Návrh a konstrukce.

V návaznosti na zákopovou taktiku boje první světové války se mnozí vědci, konstruktéři a vojáci zabývali myšlenkou vzniku opancéřovaného bojového vozidla, schopného vést útok na tato postavení a překročit je, aniž by bylo nutné vést hromadné zteče a tím snášet velké ztráty za takto dobytá postavení. Jedním z nich byl také inženýr Nikolaj Lebeděnko, konstruktér dělostřeleckých zařízení pro ruskou armádu, který v roce 1914 přišel s myšlenkou kolového pancéřovaného vozidla netradiční konstrukce. Společně s Nikolajem J. Žukovským a jeho synovci Borisem S. Štečkinem a Alexandrem A. Mikulinem (oba později konstruktéři leteckých motorů) vypracovali výslednou podobu vozidla.  Konstrukčně se jednalo o motorem poháněnou tříkolku s centrálním tělesem tvaru T, vpředu s dvěma závěsy pro hnaná paprsková kola o průměru přibližně 9 metrů a vzadu, na svažujícím se rameni umístěným válcem o průměru 1,5 metru sloužícímu k řízení vozidla. Dle svých vzpomínek se Lebeděv pro tento koncept inspiroval asijskými válečnými vozy, jenž díky velkým kolům snáze překonávají terénní nerovnosti. Celková délka vozidla činila 17,8 metru, šířka 12 metrů a výška 9 metrů. Dle prvních propočtů měla hmotnost dosáhnout 40 tun.  Pohon měly zajistit 2 motory Maybach, každý o výkonu 180 kW (240 Ks) pří 2500 ot/min, získané Rusy ze sestřelené německé vzducholodě.  Každý motor poháněl kolo z automobilu, jež bylo listovým pérem z železničního vagónu přitlačeno na dřevěné obložení z vnější strany předních kol. Tím bylo zabráněno zadření motoru v případě uvíznutí stroje, nicméně se zde ztrácelo značné množství výkonu, což se projevilo při zkouškách vozidla. Maximální plánovaná rychlost vozidla byla 17 km/h (pravděpodobně se jednalo o rychlost na upraveném povrchu, tj. v terénu by byla nižší), což bylo více než u tanků použitých Brity, Francouzi či Němci o pár let později na západní frontě.  Pancéřování tvořila standardní válcovaná ocel, v původních plánech tloušťky 7 mm, při výrobě prototypu zesílena na 10 mm, jež měla chránit především proti účinkům puškového a kulometného střeliva a děl menších ráží. Prostor pro posádku byl umístěn v příčné části T trupu, vstup byl řešen zadními dveřmi, k nimž bylo třeba vystoupat po zadní „noze“ vozidla. Nad centrálním prostorem byla umístěna pevná věž s pravděpodobně 6 otvory pro lafetaci kulometů Maxim M1910 ráže 7,62, eventuálně dělové výzbroje. Na obou krajích příčné části T trupu pak bylo po jednom sponsonu s otočnou lafetou pro kulomet Maxim M1910. V téže ose jako horní věž, byla vespod trupu umístěna menší pravděpodobně neozbrojená věž. Předpokládaný počet členů posádky činil 15 mužů.

Model vozidla.

Přestože od začátku působil projekt stroje nejen neobvykle až bizarně ale také složitě a nákladně, Lebeděnkovi se podařilo pro experiment získat pozornost cara Mikuláše II. a vojenského vedení. Na předvedení schopností stroje 8. srpna (juliánského kalendáře, 21. září gregoriánského kalendáře) byl zhotoven pojízdný model poháněný pérovým motorkem z gramofonu. Na diváky model udělal dojem, když hravě překonával překážky v podobě tlustého koberce a knih. Podle svědectví pracovníků paláce byl car tak nadšený, že model sám natahoval a společně s Lebeděvem za ním lezli pod stůl. Nakonec car schválil uvolnění 210 000 rublů na výrobu zkušebního prototypu.

Prototyp.

Práce na prototypu probíhaly v Moskvě, výroba pak v továrně v Moskevském okruhu Chamovniki. Stroj byl hotov na konci července. Složen byl pouze do podsestav, aby mohl být snadno přepraven na frontu v případě, že by byl nasazen a smontován byl až zde. V srpnu byl „tank“ odeslán na místo zkoušky, do lesa severně od nádraží Orudevo u Dimitrova, 60 km severně od Moskvy. Po sestavení stroje se zjistilo, že v rámci zpevnění konstrukce stroje byla v továrně zvětšena tloušťka oceli, čímž se na jednu stranu zvětšila hodnota pancéřování, na druhou stranu se hmotnost stroje zvětšila o polovinu, na celých 60 tun. Zkoušky byly provedeny. Zpočátku si stroj vedl dobře, díky vysokým kolům snadno překonával terénní překážky, lámal a kácel stromy, po chvíli však zapadl zadním kolem do bažiny a již se nevyprostil. Projevil se zde pravděpodobně přijíš jednoduchý princip převodu výkonu jinak silných motorů na hnaná kola (viz kolo z automobilu).  Krom toho shledala komise velmi zranitelné místo v hlavní devíze tanku – v předních kolech. Poukázala na to, že jediný zásah tříštivým granátem by zpřetrhal výplety kol a vozidlo by bylo vyřazeno. Mikulin se Štečkinem se poté snažili motory vyměnit za výkonnější, nicméně armáda o tento experiment zcela ztratila zájem a tak skončilo i financování, jehož hodnota se do té doby narostla na 250 000 rublů. Problém se strojem nastal, i když už nebyl zájmem vojenských hodnostářů. Nebylo totiž prostředku, který by jej vyprostil, a tak zůstal hlídán armádou stát na místě, kde se zastavil. Pod dozorem byl až do vypuknutí občanské války roku 1917. Poté ho již nikdo nehlídal, a tak zde postupně rezivěl, propadal se do bažiny a byl odstrojován místními, a to pravděpodobně až do roku 1923, kdy byl definitivně rozebrán do šrotu. O osudu modelu není nic známo.

Car tank (rusky ) jinak také Lebeděnkův tank () či Netopýr () bylo kolové obrněné vozidlo experimentální konstrukce navržené a zkonstruované v Rusku inženýrem Nikolajem Lebeděnkem a jeho spolupracovníky mezi lety 1914–1915.

Le Tsar (aussi connu sous le nom de, "Netopyr", signifiant « chauve-souris "Pipistrellus" », ou Char Lebedenko, d'après le patronyme de son inventeur), est un prototype de blindé de l’Empire russe développé au début de la Première Guerre mondiale. Le projet fut abandonné après les premiers essais, qui déterminèrent que le char n'était pas assez puissant et qu'il était vulnérable à l'artillerie.


Historie.

Princ z Walesu, pozdější král Jiří IV., navštívil Brighton poprvé v roce 1783, ve svých jednadvaceti letech. Vyhledávaným letoviskem se Brighton stal už v době, kdy v něm pobýval strýc Jiřího IV., Prince Jindřich, Vévoda z Cumberlandu and Strathearnu, po němž jeho synovec zdědil zálibu v dobrém jídle, lovu, divadle a přepychu. Když byl mladému Princi trpícímu dnou doporučen pobyt na pobřeží, pronajal si skromnou budovu bývalého statku v oblasti Old Steine, velké travnaté plochy, která byla turisty využívána jako promenáda. Zakoupení žádného většího sídla nebylo dovoleno kvůli předešlým výdajům při stavbě panského sídla Carlton House v Londýně.  Výhodná poloha Brightonu, vzdáleného asi 70 kilometrů od hlavního města a královského dvoru, dovolovala Jiřímu se diskrétně scházet s jeho dlouholetou milenkou Marií Fitzherbert. Budoucí král se nakonec s Marií v tajnosti také oženil. Veřejný obřad tehdy nepřipadal v úvahu, protože kvůli římskokatolickému vyznání Marie nesplňoval podmínky vyložené v Zákonu o královských sňatcích z roku 1772.  V roce 1787 byl věhlasný architekt anglické nobility Henry Holland pověřen vedením projektu rozšíření existující pronajaté budovy. Tím tak došlo ke vzniku Marine Pavilion, části dnešního paláce, který byl tvořen centrální rotundou s třemi hlavními místnostmi - jídelnou, knihovnou a snídaňovou místností - vybavenými v neoklasicistním stylu s ozdobnými malbami italského malíře Biagia Rebeccy.  V období mezi lety 1801–1802 byla k Pavilionu dostavěna nová jídelna a zimní zahrada. Princ v této době také skoupil všechny okolní pozemky, na kterých nechal později, v letech 1803 až 1808, vystavět v Indickém stylu velkou jízdárnu a stáje podle návrhu Williama Pordena, které poskytovaly prostor k ustájení až 60 koní a svou velikostí převyšovaly tehdejší budovu Pavilionu.  Mezi lety 1815 a 1822 pokračoval John Nash v rozšiřování a přestavbě budovy a dovedl ji až do stavu, ve kterém je k vidění dnes.  Po smrti Jiřího IV. se stal Royal Pavilion oblíbeným i u jeho nástupce, krále Viléma IV., který v něm také často pobýval. Naproti tomu Královna Viktorie si sídlo neoblíbila kvůli nedostatku soukromí, které vyžadovala na svých cestách, a které se nedalo zajistit zvláště s narůstající návštěvností a populací Brightonu. Po její poslední návštěvě v roce 1845 se tak vláda rozhodla dát palác a okolní pozemky na prodej. Byly odkoupeny městem za 53 000 liber v roce 1850 na základě Zákona o rozvoji Brightonu. Palác byl městem využíván jako místo společenského vyžití pro příslušníky vyšších sociálních vrstev. Mnoho dosavadních interiérů bylo odvezeno na příkaz královské rodiny do Buckinghamského paláce nebo do hradu Windsor a jejich část byla později navrácena v roce 1860 a po první světové válce.  Po druhé světové válce se město usilovně snažilo o navrácení Pavilionu do původního stavu za podpory královny Alžběty II., která v roce 1950 zapůjčila více než sto kusů nábytku. V této době byla provedena nákladná rekonstrukce a i nadále pokračuje rozsáhlý program obnovy místností paláce a stájí a výroba replik vybavení a nábytku.  Dnes je Royal Pavilion jednou z nejznámějších památek a turistických lokalit jižního pobřeží Anglie s průměrně 400 000 návštěvníky ročně.

Royal Pavilion je bývalá královská rezidence v centru Brightonu, jednoho z nejznámějších letovisek Anglie. Byla postavena ve třech etapách jako letní rezidence Prince z Walesu, pozdějšího krále Jiřího IV., a to od roku 1787 do roku 1808, s pozdějšími výraznými úpravami provedenými významným anglickým architektem Johnem Nashem.

Le Royal Pavilion (parfois appelé le Brighton Pavilion) est une ancienne résidence royale située à Brighton au Royaume-Uni. Il fut construit au début du pour le prince régent et futur roi George IV comme une résidence de bord de mer. Conçu dans un style architectural exotique, le dessin et l'allure générale du pavillon est de style anglo-indien, style très répandu en Inde pratiquement pendant tout le.


Praktické informace.

ADRESA:  Musempark 25, 3015 CB Rotterdam, Nizozemsko  CENA VSTUPNÉHO:  Vstupenka do institutu zahrnuje také vstup do muzea Sonneveld House Museum (Huis Sonneveld)  Dospělí: 8 € Děti do 18 let: zdarma Důchodci/studenti: 5 € Rotterdam Welcome Card: 5 €  OTEVÍRACÍ DOBA:  Pondělí:zavřeno Úterý až sobota: 10.00–17.00 Neděle a celostátní svátky: 11.00–17.00  DOPRAVA  Institut najdeme v centrum Rotterdamu, asi 15 minut pěší chůze od Hlavního nádraží. NAi je součástí oblasti zvané Museumpark a nachází se v diagonále proti Museum Boijmans Van Beuningen. Sem je možné cestovat metrem, tramvajemi č. 7 a 20 – zastávka Eendrachtsplein, nebo autobusem č. 32 – zastávka Rochussenstraat. Autem lze parkovat přímo na místě.

Historie vzniku.

NAi je umístěno na trojúhelníkové parcele v tzv, zeleném městském klínu, který leží mezi městským centrem Rotterdamu a řekou Meusou. Tato oblast, určená ke kulturním a rekreačním účelům, se stala klíčovou částí „Plánu vnitřního uspořádání Rotterdamu“ (1985–1990) a její nynější podoba vznikala jako poslední v rámci městské poválečné rekonstrukce.  Nejvýznamnější částí institutu je dům-muzeum (Huis Sonneveld), který byl navržen v roce 1933 jako ultramoderní dům plný světla, prostoru a překvapivého množství barev. Postavila ho architektonická firma Brinkman & Van der Vlucht a jedná se o jeden z nejlépe zachovaných příkladů architektonického směru New Movement.

Základní informace.

Nizozemský architektonický institut (NAi) je kulturní instituce, která používá různé metody ke zkoumání architektury, městské výstavby a územního plánování.  Objekt byl navržen architektem Jo Coenenem a je důležitým úložištěm architektonických archivů a sbírek, k nimž je veřejnosti umožněn přístup. NAi nabízí mnoho služeb odborníkům i laikům a představuje rovněž širokou platformu pro diskuse. Pořádá přehlídky, kurzy, debaty a publikuje různé články, jejichž hlavním cílem je informovat, inspirovat a stimulovat jak profesionály, tak širokou veřejnost.  Co je možné navštívit v rámci institutu:  NAi sleduje jak národní, tak i mezinárodní vývojové tendence. Dnešní moderní architektura z celého světa je prezentována v měnících se výstavách. Významní architekti, jejichž výstavy v institutu probíhaly: Renzo Piano, Bernard Tschumi, Daniel Libeskind, Alvar Aalto, Yona Friedman, Itsuko Hasegawa, studio Asymptote (Hani Rashid and Lise Anne Couture), Rem Koolhaas and Herzog & de Meuron.  Institut pořádá živé a různorodé programy. Kromě toho se také zabývá současnými problémy. Mezi výrazná témata patří například "„Nizozemský design“" nebo "„Udržitelné budovy“". Institut zároveň zastřešuje pořádání architektonických výstav či přednášek. Největší jeho chloubou je architektonická výstava týkající se posledních dvou století.  Vedle pořádání výstav a přednášek má institut na starosti archivaci architektonické sbírky,která vznikala v posledních dvou stoletích. Mezi jejími artefakty se nalézají fotografie, skici, plakáty, modely a různé další objekty.

Sbírky.

Sbírka se skládá přibližně ze 42 000 knih a brožur a obsahuje téměř 1 000 časopiseckých titulů z domova i ciziny, z toho 125 z nich je současně předplaceno.  NAi vlastní jednu z největších architektonických sbírek na světě: 18 km regálů, které obsahují kresby, skici, modely, fotografie, knihy, noviny a další materiály. Prakticky každý vynikající nizozemský architekt od roku 1800 má zde svou prezentaci v archiváliích. Tyto archivy obsahují osobní materiály takových známých architektů, jako jsou Dudok, Cuypers, Berlage nebo De Klerk.  Sbírka se rozšiřuje každým rokem zhruba o 20 m regálů – nejenom nákupem v obchodech a antikvariátech, ale také díky darům různých organizací, jednotlivců nebo získáním knihoven, které byly v majetku nizozemských architektů. Jednotlivé knihy jsou dostupné k nahlédnutí, ale není možné si je vypůjčit.

Výstavy a sympozia.

Ve více než dvaceti výstavách, které každoročně organizuje, prezentuje institut architekturu, urbanistické návrhy, interiérový design a krajinnou architekturu. Kromě toho všeho věnuje velkou část své pozornosti vývoji v průmyslovém a grafickém designu a dalším aspektům návrhářského prostředí.

Architektura.

Budovu institutu navrhl architekt Jo Coenen. Umístil různé funkce do různých částí budovy a všechny tvoří dokonalou harmonii. Výsledný soubor ladí jak se svým vnitřním prostředím, tak je v souladu s okolními budovami.

Umístění.

Jedna z nejsilnějších stránek tohoto projektu je jeho samotné umístění, jeho ukotvení v dané lokalitě. Návaznosti vnitřních elementů budovy potvrzují a obohacují hlavní orientaci parku. Budova archivu objímá křivku ulice Rochussenstraat, formující hranice Museumparku. Hlavní budovy následují orientaci parku, zatímco část pro veřejnost směřuje k Museu Boijmans Van Beuningen. Široký chodník přetínající park zde spojuje institut architektury s tímto muzeem. Budova je situována mírně izolovaně proto, aby nebylo možné vytvořit přímou spojnici k parku. Rotterdamská radnice neústupně vyžadovala blokovat tuto volnou zónu pro auta, takže výsledek je ten, že cesta nyní uzavírá budovu od parku a Nizozemský institut architektury je spíše přilehlou částí parku než jeho součástí.

Základní otázka.

Nový institut architektury formuloval tři základní požadavky, o něž se jeho fungování mělo opírat: sbírky a jejich řízení; přístup k archivům a sbírkám (včetně knihovny a studovny materiálů) a sledování současného rozvoje; rozšíření, které mělo vytvořit prostory pro výstavy, publikace a různé společenské události.

Oddělené struktury.

Coenen navrhl oddělené celky pro každou z těchto částí a přidal ještě čtvrtou část, která má sloužit k veřejným účelům jako kavárna, book-shop a auditorium. Archiv je umístěn do části, která má úzký, protáhlý a mírně zakřivený tvar, je dlouhá 200 m a je vyrobena z betonu a vlnitého plechu obarveného na červeno a z hliníku. Tento objekt byl lehce vyzdvihnut, aby poskytoval dojem menší masy vytvářející pasáž okolo hlavní budovy. Výstavní plocha a obdélníková uzavřená kostka je z hnědo-fialových cihel.  Ústřední část budovy je vysoká skleněná jednotka zahrnující studovnu a kanceláře. Pod hlavní budovou, pootočeno o 90°ve vztahu k této jednotce a kolmo k části archivu, se nachází čtvercová plocha určená pro veřejné účely. Coenen vytvořil oddělené části tak, aby formovaly jasný celek. V této harmonické kompozici barev, materiálů, červeno-hnědých cihel, průhledných skleněných tabulí a stříbrného lesku kovu má každá z nich svůj vlastní charakter.

Reference.

Barvy a použité materiály odkazují k sousedním budovám. Výstavní budova má stejný tvar a proporce – krabice s přízemními okny – a stejnou hnědo-fialovou barvu jako Museum Boijmans Van Beuningen. Přístřešek je stejné barvy jako zelená měděná střecha a jako ozvěna k hlavní budově muzea Van Beuningen působí skleněná věž institutu. Jednotlivé části budovy (krabicové formy) se vztahují k bílým vilám podél ulice Jongkidstraat. Rotterdamská přístavní architektura se v projektu také odráží, a to ve formě visutých cest, zábradlí, vody, oceli, hnědých a zelených barev a vystavených rostlin. Tvar objektu, kde se nachází archiv, je mimo jiné označován jako „luk“.

Kontrast.

Rozdílné části budovy představují kontrast svou otevřeností a uzavřeností a každá z nich má svůj specifický charakter. Příslušné části pro archiv a část knihovní sbírky jsou uzavřené svou přirozenou funkcí. To kontrastuje se sklem hlavní budovy, zvýrazňující průhledný pohled. Výstavní galerie se zdají být naproti tomu uzavřené, ale uvnitř jsou navrženy tak, aby si udržely optimální prostorovost, kupř. otevřením třetího podlaží a použitím skleněné tabule, která nabízí pohled na recepční část. Tato stěna byla ale v nedávné době uzavřena a slouží pro místní orientaci v budově.

Světlo.

Coenen věnoval velkou pozornost průnikům světla, hledal alternativu mezi přímým tvrdým a nepřímým rozptýleným světlem. Světlo se buď odráží anebo filtruje, např. látkou napnutou přes výstavní plochu. Sluneční světlo proniká rozlehlou galerií přes skleněnou fasádu a je odráženo vodou v bazénu. Světlo se odráží rovněž od betonových stěn. Střechy vystupující přes zapuštěná okna vytvářejí efektivní sluneční rolety.

Cena nizozemského institutu architektury.

Vznikla v roce 2002 a je udělována každé dva roky nejlepší budově postavené v předchozích dvou letech podle data ceny a navržené architektem, který je mladší 40 let. Touto cenou se institut a developeři snaží podpořit mladé architekty a přesvědčit klienty o silných stránkách vznikajících projektů. Poslední čtyři edice, které odrážejí téměř desetiletí vznikající architektury, ukazují, jak mladí nizozemští architekti reagují na měnící se ekonomiku, sociální a kulturní vztahy. Předchozími vítěznými týmy se stali např. BAR Architects za svůj Bridge house v Middelburgu, NL architects za projekt The basketBAR v Utrechtu a MVRDV za Haageneiland projekt v Hague. Součástí ceny je odměna ve výši 1 000 EUR za nominaci a 5 000 EUR pro vítězný projekt.

Nizozemský institut architektury / Nederlands Architectuurinstituut (NAi) je více než jen muzeum. Je to především kulturní instituce, která je otevřena široké veřejnosti a využívá mnoho různých metod, jak přistupovat k vytváření a formování lidského prostoru, a zároveň je téměř bezednou studnou informací o moderní architektuře.

L'Institut d'architecture des Pays-Bas ("NAi") est un musée national consacré à l'architecture et l'urbanisme situé dans la ville de Rotterdam aux Pays-Bas. Le bâtiment, où le NAi se trouve, abrite également une librairie et un café.


Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Scheurebe" je jednodomá dřevitá pnoucí liána dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky révy jsou krátké, umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Růst je středně bujný až bujný s polovzpřímenými letorosty. Vrcholky letorostů jsou otevřené, světle zelené s bronzovým až červenohnědým nádechem, velmi slabě pigmentované antokyaniny, pouze slabě bíle vlnatě ochmýřené. Internodia a nodia jsou zelená s červenými pruhy, bez ochmýření, pupeny jsou pouze velmi slabě pigmentované antokyaniny. Mladé lístky jsou zelené s bronzovým nádechem, slabě pigmentované antokyaniny, pouze slabě pavučinovitě ochmýřené. Jednoleté réví je žlutavě hnědé až šedohnědé, rýhované, eliptického průřezu.  Listy jsou podobné listům odrůdy "Sylvánské zelené". Jsou středně velké, okrouhlé až pentagonální, pětilaločnaté se středně hlubokými horními výkroji, které jsou většinou překryté s průsvitem, s oblým až plochým dnem, dolní výkroje jsou většinou otevřené, s oblým, méně často až s plochým dnem. čepel je slabě až průměrně puchýřnatá, zvlněná a svraskalá, zoubkování na okraji je méně výrazné. Řapíkový výkroj je lyrovitý, někdy úzce otevřený, ale většinou široce překrytý s průsvitem (pro odrůdu je typický „praporek“ na listu v místě výkroje), řapík je kratší až středně dlouhý, stejně dlouhý, jako medián listu, zelený, žilnatina listu je pouze velmi slabě pigmentovaná antokyaniny. Listy zůstávají na keři i na podzim dlouho zelené, později získávají žlutou barvu.  Oboupohlavní pětičetné květy v hroznovitých květenstvích jsou žlutozelené, samosprašné. Plodem jsou malé až středně velké, kulaté, žlutozelené bobule jednotné barvy a velikosti, se středně silnou, průměrně ojíněnou slupkou, jejichž dužina je rozplývavá, s typickým, odrůdovým aroma, připomínajícím černý rybíz. Stopečka bobulí je krátká, obtížně oddělitelná. Hrozny jsou malé až středně velké (108 g), husté až velmi husté, válcovité, občas s křidélkem, stopky jsou krátké, průměrně lignifikované.

Původ a rozšíření.

"Scheurebe" je moštová odrůda vinné révy ("Vitis vinifera"), kterou vyšlechtil roku 1916 Dr. George Scheu (1897-1949) v Německu, ve šlechtitelské stanici v Alzey ve spolkové zemi Porýní-Falc. Dlouho byla odrůda považována za křížence odrůd "Sylvánské zelené" a "Ryzlink rýnský". Známý německý šlechtitel Helmut Becker to vysvětluje faktem, že původním záměrem Dr. Scheu bylo vyšlechtit odrůdu, která by měla výraznější aroma a větší odolnost vůči mrazu a chloróze, než právě odrůda "Sylvánské zelené".  Genová analýza, provedená koncem 90. let 20. století Dr. Ferdinandem Regnerem v Rakousku (HBfWO Klosterneuburg) potvrdila "Ryzlink rýnský" jako otcovskou odrůdu, "Sylvánské zelené" ovšem vyloučila. Je známo, že Dr. Scheu často jako partnera při šlechtění používal semenáčky divoké révy, je proto možné, že právě jeden z těchto semenáčků se stal mateřskou odrůdou.  "Scheurebe" byla v Německu registrována roku 1956 a roku 2007 se pěstovala ve 13 klonech na 1.702 hektarech vinic, převážně v oblastech Rheinhessen 953 ha, Falc, Nahe a Franken. Na poměrně velkých plochách najdeme odrůdu i v Rakousku, roku 1999 zde byla vysazena na 530 ha, pod názvem "Sämling 88" je pěstována například v okolí Neusiedler See či ve Štýrsku, hrozny se používají k výrobě bobulových výběrů a ledových vín. Dále se odrůda pěstuje na malých plochách i na jihu Anglie, ve státech Kalifornie a Oregon v USA a na západě Austrálie.  Odrůda není zapsána do Státní odrůdové knihy České republiky a není ani odrůdou, povolenou k výrobě zemských vín, nicméně vzácně ji najdeme i na našich vinohradech a s odrůdovými víny se lze ojediněle setkat na místních koštech.

Název.

Šlechtitelský název odrůdy byl "Sämling 88", pod tímto názvem najdeme odrůdu místy ještě dnes v Rakousku. Na počest šlechtitele, kterým byl Dr. George Scheu (1897-1949), bývalý ředitel šlechtitelské stanice v Alzey, byla odrůda přejmenována roku 1945, přičemž sufix „rebe“ v překladu z němčiny znamená „réva“.  Lokálně používaná synonyma této odrůdy jsou : "Шойребе, Самлинг 88, Альцей S. 88" (vše Rusko), "Alzey S. 88, S 88, Saemling, Sämling 88" (Rakousko), "Scheu 88, Scheu Riesling, Dr. Wagnerrebe".

Příbuzné odrůdy, možné záměny.

V Německu je registrován tetraploidní klon odrůdy "Scheurebe", zapsaný v katalogu odrůd VIVC samostatně.  "Frühe Scheurebe", jedno ze synonym odrůdy "Bacchus", dalo, vytrženo z kontextu, vzniknout domněnce, že se jedná o odrůdu, která byla dříve nazývána "Scheurebe" („früh“, německy „dříve“, ale též m.j. „raně, časně, brzy“), jedná se samozřejmě o omyl, synonymum obě jinak typově podobné odrůdy vlastně odlišuje (myšleno tím, že "Bacchus" je „raněji dozrávající, než "Scheurebe"“).

Pěstování.

Réví dobře vyzrává, ale i vyzrálé réví je nejvýše průměrně odolné mrazu. Odrůda nemá sklon ke sprchávání. Plodnost je střední, (7) 9-11 t/ha při cukernatosti (16) 18-21 °NM a aciditě (6) 8-10 g/l. Hodí se pro většinu vedení, snáší dobře i krátký řez, doporučuje se ale vedení vyšší s řezem na dlouhé tažně. Vhodné jsou podnože SO-4, T 5C a 125 AA.

Fenologie.

Odrůda raší i kvete středně pozdně, dozrává pozdně, koncem září až počátkem října.

Choroby a škůdci.

Odolnost proti plísni révové ("Plasmopara viticola") je mírně nadprůměrná, vůči plísni šedé ("Botrytis cinerea") průměrná, vůči padlí révovému ("Uncinula necator") nízká. Odrůda dobře odolává chloróze, ale občas trpí fytoplazmózou ("Grapevine flavescence doreé phytoplasma").

Poloha a půdy.

Tak jako "Ryzlink rýnský" má odrůda poměrně vysoké nároky na polohu, v horších polohách hrozny nevyzrají dostatečně a mošt má vysokou aciditu. Vyžaduje hlubší, úrodnější půdy, na suchých půdách bývají menší sklizně. Dobře snáší vyšší obsah vápníku v půdě.

Víno.

Jsou-li hrozny vyzrálé, vyznačují se velmi vysokou cukernatostí a poskytují kvalitní vína, jsou-li ovšem sklizeny příliš časně, mají vína vysokou aciditu a buket může být docela nepříjemný, travnatý.  Typické víno je zlatavé až zlatožluté, střední acidity, květinové vůně a příjemné, plné chuti, podobné vyzrálým ryzlinkům. V chuti i vůni můžeme hledat květiny, černý rybíz, grapefruity, jemné muškátové tóny a tropické ovoce. Jemná kabinetní vína a pozdní sběry mají osobitý odrůdový buket, v chuti jemnou ovocitost a harmonické spojení živých kyselin a zbytkového cukru. Odrůda často poskytuje přívlastková vína QmP v podobě sladkých, dezertních, místy i botrytických ušlechtilých výběrů s tóny manga, zralých hrušek, broskví, medu a tropického ovoce, která dobře vyzrávají. Někdy se u nich objevuje v buketu i jemný muškátový tón či růžový květ.  Vína jsou vhodná k archivaci, dobře zrají, suchá najdou uplatnění jako vhodný doplněk k masitým, mírně kořenitým pokrmům, ušlechtilé výběry jako aperitiv či dezert. "Scheurebe" si získalo přezdívku „německý Sauvignon Blanc“, často se používá i do různých kupáží. Nejznámějšími německými výrobci odrůdových vín jsou Andreas Laible (Durbach, Baden), Weegmüller (Neustadt-Haardt) a Fuhrmann-Eymael (Pfeffingen).

Scheurebe je pozdní moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), určená k výrobě bílých vín, vyšlechtěná v Německu roku 1916. Je po odrůdě "Müller Thurgau", společně s odrůdou "Kerner", jedním z nejúspěšnějších německých novokřížení, nicméně je odrůdou poměrně náročnou na polohy, s průměrnými výnosy, takže osazené plochy vinic mají v Německu klesající tendenci.

Scheurebe est un type de cépage blanc. Comme le Kerner, il compte parmi les développements de nouveaux cépages modernes allemands et fait partie des plus réussis.


Dětství a dospívání.

Narodil se v Chicagu v Illionois rodičům Eliasovi a Floře Disney. Roy sloužil v americkém námořnictvu od roku 1917 do roku 1919, o rok později se pokusil o vstup do americké armády jeho mladší bratr Walt Disney, kterého však nepřijali kvůli jeho nízkému věku. Námořnictvo opustil brzy po tom, co utrpěl zranění a stal se bankéřem v Los Angeles. V roce 1923 se do Los Angeles přestěhoval i Walt Disney a oba bratři pak společně založili Disney Bros. Studio. V roce 1928 si postavili dva těsně sousedící domy na Lyric Avenue.

Walt Disney Productions.

Zatímco Walt byl kreativní člověk, Roy se ve firmě staral především o zajištění její finanční stability. I když Roy a Walt založili společnost společně jako bratři, Walt koupil roku 1924 většinu z Royových podílů.  V roce 1929 se stal prvním ředitelem společnosti, i když oficiální název nebyl uveden až do roku 1968. Od roku 1945 si taky s Waltem rozdělil roli předsedy představenstva. Walt však v roce 1960 od této funkce odstoupil, aby se mohl více soustředit na kreativní stránku společnosti. Po smrti Walta Disneyho v roce 1966 odložil vstup do důchodu, aby mohl dohlížet na stavbu nového resortu Disney World, který později přejmenoval na Walt Disney World na počest svého zesnulého bratra. Dne 15. prosince 1966 se stal prezidentem společnosti a v této funkci zůstal do roku 1968.

Osobní život.

Oženil se s Ednou Francis, která se narodila 16. ledna 1890 a zemřela 18. prosince 1984. Jejich jediné dítě, syn Roy Edward Disney, se narodilo 10. ledna 1930.

Smrt.

Po otevření resortu Walt Disney World v říjnu 1971 nakonec společnost opustil. Na počátku prosince tohoto roku si začal stěžovat na svůj zrak, proto navštívil svého lékaře kvůli novým brýlím. Byl objeven v bezvědomí, zhroutil se a zemřel na záchvat. Jeho pohřeb se konal na hřbitově Forest Lawn – Hollywood Hills.

Roy Oliver Disney (24. června 1893, Chicago, Illinois, USA – 20. prosince 1971, Burbank, Kalifornie, USA ) byl, se svým mladším bratrem Waltem Disneym, zakladatel společnosti The Walt Disney Company, dnešního největšího mediálního konglomerátu.

Roy Oliver Disney est un homme d'affaires et producteur américain, né le à Chicago et mort le à Burbank. Frère aîné de Walt Disney et l'un de ses plus importants soutiens, il s'occupait des finances de l'entreprise, faisant en sorte qu'assez d'argent soit disponible pour les différents projets tout en restant dans l'ombre.


Typy buněk v epitelu dýchacích cest.

Při pohledu pod elektronovým mikroskopem lze v respiračním epitelu rozeznat 5 základních typů buněk: buňky řasinkové, pohárkové, kartáčové, bazální a malé granulární. V různých částech dýchacích cest se však struktura tohoto epitelu mění.

Řasinkové buňky.

Řasinkové buňky jsou vysoké, cylindrické, apikálně mají vyvinutý ciliární aparát. V respiračním epitelu jsou právě tyto buňky nejpočetnější. Jedna řasinková buňka nese obvykle okolo 250 až 300 řasinek. Na laterálních stěnách buněk nacházíme nejen apikální spojovací komplexy, ale i četné nexy. Buňky jsou typické velkým světlým oválným jádrem uloženým dlouhou osou paralelně s dlouhou osou buňky. Nad jádrem řasinkové buňky se nachází poměrně malý Golgiho komplex, málo vyvinuté granulární a agranulární endoplazmatické retikulum a ojedinělé lysozomy. Pod řasinkami buněk můžeme nalézt kromě bazálních tělísek i četné mitochondrie. V pokusných studiích bylo prokázáno, že pro pohyb řasinek buňky je nezbytný adenosintrifosfát (ATP).

Pohárkové buňky.

Pohárkové buňky jsou druhé nejrozšířenější buňky v respiračním epitelu. U člověka představují sekreční elementy v epitelu dýchacích cest až po počáteční úseky bronchiolů. Jsou to typické hlen secernující buňky. Ve fázi, kdy jsou naplněny sekretem, mají jádro uložené bazálně. V okolí jádra se vyskytují četné cisterny granulárního endoplazmatického retikula a malý počet lysozomů. V oblasti nad jádrem nacházíme rozsáhlý Gologiho komplex a četná, velká, světlá, hlenová granula s jemnou fibrogranulární strukturou. Granula vykazují velkou tendenci ke splývaní. V apikální oblasti hlenem naplněných buněk splývající granula vytvářejí rozsáhlé hlenové masy. Granula jsou bohaté především na mukopolysacharidy. Počet pohárkových buněk je výrazně ovlivněn předcházejícími záněty dýchacích cest a také koncentrací škodlivých a dráždivých látek ve vnějším prostředí. Bylo zjištěno, že u zvířat porozených a chovaných za sterilních podmínek, se v dýchacích cestách vyskytují sekreční buňky serózního typu, které obsahují typická sekreční granula. Teprve po styku s různými škodlivinami, zejména infekcemi, se tyto buňky mění v elementy mucinózní.

Kartáčové buňky.

Kartáčové buňky jsou méně četné cylindrické buňky, na jejichž povrchu můžeme najít množství mikroklků. Tyto buňky mají aferentní nervová zakončení na svém bazálním povrchu, jsou proto považovány za senzorické receptory.

Bazální buňky.

Bazální buňky jsou malé okrouhlé elementy, které leží na bazální membráně a nedosahují luminálního povrchu epitelu. Tyto buňky jsou považovány za zárodečné buňky mitoticky se dělící, z nichž se diferencují ostatní typy, čili buňky řasinkové, nebo pohárkové. Vzhledem k tomu, že u zdravých jedinců, je ve víceřadém cylindrickém epitelu výměna buněk poměrně pomalá, nacházíme tu jen malý počet diferencujících buněčných elementů. Diferenciaci sekrečních elementů signalizuje vývoj granulárního Golgiho komplexu a výskyt jednotlivých drobných sekrečních granul. Známkou počínající diferenciace směrem k řasinkovým buňkám je výskyt prekurzorů bazálních tělísek v různé fázi vývoje. Bazální buňky obsahují velká světlá jádra, která jsou uložená dlouhou osou paralelně s bazální laminou. Jejich cytoplazma je chudá na buněčné organely s výjimkou ribozomů.

Malé granulární buňky.

Malé granulární buňky jsou buňky, které připomínají bazální, s tím rozdílem, že obsahují četná granula o průměru 100 – 300 nm, s temnou dření. Histochemické studie ukázaly, že jde o populaci buněk, difuzního neuroedndokrinního systému. Mohou fungovat jako integrátory mucinózních a serózních sekrečních procesů.

Samočistící schopnost epitelů dýchacích cest.

Tato schopnost epitelu je ovlivněna množstvím a charakterem sekretu v dýchacích cestách. Řasinky mají schopnost pohybovat se jenom v řídkém prostředí. Mohou transportovat vrstvu hlenu, která se nejvýše rovná jejich délce (7–10 μm). Když se naruší tok hlenu v dýchacích cestách, pak vlivem neustále probíhající resorpce (vstřebávání) a vypařování dojde k zahuštění vrstvy sekretu mezi řasinkami. Různé částice (včetně bakterií), které jsou zachyceny ve vrstvě hlenu, mohou pak proniknout hluboko mezi řasinky k vlastním buňkám epitelu. To usnadňuje vznik zánětů dýchacích orgánů a také se prodlužuje styk buněk s látkami dráždivými a karcinognními.

Syndrom nepohyblivých řasinek.

Syndrom nepohyblivých řasinek čili Kartagenerův syndrom je chorobný stav, který se projevuje chronickou respirační infekcí. Je způsoben nepohyblivostí řasinek a bičíků. Nepohyblivost způsobuje dynein – protein, umožňující klouzání mikrotubulů, které je nezbytné pro kmitání řasinek.  Syndrom nepohyblivých řasinek je proto také jednou z příčin mužské neplodnosti, protože současně způsobuje nepohyblivost bičíků spermií.

Respirační epitel vystýlá pouze plicní alveoly kde dochází přímo k výměně dýchacích plynů. Tento epitel je jednovrstvený dlaždicový. Často zaměňován s víceřadým cylindrickým který pokrývá zbylou, vetší část dýchacích cest. Ten pak slouží především na očištění, zvlhčení a ohřívaní vzduchu před tím, než se dostane do plicních sklípků, kde probíhá vlastní výměna plynů mezi vdechovaným vzduchem a krví - zde právě pak respirační epitel.

L'épithélium respiratoire regroupe les cellules à mucus, les cellules ciliées, les cellules séreuses, les cellules basales et les cellules de Clara. On le retrouve au niveau de la trachée et de l'arbre bronchique, il a une fonction de ventilation pulmonaire (conduction et contrôle des résistances), une fonction de défense (via la clairance muco-ciliaire) et une fonction de conditionnement de l'air inspiré.


Přírodní zajímavosti.

Z důvodu svojí krasové topografie, v oblasti je mnoho jeskynních území, například Inner Space Caverns, Natural Bridge Caverns, Bracken Cave, Longhorn Cavern State Park, Cascade Caverns, Caverns of Sonora, Cave Without a Name a Wonder Cave. Hlubší jeskyně formují několik zvodní, které slouží jako zdroj pitné vody pro obyvatelstvo regionu. Nékolik přítoků řeky Colorado v Texasu, včetně řek Llano a Pedernales, které křižují region ze západu na východ a vlévají se do řeky Colorado, která protíná region jihovýchodně, odvodňují značnou část Hill Country. Řeky Guadalupe, San Antonio, Frio, Medina, a Nueces pramení v Hill Country. V regionu jsou horká léta, zejména v červenci a srpnu a noční teploty zůstávají vysoké, nadmořská výška je totiž relativně nízká navzdory hornatému terénu.

Kultura.

Území je unikání pro své spojení španělské a středoevropské kultury. Kulturní vlivy jsou patrné v jídle, pivu, architektuře a hudbě a vytvářejí specifickou kulturní oblast, oddělenou od jižních a jihozápadních vlivů. Například, akordeon bol zpopularizován v Tejano hudbě v 19. století díky kulturním vlivům středoevropských přistěhovalců. V posledních letech se region stal centrem texaské vinné oblasti. Jsou tu tři vitikulturní oblasti: Texas Hill Country AVA, Fredericksburg v Texas Hill Country AVA a Bell Mountain AVA. Hill Country je známý svojí turistikou. V roce 2008 New York Times zařadil Hill Country do článku o severoamerických prázdninových destinacích. Region Hill Country udělal z Texasu druhé nejpopulárnější místo pro důchodce v Spojených státech. Fredericku Day, demografu ze Texas State University v San Marcosu připomíná Hill Country svým životním stylem styl malého města z nedávné minulosti. "Jako stará Amerika... životní náklady jsou hezky nízké. Pro lidi, kteří prožili svůj život v Houstnu, nebo v Dallasu, je Hill Country velmi atraktivní."

Okresy v Texas Hill Country.

Podle Texas Parks and Wildlife Department je do regionu Texas Hill Country zahrnuto následujících 25 okresů:

Hill Country ( "Kopcovitá krajina") je hovorový termín, který se používá k označení regionu v Centrálním Texasu. Jeho charakteristikou je vysoká kopcovitá krajina, která se skládá z tenké vrstvy půdy na povrchu a z vápence, nebo žuly. K regionu patří rovněž Llano Uplift a druhý největší granitní osamělý vrchol ve Spojených státech, Enchanted Rock, který se nachází 29 km severně od Fredericksburgu. Hill Country hraničí s dvěma nejvýznamnějšími aglomeracemi centrálního Texasu, se San Antoniem a Houstnem. Region je geograficky východní částí Edwards Plateau a nejvýchodnějším regionem Amerického jihozápadu. Je obklopen Balcones Fault na východě a Llano Uplift na západě a severu. Terén je charakterizován velkým množstvím vápencových nebo granitních skal a balvanů a tenkou vrstvou půdy, která dělá region velmi suchým a náchylným na časté zavlažování. Texas Hill Country je též domovem několika přirozených jihozápadních druhů vegetace, například různé yucca, opuncie, a suchého jihozápadního stromu, známého pod jménem Texas live oak (Texaský živý dub). Několik měst bylo založeno na úpatí Balcones Escarpment, včetně Austinu, San Marcosu, a New Braunfels.

Texas Hill Country (le « pays des collines ») est une région du centre du Texas aux États-Unis qui s'étend entre les métropoles d'Austin et de San Antonio. La région, qui s'étend sur 25 comtés, est bordée par la faille de Balcones à l'est et au nord, par le Plateau d'Edwards à l'ouest et par le Llano Uplift au nord.


Průběh operace.

Íránsko-irácká válka probíhala od roku 1980, přičemž její součástí se stala „tankerová válka“ v podobě napadání tankerů neutrálních zemí silami obou válčících států. Irák zahájil útoky na íránské přístavy a veškerou lodní dopravu už v roce 1981. V následujících třech letech provedl 48 útoků na obchodní lodě a roku 1984 dalších 71 útoků. Rovněž Írán reagoval napadáním neutrální námořní dopravy v Zálivu, přičemž obě země se pokusily tankerovou válkou druhou stranu vyčerpat a celý problém internacionalizovat.  Roku 1984 bylo na takové útoky vyhlášeno moratorium, které Irák v letech 1986–1987 přestal respektovat a tankerová válka se tím opět vystupňovala. Útoky často mířily na kuvajtské tankery a země proto v listopadu 1986 požádala SSSR a USA o pomoc. Americký prezident Ronald Reagan odsouhlasil, aby 11 těchto kuvajtských tankerů plulo pod vlajkou USA a nařídil jejich ochranu válečným námořnictvem Spojených států (neamerické lodě chránit nesměly) v rámci Operace Earnest Will. Íránské námořnictvo se, vzhledem ke své slabosti, nepustilo do přímého střetu, ale po nocích kladlo námořní miny či lodě napadalo pomocí rychlých člunů. Během prvního měsíce operace tak byly tři tankery poškozeny výbuchem miny. To si vynutilo preventivní operace amerických speciálních sil, letadel a hlídkování vrtulníků v rámci operace Prime Chance.  Dne 15. října 1987 byl poblíž města Kuvajt tanker MV "Sea Isle City" (původně kuvajtské tankery během operace pluly pod americkou vlajkou) poškozen protilodní střelou Silkworm (čínský derivát sovětské P-15 Termit), přičemž 17 osob bylo raněno. V reakci na to americké námořnictvo dne 18. října 1987 provedlo operaci Nimble Archer – ostřelování dvou íránských ropných plošin na poli Rostam čtyřmi torpédoborci. Fregata USS "Thach" (FFG-43) poté na jedné z plošin vysadila četu Navy SEALs, která ji poškodila a poté prohledala dosud nepoškozenou plošinu o kousek dále.  Dne 14. dubna 1988 najela fregata USS "Samuel B. Roberts" (FFG-58) na minu, která prorazila otvor v jejím trupu. Americkou reakcí na incident byla o čtyři dny později provedená operace Praying Mantis, během které byly napadeny íránské fregaty "Sabalan", "Sahand" a ropné plošiny na polích Sirri a Sassan.  Časem se do hlídkování zapojily lodě dalších států a intenzita útoků poklesla. Operace byla ukončena po skončení války.

Operace Earnest Will byla americká vojenská operace probíhající v oblasti Perského zálivu od července 1987 do září 1989, tedy v době Íránsko-irácké války. Americké námořnictvo v ní chránilo ropné tankery plující z Kuvajtu skrze Hormuzský průliv do Indického oceánu. Jednalo se o největší konvojovou operaci od konce druhé světové války.

L’opération Earnest Will est le nom de code d'une opération menée par la United States Navy du au visant à protéger les pétroliers koweïtiens des attaques iraniennes dans le golfe Persique.


Fyzikálně-chemické vlastnosti.

Protože mají ušlechtilé kovy vysoké hodnoty standardního elektrodového potenciálu, jsou vytěsňovány z roztoků svých solí kovy s nižším potenciálem i vodíkem z kyselin. Jsou tak nerozpustné ve většině kyselin, což vede k jejich obtížnému získávání z jejich rud. Zároveň však sami nemohou vytěsnit vodík nebo kovy s nižším potenciálem ze sloučenin, což je dělá velmi málo reaktivními a též velmi odolnými vůči korozi. Díky tomu jsou tyto kovy velmi ceněné a používané například v mincovnictví nebo elektrotechnice. Ušlechtilé kovy se také vyznačují svými elektrochemickými vlastnostmi, kdy podporují elektrochemickou korozi kovů s nižším potenciálem a redukci (vylučování) čistého vodíku. Díky těmto vlastnostem mají využití mimo jiné jako katalyzátory (při hydrogenaci organických sloučenin) nebo jako materiál pro elektrody.

Poloušlechtilé kovy.

Stanovení elektrodového potenciálu se běžně provádí měřením napětí vůči referenční vodíkové elektrodě, jejíž potenciál je definován jako nulový. Podle výsledku měření jsou kovy seřazeny do řady napětí kovů, tzv. Beketovovy řady. Čím dále od vodíku se kov s kladným potenciálem nachází, tím je ušlechtilejší. Podle této definice může mezi ušlechtilé kovy patřit také např. bismut nebo měď. Avšak tyto kovy jsou více reaktivní než ostatní ušlechtilé kovy, méně odolné vůči korozi a celkově více odlišné svými vlastnostmi od typických ušlechtilých kovů zlata nebo platiny. Z toho důvodu se jim běžně přezdívá poloušlechtilé kovy. Obdobně jsou mezi (polo)ušlechtilé kovy řazeny nepřechodná rtuť, radioaktivní technecium a další.  Někteří autoři na základě vysoké korozivzdornosti řadí mezi (polo)ušlechtilé kovy též další kovy, např. nikl a cín, přestože jejich elektrodový potenciál je záporný. Teoreticky by také mezi ušlechtilé kovy mohly patřit i blízké transaktinoidy. Avšak délka života (poločas rozpadu) těchto radioaktivních prvků je příliš krátká, aby řazení těchto prvků mezi ušlechtilé kovy mohlo mít praktický význam.

Ušlechtilé kovy jsou přechodné kovy s nejvyššími kladnými hodnotami elektrochemických potenciálů, zejména standardního elektrodového potenciálu. Mezi ušlechtilé se běžně řadí kovy nacházející se v pravé části přechodných řad: měď, stříbro, zlato a platinové kovy. Tyto kovy se vyznačují nízkou reaktivitou a vysokou odolností vůči korozi. Obdobně se kovy se zápornými hodnotami elektrochemických potenciálů označují jako neušlechtilé.

Un métal noble est un métal qui résiste à la corrosion et à l'oxydation. Notamment, c'est un métal qui ne peut pas être dissous par une solution d'un acide seul. En revanche, la plupart de ces métaux sont dissous par l'« eau régale ».


Život.

Herbert Tobias, syn puškaře z Dessau, byl autodidakt a naučil se ve věku deseti let fotografovat a později i vyvolávat. Původně se chtěl stát hercem, ale tomu zabránila časná smrt jeho otce roku 1936. Pracoval jako zeměměřič, pak byl roku 1942 povolán do wehrmachtu a poslán na východní frontu, kde vznikly jeho první významné snímky. Krátce před koncem války dezertoval, dostal se do amerického zajetí, odkud byl propuštěn koncem roku 1945.  Pak krátce pracoval jako herec u kočovné společnosti. V roce 1948 se seznámil s civilním zaměstnancem americké armády a zamiloval se do něj. Odešli spolu do Paříže. Ve francouzském hlavním městě potkal Tobias známého německého fotografa Willyho Maywalda, pro kterého pracoval jako retušér, a ten mu poskytl první kontakty do světa módy. Roku 1953 vyšly první Tobiasovy práce v časopisu Vogue. Ve stejném roce vystoupil proti razii v pařížské homosexuální scéně, byl vykázán z Francie a vrátil se do Heidelbergu. Od října 1953 vycházely jeho snímky v německých časopisech a o měsíc později vyhrál mezi 18000 účastníky první místo v soutěži o titulní snímek "Frankfurter Illustrierten Zeitung".  Přestěhoval se do Berlína a tam se také konala v listopadu 1954 jeho první samostatná výstava. Díky zveřejňování svých snímků v mnoha renomovaných časopisech se stal od roku 1956 známým v německé módní branži. Jeho kontakty do světa módy a filmu vedly v dalších letech ke vzniku mnoha portrétů, např. Hildegard Knef, Zarah Leander, Valeska Gert, Amanda Lear, Klaus Kinski, Tatjana Gsovsky, Jean-Pierre Ponnelle, Andreas Baader nebo Nico. Od roku 1960 se stále obtížněji podřizoval disciplíně módního světa, a proto vznikalo stále méně prací. Roku 1966 se opět přiklonil k herectví a vytvořil role v divadle i ve filmu.  V roce 1969 se přestěhoval do Hamburku a jen díky finanční podpoře svých přátel a několika zakázkám, kdy vytvořil obálky gramofonových desek, se mohl „držet nad vodou“.  Od roku 1972 vycházely jeho práce v časopisech pro homosexuály, nejvíce v časopise him applaus. V roce 1981 se konaly v Amsterdamu a Berlíně velmi respektované výstavy jeho díla. Toto pozdní uznání a plánování vydání fotografické publikace ho podnítily k systematickému utřídění a popsání starých negativů. V únoru 1982 těžce onemocněl a 17. srpna téhož roku zemřel jako jedna z prvních obětí AIDS v Německu. Jeho hrob na hamburském hlavním hřbitově byl prohlášen roku 2007 hamburským senátem čestným hrobem.  Svou fotografickou pozůstalost odkázal Berlínské galerii (Landesmuseum für moderne Kunst, Fotografie und Architektur).

Herbert Tobias (14. prosince 1924 v Dessau - 17. srpna 1982 v Hamburku) byl německý fotograf, v padesátých letech se proslavil jako módní fotograf. Zvlášť umělecky cenné jsou jeho portréty, ruské snímky z druhé světové války a jeho fotografie mužů s homosexuální tematikou.

Herbert Tobias (né le à Dessau, mort le à Hambourg) est un photographe allemand spécialisé dans le noir et blanc. Il est aussi connu pour avoir donné à Christa Päffgen le surnom de Nico.


Pozadí.

Louisiana byla původně francouzskou kolonií. Po sedmileté válce a porážce Francie získalo španělské království kontrolu nad územím západně od řeky Mississippi. Území bylo postupně osídlováno osadníky ze Spojených států, a mnoho Američanů, včetně Jeffersona předpokládalo, že území bude získáno "kousek po kousku". New Orleans byl v té době důležitý pro dopravu zemědělských tovarů na místa Spojených států západně od Apalačských hor. Smlouva Pinckney's Treaty, kterou podepsaly USA se Španělskem 27. října 1795, umožňovala americkým obchodníkům "právo uskladnění" v New Orleans, mohli tedy využívat přístav pro uskladnění zboží. Američané toto právo využívali k přepravě výrobků jako mouka, tabák, drůbeží maso, slanina, sádlo, peří, jablečný mošt a sýr. Smlouva též uznávala americké právo na navigaci po celé řece Mississippi, která nabírala na důležitosti v souvislosti se stoupajícím objemem obchodu v západních teritoriích tehdejšího USA.  Napoleon Bonaparte získal Louisianu pro Francii roku 1800 na základě Smlouvy ze San Ildefonso, která ukončila španělskou kontrolu nad oblastí, trvající od roku 1762. Tato smlouva však byla držena v tajnosti. Louisiana formálně zůstávala pod španělskou kontrolou až do odevzdání moci francouzským orgánům dne 30. listopadu 1803, jenom tři týdny před postoupením území Spojeným státům.

Vyjednávání.

Zatímco postoupení území Španělskem zpátky Francii v roce 1800 bylo drženo v tajnosti, strach z eventuální francouzské invaze byl všudypřítomný. Když Napoleon v roce 1801 poslal vojenské síly pro zajištění bezpečnosti přístavu New Orleans, Jižané se obávali, že Napoleon může osvobodit všechny otroky v Louisianě, což by mohlo vyvolat povstání otroků i na jiných územích. Ačkoliv se Jefferson snažil o zprostředkování sporu, strana Federalistů se snažila využít situace proti Jeffersonovi a žádala aktivnější postup vůči Francii. Jefferson se ale ujal iniciativy a pohrozil Francii spojenectvím s Británii, ačkoliv tehdejší vzájemné vztahy nebyly bezproblémové. V roce 1801 Jefferson podporoval Francii v jejím plánu opětovného převzetí Saint-Domingue (dnešní Haiti), tehdy pod kontrolou vůdce povstání otroků Toussainta Louverturea. Když se Jefferson dozvěděl, že na základě Třetí smlouvy ze San Ildefonso byla Louisiana navrácena Francii, v roce 1801 poslal do Paříže Jamese Monroea a Roberta R. Livingstona. Byli zplnomocněni ke koupi přístavu New Orleans. V lednu 1802 Francie poslala na Saint-Domingue třicetitisícové vojsko s cílem opětovně ustanovit otroctví, redukovat práva svobodných barevných obyvatel a opětovně převzít kontrolu nad ostrovem. Tato kolonie byla nejbohatší kolonií Francie v Karibiku a Napoleon chtěl obnovit její produktivitu. Jefferson se obával úmyslu Francie znovuobnovit své impérium a deklaroval neutralitu ve vztahu k Saint-Domingue. V roce 1803 Pierre Samuel du Pont de Nemours, francouzský šlechtic, na základě žádosti Jeffersona, začal vyjednávat s Francií. Du Pont bydlel ve Spojených státech a měl úzké vztahy s Jeffersonem a s prominentními politiky Francie. Byl zaangažován v zákulisní diplomacii s Napoleonem Jeffersonovým jménem a během návštěvy Francie vznikla myšlenka daleko větší koupě území Louisiany, jako způsobu vyhnout se konfliktu mezi Napoleonem a Spojenými státy v Severní Americe. Jeffersonovi se nelíbila myšlenka koupit Louisianu nebo její část od Francie, protože to mohlo vyvolat dojem, že Francie má právo v Louisianě pobývat. Jefferson věřil, že americký prezident nemá pravomoc na to, aby uskutečnil takový obchod: článek, o který by se mohl opřít, neobsahovala ani americká ústava. Byl též názoru, že kdyby Louisianu koupil, státy Unie by tím ztratily část svých práv a federální vláda by měla zvýšenou výkonnou moc. Na druhé straně si byl vědom nebezpečí, které potenciální přítomnost Francie v regionu mohla znamenat a byl připraven jít do války s cílem zabránit silné francouzské přítomnosti v regionu. V tomto období měl Jefferson k dispozici aktualizované špionážní zprávy o Napoleonových vojenských aktivitách a záměrech v Severní Americe. Částí jeho strategie bylo dát Du Pontovi informace, které držel v tajnosti před Livingstonem. Též dával záměrně si odporující příkazy Monroeovi a Livingstonovi. Jefferson byl zoufalý ze skutečnosti, že potenciální válka s Francií může kdykoli nastat a snažil se tomu vyhnout všemi prostředky. V roce 1802 vyslal Jamese Monroea do Paříže s cílem vyjednat dohodu, kdyby ale jednání ztroskotala, měl za úkol jít do Británie dohodnout spojenectví. Španělsko až do konce roku 1802 odkládalo odevzdání Louisiany Francii, což ale stupňovalo nepřátelské nálady Ameriky. Také odmítnutí Španělska postoupit Francii Floridu znamenalo, že Louisiana byla lehce zranitelnou. Monroe byl formálně vyhoštěn z Francie během své poslední diplomatické mise a jeho opětovné vyslání vyvolávalo otázky vážnosti zájmu USA o koupi. Napoleon potřeboval mír s Velkou Británií, aby mohl implementovat Smlouvu ze San Ildefonso a převzít vlastnictví Louisiany. Jinak by Louisiana byla lehkou kořistí pro Británii, nebo dokonce pro Spojené státy. Ale na začátku roku 1803 se zdála být válka mezi Francii a Británii nevyhnutelnou. 11. března 1803 se Napoleon začal připravovat na invazi do Británie. V listopadu 1803 Francie stáhla zbytek svojí posádky ze Saint-Domingue (z původních zhruba 30 000 vojáků v čele s Napoleonovým švagrem Leclercem zbylo sotva 7 000, více než dvě třetiny padly v bojích s černošskými rebely či zemřely na žlutou zimnici) a vzdala se svých ambicí na západní hemisféře. Haiti v roce 1804 deklarovalo nezávislost, ale Jefferson a americký Kongres odmítli uznat nezávislost nové republiky (druhé na západní hemisféře) a dokonce vůči ní uplatnili obchodní embargo. O to složitější byla rekonstrukce Haiti po válce. Když se Napoleonovi nezdařil plán opětovně zavést otroctví na Haiti, vzdal se svých plánů na vzkříšení francouzského impéria v Novém Světě. Bez dostatečných zdrojů z cukrových kolonií v Karibiku, Louisiana pro něj měla jen malou hodnotu. Španělsko ještě nedokončilo odevzdání Louisiany Francii, v Evropě byla ale válka mezi Francií a Británií na spadnutí. Necítil žádnou nenávist vůči Španělsku, Napoleon se chopil jedinečné příležitosti prodat něco, co bylo neužitečné a ještě ne zcela jeho a rozhodl se prodat celé území. Ačkoliv ministr zahraničí Talleyrand byl proti tomuto plánu, 10. dubna 1803, Napoleon sdělil ministru financí Barbé-Marboisovi, že zvažuje prodej celého teritoria Louisiany Spojeným státům. 11. dubna 1803, jen několik dní před příjezdem Monroea, Barbé-Marbois nabídl Livingstonovi celou Louisianu za 15 milionů tehdejších dolarů (v roce 2011 by tato suma činila 233 milionů dolarů). Zástupci Spojených státu byli připraveni zaplatit do 10 milionů dolarů za New Orleans a okolí, byli tedy samozřejmě překvapeni, že jim bylo nabídnuto daleko větší území za sumu 15 milionů. Koupě území by zdvojnásobila velikost Spojených států za cenu méně než 3 centy za akr. Jefferson zplnomocnil Livingstona jenom ke koupi New Orleansu, Livingston si ale byl jist, že Spojené státy nabídku akceptují. Američané se domnívali, že Napoleon může svojí nabídku kdykoliv stáhnout a zabránit tím Spojeným státům získat přístav New Orleans, což bylo dalším důvodem pro přijetí francouzské nabídky.

Podpis smlouvy.

V sobotu 30. dubna 1803 byla v Paříži podepsána Smlouva o koupi Louisiany Robertem Livingstonem, Jamesem Monroem a francouzským ministrem financí Barbé-Marboisem. Po podpisu smlouvy Livingston přednesl toto slavné poselství ""Žili jsme dlouho, ale toto je nejšlechetnější práce všech naších životů... Od tohoto dne Spojeným státům patří místo mezi velmocemi první kategorie."" Prezident Jefferson oznámil podepsání smlouvy americkému lidu 4. července 1803. Dne 20. října Senát Spojených států amerických ratifikoval smlouvu poměrem hlasů dvacet čtyři ku sedmi. Následujícího dne Senát zplnomocnil prezidenta Jeffersona k převzetí moci nad teritoriem a ustanovení dočasné vojenské vlády. V zákonodárném procesu dne 31. října Kongres ustanovil dočasná opatření, aby místní civilní vláda mohla pokračovat tak, jako pod francouzskou a španělskou vládou, a zplnomocnil prezidenta k použití vojenské síly s cílem udržet občanský pořádek. Francie odevzdala New Orleans 20. prosince 1803 v Cabildu. Předávání St. Louis dne 10. března 1804 bylo provázeno formální ceremonií. S platností od 1. října 1804 byla zakoupená území reorganizována do Teritoria Orleans (většina území tohoto teritoria se stala pozdějším státem Louisiana) a do District of Louisiana, který byl dočasně pod kontrolou guvernéra a soudců z Teritoria Indiana.

Hranice území.

Rozsah koupeného území vyvolal spory mezi Spojenými státy a Španělskem. Hranice území nebyly definovány v Smlouvě z Fontainebleau v roce 1762, kdy Francie odstoupila území Španělsku, v Třetí smlouvě ze San Ildefonso z roku 1800, ani v Smlouvě o koupi Louisiany z roku 1803.  Spojené státy prohlašovaly, že Louisiana zahrnuje celou oblast západně od řeky Mississippi až k hřebenům Skalistých hor a území, které se táhlo na jihozápad k řece Rio Grande a na jihovýchod k západní Floridě. Španělsko trvalo na skutečnosti, že Louisiana nezahrnuje větší území než západní břeh řeky Mississippi a města New Orleans a St. Louis. Spor byl definitivně rozřešen Smlouvou Adams-Onís v roce 1819, kterou si Spojené státy víceméně prosadily své územní požadavky.  Protože západní hranice území byla v čase koupě sporná, prezident Jefferson začal okamžitě organizovat tři expedice na zmapování teritoria. Všechny tři začínaly u řeky Mississippi. Lewisova a Clarkova expedice v roce 1804 vedla proti proudu Mississippi; expedice řeky Red v roce 1806 objevovala údolí řeky Red; Pikova expedice v roce 1806 začínala v Missouri, poté se ale stočila na jih s cílem prozkoumat povodí řeky Arkansas. Mapy a zápisy objevitelů pomohly definovat hranice v průběhu jednání o Smlouvě Adams-Onís, která definitivně určila západní hranici Louisiany.

Koupě Louisiany (anglicky: "The Louisiana Purchase" nebo "Sale of Louisiana") bylo získání území o rozloze 2 140 000 km2 Spojenými státy americkými od Francie v roce 1803. USA zaplatily 60 milionů franků (11 250 000 dolarů), zároveň odpustily Francii dluhy ve výšce 18 milionů franků (3 750 000 dolarů). Celková suma, kterou USA za území Louisiany zaplatily, činila 15 milionů dolarů (v roce 2011 by tato suma představovala 233 milionů dolarů). Louisiana zahrnovala území 15 současných amerických států a dvou kanadských provincií. Koupená země zahrnovala celé území dnešního Arkansasu, Missouri, Iowy, Oklahomy, Kansasu a Nebrasky; části Minnesoty západně od řeky Mississippi; většinu území Severní Dakoty; prakticky celé území Jižní Dakoty; severovýchodní Nové Mexiko; severní Texas; části území dnešních států Montana, Wyoming, a Colorado a část dnešního státu Louisiana na západ od řeky Mississippi, včetně města New Orleans. Navíc koupě zahrnovala malé části země, které se později staly součástmi kanadských provincií Alberta a Saskatchewan. Koupě, která zdvojnásobila tehdejší velikost Spojených států, zahrnovala přibližně 23 % jejich současného území. Podle sčítání obyvatel v roce 1810 počet bílých obyvatel v teritoriu dosáhl 92 345. Koupě byla největším úspěchem prezidenta Thomase Jeffersona. V tomto období čelil domácí opozici, která koupi napadala jako eventuálně neústavní. Ačkoliv věřil, že Ústava Spojených států neobsahuje ustanovení ohledně získávání území, Jefferson se rozhodl Louisianu koupit s cílem chránit přístup Spojených států k přístavu New Orleans a získat volný přístup k řece Mississippi. Na získaném území už bylo zavedeno otroctví. Jefferson byl podporovatelem otroctví v Louisianě, což přispělo ke krizi v Unii o půl století později.

La vente de la Louisiane (en « l'achat de la Louisiane ») est la cession en 1803 par la France de plus de () de territoire aux États-Unis au prix de par acre, soit plus de de dollars ou de francs français au total, somme équivalente en dollars de 2020 à en tenant compte de l'inflation. Sachant qu'un franc or 1803 se négocie environ en 2017, la vente représente alors d'euros.


Geografie.

Místní podnebí je pouštní nebo polopouštní. Reuters o Azavadu napsal: "„Většina země je tvořena Saharou a je víceméně neobyvatelná: skládá se ze skal, písečných dun a prachu.“"  Za region „Azavad“ lze považovat širší území než to, které se nachází v Mali, může obsahovat také části severního Nigeru a jižního Alžírska. MNLA ale ve své deklaraci nezávislosti Azavadu explicitně vyjádřila, že územní integritu sousedních zemí bude plně respektovat.

Demografie.

Hustota osídlení severního Mali je asi 1,5 člověka na kilometr čtvereční. Počet obyvatel Azavadu pochází ze sčítání lidu v roce 2009. Od ledna 2012, kdy začalo povstání Tuaregů, okolo 250 000 lidí opustilo region, což není v tabulce zohledněno.  Původními obyvateli Azavadu jsou lidé Songhaj, Tuaregové, Maurové (Arabové), Fulbové (též Fulové, Furbové či Pulové) a Bambarové. Mezikmenovou dorozumívací řečí je francouzština. Dále se zde užívá tuarežský jazyk tamašek, arabština, fulbština, bambarština a songajština. Většina obyvatel regionu jsou muslimové – sunnité a súfisté. Malá křesťanská komunita se nacházela v Timbuktu, po obsazení města islamisty však většina křesťanů uprchla.

Politická situace.

O hegemonii ve správě Azavadu usilovala řada frakcí, jejichž mocenské pozice se měnily ze dne na den:  Ozbrojenou aktivitu s okrajovým politickým dopadem vyvíjely ještě tyto organizace:

Historie.

Songhaj, Gao, Mali.

Říše Gao byla na vrcholu moci v 9. století po Kristu – ve své době byla jedním z nejmocnějších západoafrických států. Byla přímým předchůdcem Songhajské říše. Zachovalo se o ní velmi málo písemným památek, takřka výhradně jen od arabských kupců. Asi někdy v průběhu druhé poloviny 13. století byla říše Gao pohlcena říší Mali. Arabský kartograf Abú Abdallah ibn Battúta, který v roce 1353 Gao navštívil, už bez pochybností píše, že Gao je jednou z malijských provincií.  V druhé polovině 14. století došlo k prvním rebeliím a projevům nespokojenosti dynastie Sonni, budoucí vládnoucí dynastie říše Songhaj. V této době ještě Malijci dokázali separatistické snahy potlačit; ve století patnáctém se možnost udržení kontroly postupně vytrácí.  Kolem roku 1420 se Songhaj stává oblastním suverénem, neboť začíná vybírat tributy od ostatních sídel v okolí. Za vlády Sonniho Alího (1464–1492) zažívá Songhajská říše územní a politický rozmach, kdy z říše Songhaj udělá jeden z největších územních celků, jakým kdy vládl muslimský panovník.  Jeho následníkem byl Askia Mohamed I. (též Askia Veliký). Zmocnil se vlády protiprávně, protože nepocházel z dynastie Sonni. Nicméně jeho zábor trůnu byl široce akceptován a pod jeho vládou zažila Songhajská říše, potažmo oblast Azavadu, zlatou éru. Jednak pokračoval v územní expanzi a jednak se oblasti okolo měst Gao a Timbuktu staly centrem transsaharského obchodu se zlatem a otroky. Za jeho vlády se také islám stal integrální součástí Azavadu a Askiova láska k vědomostem a umění přinesla i rozmach kultury.  Askia Mohamad I. byl roku 1528 svržen svým synem, který byl o tři roky později svržen svým bratrem. Období nestabilních vlád vedlo k postupnému úpadku Songhajské říše, jejíž existence byla ukončena roku 1591 marockou invazí.

Marocká expedice.

V roce 1591 na území Songhajské říše vtrhlo marocké vojsko o síle 4000 andaluských Maurů, 500 žoldáků a 25 00 pomocných sil, především otroků. Ahmed al-Mansúr, vládce Marockého sultanátu, si od toho sliboval získání zlatých dolů a kontrolu nad výnosným obchodem s otroky. Rozhodující bitva se udála 30. května (podle jiných zdrojů 13. března) 1591 u vesnice Tondibi. Početně poměrně slabé marocké síly se zde střetly až s 30 000 mužů silnou songhajskou armádou. Leč Maurové byli vyzbrojeni arkebuzami, bitvy se účastnilo i 6 děl původem z Anglie, a tak byla songhajská armáda na hlavu poražena. Pak bylo jen otázkou času, kdy se marocký sultán zmocní i zbytku země.  Songhajská říše byla rozdělena na řadu pašaliků, pašové často vstupovali do manželských svazků s místní šlechtou, a tak upevňovali svou pozici. Mnoha strategicky nedůležitým a ekonomicky nevýznamným sídlům či kmenům byla poskytnuta široká autonomie s povinností platit tribut.  S postupným úpadkem Marockého sultanátu jednotlivé pašaliky získávaly více samostatnosti, nicméně formálně pod marockou vládou zůstaly až do roku 1893.

Francouzská nadvláda.

Po Berlínské konferenci v roce 1884 byla oblast Azavadu vyhlášena za francouzskou zónu vlivu. Francie území ovládla bez výstřelu, což jí zajistila série smluv s místními autoritami. 15. prosince 1893 do Timbuktu dorazila malá skupina vojáků vedená poručíkem Gastonem Boiteuxem, čímž byl francouzský zábor potvrzen.  Azavad se stal součástí Francouzského Súdánu. Francouzské kolonie byly často reorganizovány a přejmenovávány – Azavad se tak postupem času stal součástí kolonie Horního Senegalu a Středního Nigeru (1899), Senegambie a Nigeru (1902), Horního Senegalu a Nigeru (1904) a konečně v roce 1920 opět Francouzského Súdánu.

Postkoloniální éra.

V roce 1958 byla Francouzskému Súdánu poskytnuta široká autonomie. V roce 1960 Francie souhlasila s vyhlášením nezávislé Federace Mali. Toto soustátí se skládalo z dnešního Senegalu a Mali. Federace fungovala pouhé tři měsíce, kvůli politickým rozporům se Senegal rozhodl vydat svou vlastní cestou. 22. září 1960 vyhlásila suverenitu republika Mali. Nová malijská vláda nereflektovala požadavky Tuaregů na autonomii, což vyústilo v 1. tuarežské povstání (1962–1964), kdy Tuaregové obsadili Kidal, Gao a Timbuktu. Reakce malijské vlády byla prudká, konflikt vyústil v humanitární krizi a tvrdé potrestání vůdců povstání, které zahrnovalo popravy a mučení a dalo základ hluboké, takřka nepřekonatelné nedůvěře mezi Tuaregy a centrální vládou.  V roce 1990 započalo 2. tuarežské povstání. Příčinou byla jednak nečinnost malijské vlády ve věci tuarežského sebeurčení, jednak Tuaregové získali výcvik a zbraně v Kaddáfího Libyi. Povstání skončilo statem quo, kdy ani jedna strana nedokázala získat výraznou převahu. Nicméně Tuaregové dosáhli alespoň mírného zlepšení své situace, na jejich území začalo být směřováno více humanitární a ekonomické podpory, zároveň jim bylo umožněno se do určité omezené míry podílet na politice centrální vlády.  3. tuarežské povstání začalo původně v severním Nigeru, když tamní kmeny – mezi nimi i Tuaregové – začaly požadovat větší podíl na výnosu uranových dolů (Niger je jedním z největších světových producentů uranu). Úspěch povstání přiměl tuarežské vojenské vůdce k rozšíření povstání i na sever Mali. Malijské vládě se podařilo za pomocí sérii smluv a ústupků tuarežským autoritám, stejně jako díky omezené vojenské intervenci, vyjednat v srpnu 2008 příměří.

Tuarežské povstání 2012 a unilaterální vyhlášení nezávislosti Azavadu.

MNLA využila vojenského puče v Mali, který dne 22. března 2012 sesadil prezidenta Amadoua Toumaniho Tourého a malijskou vládu. Díky stažení malijských vojenských jednotek do centra země a díky přílivu zbraní ze sousední Libye MNLA snadno zabrala sever Mali. 1. dubna obsadila prakticky bez boje největší město na severu – Timbuktu. Poté dne 6. dubna vyhlásila nezávislost území pod svou kontrolou.  Na území Azavadu operovaly i dvě silné povstalecké skupiny – Ansar Dine a Al-Kájda islámského Maghrebu. Jakou roli ve vyhlášení nezávislého Azavadu hrálo případné spojenectví mezi Ansar Dine a MNLA, je zatím nejasné, nicméně se dá předpokládat alespoň minimální pragmatická spolupráce v boji proti centrální vládě. Po oslabení ústřední moci islamisté ihned využili situace a ve třech městech – Timbuktu, Gao a Kidalu – vyvěsili své černé vlajky a ohlásili svůj plán zavést právo šaríja. Logicky se tak dostali do silného rozporu s vedením MNLA, které si nárokovalo mocenský monopol.  K nejasnosti situace přispívalo to, že se jedna strana snažila distancovat od druhé. Například vůdce Ansar Dine Omar Hamaha prohlásil: "„Naše válka je svatá válka. Je to legální válka ve jménu islámu. Jsme proti rebeliím. Jsme proti vyhlášení nezávislosti. Jsme proti revolucím, které nejsou ve jménu islámu.“" Od Al-Kájdy islámského Maghrebu se distancovali zástupci MNLA ústy svého tiskového mluvčího Hamy Sid Hameda: "„Lídr našeho Národního hnutí pro osvobození Azavadu nedávno ještě jednou zdůraznil, že jedním z našich hlavních cílů je boj proti ozbrojeným skupinám teroristů, proti Al-Káidě v muslimském Magribu. Jsme připraveni připojit se ke všem, kdo bojují proti této nákaze v Salechu a na Sahaře.“"  List The Telegraph upozornil, že s narůstajícími rozpory mezi jednotlivými frakcemi se schyluje ke krveprolití a humanitární krizi. Okolo 250 000 lidí již opustilo své domovy,  Jihoafrická agentura NEWS24 uvedla, že Ansar Dine, aby získala důvěru místního obyvatelstva, dala všem vědět, že jestli se někdo dostane do potíží, tak může zavolat na tísňové telefonní číslo provozované islamisty. Dramane Maiga, zaměstnanec místního autobusového dopravce, řekl, že autobus, který řídil, naložený uprchlíky z města Gao, byl zadržen bojovníky z MNLA. Cestující využili tísňové telefonní linky, do třiceti minut přijeli islamisté a údajně s výkřiky „Alláh je veliký“ podřezali jednoho Tuarega. Další zprávy také mluví o tom, že v Timbuktu vzrůstá odpor proti islamistům a že MNLA dala Ansar Dine ultimátum, aby toto město bezpodmínečně vyklidila, naproti tomu reportáž televizní stanice Al-Džazíra hovoří o tom, že obyvatelé Timbuktu jsou s islamisty spokojeni, neboť ti na rozdíl od Tuaregů poskytují znatelnou ochranu a zásobování vodou a jídlem.  Dne 9. dubna agentura Reuters přinesla zprávu, že Timbuktu má v držení Ansar Dine, s výjimkou některých důležitých budov, jako je například letiště. Zároveň přinesla novou informaci, že v Timbuktu vznikla nová militantní organizace Azavadská národní osvobozenecká fronta (francouzská zkratka FLNA), jejíž členové jsou etničtí Arabové. Spíše než vojensko – politické uskupení s dlouhodobými cíli je to spíše milice nebo domobrana, která si vzala za cíl vyhnat Tuaregy z Timbuktu. Pro agenturu Reuters jeden z členů FLNA uvedl: „My, Arabové z Timbuktu, si nikdy nenecháme vládnout Tuaregem z Kidalu.“ Generální tajemník FLNA Mohamed Lamine Sidad uvedl, že se nesnaží ani o nezávislost ani o zavedení práva šaríja, ale o dosažení míru a svobody obchodních aktivit. Nakolik bude FNLA spolupracovat s oficiální vládou Mali a vojenskými jednotkami ECOWAS, není nyní jasné.  12. dubna stanice Al Džazíra přinesla reportáž z Timbuktu, odkud prchají zástupy lidí. Ve městě vládne nedostatek zboží, protože všechny obchodní cesty jsou uzavřené. Hrozí hlad. Jediným poskytovatelem potravin jsou ozbrojené skupiny, které zabraly sklady po vytlačené malijské státní armádě a vlastnictví potravin využívají k manipulaci místního obyvatelstva.  13. dubna přinesl portál Maghrebia.com informace o dalším vývoji – islamisté zcela převzali iniciativu ve správě Azavadu, vyjma severních částí, které jsou jádrovým územím tuarežských kmenů. Ansar Dine se nechala slyšet, že je to první z kroků, který má přeměnit Mali na wahhábistický emirát. V Gao byly viděny důležité osoby Al-Kájdy islámského Maghrebu, jako je třeba Mochtár Belmochtár. Al Kájda islámského Maghrebu má za sebou také silné finanční zázemí, od roku 2002 provedla asi 50 únosů zahraničních příslušníků, za jejichž výkupné inkasovala více než 130 miliónů dolarů, což dost posiluje její pozici.  16. dubna vláda Mali projevila ochotu vést mírové rozhovory a prohlásila, že je otevřená případné federalizaci země, což je jedna z mírových podmínek MNLA. Odmítla však hovořit se skupinami, které označila jako „zahraničním ozbrojené džihádisty“, což by mohla být narážka na přítomnost Al-Kájdy. Ansar Dine je k jednání svolná, ale kdyby došlo k případnému vměšování západních mocností, tak je rozhodnutá rozhovory přerušit. Pro Mali je zároveň nepřípustné, aby se země rozdělila na dvě suverénní části, v takovém případě je stále odhodlaná svou teritoriální integritu vojensky chránit.  Dne 20. dubna Ansar Dine potvrdila vznik islámské policie, která bdí nad dodržováním práva šaríja. 26. dubna do Timbuktu vjelo okolo sta vozidel arabské organizace FNLA. Očití svědci hovoří, že jsou „po zuby ozbrojení.“ Bez výstřelu se zmocnili města. Dne 13. května proběhlo bilaterální jednání mezi představiteli MNLA a Ansar Dine. Tyto dvě organizace se dohodly na odzbrojení vlastních milic a vytvoření jednotné prozatímní vlády. Body jednání dosud nebyly naplněny.  Dne 14. května byl ohlášen vznik nové organizace – Mouvement républicain pour la reconstruction de l'Azaouad (MRRA) – Republikánské hnutí pro rekonstrukci Azavadu, kterou vede bývalý malijský plukovník (kolonel) El-Hadj Ag Gamou. Hnutí si za svůj cíl vytyčilo boj proti islamistům a boj za autonomii Azavadu – avšak v rámci Malijské republiky. Organizace se snaží do svých řad naverbovat příslušníky všech azavadských etnických skupin a podle svých slov disponuje silou 1 000 mužů a 250 vozidel. V tento den zároveň proběhly demonstrace etnika Songhai ve městě Gao, lidé strhávali azavadské a islamistické vlajky, přičemž je nahrazovali malijskými. Etnikum Songhai tvoří asi 46 % obyvatelstva Gao. Demonstrace byla potlačena, s počtem asi čtyř raněných. Pozorovatelé hovoří o tom, že vznik MRRA a demonstrace ve stejný den není náhodný.  20. července světové agentury přinesly zprávu, že správy Azavadu se definitivně chopili islamisté a MNLA byla z oblasti vytlačena. MNLA teď hledá mezinárodní pomoc, protože počítá s tím, že tuarežský režim by byl pro řadu států přijatelnější než islamistický. V srpnu ohlásil Dětský fond OSN, že Ansar Dine a Hnutí pro jedinost a džihád v západní Africe verbují dětské vojáky pro boj proti svým nepřátelům.

Mezinárodní vztahy.

Nezávislost Azavadu odmítly uznat Africká unie, Evropská unie, Spojené státy americké i ECOWAS. Zástupce ECOWASu prohlásil, že tato organizace podstoupí jakékoliv opatření, včetně užití síly, na zajištění teritoriální integrity Mali. ECOWAS uvedl do pohotovosti na 2 000 vojáků, na případný vojenský zásah se čekalo až po schůzce hlav okolních států Alžírska, Mauritánie a Nigeru, která proběhla dne 8. dubna v mauritánském Nuakšottu. Nakonec se nedokázaly na tématu případné invaze shodnout, některé země preferovaly vojenský zásah a některé diplomatické jednání, nicméně vojáci zůstali v pohotovosti.  ECOWAS zároveň na schůzce odmítl uznat vojenskou juntu za legitimní vládu Mali a uvalil na Mali mimo jiné hospodářské sankce. Malijská vojenská vláda projevila ochotu uspořádat řádné demokratické volby a předat moc civilistům, pokud ECOWAS pomůže s vyřešením azavadské krize a sankce odvolá. Tato dohoda nakonec vstoupila v platnost, novým civilním prezidentem se 12. dubna stal bývalý mluvčí parlamentu Dioncounda Traore a ECOWAS sankce odvolal. Zároveň rozhodl, že v jižních části Mali budou přítomny jeho vojenské jednotky, aby byla civilní vláda posílena. Vojenské jednotky ECOWASu mají plnit hlavně ochrannou a preventivní funkci a pro zásah v oblasti Azavadu nemají žádný mandát. Kdy přijedou, není zatím jasné.  Alžírsko uzavřelo s Mali hranice, aby tak zabránilo zásobování Azavadu pohonnými hmotami a dalším k boji důležitým zbožím. Francie se přimlouvá za to, aby se azavadská krize vyřešila politickým kompromisem.  Čím dál zjevnější spolupráce Ansar Dine a Al-Kájdy ještě zhorší už tak špatné vztahy Azavadu s USA a evropskými zeměmi.

Deklarace nezávislosti Azavadu.

My, lid Azavadu prostřednictvím Národního hnutí pro osvobození Azavadu, po konzultaci s  s připomínkou na principy mezinárodního práva a zásady mezinárodních právních předpisů, které upravují právo národů na sebeurčení, zejména na 1. a 55. článek Charty OSN a na příslušná ustanovení Mezinárodní deklarace o právech původních obyvatel;  vzhledem k vůli našich významných duchovních vůdců pocházejících ze všech částí Azavadu, která byla výslovně vyjádřena v dopise z 30. května 1958 adresovaném francouzskému prezidentovi  vzhledem k tomu, že v roce 1960, kdy západoafrické národy získávaly svobodu, Francie připojila Azavad bez jeho souhlasu k Malijskému státu, který byl Francií právě vytvořen  s připomínkou masakrů, zvěrstev a ponížení, s připomínkou drancování a genocidy v letech 1963, 1990, 2006 a 2010, které byly vždy mířeny výhradně proti lidem Azavadu a to až do 1. dubna 2012  s připomínkou na nelidské chování Mali, které využilo různá období sucha (1967, 1973, 1984, 2010 atd.) k vyhlazování našeho národa, neboť zadržovalo štědrou humanitární pomoc  vzhledem k nahromadění více než 50letého špatného vládnutí, kterému se nevyhýbala korupce a vojensko – politicko – finanční tajné úmluvy, které ohrožovaly existenci azavadského lidu a které podkopávaly stabilitu regionu a mezinárodní mír  vzhledem k úplnému osvobození území AZAVAD  bez možnosti odvolání vyhlašujeme NEZÁVISLÝ STÁT AZAVAD, jehož existence začíná v tento den, pátek 6. dubna 2012.  Prohlašujeme:  Výkonná komise MNLA vyzývá celou mezinárodní komunitu, aby bez zpoždění v duchu spravedlnosti a míru uznala nezávislost AZAVADU.  Výkonná komise MNLA bude až do založení příslušných státních orgánů pokračovat ve správě celého území Azavadu.  GAO 2012/04/06  Generální tajemník MNLA  Billal Ag Acherif

Azavad (: أزواد – Ázawád) byl fakticky nezávislý neuznaný stát na území v Sahelu, de iure součást Mali. Dne 6. dubna 2012 vyhlásila MNLA, sestávající z Tuaregů a ostatních kmenů Sahelu, nezávislost Azavadu na Mali, která však nebyla mezinárodně nikým uznána. Následně byla většina Azavadu ovládnuta islamistickou milicí Ansar Dine a wahhábistickou teroristickou skupinou Al-Kájda islámského Maghrebu. Poté bylo území znovu obsazeno malijskou armádou za výrazné vojenské podpory Francie, která do země vstoupila v lednu 2013. Na severu Azavad sousedil s Alžírskem, na východě s Nigerem, na jihu s Burkinou Faso a Mali a na západě s Mauritánií. V únoru 2013 celou oblast znovu ovládla malijská vláda, a tím Azavad zanikl.

L'Azawad, également orthographié "Azaouad" ou "Azaouâd" ( en tifinagh, en arabe), est un territoire presque entièrement désertique situé dans le Nord du Mali recouvrant des zones saharienne et sahélienne, dont les touaregs réclament l'indépendance, qu'ils ont proclamée en 2012, avant d'y renoncer le 14 février 2013. Aucun État n'a reconnu cette revendication et le territoire est le plus souvent appelé ou par anglicisme. Le mot "azawad" est un mot signifiant « zone de pâturage » et dérive du mot tamasheq "Azawagh". Le gouvernement du Mali considère le simple emploi de cette dénomination comme séditieux


Pozadí vzniku.

Kontrakt na stavbu čtyř korvet (s později využitou opcí na další dvě), které nahradí hlídkové lodě třídy "Ardhana", byl zadán roku 2004 domácí loděnici Abu Dhabi Shipbuilding (ADSB), sídlící v Abú Dhabí. Druhým hlavním kontraktorem projektu je francouzská loděnice Constructions Mécaniques de Normandie (CMN) nacházející se v Cherbourgu. Konstrukci navrhly obě loděnice společně na základě typu BR70 loděnice CMN. CMN zajistila nutný transfer technologií pro ADSB a postavila prototypovou jednotku. Zbylých pět se již staví přímo v emirátech.  Jednotky třídy "Baynunah":

Konstrukce.

Korvety mají velmi malý ponor, vhodný pro hlídkování v pobřežních vodách emirátů a nástavby tvarované s ohledem na jejich obtížnější zjistitelnost. Plavidla jsou vybavena bojovým řídícím systémem Selex Sistemi Integrati IPN-S se šesti konzolemi. Nesou optotronický systém Sagem EOMS NG, vyhledávací radar Saab Sea Giraffe AMB, navigační radar Terma Scanter 2001 a střelecký radar Selex Sistemi Integrati NA-25/XM. K detekci ponorek slouží sonar L-3 ELAC Nautik NDS 3070. Navigační systém je typu Sagem SIGMA 40.  Plavidla s výtlakem menším než tisíc tun, jsou silně vyzbrojena. Hlavňovou výzbroj tvoří jeden 76mm kanón OTO Melara Super Rapid v dělové věži na přídi, který doplňují dva 27mm kanóny MLG-27. Údernou výzbrojí je osm francouzských protilodních střel MM.40 Exocet Block 3 s dosahem 180 km. Prostorovou obranu proti vzdušným cílům představuje osm protiletadlových řízených střel ESSM, především k vlastní bodové obraně, proti protilodním střelám, slouží jeden komplet RAM Block 1A s dosahem 8 km (roku 2017 byla objednána modernizovaná verze Block 2). Korvety jsou na zádi vybaveny přistávací plochou a hangárem, umožňujícím operace jednoho vrtulníku AS.565SB Panther.  Pohonný systém koncence CODAD tvoří čtyři diesely MTU 12V595 TE90, pohánějíci lodě pomocí trojice vodních trysek Kamewa 112S11. Cestovní rychlost je 15 uzlů, maximální rychlost přesahuje 32 uzlů. Vytrvalost korvet dosahuje 14 dnů.

Třída Baynunah je třída víceúčelových korvet Námořnictva Spojených arabských emirátů. Plavidla jsou, vzhledem ke své velikosti, silně vyzbrojena a představují výraznou posilu tamního námořnictva. Objednáno bylo celkem šest jednotek, z nichž pět staví domácí loděnice v Abú Dhabí. Do služby mají vstoupit v letech 2012–2014. Ve službě nahradí hlídkové lodě třídy "Ardhana".

La Classe Baynunah est une classe émiratie de corvettes rapides lance-missiles, multimissions et furtives, construite par les Constructions mécaniques de Normandie sur son modèle, la classe Combattante BR71, et par Abu Dhabi Ship Building. La mission des six bâtiments de la classe est la patrouille dans les eaux territoriales et de la zone économique exclusive, la surveillance de surface et aérienne, l'interception des forces ennemies, la protection des ports, le soutien d'engagement des forces terrestres et le mouillage de mines. Livrée entre 2009 et 2014, la classe "Baynunah" remplace les patrouilleurs de classe "Ardhana".


Seznam písní.

1. Dějství.

- Film v biografu přeruší tragická zpráva, zemřela duchovní vůdkyně národa, modla a nejmocnější žena světa, Eva Perón) - Lidé se ve masách loučí s svou milovanou Evitou - Evitin odpůrce Che se vysmívá Argentině za podlý cirkus kolem Evitiny smrti - Jsme úplně na začátku, v domovině Evy Duarte vystupuje zpěvák tanga Magaldi, její milenec - Evita chce odjet s Magaldim do Buenos Aires, ten jí varuje před vírem velkoměsta. Evina rodina naléhá a Evita nakonec odjíždí. - Evita vítá milované Buenos Aires - Evita střídá milence, díky nim se tak objevuje v novinách, televizi a rádiu - V Argentině se chytají volby, žhavý kandidát je Juan Perón, které podpoří i Eva - Skočíme v čase, proběhla revoluce, Perón se dostává do politického popředí a z Evy je sice špatná, zato hodně slavná herečka. San Juan zasáhne silné zemětřesení. - Na benefičním koncertě obětem zemětřesení se setká Eva s Magaldim, ale hlavně s Perónem - Eva nabízí Perónovi spojenectví, může mu být užitečná - Eva vyhání mladinkou Perónovu milenku - Milenka zpívá o zklamání a zradě - Aristokraté ani vojáci nemůžou vystát Evu, dívku z chudého prostředí - Perón je vržen do vězení, vysvobodí ho síla lidu v čele s Evou, Perón se stává prezidentem a žení se s Evou. Začíná nová doba.

2. Dějství.

- Lid volá svého nového prezidenta Juana Peróna, ten představí první dámu Argentiny, Evu Perón - Evita přísahá lidu – vždy bude s ním. Stále opakuje, že je jednou z nich. - Che varuje mladou Evita před pádem, který může nastat z nebeských výšin - Evitu štve, že lidé ve světě neví o ní a Perónovi, míří do Evropy - Evita je v Evropě, navštíví mnoho zemí, v Itálii jí odmítnou, ve Španělsku milují, ve Francii však náhle Evita kolabuje... - Evita se nikdy nechce dostat mezi argentinské aristokraty - Evita si založila nadaci, charita ale není úplně tak čistá záležitost... - Lidé se modlí k Evitě, kdo nesouhlasí, je zbit policí. Evita opět kolabuje. - Evita a Chce se poprvé setkávají, oba v kómatu, navzájem si vyčítají své nedostatky. - Perón před vládou obhajuje Evitiny činy a přiznává, že jí ubývá sil. - Evita se chce stát viceprezidentkou Argentiny, Perón to odmítá, Eva má přeci rakovinu a umírá. - Evita si promítá svůj život s Juanem a ptá se. Měl jsi mě rád? - Chce donutí Evu, aby veřejně v rádiu přiznala prohru. Ta ale naopak Argentině slibuje, že ona je Argentinou. Navždy. - Evita si přemítá střípky z života - Evitina píseň o jejím životě před i po smrti... Che vypráví, co se stalo po její smrti...

Filmová verze.

Velkofilm od Alana Parkera, který byl uveden do kin v roce 1996 s Madonnou a Antonio Banderasem v hlavní roli. Pro tuto verzi byl připsán megahit You Must Love Me, který později získal Oscara a obrovský úspěch.

Evita je muzikál z pera Andrew Lloyd Webbera a Tima Rice z roku 1976. Pojednává o životě Evy Perónové, manželky argentinského diktátora Juana Peróna, od samých začátků přes dobu její největší slávy až do její smrti. Po velkém úspěchu muzikálu Jesus Christ Superstar se autorská dvojice rozhodla napsat další muzikál, Evita. Ovšem kvůli strachu z neúspěchu se nejdříve rozhodli vydat nahrávku kompletního muzikálu s Julií Covington. CD zaznamenalo úspěch a proto již v roce 1978 měla Evita premiéru v londýnském West Endu v Princ Edward theatre v hlavní roli s Elaine Paige. Dále následovala Broadway, Španělsko, Brazílie a spousta dalších. V roce 1996 se Evita dočkala filmové verze s Madonnou a Antoniem Banderasem a byla čtyřikrát uvedena v ČR – v Praze (Divadlo Spirála 1998 – 2000), v Brně (MDB 2009 – 2012), v Plzni (Divadlo J.K.Tyla 2011 – 2013) a v Ostravě (NDM, Divadlo J. Myrona 2014 – stále v repertoáru). Páté uvedení se chystá na únor 2015 v pražském divadle Studio DVA s Monikou Absolonovou v alternaci s Radkou Fišarovou v hlavní roli.

Evita est une comédie musicale britannique de Tim Rice et Andrew Lloyd Webber, inspirée de la vie d'Eva Perón et créée en 1976.


Historie.

Fotoaparát sa začal vyrábět v roce 1984 jako sovětská kopie japonského fotoaparátu Cosina CX-2 uvedeného na trh o čtyři roky dříve. První masová výroba LOMO LC-A fotoaparátů začala v roce 1984. Měsíční produkce 1100 ks putovala výhradně na ruský trh. Po období počáteční výroby a následném zvýšení produkční kapacity, které trvalo asi půl roku, byla produkce LOMO LC-A v plném proudu. Na výrobě tohoto fotoaparátu se podílelo asi 1200 lidí, z toho 500 lidí pracovalo na kompletaci dílů.  V roce 2005 byla ukončena produkce originálního přístroje LOMO LC-A. Jeho nástupce LC-A+ byl představen v roce 2006 a výroba byla přesunuta do Číny. LC-A+ obsahoval stejný objektiv jako LC-A vyrobený společností LOMO plc v Rusku. To se změnilo v roce 2007 a objektivy na následující modely byly vyráběny v Číně.

Princip.

Expozice je jediná automatická funkce, kterou LC-A poskytuje. Vkládání, navíjení, přetáčení a zaostřování je manuální. Clona může být také nastavena manuálně. Rychlost spouště je pevně nastavena na 1/60s (tato vlastnost byla později odstraněna z LC-A+).  Expozice je automatická při nastavení páčky do polohy A. Rychlost spouště je proměnlivá v intervalu od 2 minut po 1/500 sekundy. Rozsah clony je od f/2.8 do f/16. Automatický systém expozice reguluje množství dopadeného světla zvyšováním nebo snižováním délky expozice po dobu, co je závěrka otevřená. Tato funkce spolu se způsobem synchronizace blesku produkuje zajímavé efekty při použití blesku při slabých světelných podmínkách.  Zaostřování objektivu se nastavuje výběrem jedné ze 4 zón (0.8m, 1.5m, 3m a formula_1). Starší verze fotoaparátu obsahují uvnitř hledáčku obrázky, které zobrazují právě vybranou zónu zaostření. Tato vlastnost u starších modelů nebyla.  Funkce kontroly baterie používá LED světlo umístěné uvnitř hledáčku. Pokud je v bateriích dostatek energie, rozsvítí se toto světlo při každém stisknutí spouště. Druhé LED světlo v hledáčku se rozsvítí vždy, když je zvolená rychlost uzávěrky kratší než 1/30s.

Tělo.

Velikost a tvar aparátu je velmi podobný fotoaparátu Cosina CX-2, hlavní rozdíl je pevně osazený objektiv (na rozdíl od rotujícího v Cosině CX-2). Napájení je zajištěno třemi plochými bateriemi Silver Oxide 1,5 (S76, LR44).

Lomografie.

Lomografie označuje fotografování kompaktním fotoaparátem LOMO LC-A. Je to registrovaná obchodní známka společnosti "Lomographic Society International" se sídlem v Rakousku. Je licencovaná od ruské společnosti LOMO PLC. Tento fotoaparát se stal na začátku 90. let legendou, především v Rakousku – existují umělci, kteří se dobrovolně omezují na jednoduché technické možnosti tohoto aparátu a pokoušejí se o uměleckou fotografii oproštěnou od technických aspektů. Jeho popularita je tak vysoká, že se začaly vyrábět nové verze staré značky. Snímky pořízené tímto přístrojem se pro svou specifičnost někdy nazývají "lomografie", proces jejich pořizování je "lomografování" či "lomení".

Kniha.

V roce 2009 byla na počest 25. výročí začátku výroby fotoaparátu vydána kniha "LOMO LC-A Big Book". Na 664 stranách se nachází 3 000 fotografií zachycených tímto fotoaparátem.

LOMO LC-A ("Lomo Kompakt Automat" LK-A nebo LC-A) je kompaktní fotoaparát na kinofilm s pevným 35 mm objektivem vyráběný továrnou Leningradskoje Optiko-Mechaničeskoje Objediněnije. Fotoaparát má plastové tělo s uzavíratelnou kovovou krytkou objektivu a hledáčkem. Fotoaparát je vybaven automatickou elektronickou závěrkou a elektronickým řízením expozice.

Le Lomo LC-A (Lomo Compact Automat, en ) est un appareil photographique compact, produit depuis 1983 par Lomo PLC (Lomo pour, "Leningradskoïe Optiko Mekhanitcheskoïe Obiedinenie" ; en français : Union opto-mécanique de Léningrad) à Saint-Pétersbourg (alors Léningrad, en Union soviétique).


Historie.

Palác vznikl na místě dřívější zahrady a dvou zbořených domů U zelené růže a U zlatého medvěda. Dal ho mezi lety 1660 a 1676 postavit Jan Hartvík z Nostic, nejvyšší kancléř Království českého. Autorem projektu mohl být Francesco Caratti nebo Carlo Lurago. Pozdně barokní úprava paláce proběhla kolem roku 1760 a zřejmě k ji objednal hrabě František Václav Nostic. Podle svého projektu ji provedl Antonín Haffenecker. Haffenecker k budově přistavěl hlavní rokokový portál a attiku se sochami čtyř imperátorů mezi vázami, které tesal pravděpodobně Jan Michael Brokoff. Dále Haffenecker roku 1765 založil zahradu, jízdárnu a koupil si od Dientzenhoferů domek, ve kterém nadále bydlel.  Freskovou výzdobu stropů obstaral Václav Bernard Ambrozzi. Strop hlavního sálu vymaloval scénou s bohem Héliem uprostřed. Dochovaly se dále medailony s personifikacemi Sedmi svobodných umění. Klasicistní úpravy průčelí a suprafenestry ve dvorním křídle (s reliéfními bustami římských imperátorů ve vavřínových věncích) jsou z konce 18. století.  Budova měla dvě konírny s valenou klenbou a řadou kamenných žlabů na podélné stěně. Menší konírna v severním vstupním křídle budovy byla v letech 1998-2002 adaptována na buffet, větší konírna s fragmenty dekorativní malby je užívána příležitostně.

Umělecké sbírky.

V paláci se nacházela zprvu jen část uměleckých sbírek Nosticů, které byly za Otty Nostice od roku 1628 shromážděny na zámku v Jindřichovicích a na zámku v Sokolově. První díla získal z Pražského hradu z rudolfinských sbírek (například hodiny v knihovně).

Nostická knihovna.

Knihovna je v paláci řešena jako sál o dvou spojených prostorách, procházející dvěma patry jižního křídla, a osvětlený oknem z chodby galerie. Kolem horního patra knihovny vede ochoz se železným zábradlím, přístup je kromě vchodu a točitého schodiště z přízemí zajištěn také tajnými dveřmi ve stěně. Na stropě v kruhovém poli vymaloval Václav Bernard Ambrozzi Alegorickou scénu "Zrození věd". Zdejší knihovnu pořádali a profesně ji využívali osvícenec František Martin Pelcl a pražský místopisec Jaroslav Schaller, kteří byli vychovateli Nosticových dětí a Josef Dobrovský, jemuž dal Nostic postavit na Kampě dům. Nostická knihovna v současnosti čítá 14 tisíc svazků včetně prvotisků a vzácných tisků, spravuje ji Národní muzeum.  V roce 1908 byl palác elektrifikován. V roce 1918 získalo část paláce do nájmu československé ministerstvo školství a kultury, a další část holandské velvyslanectví, které užívalo část objektu až do roku 1996. Nosticové větší část objektu vlastnili a užívali až do roku 1945, kdy jim jako říšským Němcům byl palác zkonfiskován státem podle Benešových dekretů.

Rekonstrukce.

V letech 1998–2002 proběhla generální rekonstrukce. Podle projektu ateliéru architekta Pavla Kupky ji pro potřeby hlavního sídla ministerstva kultury prováděl Metrostav. Nově byla zasklena arkáda s kašnou ve dvoře. Do interiérů byla tehdy instalována díla současného umění, na chodbě a v atriu dvě v kovu provedené plastiky koní od Karla Nepraše a socha dívky od Olbrama Zoubka.  Knihovna je pro objednané skupiny přístupná veřejnosti, připravuje se také dlouhodobé zpřístupnění suterénních prostor, které dosud slouží občasným krátkodobým výstavám.

Nostický nebo též Nosticův palác je rozsáhlý barokní palác čp. 471/III, nacházející se na Maltézském náměstí v Praze na Malé Straně. Společně s Nosticovou zahradou je chráněn jako kulturní památka. Je tvořen blokem mezi Maltézským náměstím a dalšími ulicemi, jeho adresy jsou Nosticova 471/9, Maltézské náměstí 471/1, Nebovidská 471/8, Pelclova 471/2, v zahradě se nachází ještě bývalá jízdárna s adresou Nosticova 468/4.

Le Palais Nostitz (en Tchèque : "Nostický palác", également "Nosticův palác") est un palais baroque situé dans le quartier de Mala Strana, dans le centre de Prague. Le palais, qui possède un jardin attenant ("Nosticová zahrada"), est situé sur la place de Malte ("Maltézské náměstí") à proximité immédiate du palais Buquoy (siège de l'Ambassade de France).