo do budov a objektů prakticky nijak investováno. Po roce 1989 byl objekt vrácen původním majitelům. Stavba je však po 40 letech zanedbávání v naprosto zoufalém stavu. Omítka z velké části zdegradovala, ze střechy odpadávají tašky, do objektu zatéká, navíc byl poškozen v roce 1997 povodněmi, když se hladina spodní vody dostala až do suterénu stavby. Rekonstrukce stavby je vzhledem k velké finanční náročnosti v současné době nereálná.

Kaplička se zvonicí.

Památkově chráněná kaplička se zvonicí ve stylu lidového baroka z 18. století zdobená slováckým ornamentem leží uprostřed obce, u hlavní silnice. U kapličky není přesné datum její výstavby doposud známo. Je pravděpodobné, že byla vystavěna na samém počátku 18. století. Jejím účelem bylo, aby hladce probíhala rekatolizace místního obyvatelstva, které bylo do té doby převážně protestantského vyznání. Zvon na kapličce pocházel z roku 1715. Za první světové války měl být odvezen a přetaven na munici. V té době se ho ale ještě podařilo zachránit tím, že starosta obce Martin Frola obměkčil komisi tehdy nedostatkovými věcmi, jakými bylo například máslo, nebo mouka. Tento přístup ovšem nefungoval za druhé světové války, kdy byl zvon odvezen a tentokrát zřejmě opravdu přetaven.

Další historicky významné stavby.

Budova školy.

V centru obce při hlavní silnice se nalézá také budova základní školy, postavená v roce 1891. Je to dvoupatrová budova, ve které se stále nachází první až pátá třída základní školy.

Památník obětem první světové války.

Drobný pomník, který je situován vedle kapličky. Pomník, na němž se nalézají fotografie a jména 22 obětí I. světové války, které z obce pocházely, byl postaven v roce 1933 za velké hospodářské krize k 15. výročí konce války.

Novodobé zajímavosti.

Kostel Panny Marie Růžencové.

Kostel Panny Marie Růžencové v Louce je novostavba z roku 1999. Má půdorys tvaru lilie, ke kterému je přistavěna věž s mohutnou zvonicí. Věž má půdorysný tvar slzy - kapky rosy. Prostor lodi kostela je zaklenut železobetonovou skořepinou s roznášecími klenebními rámy, které jsou neseny železobetonovými sloupy a nosnými zdmi kostela. Zastřešení kostela je realizováno kuželovou protáhlou plochou. V blízkosti kostela je pozoruhodná středověká kaplička.

Varhany v kostele.

Dvoumanuálové varhany s pedálem v kostele Panny Marie Růžencové v obci navrhla a postavila varhanářská dílna "Robert Ponča Varhany" z Krnova. Stavba nástroje trvala 9 měsíců – od ledna do října 2003. Nástroj je z části postaven na ocelové balkonové konstrukci a navíc zavěšen na nosném sloupu zaklenutí kostela. Moderní dubová varhanní skříň je v prospektu rozvržena do šesti věží, které jsou jak výškově, tak prostorově členěny. Varhany mají 20 rejstříků. Traktura varhan je čistě elektrická, vzdušnice jsou zásuvkové. Píšťalové stroje jsou děleny do dvou manuálů a pedálu. Varhany mají celkově okolo 1600 píšťal (i díky složitým smíšeným hlasům), vzduchem je zásobují 3 měchy a ventilátor. Hrací stůl je umístěn na pojízdném pódiu, varhaník si tak může zvolit místo na kůru, odkud nástroj bude ovládat. Skříň stolu je stejně jako skříň varhan v přírodní barvě dubu, pedál je rovnoběžný, Paměťové kombinace jsou zapínány tlačítky pod prvním manuálem nebo pistony nad prahem pedálu. Z prostorových i výtvarných důvodů nestojí varhany celé na ploše kůru, jak je obvyklé, ale jsou zčásti zavěšeny před kůrem a vysunuty do prostoru kostela. Toto řešení působí dojmem nebývalé lehkosti a výborně zapadá do architektonického řešení vnitřku kostela. Hlavní varhanní skříň ukrývá hlavní a žaluziový stroj, vzadu u obvodové zdi kůru je pak umístěna samostatná dubová pedálová skříň, která není z běžného pohledu viditelná. Svou dispozicí nástroj vyhovuje jak potřebám liturgie, tak i koncertnímu využití.

Viadukt.

Železniční viadukt, který se nalézá na dnešní železniční trati číslo 343 (Hodonín - Veselí nad Moravou - Vrbovce ŽSR). Viadukt překračuje silnici III. třídy a údolí řeky Veličky mezi stanicemi Louka u Ostrohu a Lipov. Postaven byl ve 20. letech 20. století, kdy byl až do rozdělení ČSFR součástí tratě Veselí nad Moravou - Nové Mesto nad Váhom. Konstrukce mostu je ocelová, příhradová, položená je na kamenných opěrách. Délka viaduktu je cca 209 metrů, jeho výška 20 metrů. Celá konstrukce byla zničena koncem druhé světové války. Ustupující německá armáda viadukt, jako strategické dílo infrastruktury, zničila a celá konstrukce musela být po válce opravena. Tato oprava se dokonce dostala do prvního pětiletého plánu KSČ.

Přírodní zajímavosti.

Háj u Louky.

Jedná se o přírodní památku, která se nalézá těsně za obcí.

Doprava a dostupnost.

Železniční doprava.

Obec Louka leží na jednokolejné železniční trati Veselí nad Moravou - Nové Mesto nad Váhom, která byla vybudována ve 20. letech 20. století pro posílení spojení mezi Moravou a Slovenskem. Nyní (2013) je uváděna v jízdním řádu pod číslem 343 Hodonín - Veselí nad Moravou - Vrbovce ŽSR. Význam této spojnice vzrostl hlavně v 70. a 80. letech 20. století, kdy se jednalo o jednu z nejdůležitějších tratí, vedoucích na Slovensko. V té době byla velmi intenzivně využívaná hlavně nákladní dopravou, ale jezdily zde i dva páry rychlíků. Díky tomu byla v letech 1989 až 1991 zmodernizovaná. Nicméně pro rozpadu sovětského bloku a ČSFR její význam značně poklesl a v současné době se jedná pouze o regionální trať.  Železniční zastávka nese název "Louka u Ostrohu", aby se v jízdním řádu odlišilo, o kterou Louku se jedná. Přívlastek „u Ostrohu“ byl v názvu zastávky zvolen proto, že obec dříve patřila k "ostrožskému panství" a nemá souvislost s tím, že by se obec nacházela blízko Uherského Ostrohu. Rovněž název katastrálního území je Louka u Ostrohu.

Silniční doprava.

Obcí Louka prochází silnice I. třídy I/71 (Uherský Ostroh - Velká nad Veličkou - hranice SR), která byla do poloviny 90. let 20. století vedena v kategorii II. třídy (jako silnice II/499). Do této silnice zaúsťuje na okraji zástavby silnice III. třídy III/499 2 (Strážnice - Louka) a uprostřed obce silnice III. třídy III/499 10 (Blatnička - Louka).

Obec Louka () se nachází v okrese Hodonín v Jihomoravském kraji, v horňácké oblasti Slovácka na říčce Velička, 9 km jihovýchodně od Veselí nad Moravou. Žije zde obyvatel.

Louka est une commune du district de Hodonín, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Historie.

Ratíškovice patří mezi nejstarší obce v okrese Hodonín. O nejvzdálenější minulosti svědčí mnohé archeologické nálezy z jejího katastru. Byla nalezena mamutí stolička a mamutí kost z období mladšího paleolitu, kamenný přeslen z mladší doby kamenné, hliněná nádoba s nářadím z doby bronzové, hliněné nádoby mohylové kultury, užitková nádoba z doby železné, mnohé keramické nálezy pocházely z mladší doby hradištní a z dob slovanského osídlení.  První písemná zpráva o obci je uvedena ve velmi významném dokumentu – v listině Jindřicha Zdíka, syna prvního českého kronikáře Kosmy. Tento biskup pořídil soupis veškerého majetku, patřícího k olomouckému biskupství. Listina obsahuje více než 200 moravských místních jmen a je tedy prvním místopisem Moravy. Listina není datována, ale panuje názor, že datum jejího zhotovení je shodné s datem vysvěcení kapitulního chrámu sv. Václava při olomouckém hradě – tedy rok 1131.  Ve 14. století patřily Ratíškovice k markraběcímu komornímu statku ve Bzenci. V letech 1333–1346 byl moravským markrabětem a tudíž i majitelem Ratíškovic pozdější český král a císař Svaté říše římské Karel IV.  Ve druhé polovině 14. století patřily Ratíškovice spolu s dalšími vesnicemi k farnosti Milotice. Roku 1496 byla ves Ratíškovice odkoupena pány z Lipé od Vratislava z Pernštejna. 18. května 1594 byla Janem IV. z Lipé podepsána kupní smlouva s Juliem, hrabětem ze Salmu a Neuburku nad Innem a jeho syny Weikhartem a Karlem. Jan IV. z Lipé se totiž snažil uhradit své velké dluhy a mezi jím prodanými dvaceti vesnicemi byly i Ratíškovice.  V letech 1592–1606, v období tureckých válek, vládly v celém kraji velmi neutěšené poměry. Po uzavření míru se v lesích potulovali vrazi a lupiči. Město Hodonín mělo svého kata, šibenici a mučící nástroje. Dne 20. ledna 1613 se sešli zástupci okolních vesnic s purkmistrem a městskou radou s žádostí o pomoc. Po dohodě o vzájemné pomoci byla sepsána "katovská listina", na kterou vtiskly všechny obce svou pečeť. Je to nejstarší ratíškovická pečeť – zdobí ji tři žaludy se dvěma hvězdičkami a na jejím obvodu je nápis Wess Ratisskowicze. Z této pečeti také vychází současný ratíškovický znak, který navrhl v roce 1991 akademický malíř Zbyněk Kočvar.  Roku 1614 bylo hodonínské panství prodáno Zdeňkovi Žampachovi. V roce 1618 začali čeští stavové odboj proti Habsburkům a tím vznikla třicetiletá válka. Zdeněk Žampach se v průběhu stavovského odboje proti Habsburkům postavil veřejně na stranu císaře Ferdinanda II. Štýrského. Proto byla stavy nařízena konfiskace jeho majetku, který byl koncem roku 1619 předán Matyáši z Thurnu. Boje a šarvátky probíhaly na celém území, ani Ratíškovice nezůstaly ušetřeny.  Po ukončení války roku 1648 se stal majitelem hodonínského panství – a tím i Ratíškovic – Bedřich z Oppersdorfu. Ten velmi utužil poddanství – nedodržoval císařská robotní nařízení, zvyšoval robotní dny, peněžní a naturální dávky a ve všech obcích musely být sepsány knihy sirotčí, purkrechtní a kšaftovní. Tím vznikl přehled o majetkových změnách. Roku 1691 byl sepsán oppersdorfský urbář, podle kterého bylo v Ratíškovicích obsazeno 37 usedlostí.  Roku 1750 převzal statky hodonínského panství uherský hrabě Josef ze Czoborů de Czoborcent-Michali. Byl však velmi marnotratným hospodářem a kvůli své rozhazovačnosti upadl do konkursu. Jeho Moravské statky a s nimi Hodonín a Ratíškovice dne 10. července 1762 odkoupil za 1 005 500 zlatých rýnských sám císař František I. Štěpán Lotrinský. Císařovna Marie Terezie za své vlády připravila nový soupis pozemků a komise přešetřovaly poměry v jednotlivých obcích.  Vesnice zůstávala v soukromém vlastnictví císařské rodiny až do vydání tolerančního patentu a zrušení roboty dne 1. července 1848. Pak se stala samostatnou hospodářskou jednotkou a byla dál převážně zemědělskou obcí. Na úrodných polích se pěstovalo žito, ječmen, oves, brambory, řepa cukrovka a kukuřice, selo se také proso a konopí. Byl vytvořen vlastní obilný fond, udržovaný až do konce 19. století.  Teprve na rozhraní 19. a 20. století začali někteří muži pracovat v hnědouhelných dolech v Dubňanech a Miloticích. Kolem roku 1850 byla v Ratíškovicích založena cihelna.

Pamětihodnosti.

K historickým zajímavostem obce patří římskokatolický farní kostel, vystavěný v letech 1855– 1857, a to v místě, kde původně stála kaple sv. Josefa. Kostel byl postaven podle plánů hodonínského stavitele Josefa Lichta ve slohu historického romantismu. Ke kostelu přiléhá budova fary a hřbitov. Součástí mobiliáře kostela je dřevěná soška Panny Marie s Ježíškem v náručí, je jednou z nejhodnotnějších součástí chrámového mobiliáře. Jde o dílo datované kolem r. 1400, barokní korunka je instalována dodatečně. Původ sošky a cesta, jak se toto gotické dílo dostalo do ratíškovické farnosti, jsou zastřeny tajemstvím.  Zajímavou ukázkou lidového umění je hřbitovní brána. Byla zhotovena v r. 1957 ke stému výročí postavení ratíškovického kostela místním mistrem kovářského řemesla Františkem Hnilicou. Dále se v katastru obce nachází několik desítek křížů, pomníků a kapliček postavených v minulých staletích. Poslední z těch starších je pomník padlých z roku 1947.

Společenský život.

Dlouholetou tradici má degustace a košt vína, mezinárodní festival dechových hudeb nebo vánoční jarmark. V obci působí od roku 1889 sbor dobrovolných hasičů. Příspěvková organizace Osvětová beseda zastřešuje několik souborů zaměřených hlavně na zpěv.

Kultura.

Kulturní dění v obci je po celý rok velmi plodné. Působí zde pět folklorních souborů – "Robky ze séčky", "Mužský pěvecký sbor", "Dolina", "Slovácký krúžek" a "Dětský folklorní soubor". Známé jsou také dechové hudby "Dolanka" a mládežnická "Veselá muzika", před nedávnem byla také znovu založena "Dětská cimbálová muzika".  Folklorní život začíná plesovou sezónou, kdy se koná krojovaný ples, pokračuje velikonočními zvyky (tzv. "šlahačka"), oslavami svátků svatých Cyrila a Metoděje, hodovými slavnostmi, které se konají vždy druhý víkend v říjnu a jsou po právu největší folklorní událostí za celý rok. Mimoto ještě v létě probíhají různá další setkání (zpívání pod Náklem, setkání u Liliového kříže).

Sport.

Významnou součástí života obce je sport, zejména fotbal. FK Baník Ratíškovice hraje od sezony 2019/20 v Přeboru Jihomoravského kraje. Klub byl založen v roce 1930. Mezi jeho největší úspěchy patří dorostenecký titul mistra Československa z roku 1955, v seniorské kategorii pak účast v celkem pěti sezonách II. ligy (1960/61, 1963/64, 1999/00, 2000/01 a 2001/02) a účast ve finále Poháru ČMFS v ročníku 1999/00.

Příroda.

Ratíškovice obklopuje z velké části rozsáhlý smíšený les Doubrava. Název vypovídá spíše o historické podobě lesa, neboť převaha dubových porostů byla potlačena, a to ve prospěch lesů borových. Nicméně i dnes zde najdeme svědky časů minulých – statné dubové solitéry. Les nejenom blahodárně ovlivňuje klima okolí obce, ale je i rájem houbařů. V obci a jejím okolí se nachází řada vodních ploch, mokřadů a tůněk. Největší z nich je vodní nádrž Hliník vzniklá v místě těžiště jílů pro místní cihelnu. Nádrž má plochu necelých 5 ha a dosahuje v některých místech hloubky až 15 m. Využíván je rybáři i plavci. Ratíškovice jsou také jediným známým tuzemským místem výskytu smrtelně jedovaté muchomůrky jarní.

Samospráva.

Zastupitelstvo má 15 členů a městská rada 5 členů. V letech 1984 až 1992 byl starostou obce František Slezar, v letech 1992 až 1998 Miroslav Küchler, od roku 1998 do roku 2014 Josef Uhlík. Při ustavujícím zasedání zastupitelstva 3. listopadu 2014 byla starostkou zvolena bývalá vedoucí odboru životního prostředí Krajského úřadu Jihomoravského kraje a jednička kandidátky KDU-ČSL Anna Hubáčková. Místostarostou zůstal Radim Šťastný z uskupení Ratíškovice 2018. Kromě něj a starostky v radě zasedli Vladimíra Motlová a Vojtěch Koten (Ratíškovice 2018) a ředitel základní školy Josef Hanák za křesťanské demokraty. Bývalý starosta a lidovecký poslanec Josef Uhlík se stal předsedou finančního výboru. Po komunálních volbách v roce 2018 byl starostou zvolen opět Josef Uhlík.

Ratíškovice (německy "Ratischkowitz") jsou obec v okrese Hodonín v Jihomoravském kraji, 8 km severně od Hodonína. Ratíškovice patří mezi nejlidnatější vesnice v České republice, žije zde obyvatel.

Ratíškovice est une commune du district de Hodonín, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1392, a to v listině, kterou prodával rychmburské panství Smil z Rychmburka Otovi Berkovi. V roce 1485 je Svratouch uváděn jako ves, patřící pod rychtu ve Svratce. Na konci 16. století byla ve Svratouchu sklárna. Roku 1651 je v ní doložen sklářský mistr Lorenc Preisler. Koncem 17. století měl Svratouch samostatnou rychtu. V té době byla obec pány na Rychmburku považována za „kacířské hnízdo“, neboť zde žilo velké množství tajných nekatolíků. Po vydání tolerančního patentu v roce 1781 se ve Svratouchu přihlásilo k evangelické víře 48 rodin, hned v prosinci 1781 zde byla založena evangelická matrika a v roce 1783 postavena i modlitebna a založena evangelická škola. Katolická škola vznikla v roce 1835, obě školy byly sloučeny v roce 1877.  Obyvatelé obce se vedle rolnictví živili především hrnčířstvím, tkalcovstvím a od konce 19. století také klempířstvím, které se v brzké době stalo nejrozšířenějším zaměstnáním obyvatel. Svratouch byl v té době největší obcí okresu Hlinsko po samotném okresním městě, žilo zde více než 1700 lidí.  Dne 9. 5. 1945 byl Svratouch, spolu se sousední Svratkou bombardován sovětským letectvem, terčem útoku byla prchající německá vojska. Bylo poškozeno několik domů a dvě osoby těžce raněny. Do 30. září 1950 patřila k obci i Česká Cikánka. K 1. říjnu 1950 byla Česká Cikánka usnesením pléna ONV v Hlinsku, ze dne 14. září 1950, z obce Svratouch vyčleněna a připojena ke Svratce.

Pamětihodnosti.

Evangelický kostel.

Kostel byl zbudován v roce 1783 jako první evangelická modlitebna v celém okolí, dle starších úvah se jednalo o první postavený evangelický kostel po vydání Tolerančního patentu Josefa II. V roce 1911 byl přestavěn a přidána byla i věž s cibulovou bání.

Katolická kaple.

Kaple ve střední částí obce byla vybudována v roce 1933.

Obec Svratouch (německy "Swratauch") se nachází v okrese Chrudim v Pardubickém kraji. Žije zde obyvatel. Největším podnikem v obci je výrobní družstvo Dílo Svratouch, zabývající se výrobou z plechu.

Svratouch est une commune du district de Chrudim, dans la région de Pardubice, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Pozadí.

Čaroděj Saruman sídlící v Železném pasu upadnul kvůli užívání palantíru pod moc Temného pána Saurona. Saruman pod Sauronovým vlivem opevnil Železný pas a začal se připravovat k otevřené válce se sousedním královstvím Rohan. Čarodějovým cílem bylo dobýt Rohan a zabránit tak Rohirům v pomoci ohroženému království Gondor. Sarumanův sluha Gríma Červivec se proto vetřel do přízně rohanského krále Théodena, který byl velmi záhy spoután čarodějovou vůlí. Král byl netečný k množícím se potyčkám se skřety a Vrchovci. V první bitvě u brodů přes řeku Želíz byl navíc 25. února 3019 Sarumanovými skřety usmcen i Théodenův jediný syn Théodred. Rozklad království zastavil teprve Gandalf, který Théodena po svém příchodu do Edorasu 2. března vyléčil a osvobodil z Červivcova vlivu.  Po uvolnění ze Sarumanovy moci Théoden ihned vytáhl se všemi bojeschopnými muži z Edorasu proti vojsku Železného pasu ohrožujícímu západní hranici království. Většina žen a dětí z okolí hlavního města se pod vedením královy neteře Éowyn skryla v bezpečí Šeré brázdy. Skřeti, ke kterým se přidali i Vrchovci nenávidějící Rohiry, však téhož dne prorazili rohanskou obranu vedenou Erkenbrandem v druhé bitvě u brodů a Sarumanovo vojsko začalo postupovat k Helmovu žlebu. Saruman si uvědomoval strategický význam pevnosti a přikázal proto její obsazení před samotným útokem na hlavní město království, Edoras. Jakmile se postupující Théodenovo vojsko dozvědělo o porážce Erkenbranda, Gandalf poradil králi ustoupit před přesilou do Helmova žlebu. Sám čaroděj pak vyrazil hledat posily. Théodenovi a jeho mužům doprovázeným královým synovcem Éomerem, Aragornem, trpaslíkem Gimlim a elfem Legolasem se do Helmova žlebu podařilo ustoupit na poslední chvíli.

Helmův žleb.

Helmův žleb bylo jméno rokliny nacházející se pod štíty hory Trirogu v Bílých horách. Zde se nacházela pevnost Hláska, která byla v tomto údolí zbudována ještě Dúnadany ve druhém věku. Po Cirionově daru a ustanovení Rohanu patřila pevnost Rohirům, kterým vždy sloužila jako poslední útočiště při hrozícím nebezpečí. Jeden z nejslavnjších rohanských králů Helm Kladivo byl v pevnosti za Dlouhé zimy obležen Vrchovcem Wulfem. Král Helm při obléhání zemřel, avšak pevnost nebyla dobyta a po králově smrti neslo údolí jeho jméno.  Pevnost Hláska, vybudována na jednom ze severních ostrohů okolních kopců, se skládala z vysokých kamenných valů obklopujících vysokou věž, v níž byla umístěna hlásná trubka. Od Hlásky k jižnímu konci údolí byla vybudována silná zeď dvacet stop vysoká. Žlebový potok proudil tunelem pod zdí, obtékal pevnost a mířil dál do Žlebové kotliny. Údolí navíc dva hony před Hláskou přetínal opevněný příkop známý jako Helmův val. Z pevnosti šlo ustoupit k prostorným jeskyním, z nichž vedly tajné cesty do okolních hor.  Před samotnou bitvou byl pánem Západních úvalů i Hlásky Erkenbrand, který před bojem nechal zeď Helmova valu opravit a pevnost zesílit. Před příjezdem Théodena se k pevnosti stáhlo okolo tisíce bojeschopných mužů, avšak mnoho z těchto vojáků však bylo příliš mladých či starých. V jeskyních Helmova žlebu se před postupujícími skřety ukryla také velká většina uprchlíků z Úvalů. Ti si s sebou do pevnosti přinesli velkou zásobu potravin.

Bitva.

Obléhání pevnosti.

Před půlnocí dorazila do Helmova žlebu Sarumanova vojska. Rohirové bránící Helmův val byli pod tlakem útočníků donuceni ustoupit k pevnosti. Útok Sarumanových skřetů a Uruk-hai na Hlásku začal spolu s lijákem krátce po půlnoci. Útočníci se valili proti Žlebové zdi, nejmohutnější skřeti a divocí lidé z Vrchoviny pak zaútočili po můstku proti bráně pevnosti. Aragorn spolu s Éomerem vedli proti útočníkům několik výpadů. Při jednom z nich zachránil Éomera trpaslík Gimli.  Skřetům se za zeď podařilo poprvé proniknout stokou, kterou pod zdí protékal Žlebový potok. Dík Gimlimu a Gamlingovým mužům se útočníky podařilo zahnat a tunel pod zdí bezpečně přehradit. Zeď, uzavírající údolí, se však nepříteli podařilo prolomil vyhozením její části výbušninou umístěnou ve stoce.

Příjezd rohanských posil.

Po průlomu se přeživší Rohirové stáhli do samotné pevnosti nebo ustoupili do jeskyní. Aragorn s Legolasem byli zatlačeni do citadely. Gimli a Éomer se probili k jeskyním. Za svítání, právě když se skřetům podařilo prolomit hlavní bránu pevnosti, vyrazil král spolu s Aragornem a muži své družiny za dunícího zvuku Helmova rohu do protiútoku. Právě tehdy dorazily do Helmova žlebu rohanské oddíly vedené Erkenbrandem a Gandalfem. Na pomoc Rohanským přišli díky Gandalfovi také huorni, národ podobný stromům, kteří údolí přehradili jako hustý les po celé jeho šířce. Rohirové obrátili náhle obklíčené skřety na útěk. Ti, kteří nebyli pobyti byli Rohanskými zahnáni mezi huorny. Z tohoto živého lesa se však žádný ze skřetů nevrátil.

Důsledky.

V bitvě byla zničena celá Sarumanova armáda Skurut-hai určená k ovládnutí Rohanu. Boj u Hlásky nepřežil jediný skřet. Mnoho Vrchovců se vzdalo vítězům, kteří je před propuštěním využili k nápravě škod. Padlí Rohirové byli po boji pohřběni uprostřed bitevního pole ve dvou mohylách. Těla nepřátel byla navršena na velikou hromadu. Lidé věřili, že pobité skřety před svým odchodem kamením zasypali huorni. Na tomto kamenitém kopci nerostla tráva a Rohirové mu říkali Smrtný vrch.  Ihned po bitvě zamířili Gandalf, král Théoden, Éomer, Aragorn, Gimli a Legolas doprovázeni dvaceti královými muži k Železnému pasu. Díky vítězství v bitvě u Hlásky a zničení Železného pasu byl Saruman poražen. Rohanské vojsko proto následně mohlo pomoci Gondoru napadenému Sauronovým vojskem.

Adaptace.

Film Petera Jacksona.

Bitva tvoří jednu z hlavních dějových linií filmu Petera Jacksona "". Na rozdíl od knižní předlohy zde třem stovkám obležených Rohirů přicházejí ještě před bojem na pomoc elfí lučištníci z Lothlórienu vedení Haldirem, který v bitvě umírá. Ve filmu navíc rohanské jízdní posily přivádí spolu s Gandalfem králův vyhnaný synovec Éomer, místo vynechané postavy Erkenbranda.

Bitva u Hlásky známá též jako bitva o Helmův žleb je významnou bitvou války o Prsten odehrávající se ve druhém dílu fantasy trilogie "Pán prstenů" J. R. R. Tolkiena. V tomto boji se střetly Sarumanovy oddíly s Rohiry vedenými králem Théodenem. Rohirům se proti přesile podařilo ubránit pevnost Hlásku přehrazující skalní údolí Helmův žleb a celou Sarumanovu invazní armádu rozprášit.

La Bataille de la Ferté-au-Cor (dans l'ancienne traduction bataille de Fort-le-Cor), appelée par certains, à tort, bataille de la Gorge de Helm (bataille du Gouffre de Helm dans l'ancienne traduction), "" en anglais, est une bataille relatée dans le roman "Le Seigneur des anneaux" de l'écrivain britannique. Elle oppose les forces de Saruman à celles du Rohan, commandées par Théoden, qui s'était réfugié dans la forteresse de la Ferté-au-Cor.


Historie.

Stopy osídlení na území obce a v jejím bezprostředním okolí sahají až do 4. století př.n.l. V posledních letech zde probíhá zjišťovací archeologický průzkum, který přinesl velmi zajímavé nálezy trvalého germánského a keltského osídlení.  Obec Hrubá Vrbka patří k nejstarším na Horňácku. V písemných pramenech se prvně objevuje v roce 1360, kdy se v zemských deskách připomíná vladyka Hertlín z Vrbky, syn Lubomírův (Hertlo de Wirbka filius Lubomiri), který ji prodal panu Peškovi z Veletin. Tehdy se ovšem obec nazývala ještě Velká Vrbka nebo prostě jen Vrbka. Nedlouho poté přešla do majetku strážnické větve rodu pánů z Kravař, kteří ji záhy začlenili do strážnického panství. Sousední obce Kuželov a Malá (původně zvaná Zedraná) Vrbka naopak příslušely k panství veselskému, později k panství ostrožskému. V majetku Kravařů Strážnice a přilehlé panství zůstaly až do roku 1486, kdy je od Alžběty z Kravař koupil Jan ze Žerotína a Fulneka. Alžběta byla nejmladší dcerou Jiřího z Kravař, posledního mužského zástupce strážnické větve pánů z Kravař.  Žerotínové se poté na Strážnici udrželi až do doby třicetileté války (1618 - 1648). Patřili mezi velké příznivce Jednoty bratrské, jejímž střediskem se obec stala. Po bitvě na Bílé hoře se poslední držitel Strážnice z rodu pánů ze Žerotína Jan Jetřich spolu s ostatními nekatolíky ocitl na „černé listině“. Na základě rekatolizačních dekretů a Obnoveného zřízení zemského vydaných císařem Ferdinandem II. Habsburským byl přinucen Strážnici opustit. Strážnické panství v roce 1628 za 200 000 zlatých rýnských koupil svobodný pán (od roku 1637 hrabě) František z Magni. Magnisové strážnické panství spravovali až do roku 1945, kdy na základě tzv. Benešových dekretů přešlo do rukou státu.  V roce 1663 byla obec zničena Turky, v roce 1704 vydrancovaná Kuruci.  Ke konci kuruckých válek Martin Polčák z Hrubé Vrbky zběhl od zemských husarů a utvořil zbojnickou skupinu, jejímž byl hejtmanem. Proslul na jihovýchodní Moravě podobně jako Ondráš a Juráš v Beskydech a Jánošík na Slovensku. Chudina se zbojníky sympatizovala, úřady je však pronásledovaly. 21.5.1710 na zbojníky v horách udeřili husaři, Martin Polčák byl sestřelen z koně a jeho mrtvola byla dovezena do Strážnice, kde byla vystavena na pranýř, potom rozčtvrcena a každý kus na jiné straně města vyvěšen na postrach.  V době nacistické okupace (1939-1945) docházelo k aktivnímu protifašistickému boji horňáckých obyvatel, spočívající především v tajném převádění bývalých vojáků a politiků přes hranice do „Slovenského státu", odkud tito putovali dále na západ či východ, aby se aktivně účastnili boje proti nacistickému Německu. Z Hrubé Vrbky pochází biskup Gorazd (*1879 +1942, vl. jménem Matěj Pavlík), biskup Pravoslavné církve, národní mučedník, který byl Pravoslavnou církví prohlášen za svatého. Biskup Gorazd byl popraven během heydrichiády za ukrývání atentátníků v pravoslavném kostele sv. Cyrila a Metoděje v Praze. Na uctění jeho památky byla 22. září 1946 na jeho rodném domku (č. p. 49) odhalena pamětní deska.

Pamětihodnosti.

V obci se nachází památková zóna lidové architektury v zachovalém půdorysu typické horňácké dědiny z 18. a 19. století. Ve středu obce se nachází obecní budovy (obecní úřad, pošta, kulturní dům), obchod a typická zvonička - kamenná nabílená zvonice čtvercového půdorysu a jehlancovité střechy, která pochází z konce 17. století. V obci se dochovaly památky lidových hospodářských staveb z 18. a 19. století - několik návesních komor a dlouhé řady stodol z kamene a nepálených cihel (tzv. kotovic), které stojí z obou stran za obcí. Tato oblast je vyhlášena jako památkově chráněná zóna.

Hrubá Vrbka (německy "Gross Wrbka") je obec v okrese Hodonín v Jihomoravském kraji, 11 km jihovýchodně od Veselí nad Moravou. Leží v horňácké oblasti Moravského Slovácka na úpatí Bílých Karpat v nadmořské výšce 257 m n. m. na katastrální ploše 1318 ha. Žije zde obyvatel.

Hrubá Vrbka est une commune du district de Hodonín, dans la région de Moravie-du-Sud, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Buddhismus.

Buddhisté používají také výrazu znovuzrozování. Buddhismus učí o tom, že pramen mysli každé cítící bytosti se po smrti dostává do přechodného stavu bardo, z kterého se nejpozději do 49 dnů pramen mysli znovuzrodí v některých z nespočetných forem existence v 6 sférách cyklického světa. Dále učí o ne-já, neboli neexistenci ega, tj. o tom, že bytosti se ve svém životě mylně identifikují se svým fyzickým tělem nebo se svými myšlenkami a pocity, přičemž fyzická forma i mentální pochody jsou ze své podstaty pomíjivé. Podle učení buddhismu je pravou podstatou bytostí mysl (vědomí), která je nezničitelná a neohraničená jako prostor a všechny formy a jevy v ní vznikají a zase zanikají. Život každé bytosti je tak pouze částí nekonečného proudu její mysli. To, v jaké formě se mysl objeví a do jakých konkrétních podmínek se bytost narodí, je následkem převládajících tendencí a návyků uložených do mysli v předchozích životech, a je tedy určováno karmou (zákonem příčiny a následku) a zásluhou vytvořenou bytostmi. Buddhismus učí o nekončících cyklech znovuzrozování v 6 hlavních sférách zrození:  Sféry zrození nejsou fyzickými oblastmi, ale stavy mysli. Čím více zásluh (dobrých dojmů do mysli) se během nekonečného proudu znovuzrozování v mysli nashromáždí, tím se nová bytost zrodí v příhodnější sféře, v takové, ve které bude mít možnost rozpoznat dokonalou podstatu své mysli - dosáhnout osvícení. To, že se bytost vymaní z jinak nekončícího koloběhu iluzorních zrození v podmíněných stavech, je cílem učení buddhismu.

Hinduismus.

Podle moderního pohledu na datování Véd se v hinduismu rozvinulo učení o reinkarnaci teprve po konci védského období s objevem upanišadové literatury (od roku 700 př. n. l.) a klasickou podobu dostalo v Bhagavadgítě.  Podle hinduistického pohledu je každá osoba nesmrtelné „já“ (átman), které se po smrti těla převtělí do nově narozené bytosti. Do jaké podoby se člověk převtělí, závisí na jeho minulých činech (karma). Karma vychází z dharmy, etického světového řádu, ve kterém všechny činy podle zákona příčiny a následku určují budoucí opětovné zrození. To se může odehrát jak na tomto světě, a to v lidské nebo zvířecí podobě, tak v nebeských či pekelných světech. Pobyt v nich může trvat různě dlouhou dobu, ovšem v žádném případě není věčný (jelikož jsou tyto světy součástí hmotného vesmíru, zanikají společně s ním). Po nějaké době se jedinec znovu narodí na Zemi a cyklus pokračuje až do definitivního vysvobození (mókša). Tento karmický světový řád se chová jako přírodní zákon, kategorie jako trest nebo odměna zde neexistuje.  Zatímco některé hinduistické směry považují karmický zákon za neoblomný a pouze jedinec sám je podle nich odpovědný za své vysvobození, jiné důvěřují v božskou milost, která může karmické dědictví vymazat a člověka spasit. Tato božská pomoc je významným tématem hinduistických modliteb.  Cílem hinduistů je překonání tohoto věčného a utrpením naplněného koloběhu vznikání a zanikání. Tradice zná tři klasické cesty k vysvobození (mókša nebo mukti): Cesta vědění (Džňána márga), Cesta činu (Karma márga) a Cesta oddanosti Bhakti márga. Mnozí myslitelé (například Svámí Vivékánanda) k nim přiřazují ještě čtvrtou cestu, kterou je Rádža jóga, neboli „Královská jóga“, která je spojena s tělesným cvičením a meditací. V deváté kapitole Bhagavad gíty je rádža jóga ztotožněna s Bhakti jógou.

Starověké Řecko a Řím.

Známí řečtí filosofové zastávající reinkarnace byli Pythagoras (kolem roku 600 př. n. l.), Empedoklés a Platón (oba 5. století. př. n. l.). Učili, že nesmrtelná duše se musí převtělovat, buď kvůli vnitřní nutnosti nebo za účelem morální očisty, do nové formy zahrnující i zvířecí a rostlinný svět. U Platóna hrálo roli pouze morální kritérium. Podle jeho názoru se bytost znovu zrodí pouze na základě svého minulého jednání.  Následné myšlenkové směry novoplatónismus a novopythagoreismus reinkarnační teorii zastávaly dál, ale jednotliví myslitelé se lišili v názoru, zda se převtělování do zvířat má chápat doslova (Plotinos) nebo jen metaforicky (Porphyrius). Platónovo morální hledisko nalezneme především u Plútarcha a Vergilia.

Judaismus.

Existují názory, že judaismu, stejně jako křesťanství a islámu, je koncept reinkarnace cizí, zejména kvůli přesvědčení o vzkříšení jediného těla, které je nedílnou součástí člověka, lidské identity. Nicméně koncept převtělování, gilgul (, "otáčení") neboli metempsychóza čili stěhování duší, je prokazatelně součástí některých proudů židovské mystiky, neboli kabaly. Učení o gilgulu je zachyceno již v knize Bahir, např. v oddíle 195. V ní a další "„rané kabalistické literatuře jsou hříchy, které smývá reinkarnace, omezeny na provinění proti zákonu o plození a sexuální přestupky.“" V pozdější kabalistické literatuře se však okruh provinění postupně rozšiřoval, takže gilgulu podle kabalistického učení v podstatě podléhají všechna stvoření za nejrůznější hříchy. Někteří mají za to, že koncept reinkarnace do kabaly přešel ve středověku vlivem katarského hnutí. Kabalista Warren Kenton však poukazuje na skutečnost, že víra v reinkarnaci byla součástí nejen "„učení prvotní církve, dokud nebyla roku 553 pátým ekumenickým koncilem z různých politických důvodů prohlášena za kacířství“", nýbrž byla již předtím "„součástí každé lidské kultury“" včetně té židovské.

Křesťanství.

Křesťanství je, spolu s židovstvím a islámem, jedním ze světových náboženství, kterému je koncept reinkarnace cizí, neboť předkládá víru o člověku jako o psychosomatické osobní jednotě, kdy člověk po ukončení běhu svého jediného života čeká na vzkříšení těla, které je v naprostém protikladu s opakovaným převtělováním. Víra v reinkarnaci se však v době vzniku křesťanství vyskytovala u některých heterodoxních proudů, např. u některých gnostických škol. Církev se však již od počátku proti metempsychóze vymezovala, což lze shledat např. u sv. Ireneje z Lyonu, Tertulliana či Origena, který koncept metempsychózy rovněž napadal (Contra Celsum).  Navzdory tomu však mnoho křesťanů v reinkarnaci věří. Například v USA jich je přibližně 25%.

Drúzové.

V islámu nalezneme víru v reinkarnaci pouze u menšinové sekty drúzů, podle nichž se člověk může narodit opět jen jako člověk, nikoli tedy ve zvířecí podobě, přičemž ke znovuzrození má dojít bezprostředně po smrti.

Teosofie.

V teosofii zavedla učení o převtělování poprvé Helena Petrovna Blavatská, která tento koncept východních náboženství zkombinovala s konceptem evoluce. Duše se v jednotlivých životech zdokonaluje a stoupá stále k vyšším stavům bytí, přičemž zde na rozdíl od hinduismu a buddhismu nejsou možné žádné návraty na nižší stupně existence. Cílem je v tomto učení dosažení dokonalosti jedince.  Tento pohled byl s menšími úpravami převzat většinou nových esoterických směrů, jako je například antroposofie nebo hnutí New Age.

Výzkum reinkarnace.

Nejpodrobnější soubory osobních zpráv svědčících ve prospěch reinkarnace publikoval profesor Ian Stevenson ve svých knihách. Nejznámějších z nich je "Twenty Cases Suggestive of Reincarnation". Stevenson byl kritizován, že svůj výzkum, který v základu spočíval v získávání informací od mladých dětí (podobné vzpomínky se obvykle ztrácejí před dovršením 10 let) a v následném ověřování získaných informací a hodnocení dat (velká část dětí, které vyslechl, například tvrdila, že jejich předchozí život byl ukončen násilně), prováděl především v zemích, kde je obecně rozšířená víra v reinkarnaci (Indie, Myanmar apod.) a tyto domnělé vzpomínky jsou tedy důsledkem psychologických jevů, jako je například konfabulace či kryptoamnézie. Též se poukazuje na riziko podvodů a snahy o získání peněz od bohatší rodiny, která je označena za „předchozí“ rodinu daného dítěte. Alternativně je tuto vyšší koncentraci případů reinkarnace v určitých zemích možné vysvětlit tak, že rodiče nevěřící na reinkarnaci (monoteisté a ateisté, kteří převažují v západním světě) nebudou brát vážně, pokud jim bude dítě povídat o svých "předchozích" zážitcích, pokud nebudou provázeny nějakým extrémním jevem (obvykle častými nočními můrami), byť se situace podle Jima B. Tuckera v posledních letech změnila a západní rodiče už jej sami kontaktují. Stevenson proto vydal i knihu "European Cases of the reincarnation type", která se zabývá případy pouze z Evropy. Též se při výzkumu zabýval potenciální souvislostí mateřských znamének a vrozených vad se zraněními utrpěnými v předchozím životě (ne nutně těch zranění, které jej ukončily) nebo možnostem přenosu znalosti jazyků používaných v předchozím životě (xenoglossy).  Mezi známé případy patří například James Leininger, který byl v údajně minulém životě druhoválečným pilotem jménem James Hudson jr, či Ryan, který byl údajně provozovatelem talentové agentury a nepříliš úspěšným hercem jménem Marty Martyn. V obou případech byla potvrzena většina detailů, které sdělili. Kritici však poukazují na riziko podvodu či na to, že vyšetřování těchto případů prováděli lidé, kteří se zabývají výzkumem reinkarnace (což pro mnohé stačí k zavržení na základě údajné nedůvěryhodnosti), navíc je nutné vzít v úvahu i to, že tito výzkumníci pravděpodobně více či méně chtějí, aby byla reinkarnace potvrzena, protože by to znamenalo, že doopravdy existuje posmrtný život (alespoň pro některé), a stejný problém se vyskytuje i u výzkumu prožitků blízké smrti. Nicméně oba tyto případy se staly v křesťanských rodinách (křesťané většinou reinkarnaci odmítají) a řešit se začaly především díky opakujícím se nočním můrám (James v nich patrně prožíval svou „předchozí smrt“, neboť Hudson byl sestřelen a jeho letoun shořel). Stevenson a Tucker zdokumentovali několik tisíc případů, Tucker posléze vytvořil hodnotící stupnici zvanou „Strength of case scale“, která slouží k měření přesnosti daného případu domnělé reinkarnace na základě různých parametrů, například potvrzených informací o předchozím životě.  Po smrti Iana Stevensona v roce 2007 pokračuje v jeho výzkumu Jim B. Tucker, který je ředitelem Division of Perceptual Studies na University of Virginia. Toto oddělení založil Ian Stevenson a zabývá se mimo jiné výzkumem a ověřováním případů domnělé reinkarnace, prožitků blízké smrti (NDE), „psi“ jevů a změněných stavů vědomí.  Výzkumem minulých životů se zabývá také Carol Bowman, která se jim začala věnovat poté, co její syn začal vykazovat spontánní vzpomínky zasazené do Americké Občanské války, přičemž je spustil zvuk ohňostroje, který mu přinesl trauma. Jako první se také začala zabývat případem Jamese Leiningera, když ji kontaktovali jeho rodiče.  Výzkumníci minulých životů, včetně Iana Stevensona, obvykle nevyužívají hypnotickou regresi, která je podle nich příliš náchylná k sugesci a představivosti (přestože uznávají, že některé případy jsou ověřitelné).

Reinakrnační regrese.

Reinkarnační regrese je podtyp regrestivní terapie, která je prováděna pod předpokladem, že si jedinec může z předchozích životů přinést traumata, a která obvykle souvisí s jeho předchozí smrtí, ale na rozdíl od spontánních vzpomínek si je již nepamatuje. Tato metoda není v medicíně většinou uznávána a i Ian Stevenson ji kritizoval jako nepříliš přesnou, a dokonce potenciálně nebezpečnou. Také většinou není možné získané informace potvrdit, neboť jsou mnohem častěji zasazovány do daleké minulosti (u spontánních vzpomínek je prodleva mezi smrtí a narozením v průměru 4 roky, medián je 16 měsíců). Navíc hypnóza je poměrně nespolehlivý nástroj, především pokud je terapeut nezkušený. Jsou například známy případy, kdy se při pokusu o regresi dočasně změnila pacientova povaha (jako by ho ovládlo jeho předchozí já).  Mezi známé provozovatele regresní terapie patří:  Carol Bowman, která se zabývá jak regresí, tak spontánními vzpomínkami.  Michael Newton, zakladatel Newtonova institutu pro hypnoterapii života mezi životy, který mimo jiné školí další hypnoterapeuty podle Newtonových metod. Jeho verze je neobvyklá především absencí karmy, kterou nahrazuje dobrovolná volba inkarnací na základě předchozích zkušeností a činů, což má vést k duševnímu rozvoji. Kromě minulých životů jeho pacienti popisovali (velmi konzistentně) i posmrtný život, byť ho označovali spíš jako „domov“.  Helen Wambach, která prováděla výzkum spočívající v ověřování přesnosti detailních informací, které jí její subjekty sdělovaly, a jejich porovnávání s historickými statistikami (například rozložení pohlaví, společenské postavení apod.). Tyto informace se obvykle týkaly bezprostředních zážitků a vnímaného okolí (například nošeného oblečení, obydlí, platidel či používaných příborů - které se lišily podle kultur a časového období), spíše než jmen a názvů míst. Podle jejích zjištění byly informace prakticky vždy přesné a na úrovni znalců historie daného období (nad rámec běžných populárně naučných knih či televizních pořadů). Stejně tak se shodovalo i statistické rozložení pohlaví, společenské třídy a dalších statistik.  Brian L. Weiss, který je známý svou knihou "Mnoho Životů, Mnoho Mistrů", v níž pojednává o terapii ženy jménem Catherine. Údajně ho přesvědčila o tom, že její vzpomínky jsou skutečné, když mu v hypnóze správně sdělila několik soukromých detailů z jeho vlastního života, například že jeho dcera je pojmenovaná po jeho otci, nebo že jeho syn zemřel na vrozenou srdeční vadu.

Otherkin.

Reinkarnace se objevuje i u subkultury otherkinů, která věří tomu, že pokud se člověk může převtělovat do jiných forem, tak by to měli dokázat i jiní tvorové, včetně těch, kteří původně neměli hmotné tělo (astrální bytosti).

Zajímavosti.

Na reinkarnaci věřil například generál George Smith Patton, jehož armáda mimo jiné osvobodila Plzeň. Věřil, že ve svých minulých životech byl vždy nebo většinou vojákem a bojoval v mnoha historických válkách (například jako římský legionář či generál ve službách Napoleona), a že jeho osudem je bojovat a umírat navěky ve válkách, které přijdou. Pojednával o tom například ve své básni "Through a Glass, Darkly".

Reinkarnace (doslovný překlad znovuvtělování, převtělování) je filosofický a náboženský koncept, který označuje znovuzrození vědomí či mysl člověka po fyzické smrti v novém těle. Reirkarnace je spjata se zákonem karmy, zákonem příčiny a následku.

La réincarnation ("retour dans la chair") désigne un processus de survivance après la mort par lequel un certain principe immatériel et individuel (« âme », « substance vitale », « conscience individuelle », « énergie », voire « esprit ») accomplirait des passages de vies successives dans différents corps (humains, animaux ou végétaux, selon les théories). À la mort du corps physique, l'« âme » quitte ce dernier pour habiter, après une nouvelle naissance, un autre corps.


Historie řádů - vyznamenání.

Ve všech dobách se lidé rádi zdobili viditelnými znaky nejen úspěchu a moci, ale také znaky zásluh a vděčností. S příslušnými symboly se setkáváme na každém kroku a liší se pouze dobou, stupněm kultury a řazením hodnot. Úspěšný lovec všech dob se rád zdobil zvířecí trofejí, římský důstojník hrdě nosil věnec za statečnost v bitvě, středověký rytíř jel do boje s šátkem milované dámy a prostý voják si přinesl domů z tureckých válek „pamětní peníz“ s podobou panovníka. Člen starého rytířského řádu i účastník křížového tažení si připjali na svůj plášť kříž na znamení k příslušnosti k vybrané skupině, panovník si zavázal k věrnosti své dvořany společným odznakem. A tak vývojem času a praktickou potřebou bylo nutno odlišit členství ve skupině, řádu či spolku od prostého zviditelnění projevu díku za věrnost, statečnost či jakoukoliv zásluhu. Viditelné symboly se staly psychologickou součástí života a doprovázejí lidstvo na každém kroku.  „Faléry“ ("phalerae") nebyly jediným vyznamenáním starověku. Známe také několik druhů věnců nošených kolem hlavy – se jim říkalo "coronae" (koroné). Mohly být vavřínové, dubové, ale také zlaté. Takzvané "armillae" (armilé) byly náramky, "torques" pak řetězy (keltského původu), nošené kolem krku. Tato vyznamenání se nám zachovala především na stélách, tj. mramorových náhrobcích. Známá a často reprodukovaná je stéla Marka Caelia uchovaná v muzeu v Bonnu. Zobrazuje legáta (tedy velitele či podvelitele legie) Marka Caelia s věncem, třemi řetězy, jedním nebo dvěma náramky a pěti falérami na hrudi. Nápis říká, že padl v roce 9 po Kristu v proslulé bitvě v Teutoburském lese pod velením Publia Quintilia Vara, v níž Římané utrpěli jednu ze svých největších porážek. Římané snad ještě hůře než ztrátu padlých pociťovali pohanu, kterou jim Germáni připravili ukořistěním výsostných znaků legií s orly. Vypráví se, že císař Augustus zdrceně vykřikoval: „Vare, Vare, vrať mi mé orly!“ Jednotlivé faléry byly ovšem také nalezeny při archeologických vykopávkách a jsou dnes uchovávány v řadě muzeí.  Vznik rytířských řádů v době prvních křižáckých výprav přinesl některé nové prvky. Pojem a rozsah řádů se velice rozšířil, takže mohl být organizací duchovní i světskou, druhem vyznamenání, ale také souhrnem předpisů a pravidel. Středověké rytířské řády, jež navazovaly na starší mnišské řády a řehole, se ve své činnosti řídily přesně vypracovanými stanovami, statuty – čili řádem. Byly pevnou, přísně vedenou organizací s určenými úkoly a cíli. Jejich příslušníci se oblečením a symboly lišili od ostatních osob. Vnějším označením řádu byl většinou kříž nošený na oděvu, praporci a štítu.  Obdobnou symboliku převzaly tzv. světské řády, zakládané suverénními panovníky a určené pro úzký okruh vysoké šlechty. Vnějším symbolem příslušnosti k světskému řádu byl jednotný řádový odznak nošený původně na řetězu a později z praktických důvodů na stuze.  S růstem moci státu byl panovník stále méně závislý na vysoké šlechtě, světské řády ztrácely svůj výjimečný charakter a pojem řádu se stále více přesouval na vlastní hmotný symbol – řádový odznak – jenž se stával viditelným vyjádřením pocty za vykonané služby ve prospěch panovníka a tedy i státu. Dekorovaní si nebyli již navzájem rovni, ale byli odměňováni úměrně svým zásluhám a někdy i původu, takže dostávali odstupňované odznaky. Řády se skládaly z několika tříd, odlišených velikostí a kvalitou jednotného řádového odznaku a různým způsobem jeho nošení a zavěšení. Od konce 17. století tak vznikaly již vysloveně záslužné řády. Jejich největší rozvoj spadá do 19. století, kdy se jednotlivé dynastie a státy předháněly v zakládání nových záslužných řádů. Zároveň vznikaly další dekorace – medaile, kříže a čestné odznaky, jejichž počet enormně narostl především ve 20. století v období obou světových válek.  Vznik Sovětského Svazu a pozdějších tzv. socialistických států způsobil zánik mnoha klasických řádů a dekorací a naopak vyvolal vznik nových vyznamenání odlišujících se od předchozích vědomě jak formou, tak i obsahem.

Názvosloví.

Pojem „vyznamenání“ se používá i k označení všech dekorací, které nepatří mezi řády, ale jsou také odměnou za zásluhy – to znamená různé válečné, záslužné a pamětní kříže a medaile. Termín dekorace či odznak se užívá v širším smyslu jako označení vlastního předmětu vyznamenání – řádová dekorace, náprsní dekorace a podobně. Jako řád se pak označuje vyznamenání, které se dělí na třídy či stupně a podle toho je i odstupňovaně udělováno. I to však neplatí obecně, neboť původní (tzv. staré či velké) řády mají pouze jednu třídu, a naproti tomu známe i vyznamenání o více stupních. Spíše proto platí že řád je hierarchicky vyšší a cennější (i provedením) než vyznamenání a jeho označení je dáno úředním názvem.  Rozlišujeme státní vyznamenání (založená úředně formou zákona), která se dělí na řády a dekorace a vyznamenání spolková (založená spolky či organizacemi veřejnoprávními nebo i soukromými). Státní vyznamenání mají jistou strukturu danou zákonem, která stanovuje kromě jiného přesnou podobu vyznamenání, způsob jeho nošení, zásady propůjčování a udělování atd. Spolková vyznamenání nelze nosit na vojenském a policejním stejnokroji, v minulosti jejich nošení výjimečně v odůvodněných případech povoloval ministr národní obrany (např. Junácký kříž). Na spolkovém oblečení – skautském kroji – se státní vyznamenání musí přirozeně nosit před vyznamenáními skautskými.

Řády.

Řády jsou nejvyšším druhem vyznamenání. Jsou vnitřně členěny a za odstupňované zásluhy jsou propůjčovány řádové odznaky od nižších tříd až k nejvyšší I. třídě. Řády bývají rozčleněny na 3 až 5 tříd. Výjimečně má řád jen jednu třídu. O propůjčení řádu zpravidla, zvláště v minulosti, rozhodovala tzv. Řádová kapitula, tvořená nejvýznačnějšími nositeli řádu, čímž byl zaručen objektivní výběr nových vyznamenaných. V moderní době je častější, že řády propůjčuje hlava státu, ovšem na základě návrhu a doporučení komisí či výboru ústavních orgánů. V Junáku působí obdobně Sbor nositelů.  Řády jsou propůjčovány, tzn. že po úmrtí nositele se vracejí orgánu, který je propůjčil. To umožňuje zvýšení kvality propůjčovaných exemplářů, snížení nákladů a vytvoření tradice předávání těchto symbolů jako osobních památek.

Dekorace.

Dekorace jsou kříže, medaile a odznaky. Někdy bývají též odstupňovány, přičemž platí např. že kříž 1. stupně je vyšší než kříž 2. stupně atd. Dekorace se udílejí, tzn. Že po úmrtí nositele zůstávají pozůstalým na památku. Počet udělených exemplářů se většinou neomezuje.  Kříže rozeznáváme válečné, za statečnost, záslužné a pamětní atd. Nosí se vždy na stuze. Jsou kruhového, ale i oválného tvaru. Mohou být dvoustranné, ale i jednostranné. Nezaměňovat s medailemi upomínkovými a plaketami, které nemají ouško a nejsou osobně nositelné.  Odznaky jsou všechny ostatní dekorace nejrůznějšího tvaru. Mohou, ale nemusí být zavěšeny na stuze. Mají nejrůznější názvy, např. čestné, pamětní, jubilejní, služební, výkonnostní, za statečnost, záslužné, válečné. Nezaměňovat s odznaky příležitostnými (sportovní, spolkové, pamětní, podnikové, upomínkové), které se nosí většinou jako klopové a vyjadřují příslušnost (nebo sympatie) k určité organizaci či instituci projevenou zakoupením odznaku. Odznak jako vyznamenání musí být udělen za něco, za zásluhy, činnost, účast formou dekorování. V podobě odznaku a to i klopového však mohou být i miniatury ostatních vyznamenání (křížů, medailí i řádů).

Popis vyznamenání.

Faleristické názvosloví používáme k popisu jednotlivých konkrétních exemplářů vyznamenání.  Při popisu povrchu vyznamenání, která jsou vyrobena z kovu a smaltovaná či barvená, se užívá následujících charakteristik:

Stuhy.

Stuhy jsou důležitou součástí každého vyznamenání, protože jej charakterizují a často nahrazují. Nasmějí být v určitém státním a někdy i teritoriálním okruhu zaměnitelné. Posloupnost barev se popisuje heraldicky zprava doleva číselným poměrem v milimetrech, např. červeno-bílo-modro-bílo-červená stuha v poměru 2:15:4: 15:2 (Řád TGM IV. třídy) Pruhy užší než 1 mm se označují za průsvitky, na okraji za lem. Stuhy náprsní a stužky se doplňují kovovými štítky se jmény bitev, tažení, čísly, ratolestmi, hvězdičkami. Stuhy se k vlastnímu vyznamenání připevňují oušky, kroužky a sponami. Ouško může být kolmé, kulové, obdélníkové atd. Řádové odznaky i dekorace mohou být převýšeny, nejčastěji korunou, meči a ratolestmi. Stuhy se k oblečení přichycují jehlicemi, které dělíme na vodorovné, svislé, pevné, sklopné, pérové, zapichovací, připínací a zasouvací, případně ještě se zajištěním.

Miniatury.

Miniatury vyznamenání se užívají na večerním či občanském oděvu, stejně jako rosety v klopové dírce, kterou se též mohou protáhnout zúžené stuhy vyznamenání (max. 8 mm široké).

Faleristika je pomocná věda historická, která se zabývá popisem a historií řádů a vyznamenání. Pojednává tedy o viditelně nošených vyznamenáních, tj. o řádech, medailích a odznacích, jež byly uděleny za zásluhy jakéhokoli druhu.

La phaléristique (dérivée du mot phalère) est une science auxiliaire de l'histoire qui a pour objet l'étude des ordres, décorations et médailles. L'apport de cette science auxiliaire est de déchiffrer et comprendre la présence d'ordres, décorations et médailles sur différents supports (tableaux, photographies, armoiries, papiers, monuments). Plus généralement d'aider le travail de l'historien en lui donnant des outils de datation.


Historie.

Obec má rozsáhlou historii, kde se měnili i majitelé. Byly zde vybudovány dvě tvrze. Stará tvrz byla dobyta a rozbořena ve 14. století. Po rozboření staré verze byla vybudována nová tvrz, jejíž část základů se dochovala až do začátku 19. století. Jednou z významných dominant byla výstavba loveckého zámečku za Jeronýma Colloreda nad Bolehošťskou Lhotou.  O obci Bolehošť a Bolehošťská Lhota je první zachovalá písemná zmínka z roku 1394, i když historicky je pravděpodobné, že tyto osady vznikly v dřívější době. Osada Lipiny byla založena v roce 1709. Nejstarší zachovalou památkou obce je zvon odlitý v roce 1644 v Hradci Králové. Další historickou památkou na plochém návrší nad Bolehošťskou Lhotou je lovecký zámek z roku 1700 vystavěný Jeronýmem Colloredem.  V době pobělohorské odešlo z tohoto území mnoho rodin do exilu. Prokazatelná fakta jsou uvedena na stránce Bolehošťská Lhota.

Krajina a zemědělství.

Významnou a charakteristickou plodinou pro místní zemědělství je pěstování zelí a jeho zpracování na kysané zelí. Pěstují se zde ale i další plodiny podle druhu zeminy. V dřívějších dobách byla obec obklopena močály a mokřinami, dokladem toho byla i řada rybníků v obci. Půda je zde velmi rozmanitá od černozemě, na níž se právě pěstuje zelí, až po chudé půdy písčité a jílovité. V 19. a 20. století se zde dobývala i zásaditá slatina (rašelina), těžil se zde i travertin. To byla sypká luční křída, která sloužila jako náhrada za strojená hnojiva. U obce je také opukový lom, který poskytoval stavební kámen a těžil se zde i bílý štukový písek.  Poblíž obce se také nachází přírodní rezervace Chropotínský háj. Ten tvoří smíšený les s bohatým bylinným podrostem, který je typickým přirozeným listnatým lesem. Rezervace o rozloze 18,7 ha se nachází severozápadně od obce, vyhlášena byla v roce 1955. Předmětem ochrany je zbytek lužního lesa s bohatou vegetací. Lužní dubové porosty mají bohaté keřové a bylinné patro, převážná většina porostů (přes 90 %) se svým složením blíží přirozenému stavu. Jednotlivě zde rostou i mohutné staré duby. V rezervaci rostou vzácné rostliny jako např. pižmovka mošusová (Adoxa moschatellina), česnek ořešec (Allium scorodoprasum), sasanka hajní (Anemonoides nemorosa) a sasanka pryskyřníkovitá (A. ranunculoides), áron plamatý (Arum maculatum), lýkovec jedovatý (Daphne mezereum), svízel Schultesův (Galium schultesii), jaterník trojlaločný (Hepatica nobilis), kosatec žlutý (Iris pseudacorus), zapalice žluťuchovitá (Isopyrum thalictroides) a další. V háji se nachází též uznaná bažantnice, proto sem nelze vstupovat celoročně.

Aktivity.

Obec nabízí svým obyvatelům i návštěvníkům nejen udržované a čisté prostředí, ale také kulturní a sportovní vyžití. Název obce vstoupil do paměti mnoha návštěvníkům každoročních závodů koňských spřežení, které se zde konají více než 15 let, pravidelně v září. Obec je protkána několika cyklistickými stezkami, po nichž se lze dostat např. do Třebechovic pod Orebem, Hradce Králové, Týniště n. O., Opočna, Jaroměře, případně do Orlických hor. Bolehošť je také součástí mikroregionů Poorlicko a Vrcha. Během návštěvy naší obce lze využít např. letní zahrádky obecního hostince nebo si lze odpočinout v malém parčíku uprostřed obce, kde je i turistický altánek s mapami a kamennou Zvoničkou.

Obec Bolehošť () leží v nížinné části okresu Rychnov nad Kněžnou, kraj Královéhradecký na úpatí Orlických hor. Dělí se na tři části, Bolehošť, Bolehošťskou Lhotu a Lipiny. Obklopena je ze tří stran lesy a na východ od obce se rovinatý povrch mění v pahorkatinu vrcholící v Orlických horách. Žije zde obyvatel.

Bolehošť est une commune du district de Rychnov nad Kněžnou, dans la région de Hradec Králové, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Historie a současnost obce.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1327, kdy obec i s tvrzí "(dnešním zámkem)" vlastnil jakýsi Racek z Nebílova. Za husitských válek byla obec zpustošena. V roce 1705 se tehdejší majitel panství – zámožný generál hrabě Adam ze Steinau rozhodl, že nepříliš rozlehlou tvrz přestaví na nový barokní zámek. Stavba byla zahájena roku 1706. V letech 1784–1789 byl zámek opět stavebně upravován. Kolem roku 1850 žilo ve 47 domech 380 obyvatel. Toho roku bylo reakcí na zrušení nevolnictví zavedeno nové územně-správní rozdělení monarchie. Nebílovy se tak staly obcí v okrese Plzeň. Národní obrození znamenalo zakládání mnohých občanských spolků a sdružení - např. čtenářsko-hospodářská beseda "(1890)" nebo Sbor dobrovolných hasičů "(1895)". Již počátkem 20. století byly Nebílovy spojeny autobusovou dopravou s Plzní. Toto spojení bylo sice přerušeno v období první světové války, ale v roce 1923 bylo opět obnoveno. Za druhé světové války, v roce 1943, získala obec telefonní spojení "(z Blovic)". Nebílovy byly osvobozeny 7. května 1945 americkou armádou. Byl vytvořen místní národní výbor. V 50. letech se do objektu zámku přesunuly kanceláře MNV, JZD "(zal. 1953)", otevřeno bylo koupaliště a postavena požární zbrojnice. V letech 1964–1990 spadaly Nebílovy pod MNV Netunice. Po roce 1989 začal být opravován velmi zchátralý objekt zámku, otevřen pro veřejnost byl v roce 1998, ale jeho náročná rekonstrukce stále pokračuje. V témže roce se Nebílovy staly vesnicí roku západních Čech. V současnosti se v obci rozvíjí výstavba rodinných domů, které si ve zdejší oblasti staví zejména Plzeňané.

Statistiky.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel.

Podle údajů MVČR ze 14. 5. 2007 žilo na území obce 312 obyvatel. 50,64 % z tohoto počtu tvořily ženy. Mládež do 15 let byla v obci zastoupena 11,86 %, což je relativně málo.

Národnost.

V roce 2001 bylo 97,27 % obyvatel obce národnosti české a 0,91 % národnosti slovenské.

Náboženské vyznání.

Podle údajů ze Sčítání lidu 2001 bylo 20,91 % obyvatel obce věřících. Z tohoto počtu se 66,67 % přihlásilo k církvi římskokatolické a 21,74 % k církvi československé husitské.

Nezaměstnanost.

V roce 2001 dosahovala nezaměstnanost v obci 6,53 %. Toto číslo se ale od té doby zřejmě změnilo. V době sčítání bylo napočítáno 153 ekonomicky aktivních obyvatel, z čehož 29,41 % bylo zaměstnáno v průmyslu, 12,42 % ve stavebnictví a 11,11 % v zemědělství. Ostatní obory hospodářství měly procentuální zastoupení v zaměstnanosti pod 10 %.

Domovní fond.

Při SLBD 01 bylo v Nebílovech napočítáno 107 domů. 87 z nich (tj. 81,30 %) bylo obydlených. Přes 50 % budov v obci bylo postaveno v letech 1946 - 1980.

Pozemky.

Z celkové výměry katastru obce 526 ha tvoří více než 65 % zemědělská půda, z čehož orná půda je v katastru zastoupena asi 45 %. 27 % rozlohy je tvořeno lesy. Pouhé 2 % plochy katastru je tvořeno zastavěnými plochami.

Doprava.

Obcí prochází silnice II/183 z Rokycan přes Přeštice do Domažlic. Východně od Nebílov prochází silnice I/20, která spojuje Plzeň s Pískem a Českými Budějovicemi.  Autobusovou dopravu zajišťují 2 linky spol. ČSAD Plzeň: Plzeň - Nebílovy a Plzeň - Řenče, Vodokrty. Autobusové spojení existuje jen v pracovní dni.

Obec Nebílovy (dříve "Nebylov," německy "Nebillau") leží na jižním Plzeňsku, 16 km jižně od Plzně, 11 km severovýchodně od Přeštic a 11 km severozápadně od Blovic. Rozkládá se ve zvlněné Plzeňské pahorkatině, 428 m nad mořem. Žije zde obyvatel.

Nebílovy est une commune du district de Plzeň-Sud, dans la région de Plzeň, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.