Historie.

28. června 1969 se objevily první protesty amerických leseb, gayů, bisexuálů a transgender osob, v reakci na policejní razii v Stonewall Inn v Greenwich Village. Stonewall Inn byl gay bar, který byl oblíben marginalizovanými osobami v gay komunitě: transvestity, transgender lidmi, zženštilými mladíky, prostituty a mladými bezdomovci. Stonewallské nepokoje jsou obecně považovány za počátek moderního hnutí za práva gayů, neboť to bylo poprvé v moderní historii, kdy se tak velké množství LGBT lidí bránilo proti zatčení.  O rok později se uskutečnily první výroční průvody gay pride, které připomínaly tuto událost: 28. června 1970 v New Yorku, o den dříve v Chicagu a tentýž víkend i v Los Angeles a San Franciscu. Tyto průvody byly vážné i veselé. Udržely si každoroční pravidelnost a postupně přibývaly obdobné akce i v dalších městech a zemích. Původně byly v některých amerických městech nazývány též "Gay Liberation March" nebo "Gay Freedom March", avšak v průběhu 80. let tato pojmenování postupně vymizela.

Průvody gay hrdosti v Česku.

Pravděpodobně první pochod gay pride v Česku se uskutečnil v roce 1998 v rámci Duhového festivalu Karlovy Vary, který byl přehlídkou gay kultury a býval završen duhovým pochodem městem za registrované partnerství (do roku 2001, kdy se festival konal naposled).

Brno a Tábor.

Po několikaleté odmlce vznikla nová iniciativa k uspořádání podobných akcí v roce 2008 nezávisle na sobě v Brně a Táboře. V Táboře pořadatelské sdružení Cesta začalo připravovat akci na rok 2009, zatímco v Brně vznikla nová neformální pořadatelská platforma Queer Parade, která připravila první ročník již na červen 2008.  První "Queer Parade" v Česku s podtitulem Duhová vlna se uskutečnila v Brně 28. června 2008. Pořadatelé artikulovali obecné cíle jako oslavu queer hrdosti, podporu tolerance a různorodosti a zmírnění homofóbních postojů, k nimž přidali specifické cíle v podobě podpory rodičovských práv stejnopohlavních párů, stejných práv pro individuální adopce a možnost osvojení dítěte partnera pro osoby žijící v registrovaném partnerství, zviditelnění problémů LGBT seniorů a problémů transgender lidí. Na náměstí Svobody se shromáždilo několik set účastníků; kvůli násilným aktivitám skupin krajní pravice byla však trasa následného duhového průvodu zkrácena. Na náměstí vystoupil mimo jiné zpěvák Pavel Vítek, ministryně pro lidská práva Džamila Stehlíková a někteří místní politici. Byla přečtena zdravice tenistky Martiny Navrátilové, která nad událostí převzala patronát. Průvodu předcházel týden doprovodných akcí.  O rok později (od 5. května do 6. června) v Brně proběhl jen festival různorodých akcí Queer parade Brno – Teplé jaro 2009 bez hlavního průvodu, který se uskutečnil v Táboře 20. června pod názvem "Queer Pride Parade". Ve městě ohlásila na týž den shromáždění i později soudem zrušená radikálně pravicová Dělnická strana a policie připravila důkladná bezpečnostní opatření, k žádnému narušení akce nedošlo. Průvodu přes centrální Žižkovo náměstí se opět zúčastnilo několik set lidí.  V roce 2010 se průvod uskutečnil opět v Brně, a to v sobotu 26. června, jako vyvrcholení několik týdnů trvajícího festivalu Teplé jaro 2010. Akce měla podle pořadatelů mimo jiné poukázat na nemožnost stejnopohlavních párů adoptovat děti či na šikanu ve školách. Kvůli obavám z očekávaného násilného narušení průvodu, k němuž vyzývalo extremistické hnutí Národní odpor, byly nasazeny stovky policistů včetně speciálních jednotek, náměstí Svobody bylo pro mítink téměř uzavřeno a trasa následného průvodu byla upravena. Celá akce nakonec proběhla bez větších konfliktů za účasti asi 600 lidí. Na akci vystoupili např. aktivista Jiří Hromada, ex-ministryně pro lidská práva Džamila Stehlíková či britská aktivistka Claire Dimyon oceněná řádem Britského impéria. Asi stovka účastníků přišla také na opoziční Pochod pro rodinu, který uspořádali Mladí křesťanští demokraté.

Prague Pride.

Občanské sdružení Prague Pride zorganizovalo v polovině srpna 2011 v Praze týdenní festival s karnevalovým průvodem hrdosti Prague Pride 2011. Akci podpořil záštitou mimo jiné primátor Prahy Bohuslav Svoboda, což se stalo předmětem kritiky z řad některých konzervativních pravicových politiků, aktivistů nebo církevních zástupců, vedle kritiky samotné akce. Jiní politici, osobnosti a zahraniční ambasadoři vyjádřili akci svoji podporu. V den hlavního průvodu se uskutečnil i opoziční Pochod pro rodinu, organizovaný Mladými křesťanskými demokraty.  Další ročník Prague Pride ohlásil týž organizátor na 13. až 19. srpna 2012, se sloganem „Dáme barvy dohromady“. Záštitu nad festivalem převzal opět primátor hlavního města Bohuslav Svoboda. 18. srpna se uskutečnilo shromáždění na Václavském náměstí a Pochod hrdosti, který byl zakončen na Střeleckém ostrově hudebním festivalem a prezentací LGBT organizací. Plánovaným doprovodným programem byla např. výstava, performance a diskuse s názvem Transgender Me v Centru současného umění DOX nebo mezinárodní Business Forum v hotelu Hilton. 7. srpna se uskutečnila také debata v Knihovně Václava Havla s prezidentskými kandidáty Janem Fischerem, Milošem Zemanem a Jiřím Dienstbierem na téma lidských práv. Přidružené akce byly ohlášeny také v Ostravě, Brně, Českých Budějovicích a Hradci Králové. Samotný festival a primátorova záštita se opět staly předmětem kritiky z konzervativně pravicových řad, např. prezidentského kancléře Petra Hájka, premiérova poradce Romana Jocha či poslance ODS Jaroslava Plachého. Mladí křesťanští demokraté a Akce D.O.S.T. ohlásili svá protestní shromáždění.

Další akce.

V roce 2015 se uskutečnil pochod v Olomouci, a to 1. srpna pod názvem Rainbow Pride. Celá akce proběhla poklidně bez nějakých kontroverzí, průvodu se zúčastnila asi stovka účastníků, kteří se vydali od Mariánského sloupu z Dolního náměstí na zhruba dvoukilometrovou okružní trasu centrem města. Součástí akce bylo také testování zájemců na HIV či navazující party v olomouckém gayklubu Diva.  V roce 2017 vznikla na Facebooku stránka s vyhlášením průvodu Pilsen Pride v Plzni na datum 2. září téhož roku. Akce se zúčastnilo asi 400 lidí a proti ní protestovalo několik desítek odpůrců.

Europride.

Na evropské úrovni probíhají též každoroční putovní průvody gay pride pod označením "Europride", které koordinuje Evropská asociace organizátorů průvodů hrdosti ("European Pride Organisers Association" - EPOA). Události jsou v takovém případě obvykle větší, s bohatším doprovodným programem. První průvod Europride se uskutečnil roku 1992 v Londýně. Tato města Europride hostila nebo mají hostit:

WorldPride.

Organizace InterPride, mezinárodní asociace pořadatelů akcí gay pride, pořádá v nepravidelných intervalech "WorldPride", což je obdobná událost na mezinárodní úrovni. Dosud byla pořádána v nepravidelných intervalech, avšak od roku 2014 je ohlášena v pravidelných pětiletých cyklech.

Opozice.

Opozice a kritika průvodů gay pride vychází jak z LGBT komunity, tak většinové společnosti. V prvním případě jde zejména o kritiku zkreslující či zjednodušující prezentace gay a lesbické identity jako extravagantní, přesexualizované v důsledku zvýšeného mediálního zájmu, který je věnován prvkům zdůrazňujícím odlišnost či výstřednost některých jednotlivých participantů (drag queens, BDSM). Tito kritici obvykle hodnotí prezentaci LGBT komunity formou průvodů gay pride za kontraproduktivní, zdůrazňují integraci a připojení leseb a gayů ke konzervativním společenským a morálním hodnotám. V USA zástupce tohoto názorového proudu představuje např. skupina homoconů.  Společenská opozice vychází zejména z řad politicko-náboženských skupin a také krajně pravicových a extrémistických skupin.  Politicko-náboženské skupiny zpravidla odmítají homosexualitu jako takovou a veřejné projevy LGBT identity označují za amorální nebo dávají do spojitosti stejnopohlavní vztahy s ohrožením tradiční rodiny, a proto protestují proti politickým požadavkům organizátorů těchto akcí. Mezi jejich zástupce v ČR patří např. Hnutí Pro život ČR, Mladí křesťanští demokraté či další křesťanští a náboženští aktivisté.  K českým krajně pravicovým a extrémistickým skupinám, které proti průvodům gay pride vystupují, patří např. ilegální extremistický Národní odpor, někdejší soudem zakázaná Dělnická strana, Národní strana.

Gay Pride (známé též jako LGBT Pride, Queer Pride, Pride Parade, Christopher Street Day, česky přehlídky či průvody gay hrdosti) jsou průvody oslavující gay, lesbickou, bisexuální a transgender kulturu. Tyto akce též slouží jako demonstrace za práva neheterosexuálních menšin, jako např. registrované partnerství, stejnopohlavní manželství či ochranu před homofobním násilím. Řada takových událostí se ve světě koná každoročně a mnoho z nich probíhá v měsíci červnu jako připomínka Stonewallských nepokojů, prvotního impulsu k novodobému hnutí za práva LGBT lidí. V České republice se od roku 2008 konají tyto akce taktéž, a to pod názvem Queer Parade, Queer Pride Parade nebo Prague Pride.

Une marche des fiertés, également appelée (littéralement « fierté gay »), (« fierté gay et lesbienne »), ou simplement Pride est une manifestation du mouvement LGBT destinée à donner une visibilité aux personnes homosexuelles, bisexuelles, queer, transgenres ou autres et à revendiquer la liberté et l'égalité des orientations sexuelles et des identités de genre.


Biografie.

Luisa se narodila 7. prosince 1724 v Leicester House v Londýně jako nejmladší z osmi dětí budoucího krále Jiřího II. a jeho manželky Karoliny z Ansbachu, v té době prince a princezny z Walesu. Pokřtěná byla 22. prosince. Když jí bylo dva a půl roku, nastoupil její otec na britský trůn.

Manželství.

10. listopadu roku 1743 se Luisa v Hannoveru provdala za dánského korunního prince Frederika (1723–1766), pozdějšího krále Frederika V. Oficiální obřad se uskutečnil o měsíc později v Altoně (11. prosince). Společně se svým manželem nastoupila 6. srpna 1746 na dánský a norský trůn.  Inteligentní a laskavá královna měla na svého muže dobrý vliv a velmi pozitivně ho inspirovala i ve věcech vlády, což se silně projevilo především ve vztahu k vědě a umění. Zajímala se o hudbu, tanec a divadlo; královský dvůr získal zcela jinou, volnější a lehkomyslnější podobu na rozdíl od striktně náboženského charakteru za vlády jejího tchána Kristiána VI. V roce 1747 např. angažovala pro divadlo královského dvora soubor italské opery Pietra Mignotiho.  Na rozdíl od své předchůdkyně (Žofie Magdaleny Braniborské) se Luisa učila dánštině a zveřejnila rozhodnutí vychovávat své děti v tomto jazyku; to i její pozitivní vlastnosti jí získaly velkou popularitu mezi jejími poddanými.  Trpěla nicméně prostopášným charakterem a chováním svého manžela, uchýlila se k péči o své děti a k charitativní činnosti. Po její předčasné smrti byla její památka stále jasná a oslavovaná (to byl posléze velký hendikep pro další dánskou královnu z hannoverské dynastie, Karolinu Matyldu Hannoverskou).

Potomci.

Z manželství vzešlo pět potomků, z nichž čtyři se dožili dospělosti.  Dánskou královnou byla Luisa pouhých pět let. 19. prosince 1751, nedlouho po svých 27. narozeninách, v průběhu svého šestého těhotenství nečekaně v paláci Christiansborg v Kodani zemřela (příčinou smrti byly komplikace po potratu) a byla pochována v katedrále v Roskilde, místě posledního odpočinku dánských králů. Její malé děti zůstaly v péči její starší sestry Marie Hannoverské, provdané lankraběnky Hesensko-kasselské, jež se přestěhovala z Hessenska do Dánska.

Luisa Hannoverská (: "Louise of Great Britain"; 7. prosince 1724, Londýn – 19. prosince 1751, Kodaň) byla britská princezna a jako manželka dánského krále Frederika V. v letech 1746–1751 dánská a norská královna.

Louise de Grande-Bretagne (en anglais : "Louise of Great Britain"), née le à Londres (Royaume de Grande-Bretagne) et décédée le à Christiansborg (Danemark-Norvège), devient en 1743 reine consort de Danemark et de Norvège en épousant le roi Frédéric V de Danemark.


Bývalá území mimo dnešní zemský okres Vévodství lauenburské.

Vedle územní jádro v moderním zemském okrese Vévodství lauenburské, náležela v různých dobách k vévodství i jiná území, nacházející se převážně jižně od řeky Labe:

Vznik.

Roku 1180 poráží Jindřicha Lva císař Fridrich I. Barbarossa, který mu většinu držav zabavil a saské vévodství bylo rozděleno, čímž také de facto zaniklo. Bernhard, hrabě askánský, získal titul vévody a rodové državy, k nimž ještě získal Wittenbersko a Lauenbursko; arcibiskup kolínský pak Vestfálsko (jako vévodství); pomořanská knížata byla v roce 1181 povýšena na vévody; lankrabě durynský Heřman I. obdržel Saskou Falc (Saské falckrabství, založené Jindřichem I. Ptáčníkem); Lübeck byl v roce 1182 povýšen na říšské město; a Jindřichu Lvu zůstaly pouze část Engern a Ostfálsko (z těchto zemí pak vzniklo roku 1235 Brunšvicko) V roce 1260 zdědili Bernhardovi vnuci Johann I. a Albrecht II. jeho území, kterému vládli společně v nedílu. Roku 1296 si však území Albrecht II. a jeho tři synovci (synové zesnulého Johanna I.) rozdělili. Albrecht II. získal Sasko-Wittenbersko a synovci: Johann II., Erich I. a Albrecht III. Sasko-Lauenbursko jako nedíl (primogenitura, tedy vláda nejstaršího syna byla v Lauenbursku prosazena teprve r. 1619). Obě linie spolu soupeřily o zisk kurfiřtského hlasu, který byl v roce 1356 přiřčen císařem Karlem IV. Rudolfu I. (1297-1356), vévodovi sasko-wittenberskému.  Zatímco území Saska-Wittenberska se v průběhu staletí drasticky změnilo, vévodství Lauenburg zůstalo téměř beze změny až do ztráty nezávislosti v roce 1689, kdy bylo zděděno (a okupováno) knížaty brunšvicko-lüneburskými (od r. 1705 pak kurfiřty hannoverskými), kteří se později stali britskými králi. Vídeňským kongresem v roce 1815 bylo Lauenbursko uděleno nejprve králi pruskému a vzápětí vévodovi holštýnskému jako kompenzace za ztrátu Norska a ztrátu nároků na bývalé Švédské Pomořany s ostrovem Rujánou, které kongres dodatečně přiznal Prusku. Vévoda holštýnský byl zároveň králem dánským, takže v letech 1815 až 1864 bylo Lauenbursko pod dánskou nadvládou.

Konec samostatnosti.

V německo-dánské válce roku 1864 Prusko s Rakouskem a ostatními německými státy bojovaly proti Dánsku, které chtělo oddělit jím ovládané Holštýnsko a Lauenbursko od Německého spolku a začlenit do Dánska (dánský král byl v rámci personální unie také vévodou Šlesvicka a Holštýnska (a Lauenburska), ale Holštýnsko bylo spolu s Lauenburskem na rozdíl od severnějšího Šlesvicka členem Německého spolku). V této válce bylo Dánsko poraženo, Šlesvicko se stalo prusko-rakouským kondominiem, Holštýnsko získalo Rakousko a Lauenbursko s titulem vévodství Prusko (vévodou se stal pruský král Vilém I.).  Po krátké období bylo vévodství v rámci pruské koruny ještě nezávislým subjektem, ale v roce 1876 bylo začleněno jako Okres Vévodství Lauenburské do pruské provincie Šlesvicka Holštýnska.

Vévodové lauenburští.

"Askánci" (lauenburská větev)  "Hannoverská dynastie" (linie Welfů)  "Oldenburkové"  "Glücksburkové" (linie Oldeburků)  "Hohenzollernové"

Sasko-lauenburské vévodství ( "Herzogtum Sachsen-Lauenburg"), Sasko-Lauenbursko (), běžně také jen Lauenbursko, bylo říšské vévodství existující v letech 1296–1803 a 1814–1876. Jeho tehdejší území je prakticky totožné s dnešním územím okresu Vévodství lauenburské.

Le duché de Saxe-Lauenbourg (en ) était un État du Saint-Empire romain germanique qui émergea après la dissolution du duché de Saxe en 1296. Après l'extinction des ducs de la maison d'Ascanie en 1689, il est gouverné en union personnelle par les électeurs de Hanovre puis par les rois de Danemark. État de la Confédération germanique depuis 1815, le duché relève de la souveraineté du royaume de Prusse après la guerre des Duchés et la convention de Gastein en 1865.


Začátky.

Základ tvořili bratři Justin a Dan Hawkinsové. Oba jsou vynikající kytaristé, Justin navíc i pianista a klávesista. Po střední škole Dan odjel do Londýna, kde potkal Frankieho Poullaina, a Justin nastoupil na vysokou školu. Oboje mělo na vznik skupiny velký vliv.  Nápad založit skupinu vznikl v hlavě Dana Hawkinse, když jeho starší bratr na jednom novoročním večírku zpíval karaoke písně „Bohemian Rhapsody“ od skupiny Queen. Svým výkonem zcela ohromil všechny přítomné a byl tudíž jasný i směr, jímž se bude skupina ubírat. Oba bratři přizvali své známé a nakonec vznikla skupina The Darkness v podání Dana Hawkinse s kytarou, Eda Grahama u bicích, kamaráda Justina a Dana ze střední školy, Frankieho Poullaina – jediného zkušeného hudebníka – s basovou kytarou a samozřejmě Justina Hawkinse, nejvýraznější osobností skupiny, s kytarou, klávesami, piánem a charakteristickým hlasem a kostýmy.  The Darkness začali okamžitě dohromady dávat první materiál a rozesílali ho po nahrávacích společnostech. Nikde o ně ale nestáli. Účastnili se tedy různých konkurzů a soutěží, ale ani tak neuspěli. Nakonec za vlastní peníze vydali v roce 2002 EP „I Believe In A Thing Called Love“, které poměrně uspělo. Skupina také uspořádala několik promo koncertů a pomalu, ale jistě si začala budovat základnu fanoušků.

Permission To Land 2003–2004.

Nakonec se dohodli s nahrávací společností a vydali album "Permission To Land" (Povolení přistát). Název vystihuje jejich image v prvních letech, protože v jejich videoklipech i promo fotkách se často objevoval motiv vesmírné lodi. Dojem původu z jiné planety je jedna z věcí, kterou skupina „ukradla“ rockovým velikánům 70. a 80. let. Další byly pestré kostýmy či pózy, v nichž se vyžíval Justin Hawkins.  Album se stalo velmi úspěšným a z The Darkness se stala především ve Velké Británii obrovská rocková senzace. Dobyli ale rovněž téměř celý svět. Získali mimo jiné za toto album tři ceny BRIT Awards. Albu předcházel singl „Get Your Hands Off My Woman“, který se stal nejméně úspěšný v historii The Darkness, přesto si vedl poměrně dobře. Další „Growing On Me“, „I Believe In A Thing Called Love“ a „Love Is Only A Feeling“ se staly na ostrovním království hity. Mimo ně The Darkness vydali ještě v prosinci 2003 vánoční singl „Christmas Time (Don't Let The Bells End)“, s nímž chtěli dobýt vánoční hitparádu. Nakonec ale skončili až druzí.  Hned první album rozdělilo posluchače na dvě skupiny – jedni The Darkness milovali, jedni nenáviděli.

One Way Ticket To Hell... And Back 2005–2006.

Po celosvětovém turné začali připravovat další album, které vyšlo na podzim 2005 s názvem "One Way Ticket To Hell... And Back". Nastaly ovšem problémy a to, když skupinu opustil basák Frankie Poullain. Dodnes se neví, kvůli čemu přesně. Nahradil ho kytarový technik The Darkness Richie Edwards.  Album neuspělo ovšem tolik jako první. Ani singly „One Way Ticket“, „Is It Just Me?“ a „Girlfriend“ prodej nezvedly. To velice těžce nesl zpěvák Justin Hawkins, který začal ještě intenzivněji brát drogy. S tím začal v roce 2003, kdy skupina prvně výrazně zabodovala s písní I Believe In A Thing Called Love. Své dávky zvýšil do té míry, že to už nebylo únosné ani pro něj, ani pro jeho okolí. V létě 2006 tedy odešel do léčebny. Skupina zatím připravovala další album. Po svém návratu Justin ještě přibližně měsíc strávil ve skupině, nakonec ale odešel. Řekl k tomu, že je mu to líto, ale nemůže v The Darkness dále skládat, hrát a zpívat bez drog. Přiznal také, že v průběhu necelých tří let utratil téměř 5 milionů korun za kokain.  Skupina přijala dalšího člena Tobyho MacFarlainea a zpěvákem se stal basák Richie Edwards. Na začátku roku 2007 ale skupina oznámila, že končí pod názvem The Darkness. Naplnila se tak slova hudebních odborníků, že bez Justina Hawkinse skupina The Darkness skončila. Dodnes se konec kapely datuje na podzim 2006, kdy Justin skupinu opustil, nikoli až na rok 2007.

Další projekty.

Ze sestavy Dan Hawkins, Ed Graham, Richie Edwards a Toby MacFarlaine se stala metalová a hardrocková skupina Stone Gods, která do dnešního dne vydala jedno, poměrně neúspěšné album.  Justin Hawkins již v roce 2005 oznámil, že pracuje na sólovém albu pod pseudonymem British Whale. Vydal ovšem pouze coververzi písně „This Town Ain't Big Enough For Both Of Us“ od Sparks v roce 2005 a poté v roce 2007 fotbalovou hymnu „England“. V tomtéž roce se zúčastnil konkurzu do soutěže Eurovision Song Contest. Zpíval duet vlastní písně „They Don't Make 'Em Like They Used To“ se svou kamarádkou Beverlei Browin. Nevyhráli ovšem ani národní výběr, když diváci zvolili skupinu The Scooch, která ovšem ve finálním kole soutěže naprosto propadla. Zúčastnil se také charitativní akce Comic Relief. V roce 2008 založil novou skupinu Hot Leg, která vydala jedno poměrně neúspěšné album.

Obnovení.

V roce 2010 se objevily zprávy, že Dan a Justin Hawkinsové dávají dohromady nový materiál. V červenci 2010 ale Justin na svém profilu na Twitteru oznámil, že žádná reforma se nekoná. V prosinci 2010 ovšem jak Hot Leg, tak Stone Gods oznámili pauzu, což vyústilo v další spekulace o návratu The Darkness. Dan Hawkins to údajně potvrdil.  Oficiální oznámení návratu The Darkness proběhlo 15. března 2011. Skupina začala znovu fungovat a to se všemi originálními členy – Justinem Hawkinsem, Danem Hawkinsem, Frankie Poullainem a Edem Grahamem. Skupina následně naplánovala comebackové koncerty po evropských festivalech a v Japonsku, v listopadu proběhlo turné po Velké Británii.  Nové, v pořadí třetí album vyšlo 20. srpna 2012 pod názvem "Hot Cakes". Hudebně mělo podle slov Justina Hawkinse jít o návrat k první desce "Permission To Land". Prvním singlem má být skladba „Every Inch Of You“. Několik písní z alba skupina představila na koncertech a vydali zdarma ke stažení promo singl „Nothing's Gonna Stop Us“. V roce 2012 se The Darkness také měli objevit jako předskokani na evropské části turné The Born This Way Ball Tour zpěvačky Lady GaGa.

Ocenění.

V roce 2004 The Darkness získali 4 nominace na ceny BRIT Awards, tři z nich vyhráli (Nejlepší skupina, Nejlepší rocková skupina, Nejlepší album).

The Darkness je britská glam rocková a glam metalová skupina, která působila v letech 2000 až 2007. Vydala dvě úspěšná alba, několik singlů a vrátila do hry zapomenutý glam rock. V roce 2011 oznámila comeback doprovázený novým albem a turné.

The Darkness est un groupe de hard rock britannique, originaire du Lowestoft, Suffolk. Il est actuellement composé de quatre membres, Dan Hawkins (guitare), Justin Hawkins (guitare, chant et clavier), Frankie Poullain (basse), et Rufus Tiger Taylor (batterie).


Život.

Mládí.

Jevgenij Tarelkin pochází ze zabajkalského Pervomajsku, po střední škole byl přijat ke studiu na Jejskou vojenskou vysokou leteckou školu (), absolvoval ji roku 1996. Roku 1998 vystudoval Gagarinovu vojenskou leteckou akademii ().  Po studiu sloužil v leteckém pluku při Středisku přípravy kosmonautů (CPK) jako starší zkušební palubní inženýr, na letadlech Iljušin Il-76 a československých Aero L-39 Albatros a Aero L-29 Delfín nalétal 207 hodin, stal se instruktorem vysádkářské přípravy s 500 seskoky.

Kosmonaut.

Přihlásil se k výběru kosmonautů a 29. května 2003 získal doporučení Státní meziresortní komise k zařazení do oddílu kosmonautů CPK. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu a 5. července 2005 získal kvalifikaci „zkušební kosmonaut“.  V letovém plánu NASA z 2. června 2010 byl uveden jako člen záložní posádky Expedice 31/32 (start v Sojuzu TMA-04M byl připravován na březen 2012) a hlavní posádky Expedice 33/34 s plánovaným startem 30. září 2012. Do vesmíru vzlétl 23. října 2012 jako palubní inženýr Sojuzu TMA-06M společně s Olegem Novickým a Kevinem Fordem. S Mezinárodní vesmírnou stanicí (ISS) se loď spojila 25. října 2012 ve 12:29:34 UTC. Poté se trojice kosmonautů zapojila do práce Expedice 33, resp. od prosince 2012 Expedice 34. Dne 15. března 2012 v 23:43 UTC se Tarelkin se svými kolegy s lodí odpojili od stanice a druhý den v 03:06 UTC přistáli v kazašské stepi severovýchodně od Arkalyku. Ve vesmíru strávil 143 dní, 16 hodin a 15 minut.  K 1. červnu 2015 odešel z oddílu kosmonautů.

Po odchodu z oddílu kosmonautů.

V letech 2018–2019 se účastnil programu SIRIUS, společné aktivity ruského Institutu lékařsko-biologických problémů, americké NASA a dalších organizací. Roku 2019 působil jako velitel posádky experimentu SIRIUS-15, čtyřměsíční simulace letu na Měsíc a práce na něm.  Jevgenij Tarelkin je ženatý, má jednu dceru.

Jevgenij Igorevič Tarelkin (, * 29. prosince 1974 v Pervomajsku, Čitské oblasti, RSFSR, SSSR) byl pilot ruského vojenského letectva, který sloužil v leteckém pluku při Středisku přípravy kosmonautů (CPK). V letech 2003–2015 byl ruským kosmonautem, členem oddílu kosmonautů CPK. Od roku 2010 se připravoval na svůj první kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako člen Expedice 33 a 34, který zahájil 23. října 2012 a ukončil 16. března 2013.

Evgueni Igorievitch Tarelkine (), né le, est capitaine dans l'Armée de l'air russe. En 2003, il a été sélectionné cosmonaute par l'Agence spatiale fédérale russe.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 58 metrů v hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížině (region Šefela), na jižním okraji aglomerace Tel Avivu.  Obec se nachází 12 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 22 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 42 kilometrů západně od Jeruzalému a 2 kilometry od jižního okraje města Rechovot. Giv'at Brenner obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Giv'at Brenner je na dopravní síť napojen pomocí místní silnice číslo 4123, která východně od obce ústí do dálnice číslo 40.

Dějiny.

Giv'at Brenner byl založen v roce 1928 jako jedna z pouhých tří nových židovských osad zřízených onoho roku v tehdejší mandátní Palestině. Jeho zakladateli byli Židé z východní Evropy a Německa. Kibuc je pojmenován podle hebrejského spisovatele Josefa Chajima Brennera, který byl zavražděn při arabských nepokojích v mandátní Palestině v roce 1921. Během války za nezávislost v roce 1948 sloužila vesnice jako výchozí bod pro izraelské vojenské operace v Negevu. Nacházelo se zde jedno z center elitních jednotek Palmach. V kibucu je pohřben Jicchak Sade, jeden ze zakladatelů Palmachu.  Koncem 40. let měl kibuc Giv'at Brenner rozlohu katastrálního území 1924 dunamů (1,924 kilometru čtverečního). V současnosti dosahuje správní území kibucu cca 7800 dunamů (7,8 kilometrů čtverečních).  Místní ekonomika je založena na zemědělství. Část obyvatel za prací dojíždí mimo obec. Plánuje se výrazná stavební expanze s výhledem zdvojnásobení populace. Funguje tu společná jídelna, obchod, zdravotní a zubní středisko, sportovní areály, plavecký bazén a synagoga.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Giv'at Brenner Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. V 70. letech 20. století šlo o nejlidnatější kibuc v Izraeli. K 31. prosinci 2014 zde žilo 2618 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,4 %.

Giv'at Brenner ( גִּבְעַת בְּרֶנֶר, doslova „"Brennerův vrch"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Giv'at Brenner) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Brenner.

Guivat-Brener (גבעת ברנר), situé au Sud de Rehovot, est le plus grand des kibboutzim d'Israël. Guivat-Brener a été fondé en 1928, en hommage au poète Yossef-Haïm Brener, assassiné lors des émeutes de 1921. Le premier groupe ("kvoutza") de pionniers, préparés au travail de la terre à Rehovot, se constitue en 1926 : il est composé d'émigrants originaires de Lituanie. Le kibboutz est créé sur une surface de 200 dounam de terres, achetées par Moshé Smilanski à de petits propriétaires terriens arabes. En 1928, le kibboutz intègre un groupe d'émigrants originaire d'Allemagne.


Členění obce a obecních jednotek.

Obec Patra od roku 2011 zahrnuje 5 obecních jednotek. Více než čtyři pětiny obyvatel žije v obecní jednotce Patra. V závorkách je uveden počet obyvatel obecních jednotek a komunit.

Geografie.

Město je rozděleno na dolní (Kato Poli) a horní (Ano Poli) část. Obě části jsou spojeny schodištěm. Ve městě se do moře vlévá řeka Glafkos na níž je vodní elektrárna s přehradou. V seismicky neklidné oblasti zde bývají občasná zemětřesení. Poslední větší otřesy o síle 6,2 stupňů Richterovy stupnice nastaly 15. června 1995 a ve městě poničily několik budov.

Historie.

Město bylo založeno již ve starověku a patřilo mezi 12 měst Achajského spolku, který byl ve 3. století př. n. l. v opozici zejména vůči Makedonii. Spolek zanikl po porážce Římany roku 146 př. n. l. a Patry se staly jedním z největších měst provincie Achaea a konkuroval jejímu středisku Korintu.  Podle legendy zde byl kolem roku 60 n. l. ukřižován apoštol Ondřej. Město se následně stalo arcibiskupstvím a epicentrem christianizace. Část ostatků svatého Ondřeje je dnes opět v Pátrách; je mu zde zasvěcena veliká pravoslavná bazilika, dominantní stavba ve městě, zbudovaná v letech 1908–1974.  Od roku 1207 spadalo město pod křižácké Achájské knížectví, posléze se dostalo do rukou Benátčanů a roku 1458 je dobyl sultán Mehmed II. a přičlenil k Osmanské říši.  Město bylo jedno z prvních řeckých měst, ve kterých vypukla Řecká revoluce v roce 1821. Od Turků bylo osvobozeno francouzskou armádou 7. října 1828. Začalo se rychle rozvíjet především díky přístavu, přes který byly exportovány zemědělské produkty Peloponésu. Počátkem 20. století se zde jako první v Řecku používaly tramvaje. První světová válka zbrzdila rozvoj města a to se muselo potýkat s nekontrolovatelným přílivem uprchlíků z Malé Asie. Za druhé světové války bylo cílem italských náletů.  V roce 2006 byly Patry Evropským městem kultury. V tomto roce mělo být otevřeno nové archeologické museum (co do rozsahu sbírek druhé největší v Řecku), jehož zprovoznění se nakonec opozdilo o tři roky. Každoročně zde probíhá jeden z nejmohutnějších karnevalů v Evropě.

Hospodářství a doprava.

Na východním okraji města byl v roce 2004 zbudován silniční most Rio-Antirio o délce 2880 m, který spojuje Peloponés se západořeckou pevninou. Je zde také stanice úzkorozchodné železnice, která je postupně přebudovávána na normální rozchod.  Pro hospodářství je důležitý zdejší přístav. Letiště Araxos, vzdálené 40 km, je využíváno spíše pro charterové lety.

Patra či Patras (novořecky Πάτρα, Pátra; starořecky Πάτραι, Pátrai; ; počeštěně Patry) je třetí největší město v Řecku, významný přístav v Patraském zálivu, středisko kraje Západní Řecko a regionální jednotky Achaia na severním Peloponésu. Leží 215 km západně od Athén, na úpatí masivu Panachaiko. K roku 2011 žilo v obci Patra 213 984 obyvatel, což činí více než dvě třetiny z regionální jednotky Achaia a téměř třetinu z celého kraje Západní Řecko.

Patras ( ou Πάτραι, "Pátrai") est une ville de Grèce, située en Achaïe au nord de la péninsule du Péloponnèse, sur le golfe homonyme ouvrant sur la mer Ionienne.


Biografie.

Ingrid byla jedinou dcerou švédského následníka trůnu a pozdějšího švédského krále Gustava VI. Adolfa a jeho manželky, britské princezny Margarety z Connaughtu (vnučky královny Viktorie). Její starší bratr, švédský princ Gustav Adolf, byl otcem švédského krále Karla XVI. Adolfa. Královna Margareta zemřela, když bylo princezně Ingrid 10 let. Tři roky nato se Gustav Adolf znovu oženil, a to s Luisou Mountbatten; z tohoto manželství kromě mrtvě narozené dcerky nevzešli žádní potomci. Pro Ingrid, vážnou dívku s vysokým smyslem pro povinnost, to nebyla lehká doba.  Ingrid se dostalo vynikajícího vzdělání. Mluvila několika jazyky, zajímala se o hudbu, umění a historii.

Korunní princezna.

V roce 1928 se setkala s waleským princem Eduardem a byla zvažována možnost jejích zasnoubení; k tomu však nakonec nedošlo. 24. května roku 1935 se v kostele sv. Mikuláše ve Stockholmu provdala za dánského prince Frederika, pozdějšího dánského krále Frederika IX. a po smrti jeho otce Kristiána X. s ním 20. dubna roku 1947 usedla na dánský trůn. Z harmonického manželství vzešly tři dcery:  V roce 1940 po narození nejstarší dcery, princezny Markéty, krátce po okupaci Dánska Němci, se stala rodina následníka trůnu pro Dány důležitým symbolem nepoddajnosti. Ingrid a Frederik se jako první v královské rodině snažili přiblížit národu likvidováním umělých bariér oddělující je od poddaných, často se např. vydávali na pěší procházky po Kodani s novorozenou Markétou v kočárku nebo jezdili po městě na kolech místo v královské limuzíně. V tomto procesu pokračovala Ingrid i po nástupu na trůn. Královským dcerám se dostalo stejného vzdělání jako jiným dánským dětem v té době, dánská televize umožňovala pohled na život královské rodiny prostřednictvím krátkých reportáží.  Královna Ingrid se celý svůj život velmi aktivně účastnila řady aktivit ve prospěch různých organizací charitativních, kulturních i společenských.

Nástup na trůn a otázka následnictví.

Po nástupu Frederika IX. na trůn v dubnu 1947 vyvstala otázka následnictví – královský pár měl tři dcery, avšak žádného mužského potomka. Podle stávajících pravidel by tedy následníkem měl být Frederikův mladší bratr, princ Knud, jenž v té době měl vedle nejstarší dcery i dva syny. Otázka následnictví byla veřejností i parlamentem dlouze diskutována s tím výsledkem, že v roce 1953 byl zákon o nástupnictví upraven tak, že do nároku na trůn zahrnul i ženy – v tomto směru byla přepracována ústava, byl zaveden jednokomorový parlament a změny prošly před uzákoněním parlamentem a referendem. Následníkem dánského trůnu se tak stala nejstarší dcera královského páru, princezna Markéta, která na něj také po smrti krále Frederika IX. usedla jako královna Markéta II.  Po smrti svého manžela (14. ledna 1972) se Ingrid do značné míry stáhla z veřejného života, zůstala však stále velmi populární a oblíbená jak u královské rodiny, tak u dánské veřejnosti.  Královna Ingrid zemřela v devadesáti letech 7. listopadu roku 2000 a byla pochována po boku svého muže v mauzoleu Frederika IX. před katedrálou v Roskilde.

Ingrid Švédská (dánsky a švédsky "Ingrid Victoria Sofia Louisa Margareta") (28. března 1910, Stockholm – 7. listopadu 2000, Fredensborg u Kodaně) byla rodem švédská princezna z dynastie Bernadotte a jako manželka dánského krále Frederika IX. dánská královna.

Ingrid de Suède (en suédois : "Ingrid av Sverige"), née le au palais de Stockholm (Suède) et morte le au château de Fredensborg (Danemark), est devenue reine de Danemark de 1947 à 1972, douze ans après son mariage avec le futur roi Frédéric IX.


Původ a mládí.

Narodil se v pravděpodobně 2. ledna 1713 v obci Kopidlo severně od Plzně, případně v Kopidlnu na Jičínsku, jako méně pravděpodobnější se zdají dříve uváděná dřívější data narození, případně místo narození Praha. Podle starší literatury, avšak nepodloženě, byl pokřtěn jako Václav. Bližší údaje o jeho vzdělání (gymnázium, františkánská nebo jezuitská škola) před vstupem do řádu chybí, jakožto klerik vstupující k františkánům však musel mít znalosti gramatiky (latiny). Zřejmě během studijní přípravy na misie v Římě si rovněž osvojil základy medicíny, jež následně při misiích využíval. Do noviciátu vstoupil patrně v Plzni, přijal řeholní jméno Remedius a slavné řádové sliby složil 8. února 1735 rovněž v Plzni, anebo v klášteře u P. Marie Sněžné v Praze. 21. září 1737 byl ve Vratislavi vysvěcen na podjáhna. Klášterní studia teologie absolvoval bratr Remedius v kroměřížském konventu v roce 1741, již někdy před ukončením studií byl vysvěcen na kněze a po nich přijal službu zpovědníka a kazatele. Někdy v průběhu roku 1749 absolvoval se svolením českého provinciála Wolfganga Benische desítiměsíční přípravu na misie v Římě, kde se zájemci zdokonalovali v polemické (kontroverzistické) teologii a jazycích.

Misionář, vojenský kaplan.

Svou misijní orientaci směřoval Prutký do oblasti Egypta a Etiopie, což byly tradiční místa orientace františkánské misijní činnosti. V květnu 1750 odcestoval bratr Remedius z Říma do Egypta, kde již v té době jako prefekt františkánských misií působil Jakub Římař. V září se pak přesunul do hornoegyptského města Džirdžá (Girga), kde se setkal s dalšími františkánskými misionáři Martinem Langem a italem Pavlem z Agnony (Paolo d’Agnona). Společně si v tamějším františkánském hospici rozšiřovali své znalosti arabštiny. Remedius Prutký si zde sepsal víc než dvousetstránkový slovník arabských slov "Catalogus verborum Arabicorum compendiosus". Dalšími rukopisnými pomůckami, jimiž se bratr Remedius během svého života a snad již v rámci příprav na misie vybavil, byl jistý slovník ("Vocabularium"), lékařské pomůcky jako "Varia medicinalia" a latinsko-arabský katechismus ve formě otázek a odpovědí "Doctrina Christiana". Během pobytu v Džirdže byli jednou všichni tři misionáři (Prutký, Lang i Paolo) zatčeni a následujícího dne odsouzeni k smrti nabodnutím na kůl nebo, podle jiných zpráv, rozsekáním na kousky. O den později však byli opět osvobozeni. Po získání pozvání habešského císaře Yasu II. Adiama Sagada se Lang, Prutký a nově syrský, do české františkánské provincie inkoroprovaný?? bratr Antonius ab Aleppo vydali skrze Káhiru a Suez odebrali do Habeše (Etiopie). V březnu 1752 dorazili tři misionáři do města Gondar a následně strávili necelý rok v Habeši. Na sklonku roku 1752 byli totiž misionáři týmž císařem ze země z politicko-náboženských důvodů vyhoštěni. Začátkem roku 1753 zemi skutečně opustili a cestou přes Indii, Mauricius a mys Dobré naděje připluli do Evropy.  Po pobytu v Římě a po audienci u císařského páru ve Vídni se v říjnu 1754 dostává bratr Remedius do Egypta podruhé, rovněž s úmyslem misie v Habeši. Jeho touhy po další cestě do Afriky již nevyšly. Osobní znalost a schopnosti Prutkého využil císař František I. Štěpán Lotrinský a povolal jej jako vojenského kaplana do svého toskánského pluku, s nímž Remedius prošel krvavá bojiště Sedmileté války. Po smrti císaře (1765) byl z vojenských služeb propuštěn a římskou Kongreací pro šíření víra (Propaganda) vyslán opět na misie Ruska, jako prefekt misií v Sankt Petěrburgu, jímž byl na 4 roky jmenován v prosinci 1765. Do Petěrburgu dorazil v následujícím roce. Oblast to byla sice křesťanská, ale vnitřními i mezicírkevními spory zmítaná a v katolickém prostředí považována za misijní. Zdejší úřad prefekta opustil na příkaz carevny v dubnu 1769. Vrátil se tedy do Říma, odkud byl církevní Kongregací vyslán. S již podlomenými silami se toužil ještě dostat do rodných Čech a české františkánské provincie. To však již nezvládl a nemocen, během pobytu v mu již známém v klášteře ve Florencii 9. února 1770 zemřel.

Dílo.

Remedius Prutký je autorem několika více či méně původních spisů, z nichž je většina uložena v rukopisech v knihovně františkánského konventu P. Marie Sněžné v Praze. Jeho nejznámějším a přinejmenším zčásti původním dílem je ze dvou částí se skládající:  Další Prutkého rukopisy jsou pravděpodobně rovněž jeho autografy a napsal si je jako pomůcku pro svou africkou misijní činnost. Spíše než o původní díla jde zřejmě o výpisy a přepisy textů, s nimiž se mohl seznámit v Římě, Káhiře i jinde, což však dosud nebylo analyzováno. Jejich tématem jsou orientální jazyky, polemická teologie a lékařství:  Prutkého korespondence a zprávy z misií se dochovaly v římském archivu Kongregace pro šíření víry (De propaganda Fide) a v archivu pražských františkánů.

Remedius Prutký (asi 1713 Kopidlno – 8./9. února 1770 Florencie), zapisováno také Prudký, včetně křestního jména Václav Remedius Prutký, byl český františkánský misionář a autor cestopisu.

Remedius Prutky (Kopidlo, - Florence, ) est un religieux franciscain originaire de Bohême, missionnaire en Égypte, en Éthiopie et en Arabie.


Vojenská dráha.

Šahrvarázova kariéra je pevně spjata s dobyvačnými taženími krále Husrava II. proti byzantské říši (viz římsko-perské války). Jednotky pod jeho velením obsadily v roce 613 Damašek a o rok později i Jeruzalém, kde dal Šahrvaráz pobít množství křesťanů a vypálit četné kostely, mezi nimi i baziliku sv. Hrobu. Právě za tvrdý a nekompromisní postup vůči soupeři udělil král Šahrvarázovi přízvisko, pod nímž vstoupil do dějin.  V příštích letech probíhaly válečné operace většinou se střídavým štěstím, obě větší bitvy (v roce 623 v Kappadokii a roku 625 u Salbanu) však Šáhrvaráz prohrál. Nezdařilo se mu ani dobytí Konstantinopole, obležené v roce 626 spojeneckými Avary, neboť Byzantinci zabránili součinnosti perského a avarského velení. Po zbytek války se pak Šahrvaráz držel spíše stranou a jeho pádu zabránilo jen svržení a zavraždění Husrava II. v únoru 628.

Vláda.

Vůči nové vládě Kaváda Šéróé a poté Ardašíra III. vystupoval Šahrvaráz dvojznačně – na jednu stranu je musel oficiálně akceptovat, na stranu druhou projevoval snahu vést samostatnou politiku, ačkoli k tomu neměl oprávnění. V červenci 629 se v Malé Asii osobně sešel s byzantským císařem Herakleiem, dohodl s ním podmínky míru mezi Byzancí a Persií (Peršané navzdory příměří stále ještě okupovali značnou část byzantského území) a dostal od něj patrně příslib, že případné sesazení krále Ardašíra III. bude Konstantinopol respektovat nebo se alespoň vůči němu bude chovat neutrálně.  Brzy poté vyzval Šahrvaráz ktésifóntskou vládu, aby mu vydala ministra Meh-Ádhar-Gušnaspa, a když byl odmítnut, zahájil občanskou válku. Měla rychlý průběh a skončila obsazením hlavního města Ktésifóntu a zavražděním Ardašíra III. v noci z 27. na 28. dubna 630. Šahrvaráz se dal prohlásit za nového panovníka, již třetího během dvou let, ačkoli sám nepocházel z královského rodu a jeho krok nutně působil jako uzurpace.  Mezi členy a stoupenci dynastie Sásánovců, jejíž autorita byla dána čtyřmi stoletími vlády v Persii, vyvolal převrat velké pozdvižení. Šahrvarázova základna byla velmi vratká a navíc ho sužovala i těžká úplavice. Rozhodl se, že upevní svou moc v jižních provinciích říše, kde měli Sásánovci tradičně oporu, při přípravách na tažení byl však v červnu zavražděn. Spiklenci po činu provolali královnou sásánovskou princeznu Bórán, první ženu na perském trůně, na východě přijal královskou korunu synovec Husrava II. Husrav III.

Šahrvaráz ( – 9. června 630) byl perský vojevůdce a dvořan, jemuž se na krátkou dobu, od dubna do června 630, podařilo zmocnit perského trůnu. Jméno Šahrvaráz je čestným titulem s významem "Říšský vepř" (vepř byl pro starověké Peršany posvátným zvířetem), vlastní královo jméno patrně znělo "Razmjózán".

Schahr-Barâz ou Shahrvarāz (, « Sanglier de l'Empire ») est un général puis souverain perse usurpateur aux dépens de la dynastie des Sassanides en 630.


Historie.

Město bylo založeno v 7. století aquileiskými uprchlíky na malém ostrově při pobřeží Istrie. Odtud také pochází jeho název - je odvozen z italského slova "isola", které znamená "ostrov". V 9. století se istrijské pobřeží dostalo pod vliv Benátské republiky, jejíž součástí se definitivně stalo v roce 1267. Staletí benátské nadvlády zanechala v regionu zřetelné stopy. Po uzavření Míru v Campo Formio v roce 1797 se oblast stala součástí Svaté říše římské, v době napoleonské patřila k autonomním Ilyrským provinciím Francouzského císařství. Během francouzské nadvlády byly zbořeny městské hradby a materiál byl použit k zasypání průlivu oddělujícího ostrov od pevniny. Po bitvě národů u Lipska v roce 1815 se území Ilyrských provincií dostalo pod rakouskou nadvládu. Po první světové válce připadla oblast Italskému království. Roku 1943 přešla v rámci Italské sociální republiky pod faktickou vojenskou kontrolu Wehrmachtu. Po ukončení druhé světové války připadla Izola Svobodnému území Terst. Součástí jeho zóny B byla do roku 1954, kdy tento státní útvar zanikl a zóna B připadla Jugoslávii. V té době odešla před nastupujícím komunismem z Istrie značná část italsky mluvících obyvatel. V roce 1991 se Izola stala součástí nezávislého Slovinska.

Obyvatelstvo.

Ve městě žije asi 14 500 obyvatel. Město je oficiálně dvojjazyčné (slovinsko-italské), chorvatská menšina je asi dvakrát početnější než italská.  Okolo 71 % obyvatelstva tak tvoří Slovinci, 8 % Chorvati a 4 % Italové. Zbytek připadá na ostatní menšiny, mezi kterými jsou Bosňáci, Srbové, Makedonci a další.

Administrativa.

Administrativními částmi Izoly jsou kromě města samotného dále vesnice Baredi, Cetore, Dobrava, Jagodje, Korte, Malija, Nožed a Šared.

Izola (italsky "Isola ") je staré rybářské město ve Slovinsku, ležící na Istrijském poloostrově na pobřeží Jaderského moře. Izola je také název jedné ze slovinských občin.

Izola ( ; ou ) est une commune et une ville de la Slovénie, située près de la frontière italienne sur la côte adriatique. La ville est bilingue slovène/italien tout comme la ville voisine de Koper.


Děj.

Jedná se o netradiční psychologicko-romantickou situační komedii, která je zaměřena na typicky ženské téma. Řevnivost a závistivost dvou doposud nejlepších celoživotních kamarádek, které si usmyslí, že budou mít svatbu v newyorském hotelu Plaza v tentýž den a tutéž hodinu, která přeroste až v jejich vzájemnou "válku".  Dvě velké kamarádky, učitelka základní školy Emma (Anne Hathawayová) a právnička Liv (Kate Hudsonová), od svého dětství touží provdat se v hotelu Plaza, od dětství, kdy jednou společně náhodně spatřily svatbu v hotelu Plaza, si obě společně hrají na nevěstu a ženicha. Původní plán je jasný, obě dvě svatby proběhnou v termínu posunutém o 14 dnů, jedna druhé půjde za družičku a svědkyni. Nicméně nepříjemně trapný omyl ve sňatkové agentuře způsobí, že obě svatby se konají v tentýž den a na stejném místě, zejména Emma však odmítne společnou dvojsvatbu a trvá na oddělených svatebních obřadech. Její velká zatvrzelost a neústupnost pak způsobí, že se obě velké kamarádky postupně rozkmotří a začnou si dělat různé naschvály a podrazy, které mají té druhé svatbu co nejvíce zkomplikovat a znepříjemnit. Emmina zatvrzelost a zarputilost je tak velká, že nakonec vede až k úplnému k rozpadu jejího vztahu s budoucím ženichem a její svatba se vůbec neuskuteční a se snoubencem se rozejde (poznámka:snoubenci těsně před svatbou vrátí zásnubní prsten, což je velmi podobná scéna, která se vyskytuje i ve starším filmu ""). Emma si nakonec později vezme za muže bratra Liv a stane se tak její švagrovou. Film končí nečekaným happyendem v podobě těhotenství obou žen, kdy termín porodu mají stanoven opět na tentýž den.

Přijetí.

Tržby.

Film vydělal 58.7 milionů dolarů v Severní Americe a 55,9 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 114,6 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 30 milionů dolarů. Za první víkend docílil druhé nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 21 milionů dolarů.

Recenze.

Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal ze 142 započtených recenzí 10 procent. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 51 procent.

Ocenění a nominace.

Film získal dvě nominaci na Filmovou cenu MTV v kategoriích nejlepší souboj (Hudson vs. Hathaway) a nejlepší ženský herecký výkon pro Hathaway. Candice Bergen získala za roli nominaci na Zlatou malinu v kategorii nejhorší ženský herecký výkon ve vedlejší roli. Anne Hathaway získala za roli cenu Teen Choice Awards v kategorii nejlepší herečka ve filmové komedii. Film získal další 4 nominace na TCA: nejlepší herečka ve filmové komedii (Kate Hudson), nejlepší výbuch vzteku (Hudson), nejlepší rockový moment (Hathaway) nejlepší rvačka (Hudson vs. Hathaway). Film získal nominaci na People's Choice Awards v kategorii nejlepší filmová komedie.

Válka nevěst (v anglickém originále Bride Wars) je americká filmová situační romanticko-psychologická komedie z roku 2009 režiséra Garyho Winicka s Kate Hudsonovou a Anne Hatwawayovou v hlavní roli.

Meilleures Ennemies ou La Guerre des mariées au Québec ("Bride Wars") est un film américain réalisé par Gary Winick et sorti en 2009.


Biografie.

Gustav se narodil jako první ze čtyř synů švédského a norského krále Oskara II. a jeho manželky Žofie Nassavské. Do roku 1905 byl následníkem norského trůnu. Na švédský trůn nastoupil po otcově smrti v roce 1907 a setrval na něm do své smrti v roce 1950. Byl zastáncem reforem a velmi dbal na dodržování konstitučního systému.  Za jeho panování bylo ženám přiznáno volební právo. V zahraniční politice došlo za jeho vlády k těsnému spojenectví skandinávských zemí, třebaže Norsko v roce 1905 vyhlásilo na Švédsku nezávislost. V období jeho vlády proběhly obě světové války, během nichž se snažil – přes své proněmecké sympatie – zachovat neutralitu své země, což se Švédsku – především díky němu – podařilo. Za druhé světové války nicméně prováděl politiku jistého diplomatického sbližování s Německem a s některými nacistickými prominenty.

Gustav V. – tenista.

Jako dítě byl Gustav slabé tělesné konstituce, ale díky soustavné tělesné výchově vyrostl ve vysokého štíhlého muže atletické postavy, jenž se dožil vysokého věku.  Gustav V. má velké zásluhy o rozvoj tenisu ve Švédsku – do té doby zde byl velmi řídce praktikovaným sportem, ale díky královu aktivnímu hraní se v této zemi stal velmi populární. Hrát tenis se Gustav naučil za svého pobytu ve Velké Británii v roce 1878 a po návratu do Švédska založil v zemi první tenisový klub, v roce 1936 pak založil Královský pohár – důležitý evropský halový turnaj. Sám byl vynikajícím tenistou; jako ""Pan G"" mnohokrát hrál na francouzské Riviéře, nejraději v mixu s tehdejšími hvězdami ženského tenisu, mj. se Suzanne Lenglenovou a Jadwigou Jędrzejowskou, a to do pozdního věku.  V době 2. světové války intervenoval u německé vlády za lepší zacházení s vězněnými tenisty Jeanem Borotrou a Gottfriedem von Crammem. V roce 1980 byl poctěn členstvím v Mezinárodní tenisové síni slávy.

Manželství a potomci.

Dne 20. září roku 1881 se princ Gustav oženil s bádenskou princeznou Viktorií (1862–1930), dcerou bádenského velkovévody Fridricha I. Z manželství vzešli tři synové: Bylo veřejným tajemstvím, že král je homosexuál a často se to ani nepokoušel skrývat. (Zde je nutno mít na paměti, že v této době byla homosexualita nejen společensky nepřijatelná, ale i trestná.) Jeho vztah s "Kurtem Haijbym" byl předmětem aféry, během níž vyšlo najevo, že mu koruna platila velké sumy za mlčení (170 000 korun), že byl dvakrát nucen opustit zemi a že byl neoprávněně hospitalizován na psychiatrii. Král o tom pravděpodobně nevěděl nebo to přinejmenším sám přímo neinicioval. Podrobnosti odhalil na počátku 50. let Vilhelm Moberg.  V roce 1948 proběhly velké oslavy Gustavových devadesátin. Byla při nich patrná králova zjevná fyzická zchátralost; při otevření parlamentu v roce 1950 byl trůn prázdný.  Gustav V. zemřel ráno dne 29. října roku 1950 v paláci Drottningholm na komplikace bronchitidy. Se 43 lety panování byl nejdéle vládnoucím monarchou na švédském trůně (vyjma Magnuse II. Erikssona, který seděl na švédském trůně 45 let, z nichž ovšem 12 nemohl pro svůj nízký věk vládnout aktivně). 9. listopadu byl pohřben v kostele Riddarholmen ve Stockholmu.

Gustav V. (celé jméno švédsky "Oscar Gustaf Adolf") (16. června 1858, Stockholm – 29. října 1950 tamtéž) byl v letech 1907–1950 švédský král z dynastie Bernadotte.

Gustave V (en suédois : "Gustaf V"), né Oscar Gustave Adolphe Bernadotte le au château de Drottningholm et mort le dans le même lieu, est roi de Suède de 1907 à sa mort.


Rozšíření.

Za místo původu trstě rákosovité je považována oblast od Středozemí po Indii. V současností roste téměř ve všech subtropických a tropických oblastech, kde je dostatek vláhy, množí se semeny a mnohem častěji oddenky. Postupně se zabydluje od pobřežních oblastí podél vodních toků do vnitrozemí, vyhovuje ji vlhká půda bohatá na živiny. Původně byla v mnoha oblastech vysazována jako protierozní ochrana břehů vodních kanálů, v současnosti je trsť rákosovitá počítána mezi 100 nejinvazivnějších rostlin světa. Vytváří husté shluky homogenních porostů a vytlačuje původní druhy rostlin. Ve volné přírodě České republiky neroste.

Popis.

Jsou to vysoké, vytrvalé traviny dosahující běžně výšek 3 až 6 m, vzácně i 10 m, v půdě jsou dobře ukotveny plazivými oddenky. Hustě olistěná stébla rostlin jsou 4 až 6 cm tlustá, na bázi dřevnatí, postupně se rozvětvují okolo dominantních stonků. Listy jsou střídavé, výrazně dvouřadé, modrozelené, podlouhle kopinaté, až 60 cm dlouhé a 8 cm široké, na okrajích drsné. Pochvy listů jsou delší než internodia. Listy bez zřetelné nervatury nemají řapíky, od stébla odstávají. Je to největší evropská tráva.  Na konci sekundárních nebo terciárních odboček stébel jsou hustá, zprvu načervenalá květenství, opeřené laty dlouhé až 70 cm jsou složené s postranně stlačených 2 až 4 květných klásků dlouhých 12 až 18 mm se 2 až 7 květy. V klásku je jen několik fertilních květů. Květy jsou oboupohlavé se 3 tyčinkami, prašníky mají dlouhé 2,5 až 3,5 mm, semeníky jsou lysé. Plevy bez osin jsou delší než podlouhlé, vejčité špičaté pluchy. Kvete od srpna do října. Obilka je 1 až 1,5 mm dlouhá.  Mezi její přirozené nepřátele patří rzi rodů "Dasturella" i "Puccinia" a larvy nosatce "Sphenophorus piceus".

Využití.

Mimo výše zmíněné antierozivní ochrany půd jsou mladé rostliny vhodné ku spásání dobytkem a dospělých rostlin se využívá k pokrývání střech u domorodých staveb.  Ve starověku se stébel používalo pro psaní na papyrus, dále sloužily k výrobě lehkých vycházkových holí, rybářských prutů a píšťal pro různé exotické hudební nástroje jižních krajů (např. panova flétna – syrinx). Nadále se z rostlin tradičních plantáží na Francouzské riviéře vyrábějí rezonanční plátky pro dechové hudební nástroje.  Používá se také v okrasném zahradnictví jako solitéry, jsou vypěstovány rozličné různě vysoké kultivary s panašovanými listy. V zimě v našich klimatických podmínkách může vymrznout, v chladnějších oblastech nekvete.

Taxonomie.

Rod trsť ("Arundo") je rozdělen do třech druhů:

Odkazy.

Externí odkazy.

Trsť rákosovitá nebo tresť rákosovitá ("Arundo donax") je vysoká travina rákosovitého vzhledu z čeledě lipnicovitých, kde je tento rod řazen do tribu "Arundineae" v podčeledi "Arundinoideae".

Arundo donax est une espèce de plantes herbacées de la famille des "Poaceae", sous-famille des "Arundinoideae", connue en France sous le nom de « canne de Provence ». Son cultivar panaché la rend plus attractive et on l'utilise beaucoup pour cette raison dans les parcs et jardins.


Popis.

Skycar je momentálně ve vývoji. Je zamýšlena verze pro čtyři, ale i jednoho či šest lidí. Je prezentován jako automobil, protože je zamýšleno jeho využití v běžné dopravě, a to kýmkoliv, kdo umí řídit. Předpokládá se, že ve verzi pro širokou veřejnost by řidič kontroloval pouze směr a rychlost, nicméně znalost pilotáže a trénink bude nutný.  Později vývojáři uvedli, že za použití osmi levných Wankelových motorů by mohla v porovnání s použitím reaktivních klesnout cena Skycaru eventuálně na cenu luxusního auta (100 000 $). Očekává se, že galon pohonných hmot spotřebuje za 20 mil letu, tedy podobně jako velké auto, ale je to pokládáno za nereálné. Vývojáři uvádí, že provoz vyprodukuje při vzletu stejné množství hluku jako nedaleká dálnice a že se tak bude dít jen po dobu pár sekund, protože vystoupá rychle.  Skycar již demonstroval v roce 2003 limitovaný let za uvázání na jeřábu. Další plánované zkušební lety, které se měly odehrát v polovině roku 2006, byly ale zrušeny. O rok později Moller vylepšil motory a upgradovaný prototyp se nyní nazývá „M400X.“ Vzhledem k článku v médiích z roku 2008 se předpokládá, že vzlétne v roce 2012.  Firma také vyvíjí mnohem rozvinutější model nazvaný M600 s kapacitou šesti cestujících nebo 900 kg užitečného zatížení.

Řízení.

Skycar se nepilotuje jako tradiční letadlo s nepohyblivou nosnou plochou a má jen dva ruční ovládací prvky, které pilot používá k určování směru letu. Motory se natáčejí při vzletu vzhůru, čímž umožňují kolmý start. Poté se otočí do normální polohy umožňující dopředný let.

Specifikace.

"Údaje pro M400X Skycar"

Moller Skycar je prototyp osobního letadla – létajícího automobilu se schopností VTOL. Jeho vynálezce Paul Moller jej nazývá „Volantor.“ Pohon zajišťují čtyři motory. Podobné dopravní prostředky se pokoušel vyvíjet po čtyřicet let.

Le M400 Skycar est un projet d'aéronef de grande diffusion à décollage vertical (ADAV) de la société aéronautique américaine Moller.


Účastnická místa.

Tohoto ročníku účastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země měla přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto je rozdělení týmů v letech 2010-11 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2009, ne 2010. Obhájce titulu, Inter Milán, získal místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění, místo vyhrazené pro obhájce titulu tedy nebylo využito.  Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2010/11:

Týmy.

V závorkách je uvedeno ligové umístění klubů v uplynulé sezoně.

Předkola.

V novém systému Ligy mistrů, se hrají dva samostatné kvalifikační turnaje. Kvalifikace mistrů (která začíná od prvního předkola) je pro kluby, které vyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze, zatímco kvalifikace pro týmy, které nejsou mistry (která začíná ve třetím předkole), je pro kluby, které nevyhrály domácí ligu a neměly nárok se kvalifikovat do skupinové fáze.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 21. června 2010 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 29. června a 30. června, odvety 6. a 7. července 2010.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 13. července a 14. července, odvety 20. a 21. července 2010.

3. předkolo.

Třetí předkolo bylo rozděleno do dvou samostatných částí: jedna pro mistry a druhá pro týmy z nižších pozic. Poražené týmy se kvalifikovaly do 4. předkola Evropské ligy UEFA 2010/11. První zápasy se odehraly ve dnech 27. a 28. července a odvety - 3. a 4. srpna 2010.

4. předkolo.

Poražené týmy ve 4. předkole vstoupily do základních skupin Evropské ligy. První zápasy se odehrály 17. a 18. srpna, zatímco odvety 24. a 25. srpna 2010.

Skupinová fáze.

Celkem 32 klubů hrálo ve skupinové fázi: 10 vítězů z 4. předkola (5 mistrů a 5 týmů z nižších pozic), a 22 klubů, které začínaly v této fázi:  Kluby byly rozděleny do 8 skupin po 4 týmech. Losování proběhlo 26. srpna v 18:00 v Monaku. Vítězové skupin a druzí umístění postoupili do Osmifinále, třetí umístěný tým vstoupil do play-off Evropské ligy.

Sezóna 2010/11 Ligy mistrů byla 56. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy a druhý ročník v tomto kvalifikačním formátu. Finále tohoto ročníku se odehrálo 28. května 2011 ve Stadion Wembley, v Anglii. Obhájcem titulu byl italský klub Inter Milán. Vítěz soutěže se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2011, stejně jako do UEFA Super Cupu 2011.

La Ligue des champions de l'UEFA 2010-2011 est la de la plus importante compétition inter-clubs européenne de football. Elle se déroule sur la saison 2010 - 2011 et oppose les meilleurs clubs des différents championnats européens au cours de la saison précédente.


Fyzická geografie.

Austrálie je zároveň stát, ostrov a kontinent. Je situována v Oceánii mezi Indickým oceánem a Tichým oceánem na zeměpisných souřadnicích 27° j.š 144° v.d. Rozloha 7 686 850 km včetně Ostrova lorda Howa a ostrova Macquarie ji řadí na šesté místo největších zemí světa. Je jen o málo menší než USA (bez Aljašky a Havajských ostrovů) a 31,5krát větší než Velká Británie.  Celková délka pobřeží Austrálie je 35 876 km a dalších 23 859 km představuje délka pobřeží australských ostrovů. Při pobřeží se nachází 758 zátok, nejčastěji v tropickém a subtropickém pásmu. Austrálie si nárokuje rozsáhlou oblast výsostných vod o celkové ploše 8 148 250 km2, v níž není zahrnuta oblast Australského antarktického teritoria. Austrálie disponuje nejrozsáhlejšími výhradními právy na využití přilehlých vod ze všech zemí světa. Austrálie nemá žádné suchozemské hranice. Nejsevernější pevninské body leží na Yorském poloostrově v Queenslandu a v Top End v Severním teritoriu.  Západní polovina Austrálie je tvořena Západní vysočinou s pásmem hor táhnoucích se téměř od západního pobřeží a přecházejících do nížin v blízkosti středu kontinentu. Kromě Hamersleyho, MacDonnellova a Musgraveho pohoří je Západní vysočina plochá. Povrchové vody je v Západní Austrálii nedostatek, na západě a na severu oblasti však protéká několik větších řek jako například Murchisonova řeka a Ashburtonova řeka na západě nebo Victoriina řeka v Západním Austrálie.  Velké předělové pohoří se táhne poblíž východního pobřeží Austrálie, a odděluje tak poměrně úzké příbřežní pásmo země od zbytku kontinentu. Lesy mírného pásma, které se zde rozkládají, poskytují příjemné prostředí, jsou zde vysoké srážky, hojná a rozmanitá flora a fauna a nejhustší zalidnění.  Mezi Velkým předělovým pohořím a Západní vysočinou se rozkládá Centrální nížina sestávající z Velké artéské pánve a největšího australského říčního systému, povodí řek Murray a Darling a Eyreova jezera.  Podél východního pobřeží Austrálie se táhne nejrozsáhlejší korálový útes světa Velký bariérový útes. Pod jihovýchodním cípem Austrálie leží velký hornatý ostrov Tasmánie.

Geologie.

Austrálie je nejrovnější a nejstarší kontinentální zemská masa, má nejnižší průměrnou výšku a poměrně klidnou geologickou historii. Geologické síly jako tektonický výzdvih horských pásem nebo tření mezi kontinentálními deskami působily zejména v rané geologické historii Austrálie, kdy byla ještě součástí prakontinentu Gondwana. Nejvyšší bod se jmenuje Mount Kosciuszko vysoký 2.228 m, což je zanedbatelné ve srovnání s nejvyššími vrcholy jiných kontinentů. Proces vodní eroze a zvětrávání značně poznamenávají povrch Austrálie.  Austrálie se rozkládá uprostřed tektonické desky, kde se v současnosti nevyskytuje aktivní vulkanismus. K drobným zemětřesením nepůsobícím větší škody dochází pravidelně, větší zemětřesení dosahující síly větší než 6 stupňů Richterovy škály přicházejí v průměru každých pět let. Největší část povrchu Austrálie představují nížiny, na nichž se rozkládají pouště a na jihovýchodě pastviny a úrodná půda. V horách na Tasmánii ani v Australských Alpách se nevyskytuje trvalá sněhová pokrývka ani ledovce, třebaže tomu tak v minulosti bylo. Velký bariérový útes, nejrozsáhlejší korálový celek na Zemi, se táhne nedaleko od východního pobřeží Austrálie. Mount Augustus v Západní Austrálii je největší skalní monolit na světě.

Oblasti.

Australská kontinentální zemská masa sestává ze šesti charakteristických geografických oblastí:

Hydrologie.

Australské vnitrozemí je mimořádně suché a nízký úhrn průměrných ročních srážek způsobuje, že koryta vnitrozemských toků a jezera jsou většinu roku vyschlá. Horní úseky některých toků v tropických oblastech s dostatkem srážek mají vysoké hodnoty průtoků. Povodně způsobené přívalovým dešti drasticky proměňují prostředí a ekologický systém centrální Austrálie se musí střídání cyklů sucha a dešťů dobře přizpůsobit.  Velká artéská pánev představuje důležitý zdroj vody, je to zároveň největší a nejhlouběji položená zásobárna sladké vody na světě. Dostupnost vody v této oblasti vedla k rozšíření pastevectví i na místech, kde by dřív dobytek nedokázal přežít. Četná města a vesnice po celé zemi musí občas čelit nedostatku zásob vody, a proto jsou uplatňována opatření omezujících používání vody. S měnící se situací se tato opatření dotýkají různých okruhů činností.  Billabong je australský název pro mrtvá ramena, která se mohou vytvářet podél meandrujících vodních toků. Výšky australských vodopádů jsou v celosvětovém měřítku celkem zanedbatelné, nejvyšší australský vodopád zaujímá na světovém žebříčku až popětatřicáté místo.

Politická geografie.

Austrálie se skládá ze šesti států, dvou velkých a několika menších teritorií. Státy: Nový Jižní Wales, Queensland, Jižní Austrálie, Tasmánie, Viktoria a Západní Austrálie; dvě hlavní teritoria: Severní teritorium a Teritorium hlavního města Austrálie.  V Austrálii se nachází rovněž několik menších teritorií: federální vládní administrativní oblast uprostřed Nového jižního Walesu a Teritorium Jervisova zátoka sloužící jako námořní základna a přístav hlavního města. Kromě těchto Austrálii patří ještě několik obydlených teritorií ležících mimo kontinent (ostrov Norfolk, Vánoční ostrov, Kokosové ostrovy) a několik převážně neobydlených teritorií (Ashmorův a Cartierův ostrov, Ostrovy Korálového moře, Heardův ostrov a McDonaldovy ostrovy a Australské antarktické území).

Podnebí.

Největší část povrchu Austrálie tvoří pouště nebo polosuché oblasti a 40% rozlohy je pokryto písečnými dunami Osmnáct procent povrchu země zaujímá Australská poušť. Pouze v jihovýchodní a jihozápadní části země je mírné podnebí a úrodná půda Oblast severní Austrálie má tropické podnebí a je tvořena tropickými pralesy pouští i pastvinami  Úhrny srážek jsou značně proměnlivé; v důsledku klimatického jevu El Niño souvisejícího s jižní oscilací někdy v Austrálii nastávají sucha trvající často i několik sezón Občas nastávají písečné bouře které dokážou pokrýt pískem celé oblasti nebo dokonce státy a rovněž byla hlášena mohutná tornáda Vzrůstající míra salinity a rozšiřování pouští v některých oblastech zcela pustoší krajinu  Poloha Austrálie v tropickém a subtropickém pásmu ve spojení se studeným oceánem při západním pobřeží způsobují že je západní část země tvořena horkou a suchou pouští což jsou hlavní charakteristiky velké části kontinentu Studené vodní masy neumožňují dostatečný výpar a produkci vláhy tak potřebné pro vnitrozemí Australští a američtí výzkumníci vypracovali roku 2005 studii o rozšiřování vnitrozemské pouště jejíž výsledky poukazují na skutečnost že původci tohoto stavu mohli být lidé kteří do země přišli zhruba před 50 000 lety Pravidelné vypalování australských stepí a porostu které tvořily až 70% povrchu Austrálie mohlo způsobit změnu klimatu a odklonu monzunových větrů přinášejících vláhu do vnitrozemí

Živelní nebezpečí.

V Austrálii je přítomné riziko požárů vegetace, cyklónů při severním pobřeží, silných bouří a občasných povodní.

Požáry.

Požáry trávy a buše jsou v Austrálii běžné. Požáry trávy se pohybují rychle, přestávají hořet do 5 až 10 sekund a dohořívají minuty. Mají nízkou až střední intenzitu a většinou poškozují pole, hospodářská zvířata a infrastrukturu farem. Požáry buše jsou obecně pomalejší, ale mají vyšší výdej tepla - přestávají hořet do 2 až 5 minut, avšak dohořívají dny. Oheň, který zachvátí koruny stromů, se může pohybovat velmi rychle. Požáry buše jsou částí životního prostředí Austrálie. Přírodní ekosystémy se na oheň adaptovaly a prostředí je tvarováno historickými i nedávnými požáry. Mnoho australských plodin je náchylných k vznícení a velmi dobře hoří, zatímco regenerace mnoha druhů je závislá na ohni.

Životní prostředí.

Hlavní témata: eroze půdy v důsledku nadměrné pastvy, rozvoje průmyslu, urbanizace a nevhodnými farmářskými praktikami; salinita půdy v Austrálii se zvyšuje v důsledku špatné kvality vody; rozšiřování pouštních oblastí (desertifikace) částečně způsobené evropskými osadníky a spásání travního porostu přivezenými králíky; dovezení škůdci; zabírání zemědělské půdy a ohrožení původního životního prostředí mnoha jedinečných živočišných a rostlinných druhů; Velký bariérový útes u severovýchodního pobřeží − největší korálový celek na světě je ohrožen následkem nadměrného turismu, omezené zdroje sladké vody; ohrožení původní zvířeny zavlečenými druhy.

Geografie Austrálie je tvořena pestrou paletou biogeografických oblastí, které z hlediska velikosti zajišťují Austrálii - jako kontinentu - až poslední místo, avšak Austrálii - jako státu - místo šesté. Obyvatelstvo Austrálie se soustředí v oblastech východního a jihovýchodního pobřeží. Geografický charakter Austrálie je značně proměnlivý, zahrnuje oblasti se zasněženými horskými vrcholy jako Australské Alpy a Tasmánii, stejně jako rozlehlé pouště pouště nebo tropické pralesy a lesy mírného pásma.

La géographie dAustralie présente une multitude de régions biogéographiques différentes, des montagnes enneigées de Tasmanie aux déserts du centre, en passant par des forêts tropicales ou tempérées. L'Australie est à la fois un continent et une île. Le Commonwealth d'Australie est le sixième plus grand État du monde en fonction du montant de son territoire: d'une île principale et plus petites (dont la plus grande est l'île de Tasmanie).


Geografie.

Město leží v nadmořské výšce 75 metrů na východním okraji pobřežní nížiny (Šaronská planina), nedaleko úpatí pahorků v předpolí Samařska, přibližně 25 km severovýchodně od centra Tel Avivu (nedaleko severovýchodního okraje jeho souvislé aglomerace) a 13 km jihovýchodně od Netanje. Město je situováno 4 km od zelené linie, která odděluje Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích od území Západního břehu Jordánu. Je obklopeno zemědělsky obhospodařovanou krajinou. Poblíž jihozápadního okraje obce začíná vádí Nachal Poleg.  Tira leží v oblasti nazývané Trojúhelník, obývané izraelskými Araby. 5 km jihovýchodně odtud navíc na Západním břehu Jordánu leží palestinské arabské město Kalkílija. Osídlení na jižní, západní a severní straně je židovské. 6 km severovýchodním směrem leží města Kalansuva a Tajbe obývaná izraelskými Araby.  Město je na dopravní síť napojeno pomocí místní silnice číslo 554. Na východním okraji míjí obec nová dálnice číslo 6 (takzvaná „Transizraelská dálnice“).

Dějiny.

Tira (arabsky doslova „"Pevnost na kopci"“) vznikla před přibližně 400 lety na mírném návrší vystupujícím z jinak ploché Šaronské planiny. V roce 1949 se po podepsání dohod o příměří, které ukončily první arabsko-izraelskou válku, stala součástí státu Izrael, přičemž ale místní arabská populace byla zachována.  Roku 1952 byla tato arabská vesnice povýšena na místní radu (malé město). Roku 1991 pak získala status města.

Demografie.

Tira je město s ryze arabskou populací. V roce 2005 tvořili 99,9 % obyvatelstva arabští muslimové. Jde o středně velké sídlo městského typu s trvalým růstem. K 31. prosinci 2017 zde žilo lidí.

Tira (, "at-Tíra", v oficiálním přepisu do angličtiny Tire) je město v Izraeli, v Centrálním distriktu. Starostou je Abd al-Chaj Mamun.

Tira (arabe : الطيرة ), (hébreu : טַיִּבָּה) est une ville israélienne située dans le District centre avec une superficie de. Elle a été reconnue comme ville en 1991.


Kariéra.

V roce 2008 se stal v Bydhošti juniorským mistrem světa v běhu na 200 metrů. O rok později na mistrovství Evropy juniorů v srbském Novém Sadu získal zlatou medaili v běhu na 100 metrů v novém evropském juniorském rekordu 10,04. Na Mistrovství světa v atletice 2009 v Berlíně prošel do čtvrtfinále.  Na mistrovství Evropy družstev 2010 v norském Bergenu skončil na druhém místě, když stovku zaběhl v novém osobním rekordu 10,02 s a prohrál jen s Britem Dwainem Chambersem. Dne 9. července 2010 zaběhl na francouzském mistrovství v atletice ve Valence stometrovou trať v čase 9,98 sekundy a stal se prvním sprinterem bílé pleti, kterému se podařilo dostat pod deset sekund. Na evropském šampionátu v Barceloně vybojoval tři zlaté medaile. 28. srpna 2010 v italském Rieti znovu vylepšil svůj osobní rekord (a tím i neoficiální světový rekord "bílého muže") o setinu sekundy časem 9,97 s. Tento výkon opět o setinu vylepšil 7. června 2011 v Montreuil časem 9,96 s.  V roce 2011 vybojoval na halovém ME v Paříži bronzovou medaili v běhu na 60 metrů, když ve finále proběhl cílem v čase 6,58 s. Stříbro získal Brit Dwain Chambers, který byl o čtyři setiny sekundy rychlejší a halovým mistrem Evropy se stal Francis Obikwelu z Portugalska za 6,53 s.  Opět v červnu, tentokráte však na Mistrovství Evropy družstev ve Stockholmu překonal vlastní rekord na 100 metrů a vylepšil jej o jednu setinu sekundy na 9,95. Celkově v discplíně jasně zvítězil a připsal Francii dvanáct bodů do týmové soutěže.  V Lausanne svůj nejlepší čas 9,95 s zopakoval, ale již 29. července šokoval dalším zlepšením národního rekordu na francouzském šampionátu v Albi na 9,92 s. Při tomto výkonu měl v zádech maximální povolenou podporu větru o rychlosti 2,0 m/s.  Na MS v jihokorejském Tegu v roce 2011 obsadil 4. příčku ve finále na 100 metrů časem 10,19 sekundy, poté však vybojoval bronzovou medaili na dvojnásobné trati časem nového národního rekordu 19,80 s. (vylepšil si přitom osobní rekord o celých 0,36 s.). Stříbrnou medaili poté dokázal vybojovat společně s Teddy Tinmarem, Yannickem Lesourdem a Jimmy Vicautem ve štafetě na 4×100 metrů.  Na Mistrovství Evropy v Helsinkách se v červnu roku 2012 stal vítězem běhu na 100 metrů časem 10,09 sekundy. Obhájil tak titul z Barcelony 2010. Na následujícím evropském šampionátu v roce 2014 skončil druhý v bězích na 100 i 200 metrů a byl členem bronzové sprinterské štafety.  V olympijském finále běhu na 200 metrů v Rio de Janeiro v roce 2016 vybojoval bronzovou medaili.

Christophe Lemaitre (* 11. června 1990, Annecy) je francouzský atlet, sprinter. V současnosti je také držitelem neoficiálního titulu nejrychlejšího bílého sprintera historie (zatím jako jediný běloch zaběhl stometrový sprint pod hranicí 10 sekund). Zároveň je jediným atletem bílé pleti, který zaběhl jak stometrový sprint pod 10 sekund, tak i dvojnásobný sprint pod 20 sekund. Často bývá označován za nejrychlejšího běžce bílé pleti vůbec.

Christophe Lemaitre (né le à Annecy) est un athlète français spécialiste des épreuves de sprint. Il est l'actuel détenteur du record de France du (19 s 80).


Popis.

Dračince jsou stromy (často pachykaulní, s tlustým a málo větveným kmenem), dorůstající výšky až 40 metrů, nebo více či méně dřevnaté keře. Většina druhů má typicky oranžové kořeny. Listy jsou tuhé, přisedlé nebo řapíkaté, čárkovité, kopinaté nebo podlouhlé, celokrajné, hladké, uspořádané ve spirále a často nahloučené v růžicích na koncích větví. Čepel je často různě skvrnitá či zdobená (variegátní). Květy jsou bílé, zelenavé nebo purpurově naběhlé, vonné. Otevírají se na noc. Jsou uspořádány v rozměrných latovitých květenstvích. Okvětí je členěné na 6 laloků, ve spodní části trubkovité. Tyčinek je 6, s tenkými nebo ztlustlými nitkami. Semeník je svrchní, přisedlý a obsahuje 3 až 10 komůrek. Plodem je kulovitá, dužnatá bobule obsahující 1 až 3 semena.

Rozšíření.

Rod dračinec zahrnuje (v současném taxonomickém pojetí) asi 116 druhů. Je rozšířen v Africe, Madagaskaru, tropické Asii, Arábii, Makaronézii, a v malé míře i tropické Americe, Tichomoří (Havajské ostrovy) a Austrálii. Největší počet druhů se vyskytuje ve středozápadní části tropické Afriky a v jihovýchodní Asii. Areál v Asii sahá od Indie a jižní Číny přes Indočínu a jihovýchodní Asii po Novou Guineu, v Africe sahá od Egypta přes subsaharskou tropickou Afriku až po Kapsko. V Americe rostou pouze 2 druhy. Dračinec "Dracaena americana" je rozšířen od Mexika po Kolumbijské Andy, zatímco druh "Dracaena cubensis" je endemit Kuby. Na australské pevnině roste jediný druh, "Dracaena angustifolia" (syn. "Pleomele angustifolia"), který je svým výskytem omezen na severní a severovýchodní část kontinentu.

Druhotné tloustnutí.

U dracén je vyvinuto anomální druhotné tloustnutí stonku. Je to jev v rámci jednoděložných poměrně řídký, mimo dračinců jej lze nalézt např. u rodů dračinka ("Cordyline"), aloe ("Aloe"), agáve ("Agave") a juka ("Yucca"). Na rozdíl od druhotného tloustnutí dvouděložných rostlin se v kmeni jednoděložných dřevin nevytvářejí celistvé letokruhy, ale cévní svazky jsou roztroušené v parenchymatickém pletivu. V jádru těchto cévních svazků je floém, který je obklopený cévicemi. Sklerenchymatická pochva chybí. Druhotné tloustnutí probíhá prostřednictvím zvláštního kambia, které se nazývá meristém druhotného tloustnutí nebo též zhušťovací vrstva. Je uložen při povrchu stonku na rozhraní kůry a dřeně kmene. Směrem dovnitř se z tohoto meristému zakládají roztroušené cévní svazky a parenchymatické pletivo, směrem ven produkuje slabou vrstvu sekundárního parenchymu, který tvoří nové vrstvy kůry.

Prehistorie.

Fosílie druhu †"Dracaena saportae" jsou známy z Českého masívu z uloženin miocénního stáří.

Ekologické interakce.

Bledě zbarvené a silně vonné květy dračinců jsou opylovány zejména různými můrami. Dračinec dračí a skupina blízce příbuzných druhů mají květy s velmi krátkou korunní trubkou a opylují je včely. Plody druhu "Dracaena americana" se živí ptáci, hlodavci a přežvýkavci. Dračince jsou živnými rostlinami soumračníkovitých motýlů rodu "Pirdana".

Obsahové látky a jedovatost.

Dračince jsou více či méně jedovaté rostliny, hlavními účinnými látkami jsou steroidní saponiny a glykosidy. Prozkoumanost těchto rostlin je z toxikologického hlediska poměrně nízká. Jako běžné pokojové rostliny jsou dračince občas okusovány domácími zvířaty, zejména kočkami. Otrava se projevuje zvracením (někdy krvavým), sliněním, slabostí, depresí a poruchou koordinace pohybů (ataxie). Prognóza bývá příznivá a lékařské ošetření zpravidla není nutné. Rostlinu je však nutno odstranit z dosahu zvířete. Hlavní složkou červeného barviva získávaného z některých druhů je drakorubin, někdy též nazývaný drakokarmin.

Taxonomie.

Taxonomie rodu "Dracaena" a příbuzných rodů ("Sansevieria", "Pleomele") má složitou historii. Jen v rámci rodu "Dracaena" bylo popsáno okolo 1600 různých druhových jmen. Trochu světla přinesly do taxonomie dané skupiny výsledky molekulárních analýz. Ukázalo se, že druhy rodu "Pleomele" jsou rozptýleny na několika různých místech vývojového stromu rodu "Dracaena" a proto byly oba rody spojeny do rodu "Dracaena". Výjimkou je skupina 6 havajských druhů rodu "Pleomele", která tvoří monofyletickou větev na bázi vývojového stromu zmíněných rodů. Tato skupina byla v roce 2014 zařazena do nového rodu "Chrysodracon", rod však není všeobecně přijímán. Rod "Sansevieria" sice představuje jako takový monofyletickou skupinu, ta je však situována uvnitř vývojového stromu rodu "Dracaena" a činí jej proto parafyletickým, v budoucnosti bude proto se vší pravděpodobností vřazen do rodu "Dracaena". Taxonomická revize rodu "Sansevieria" (resp. "Dracaena"), zohledňující výsledky tohoto výzkumu, však nebyla dosud publikována.  V roce 2013 byl v Thajsku objeven nový druh dračince a pojmenován "Dracaena kaweesakii". Odborný výzkum zkoumající tento nový druh byl publikován 2. října 2013 mezinárodním týmem vědců v časopise Phytokeys.

Význam.

Okrasné rostliny.

Dračince jsou známé a široce rozšířené okrasné rostliny. Zvláštní oblibu mají pestrolisté kultivary. Dračinec vroubený ("Dracaena reflexa" var. "angustifolia", syn. "D. marginata") je jednou z nejběžněji pěstovaných pokojových rostlin. Je to pomalu rostoucí stromek, dorůstající výšky 3 až 5 metrů. Oblíbený je např. kultivar 'Tricolor' se široce červeně vroubenými listy. Na trhu jsou také často nabízeny řízky dračince pruhovaného ("Dracaena sanderiana"), nejčastěji pod poněkud zavádějícím názvem "happy bamboo". Existují též pestrolisté kultivary tohoto druhu. Z dalších druhů dračince se pěstuje zejména stromovitý dračinec vonný ("Dracaena fragrans") a blízce příbuzný druh "Dracaena deremensis". V tropech a subtropech se jako okrasné dřeviny vysazují též dračinec dračí ("Dracaena draco"), "Dracaena americana" a "Dracaena reflexa". Zcela jiný charakter než výše zmíněné druhy má africký dračinec "Dracaena surculosa" (syn. "D. godseffiana"). Je to nízký keř se širokými listy, který dračinec příliš nepřipomíná. I u něj byla vypěstována celá řada pestrolistých kultivarů.  Dračince se pěstují na výsluní nebo v polostínu a sázejí se do dobře propustné půdy. Zálivka by měla být přiměřená (přemokření rostlinám neprospívá), v zimních měsících je třeba ji výrazně omezit. Přestárlé rostliny lze zmladit řezem provedeným téměř až u povrchu substrátu. Množí se buď výsevem na jaře nebo letními řízky.

Lékařství.

Celá řada afrických i asijských druhů je používána v tradiční medicíně. Pryskyřice některých dračinců (dračinec rumělkový, "Dracaena aletriformis" aj.) je pro výrazně svíravý účinek používána při zastavování krvácení. Z afrických druhů má poměrně široké využití zejména druh "Dracaena mannii", který je používán i k léčení pohlavních chorob a jako analgetikum. Také listy druhu "Dracaena arborea" mají analgetické působení, které je využíváno zejména při bolestech hlavy, zánětu středního ucha a zánětech mandlí. Plody a listy dračince vonného mají antiseptické a protizánětlivé účinky a slouží při léčení horečnatých onemocnění. V Asijské medicíně má význam zejména "Dracaena angustifolia" a "Dracaena elliptica". Gumovitá pryskyřice z kořenů dračince rumělkového slouží po rozpuštění ve vodě ke kloktání jako stimulant, astringens a také jako zubní pasta. Kořeny se používají při revmatismu, listy jako karminativum. Některé druhy mají význam i ve veterinární medicíně, m.j. "Dracaena afromontana" a "Dracaena steudneri".

Pryskyřice.

Některé druhy dračinců roní červeně zbarvenou pryskyřici, která je známa jako "dračí krev". Náleží mezi ně zejména dračinec rumělkový ("Dracaena cinnabari"), rostoucí na Sokotře, dračinec dračí ("Dracaena draco") z Makaronézie a arabský druh "Dracaena schizantha". Dračí krev představovala v minulosti nejvýznamnější exportní artikl Sokotry, ve velkém se vyvážela i z Kanárských ostrovů. Pryskyřice je získávána buď přímo z nařízlého kmene nebo šetrněji pražením rozmělněných plodů. Je tmavě červená, bez pachu a téměř bez chuti, na omak zrnitá, téměř beze zbytku rozpustná v alkoholu. Dračí krev má význam zejména při barvení laků a politur. Používala se např. i při výrobě proslulých Stradivariho houslí. Dále se využívá v tiskařství a při zhotovování lavírovaných leptů jako ochrana zinkových desek před kyselinovou lázní. Pryskyřici obdobných vlastností i složení poskytují také palmy rodu čertovec ("Daemonorops").

Další využití.

Plody celé řady druhů, včetně pěstovaného dračince vonného, jsou jedlé. Plody "Dracaena mannii" se v Africe používají jako jed k lovu ryb (tzv. barbasko).

Dračinec ("Dracaena"), česky též dracéna, je rod rostlin z čeledi chřestovité. Jsou to keře a stromy s tuhými střídavými listy, často nahloučenými na koncích větví. Květy jsou bílé nebo zelenavé, v rozměrných latách. Plodem je kulovitá bobule. Rod zahrnuje asi 116 druhů. Je rozšířen zejména v subsaharské Africe a tropické Asii, vyskytuje se také v Arábii, Egyptě, Makaronézii, Madagaskaru a v malé míře i tropické Americe, Tichomoří a Austrálii.

Dracaena est un genre de plantes de la famille des Asparagacées. Ce genre a été créé par Linné en 1767 dans "Systema Naturae" ed.12, 2:246, et classé parmi les Hexandria (à 6 étamines libres et égales) Monogynia (1 pistil). Linné avait à l'époque identifié 6 espèces de "Dracaena" avec "Dracaena draco" comme espèce type. Actuellement, The Plant List répertorie 372 taxons de ce genre dont de nombreux synonymes.


Použití.

Kyanoakrylát je pevné lepidlo, zvláště pokud se použije na neporézní materiály nebo na materiály obsahující stopy vlhkosti. Je výborné i pro lepení živých tkání, a i když je to při běžném používání nepříjemný (až nebezpečný) vedlejší efekt, lze ho využít pro lepení tkání v chirurgii (bez šití).  Kyanoakryláty se používají pro sestavování prototypů elektronických zařízení, leteckých modelů. Jejich účinnost při lepení kovů a jejich velká univerzalita je učinily populárními pro použití v modelářství. Využívají se ale například i pro opravy obuvi, například baletních špiček.

Bezpečnost.

Lepivé vlastnosti.

Kyanoakryláty okamžitě slepují kůži a sliznice. Proto je v doplňujících informacích (platných v rámci EU) o nebezpečnosti látek v Globálně harmonizovaném systému zavedena specifická H-věta (EUH 202), která na toto riziko upozorňuje a která se v rámci GHS uvádí u příslušných látek a výrobků.

Toxicita.

Páry kyanoakrylátů ve formě monomerů dráždí citlivé membrány v očích, nosu a krku. Okamžitě polymerizují vlhkostí v membráně a stávají se inertní. Toto nebezpečí lze minimalizovat používáním kyanoakrylátů v dobře větraných prostorách. Okolo 5 % populace se může při opakované expozici senzibilizovat na páry kyanoakrylátů – pak se u nich objevují příznaky podobné chřipce. Kyanoakryláty mohou také dráždit kůži a způsobovat alergickou kožní reakci. ACGIH stanovila expoziční limit na 200 ppb. Ve vzácných případech může vdechování par kyanoakrylátů spustit astma. Neexistuje jednotné měřítko toxicity pro všechna kyanoakrylátová lepidla, různá lepidla mohou mít rozličná složení.  USNTP a UKHSE došly k závěru, že používání ethyl-kyanoakrylátu je bezpečné a že není třeba provádět další studie. 2-oktyl-kyanoakrylát degraduje mnohem pomaleji, protože má delší organický řetězec. Tato pomalá degradace udržuje hladinu pod prahem toxicity pro tkáně. Proto je pro chirurgické sutury preferován 2-oktyl-kyanoakrylát oproti ethyl-kyanoakrylátu.

Kyanoakryláty (též kyanakryláty) je třída organických sloučenin využívaných jako rychle tvrdnoucí (tzv. sekundová či vteřinová) lepidla. Mezi takové látky patří například methyl-2-kyanakrylát, ethyl-2-kyanakrylát (běžně prodávaný pod značkami SuperGlue, Krazy Glue, Bolt, Vteřiňák ) nebo butyl-kyanakrylát (využívaný kupříkladu ve veterinárních lepidlech Vetbond a LiquiVet a v lékařských lepidlech na kůži Indermil a Histoacryl). 2-oktyl-kyanakrylát je lepidlo lékařské kvality prodávané pod řadou značek, například LiquiBand, SurgiSeal, FloraSeal, Dermabond, Orabase a Nexaband.

Les cyanoacrylates sont une famille de colles puissantes et rapides utilisées en médecine, dans l'industrie, et dans la vie courante. Ils ont une courte durée de validité quand ils ne sont pas utilisés (environ un an à compter de leur production si le tube n'a pas été ouvert, et un mois s'il a déjà été ouvert, à moins d'être surgelés). Ces colles sont légèrement toxiques ou parfois allergènes. Leur durcissement est dû à une polymérisation très rapide du monomère, qui commence au contact de l'eau ou même de l'humidité ambiante. Les cyanoacrylates comprennent le 2-cyanoacrylate de méthyle (plus connu sous les noms commerciaux de« Cyanolite » ou de « Super Glue »), le 2-cyanoacrylate d'éthyle, le 2-cyanoacrylate de butyle ou encore le 2-cyanoacrylate d'octyle (utilisé en médecine humaine et vétérinaire, ainsi que pour les premiers soins). L'octyl cyanoacrylate a été développé pour réduire les problèmes de toxicité, ainsi que les irritations cutanées et les réactions allergiques. Les colles cyanoacrylate sont parfois connues sous le nom générique de « colles instantanées » ou sous le terme anglo-saxon de « super glue » francisé en « superglu ».


Mládí.

Narodil se v Borgonovu, v italsky mluvící části Švýcarska. Pocházel z uměleckého prostředí. Jeho otec Giovanni Giacometti patřil mezi známé postimpresionistické malíře. Alberto byl nejstarší ze čtyř dětí a byl si velmi blízký se svým podobně starým bratrem Diegem. Už od nejútlejšího dětství měl zájem o umění a navštěvoval výtvarnou školu v Ženevě. V lednu roku 1922 odešel do Paříže, kde studoval u Antoina Bourdelleho. Tam experimentoval s kubismem a surrealismem a stal se jedním z předních surrealistických sochařů. Tři roky po ukončení studia měl svou první velkou výstavu v Salonu des Tuileries v centru Paříže. Mezi jeho spolupracovníky patřili Joan Miró, Max Ernst, Pablo Picasso a Balthus. Mezi lety 1936 a 1940 se soustředil na vyřezávání lidských postav ze dřeva. Koncem roku 1941 Giacometti přesídlil do Ženevy, kde pracoval na zakázkách pro svého bratra Bruna, který byl architektem. V Ženevě se také seznámil s Annette Armovou, která se později stala jeho manželkou.

Pozdější roky.

V roce 1962 mu byla udělena hlavní cena za sochařství na bienále v Benátkách. Díky této ceně se mu dostalo světového věhlasu. V pozdějších letech byly jeho obrazy vystavovány na řadě světových výstav po celé Evropě. I přes nepříliš dobré zdraví se vydal v roce 1965 do Spojených států, kde se konala výstava jeho prací v newyorském Muzeu moderního umění.  Alberto zemřel v roce 1966 na onemocnění srdce a bronchitidu. Byl pohřben v rodném Borgonovu v blízkosti svých rodičů.

Tvorba.

Malby a kresby byly důležitou součástí umělcovy tvorby. Je známý především svými portréty, avšak v mládí vytvořil i hodně zátiší či krajin. V letech 1920 až 1930 namaloval také několik abstraktních obrazů.  Jeho dílem se detailně zabývala slovenská historička umění Iva Mojžišová.

Sbírky.

Nejrozsáhlejší sbírky Giacomettiho děl jsou v Kunsthausu v Curychu, významné sbírky jsou též v Muzeu moderního umění v New Yorku a ve Fondation Maeght v Saint-Paul-de-Vence.

Alberto Giacometti (10. října 1901 – 11. ledna 1966) byl švýcarský sochař, malíř a grafik, jeden z nejvýznamnějších sochařů 20. století.

Alberto Giacometti est un sculpteur et un peintre suisse, né à Borgonovo, dans le val Bregaglia, le, et mort à Coire, le.


Život.

Narodil se v Čistopolu, jeho matka zemřela několik dní po porodu. Otec byl statkář a bývalý důstojník. Dětství prožil u prarodičů v malé vesnici Butlerovka uprostřed lesů. V osmi letech byl dán do internátní školy v Kazani a potom následovalo studium na gymnáziu. V roce 1845 se přihlásil na fyzikálně matematickou fakultu univerzity v Kazani, kde se specializoval na přírodní vědy. Zajímal se hlavně o botaniku a zoologii. V roce 1847 onemocněl břišním tyfem při jedné z výprav do kirgizských stepí. Při návštěvách v nemocnici se od něj nemocí nakazil otec a zemřel, zatím co Alexandr se uzdravil. V roce 1849 ukončil univerzitu diplomovou prací ze zoologie na téma "Denní motýli volžsko-uralské fauny (Дневные бабочки волго-уральской фауны").  Už během studií projevoval Butlerov zájem o chemii, kterou na Kazaňské univerzitě vyučovali profesoři Karl Klaus a Nikolaj Nikolajevič Zinin a kde byla dobře vybavená chemická laboratoř. Butlerov zůstal na univerzitě, aby si doplnil vzdělání v oboru chemie, věnoval se vědecké práci a současně přednášel. V roce 1851 se stal magistrem a zároveň docentem na základě své první experimentální práce "O účinku osmičelé kyseliny na organické sloučeniny". Roku 1854 získal doktorát Moskvě na základě své práce "O etherických olejích". Téhož roku se stal mimořádným profesorem a roku 1858 řádným profesorem v Kazani. V letech 1860–1863 byl rektorem Kazaňské univerzity.  Ve své vědecké práci se Butlerov soustředil především na obor organické chemie. Během své profesionální kariéry podnikl v letech 1857–1868 tři dlouhodobé vědecké cesty po laboratořích v západní Evropě. Po návratu z první cesty ve spisu "Organická chemie založená na syntéze" (1860) popsal umělou přípravu organických sloučenin. V roce 1864 uveřejnil učebnici organické chemie, která položila základy systematiky organických sloučenin a byla přeložena do mnoha světových jazyků.  Butlerov byl členem mnoha zahraničních učených společností. Od r. 1851 byl dopisujícím členem pražského "Lotusu". Byl čestným členem chemických společností v Londýně, Berlíně i spolku českých chemiků v Praze.  Koncem roku 1868 byl jmenován profesorem Petrohradské univerzity, kde působil až do své smrti. Přednášel a organizoval svou chemickou laboratoř, ve které se studenti učili pracovat se zařízením pro chemické pokusy. Vydal další významné teoretické práce. V roce 1874 se stal členem Petrohradské akademie věd. Zapojil se také do veřejného života a podporoval vzdělávání žen. V roce 1880 se rozhodl opustit univerzitu, ale na žádost akademické rady a studentů zde zůstal ještě dalších 5 let, i když svou pedagogickou činnost podstatně omezil. V květnu 1885 přednesl Butlerov na univerzitě svou poslední přednášku.  Kromě chemie byla jeho velkou zálibou botanika a včelařství. Často pobýval na svém statku v Butlerovce, kde se věnoval včelařství, pěstování květin, sadařství a sbírání hmyzu. Byl zakladatelem a v prvních letech hlavním redaktorem ruského včelařského časopisu "Русский Пчеловодный Листок".  V březnu 1886 si vážně poranil nohu a v létě odjel do vesničky Butlerovka, aby si odpočinul u svého oblíbeného včelaření. Zemřel na embolii 5. srpna 1886 a byl pochován ve vsi.

Vědecká činnost.

Světové jméno získal Butlerov především pracemi z organické chemie.  Pro historii organické chemie je významná Butlerova přednáška o chemické struktuře látek na sjezdu německých přírodovědců a lékařů ve Speiru v roce 1861. Butlerov zde kritizoval dosavadní teorii typů organických sloučenin. Poprvé použil termín chemická struktura. Současně vyslovil názor, že každé sloučenině přísluší jeden jediný správný strukturní vzorec, který naznačuje její hlavní chemické vlastnosti. Spolu s F. A. Kekulém a A. Couperem je Butlerov pokládán za zakladatele strukturní teorie organických látek.  V roce 1859 objevil chemickou látku urotropin a formaldehyd. V roce 1862 vyslovil myšlenku možného tetraedrického uspořádání valenčních vazeb v uhlíkových sloučeninách.  Experimentálními studiemi se dopracoval k syntéze cukru (1861) a terciárního butylalkoholu (1864).

Alexandr Michajlovič Butlerov () (15. září 1828 Čistopol – 17. srpna 1886 Butlerovka, Kazaň) byl ruský chemik a jeden z hlavních tvůrců teorie chemické struktury, která ovlivnila systémový přístup. Byl zakladatelem moderní školy organické chemie a jako vysokoškolský pedagog vychoval celou řadu vynikajících ruských chemiků.

Alexandre Mikhaïlovitch Boutlerov (en, ), né le à Tchistopol (gouvernement de Kazan, dans l'Empire russe) et mort le à Boutlerovka (gouvernement de Kazan), est un chimiste russe.


Životopis.

Mládí.

Rodney Alcala se narodil jako Rodrigo Jacques Alcala-Buquor. Jeho otec rodinu opustil, když bylo Alcalovi 12 let. Ve škole se distancoval od spolužáků. V pubertě se dvakrát pokusil o sebevraždu.  Roku 1960 nastoupil do armády, v roce 1964 se však nervově zhroutil, nakonec musel být propuštěn. Roku 1968 se stal bakalářem umění. V té době došlo k jeho prvnímu pokusu o vraždu.

Vraždy a útěky.

Roku 1968 v noci sledoval osmiletou dívku Tali S. V okamžiku ji unesl k sobě do auta, znásilnil a polomrtvou pohodil na břeh moře. Podařilo se jí přežít. Druhý den uprchl pod jménem John Berger do New Yorku.  Zanedlouho se však pod stejným jménem vrátil. Roku 1971 si vyhlédl dům letušky Cornelie Crilleyové, kterou znásilnil a podřezal. Výsledky DNA potvrdily, že ji zabil Alcala. Ten však opět uprchl do New Hampshiru. Tam byl nakonec poznán a zatčen.  Díky rozdílným zákonům však byl trestán za přestupky a roku 1973 byl propuštěn. Roku 1977 pod svahem v Los Angeles u velkého nápisu Hollywood znásilnil a uškrtil komparsistku Jill Barcombovou. Kvůli její smrti bylo přerušeno natáčení filmu "Zabiják za dva centy". V té době se seznámil a spolupracoval s režisérem Romanem Polanským.  V sedmdesátých letech se účastnil seznamovací soutěže The Datinge Game, kde několikrát vyhrál. Jestli zabil některou ze zúčastněných dívek, není jisté.  Tentýž rok zabil Alcala zdravotní sestru Georgii Wixtedovou. O rok později zabil v prádelně Charlottu Lambovou, jejíž tělo bylo nalezeno za dva týdny.

Poslední vražda a soud.

Roku 1979 potkal Alcala dívku Robin Samsoeovou. Vzal ji sebou do křoví a řekl jí, že jí dá bonbóny. Vytáhl však nůž a zabodl jí ho do břicha. Vyndal jednotlivé orgány, které promačkával a poté dívku znásilnil. O měsíc později ho našli agenti FBI a zatkli ho.  Soud neměl na Alacalu mnoho důkazů, navíc Alcala používal během vražd různá jména. Nakonec však byl roku 1980 Alcala odsouzen za vraždy čtyř žen a dívky Robin Samsoeové k smrti. Případ se však kvůli odvolání protahoval dál.  Teprve 9. března 2010 byl Alcala usvědčen a potřetí (tentokrát pravomocně) odsouzen k trestu smrti. Rozsudek zatím nebyl vykonán.

Rodney James Alcala (* 23. srpna 1943, San Antonio, Texas, USA) je americký sériový vrah, který vraždil mladé ženy v Kalifornii.

Rodney James Alcala (né Rodrigo Jacques Alcala Buquor le ) est un violeur et tueur en série américain. Il a été condamné à mort en Californie en 2010 pour cinq meurtres commis dans cet État entre 1977 et 1979, il est aussi mis en accusation pour deux homicides supplémentaires à New York. Le nombre total de victimes demeure inconnu mais pourrait être beaucoup plus élevé. Alcala a fait preuve d’une exceptionnelle cruauté. Les procureurs disent qu’il avec ses victimes avant de les étrangler jusqu’à ce qu’elles perdent conscience, puis il répétait cette opération plusieurs fois avant de finalement les tuer.