Život.

Grosz se narodil v Berlíně jako syn majitele hostince. Když mu bylo pět let, přestěhovala se rodina do města Stolp (dnes Słupsk) v Pomořanech. Když roku 1900 Grossův otec zemřel, vrátila se rodina načas do Berlína. Na střední školu však Gross nastoupil v roce 1902 opět ve Stolpu. Byl z ní ale vyloučen, když učiteli vrátil políček. V letech 1909–1911 studoval na Königlich Sächsischen Kunstgewerbeschule (Královské saské umělecko-průmyslové škole) v Drážďanech, poté až do roku 1916 na Umělecko-průmyslové škole v Berlíně. Ve třídě grafiky byl žákem pražského rodáka Emila Orlika. Ještě před válkou, roku 1913, navštívil Paříž, tamní moderna na něj ale dojem neudělala.  Ještě během studií si Grosz přivydělával publikování kreseb v různých časopisech. První mu vyšla v roce 1910 v příloze deníku Berliner Tagblatt nazvané Ulk (Žert).  V listopadu 1914 se dobrovolně přihlásil do armády. Nikoliv z patriotismu, ale aby se pokusil předejít nasazení na frontě. V květnu příštího roku byl ale uznán za služby neschopného vzhledem k zánětu dutin, který musel být operován. V lednu 1917 byl povolán opět, ale hned následující den byl hospitalizován a léčil se v nervovém sanatoriu. Posléze byl zbaven vojenské služby definitivně.  Ještě v průběhu války poznal Grosz bratry Helmuta a Wielanda Herzfeldovy, s nimiž ho spojilo dlouholeté přátelství. Všichni tři obdivovali Ameriku. Grosz a Helmut Herzfeld si proto v roce 1916 poangličtili jména. Herzfeld se stal Johnem Heartfieldem, Georg Groß změnil jméno na George Grosz. Hned po jejím založení koncem roku 1918 vstoupil Grosz do Komunistické strany Německa. To je třeba vidět v dobovém kontextu. Od mládí měl Grosz silné sociální cítění, posílené ještě válečným prožitkem. Proto když vypukla Listopadová revoluce, postavil se spolu s většinou intelektuálů na její stranu. V listopadu 1918 také spolu s bratry Herzfeldovými a divadelníkem Erwinem Piscatorem založili Listopadovou skupinu. Grossovo členství v komunistické straně ale vydrželo jen do roku 1923, kdy přestal platit členské příspěvky. Rok před tím totiž podnikl spolu s Martinem Andersenem Nexø cestu po Sovětském svazu, během níž se sešel mj. s Lunačarským a Tatlinem, z politických špiček ho přijali Zinovjev i Lenin. Cesta mu sice přinesla deziluzi, levicový světový názor si však podržel.  Groszovo dadaistické období spadá do let 1918–1920. Do Berlína přinesl dadaismus Richard Huelsenbeck. Ten také zformuloval v dubnu 1918 první berlínský dadaistický manifest, který kromě Grosse podepsali i Tristan Tzara, Raoul Hausmann, Marcel Janco, Franz Jung a další umělci. Berlínská dadaistická skupina se ale zmítala ve vnitřních rozporech dvou křídel. Housman například nazval Grosze pseudorevolucionářem. Nicméně v roce 1920, když se v Berlíně v Burchardově galerii konala první mezinárodní dadaistická výstava, zúčastnil se jí Grosz kresbou "Viník zůstává neznámý". V roce 1920 se Grosz oženil s Evou Peters, s níž měl dva syny, Petera Michaela (* 1926) a Martina Olivera (* 1930).  Přelom 10. a 20. let se v Groszově tvorbě nese v zakládání různých levicových a dadaistických časopisů, v nichž publikoval své kresby a texty. S Wielandem Herzfeldem založili "Die Pleite" (Bankrot), s Franzem Jungem "Jedermann sein eigener Fussbal" (Každý svůj vlastní fotbal), s Carlem Einsteinem "Der blutige Ernst" (Krvavá vážnost). V roce 1920 také proběhla v mnichovské galerii Hanse Goltze Grossova první samostatná výstava.  Začátkem 20. let se Grosz věnoval především politické karikatuře. Vyšlo několik alb reprodukcí jeho kreseb, mj. "Gott mit uns" (Bůh s námi), "Das Gesicht der Herrschender Klasse" (Tvář vládnoucí třídy, obě1921), "Ecce Homo" (Ejhle Člověk), "Mit Pinsel und Schere" (Štětcem a nůžkami), "Räuber" (Loupežníci, všechny tři 1922), "Abrechnung folgt" (Zúčtování následuje, 1924), "Spießer-Spiegel" (Šosákovo zrcadlo, 1925). Většina vyšla v nakladatelství Malik Wielanda Herzfelda. Některé z nich mu vynesly střet se státní mocí. Za urážku Reichswehru v "Gott mit uns" byl odsouzen k pokutě 300 marek, "Ecce Homo" bylo konfiskováno jako pornografie a Grosz byl tentokrát odsouzen k 6000 marek pokuty. Za grafiku "Maul halten und weiter dienen" (Držet hubu a krok), znázorňující Krista na kříži v plynové masce, dostal v prvním stání roku 1928 pokutu 2000 marek, po sérii odvolání byl ale o dva roky později osvobozen.  Ačkoliv už formálně členem komunistické strany nebyl, udržoval s ní stále blízký kontakt. V roce 1924 se stal předsedou Rudé skupiny, což bylo sdružení německých komunistických umělců. Až do roku 1927 přispíval do komunistického satirického týdeníku "Der Knüppel" (Klacek). Roku 1928 pak spoluzakládal Asociaci revolučních výtvarných umělců Německa. V letech 1924, 1925 a 1927 opakovaně navštívil Paříž. Během druhého pobytu se sešel s významným belgickým grafikem Fransem Masereelem a komunistickým politikem Jacquesem Sadoulem.  V roce 1925 se v Mannheimu konala výstava obrazů německých umělců, které dal její pořadatel, galerista Gustav Friedrich Hartlaub, název "Neue Sachlichkeit" (Nová věcnost). Jednotícím názorem vystavujících malířů byl rozchod s expresionismem, odmítnutí abstraktního malířství a návrat k realismu, který měl v Německu od 19. století silnou tradici. Kromě jiných zde vystavovali rovněž Otto Dix a Grosz. Nová věcnost však nevytvořila homogenní umělecký směr, názory zúčastněných výtvarníků nebyly jednotné. Druhá velká výstava Nové věcnosti – rovněž s Grosovou účastí – proběhla v roce 1929 v Stedelijk muzeu v Amsterdamu, s nástupem Hitlera k moci její aktivity definitivně skončily.  Grosz se kromě fotografie zabýval také divadelní scénografií. Pro českou kulturu je zajímavé, že v roce 1927 navrhl scénu pro inscenaci Dobrého vojáka Švejka avantgardního režiséra Erwina Piscatora.  Velký sen se Groszovi splnil roku 1932, když poprvé navštívil Spojené státy americké. Art Students League v New Yorku, což byla umělecká škola s dlouhou tradicí, ho pozvala k výuce ve třídě aktů. Grosz zde učil od června do října. Zároveň publikoval kresby v časopisech, např. v "The New Yorker". V lednu 1933 už bylo jasné, že se v Německu dostanou k moci nacisté. Dne 12. ledna, necelé tři týdny před jmenováním Hitlera říšským kancléřem, emigroval Grosz i s rodinou do USA. Část jeho obrazů převzal do úschovy švagr Otto Schmalhausen. Dobu nacismu a válku přečkaly v Berlíně v domě na Savignyho náměstí č. 5, v němž byla ironií osudu úřadovna SS. V roce 1938 Grosze nacisté zbavili německého občanství a on vzápětí získal americké.  V USA Grosz pokračoval ve výuce v Art Students League a zároveň si otevřel vlastní malířskou školu s názvem Sterne-Grosz-School. To trvalo až do roku 1937, kdy obdržel dvouleté Guggenheimovo stipendium a školu zavřel. V roce 1935 se ještě jednou podíval do Evropy. Při té příležitosti se v Dánsku sešel s Bertoldem Brechtem. V Americe však o jeho dílo, naplněné adresnou kritikou nacismu, nebyl příliš velký zájem. Roku 1936 vydal album kreseb "Interregnum" s předmluvou spisovatele Dos Passose, které se příliš neprodávalo. To posílilo Groszovu depresi a rezignovanost z politického vývoje ve světě. V té době se odstěhoval do města Douglaston na Long Islandu.  V Německu zatím pokračovalo potírání umění, které nevycházelo z oficiální propagandy. V roce 1937 byla v Mnichově uspořádána výstava "Entartete Kunst" (Zvrhlé umění), která představovala práce jak avantgardních umělců, tak realistů, kteří před rokem 1933 kritizovali nacisty. Na výstavě byl samozřejmě zastoupen i Grosz. 385 jeho prací bylo z muzeí a galerií zkonfiskováno, některé z nich spáleny. Radost ale Groszovi přinesl jednak příjezd jeho dávného přítele Wielanda Herzfelda do New Yorku v roce 1939 a udělení Carol H. Beck Gold Medal, což bylo ocenění Pennsylvánské akademie krásných umění. V letech 1941–1952 učil Grosz na Columbia University School of Fine Art a vrátil se k výuce na Art Students League, kde s přestávkami pedagogicky působil do roku 1955. V té době začal pracovat na své autobiografii, která pod názvem "A Little Yes and a Big No" (Malé Ano a velké Ne) vyšla roku 1946.  Po válce se Grosz dočkal také několika výstav. První tři proběhly v New Yorku. Ta z října 1946 měla název "A Piece of my World in a World Without Peace" (Kousek mého světa ve světě bez míru), na druhé v roce 1948 vystavil obrázky hůlkových panáčků (Stickmen) a konečně roku 1954 proběhla velká retrospektiva ve Whitney Museum of American Art. Zároveň byl zvolen za člena American Academy of Arts and Letters. V té době už bydlel v Huntingtonu rovněž na Long Islandu (od 1947). I nadále se věnoval pedagogické činnosti: Kromě výuky v Art Students League působil rovněž na Showhagen School of Painting and Sculptures ve státě Maine a v Des Moines Art Center. Kromě toho si doma opět otevřel soukromou malířskou školu (1953).  Grosze samozřejmě zajímaly evropské poválečné poměry. Jeho první návštěva Evropy se datuje do roku 1951. O tři roky později navštívil Německo. Byl přijat v Senátu a u Bodamského jezera se sešel s Otto Dixem. V listopadu 1958 je Grosz opět v Berlíně, kde byl zvolen členem Akademie. V prosinci se sice vrátil domů, ale 28. května 1959 se vrátil do Berlína v naději, že natrvalo. Usadil se v témže domě na Savigniho náměstí 5, kde přečkaly válku jeho obrazy. Neměl již ale čas adaptovat se v Německu. 6. července ráno ho nalezla doručovatelka novin mrtvého ve vstupní hale jeho domu. V noci se vrátil z flámu a nešťastně spadl ze schodů.

Dílo.

Grosz je v dějinách umění uváděný jako jeden ze zakladatelů berlínské větve dadaismu, člen neformálního sdružení nová věcnost, ale především jako nesmlouvavý kritik poměrů v poválečném Německu. V nespočetných karikaturách, které vycházely v knižních souborech a časopisech, si bral na mušku, armádu, duchovenstvo, buržoasii i společenský mravní úpadek projevující se zejména ve velkých městech. Ve svém díle dával průchod pobouření nad sociální nespravedlností.  V počátcích tvorby čerpal Grosz z podnětů expresionismu, futurismu a grafického díla Paula Klee. Jak v kresbách a grafikách, tak v olejomalbách se objevuje Město jako nositel chaosu, zla a zvrácenosti, jakési pandemonium ("Město", 1916; "Sebevražda", 1916; "Pohřeb Oskara Panizzy", 1917). Od roku 1918 se připojil k dadaismu. Z tohoto období pochází obraz "Daum si bere svého pedantického automatona George" (1920), což byl svatební obraz pro jeho nastávající manželku Evu Peters, které přezdíval Daum. Někteří historikové umění považují za největší umělecký přínos berlínské dadaistické skupiny fotomontáže, s nimiž experimentovali jak Grosz, tak Heartfield a Raoul Hausmann. V té době byl Grosz také krátce pod vlivem metafyzické malby Giorgia de Chirica (obrazy "Bez názvu", 1920; "Republikánští automatoni", 1920).  V polovině 20. let byl Grosz zastoupen na výstavě nové věcnosti, s níž sdílel realistický způsob výtvarného vyjádření. Po celá 20. léta pak Grosz pokračoval v tvorbě kritizující společenské poměry v tehdejším Německu, přičemž si vytvořil svůj vlastní, nezaměnitelný styl. Těžištěm jeho práce byla alba s reprodukcemi kreseb, vytvážel ale také olejomalby. Z nich jsou nejznámější "Agitátor" (1928) a "Opory společnosti" (1926). Věnoval se také portrétům, mezi nimiž vyniká "Portrét spisovatele Maxe Herrmanna Neisseho" (1925).  V Americe ale Groszova tvorba se sociálním a antifašistickým obsahem nenacházela obecenstvo. Hlavním zdrojem jeho obživy byla pedagogická činnost; pokud se chtěl prosadit jako malíř, musel témata změnit. Začal malovat akty a krajiny, které ale nedošly vysokého hodnocení: Grosz potřeboval ke své tvorbě emoční náboj, který mu ve Spojených státech chyběl. Měšťácké poměry, ve kterých v emigraci žil, značně obrousily ostři Grossovy revolučnosti.  Po 2. světové válce se Groszův výtvarný svět zalidnil figurkami s tenkými těly a končetinami, jakýmisi tyčinkovitými panáčky (anglicky Stickmen). Byl to výraz jeho rezignace – bezvýznamní panáčci se pohybovali v bezvýznamném světě. Groszovo dílo se uzavřelo kolážemi, částečně ovlivněnými pop-artem ("Grosz jako klaun a dívka z revue", 1958). Na Groszovo dílo není dosud pro Wikipedii uvolněná licence. Jeho obrazy lze prohlížet na některém z externích odkazů.

George Grosz, narozený jako Georg Ehrenfried Groß (26. července 1893 Berlín – 6. července 1959 Berlín), byl německoamerický malíř, grafik a karikaturista. Jeho styl postupně ovlivnil expresionismus, futurismus a dadaismus, stal se členem uskupení Nová věcnost. Proslul kritikou společnosti Výmarské republiky. Zdůrazňoval negativní stránky života velkoměsta a sociální rozdíly. Naproti Otto Dixovi, dalšímu hlasitému kritikovi německé společnosti, je Grosz agresivnější a více politický. Okruhy, kterými se zabýval, byly především ekonomika, politika, vojenství a duchovenstvo.

George Grosz, né Georg Ehrenfried Groß le à Berlin et mort dans la même ville le, est un peintre et caricaturiste allemand, qui fut un membre important du mouvement Dada ainsi que de l'aile gauche du mouvement de la Nouvelle Objectivité.


Historie.

Park vznikl na místě bývalých skladů s vínem, které bylo dováženo do Paříže. Ve střední části jsou zachované kolejnice, bývalá stáčírna vína a dům strážce skladišť. V další části parku je dochovaný dům výběrčího daní. Tržiště s vínem bylo vybráno na tomto místě proto, že stálo u městských hradeb vybudovaných v 18. století. V zahradě se dochovala starobylá síť ulic a některé cesty používané k přepravě vína od břehu Seiny, které však byly v 70. letech odděleny automobilovým provozem na nábřeží.

Vybavení parku.

Park se skládá ze tří zahrad podle projektu, jehož autory jsou architekti Bernard Huet, Madeleine Ferrand, Jean-Pierr Feugas, Bernard Leroy a krajináři Ian Le Caisne a Philip Raguin.  Část parku u Bercy Village se nazývá "Romantická zahrada" (Jardin romantique). Jsou zde vodní nádrže s rybami a napodobeniny dun.  Dvě lávky vedou do další zahrady nazývané "Květinové záhony" (Parterres), která je věnovaná práci s květinami a určena pro názornou výuku.  Zahrada vedle Palais omnisports se nazývá "Louky" (Prairies) a skládá se z velkých travnatých ploch ve stínu velkých stromů. V této části se odehrávají improvizované fotbalové zápasy. Zahrada končí na promenádě u Palais omnisports, která slouží vyznavačům skateboardu a kolečkových bruslí.  Podél celého parku na straně u Seiny vede protihluková zeď u nábřeží "Quai de Bercy" a jsou zde sportovní tělocvičny. Na vrcholu vede chodník, který nabízí panoramatický výhled na vrcholky stromů v parku a na Francouzskou národní knihovnu na protějším břehu. V severovýchodní části parku sídlí filmotéka Cinémathèque française otevřená v roce 2005. Nedaleko passerelle Simone-de-Beauvoir, která vede přes řeku k Národní knihovně, se nachází sousoší 21 soch nazvané "Děti světa" (Les Enfants du Monde). Sochy byly odhaleny v roce 2001 a představují 21 dětí z 21 zemí vstupujících do 21. století.  V parku jsou také pozůstatky dávné neolitické vesnice, kde byly při výstavbě nalezeny různé cenné archeologické nálezy. V sousedství parku se nalézá Muzeum jarmarku.

Parc de Bercy je veřejný park, který se nachází v Paříži ve 12. obvodu. Park byl vybudován letech 1993-1997 a jeho rozloha činí 14 ha. Rozkládá se mezi Palais omnisports de Paris-Bercy a nákupním centrem Bercy Village. Jeho název je odvozen od čtvrti Bercy.

Le parc de Bercy est un ensemble de trois jardins situés dans le quartier de Bercy du de Paris, entre AccorHotels Arena et le centre commercial et de restauration Bercy Village, à l'emplacement des anciens entrepôts de Bercy.


Taxonomie.

Rod "Trichogaster" zahrnuje čtyři druhy:  Do roku 1923 se pro rod menších čichavců z jižní Asie (s typovým druhem "Trichogaster fasciatus" Bloch & Schneider, 1801) užívalo rodové jméno "Trichogaster" a pro rod větších čichavců z jihovýchodní Asie (s typovým druhem "Labrus trichopterus" Pallas, 1770) rodové jméno "Trichopodus". Ichtyolog G. S. Myers ale roku 1923 nesprávně usoudil, že typovým druhem rodu "Trichogaster" není "fasciatus", ale "trichopterus". To vedlo k synonymizaci rodu "Trichopodus" s rodem "Trichogaster" a užívání jména "Trichogaster" pro rod větších čichavců z jihovýchodní Asie. Pro rod menších čichavců z jižní Asie se začalo užívat rodové jméno "Colisa" (odvozené od domorodého jména a ve formě "kolíza" přejaté například i do slovenštiny). Tento stav setrval po většinu 20. století. Na chybu bylo poprvé upozorněno roku 1997, přesto se lze s chybnými názvy dodnes běžně setkat v literatuře.  V souvislosti s obnovením staronového rodového jména "Trichogaster" se zjistilo, že některé druhy, tak jak byly původně popsány, užívají maskulinní koncovku, ačkoliv je rodové jméno femininum. V souvislosti s pravidly zoologické nomenklatury tak byla jména "Trichogaster labiosus" a "Trichogaster fasciatus" změněna na "Trichogaster labiosa" a "Trichogaster fasciata". Druh "Trichogaster lalius" ale stále správně užívá maskulinní koncovku, protože se jedná o podstatné, nikoliv přídavné jméno.

Výskyt.

Čichavci rodu "Trichogaster" pochází ze sladkých vod jižní Asie – Indie, Bangladéše a Myanmaru.

Význam pro člověka.

Všechny druhy rodu "Trichogaster" se běžně chovají v akváriích. Nejoblíbenějším a nejčastějším chovancem je čichavec zakrslý, který je i častým předmětem komerčního velkochovu. Existuje také několik vyšlechtěných barevných nebo i závojových forem, opět především čichavce zakrslého, známá je ale například i oranžová forma čichavce pyskatého. V zajetí se také někdy objevují kříženci.

Trichogaster (též Colisa) je rod labyrintních ostnoploutvých paprskoploutvých ryb pocházející ze sladkých vod jižní Asie. Jedná se o drobné (jen vzácně přes 10 cm) a barevně zajímavé ryby, jsou proto velmi často chovány v akváriích. V češtině se pro ryby rodu "Trichogaster" používá jméno čichavec, to je ale jméno nejednoznačné, užívané pro více rodů dvou různých čeledí. Od roku 1923 se navíc rodové jméno "Trichogaster" omylem používalo pro příbuzný rod větších čichavců z jihovýchodní Asie, zatímco pro rod "Trichogaster" se používalo jméno "Colisa". S tímto názvoslovím se lze stále běžně setkat v odborné literatuře.

Trichogaster est un genre de poissons de la famille des Osphronemidae. Ce genre regroupe aujourd'hui pas moins de 8 espèces décrites et au moins autant de sous-espèces, voire d'espèces non décrites.


Dětství a počátky kariéry.

Narodil se v jižním Londýně dne 29. května 1949 jako prvorozený syn Anne a Dominica Rossiho. Hudbě se začal věnovat v pěti letech, kdy hrál na foukací harmoniku a o rok později na akordeon. Hře na kytaru se věnoval od svých devíti let. Později, když mu bylo dvanáct let, se začal učit na trubku a zahájil působení ve školním orchestru. Právě zde potkal Alana Lancastera a Alana Keye, kteří se − stejně jako Rossi − zajímali o rock'n'roll. Trojice spolu v roce 1962 založila skupinu a nazvala ji. Následující rok zkoušeli, ale žádný veřejný koncert neodehráli. Po roce však ze skupiny Key odešel a náhradu zbylá dvojice našla v klávesistovi Jessi Jaworskim, jejich spolužákovi. Nedlouho poté se k nim přidal ještě bubeník John Coghlan. Tou dobou si skupina začala říkat. S Coglanem za bicí soupravou začali hrát i veřejná vystoupení, při kterých představovali převážně instrumentální písně od skupin, jako byly a.  Prvním větším úspěchem pro skupinu bylo získání letního angažmá v rekreačním středisku Butlins v Mineheadu. Krátce po úspěšném konkurzu však ze skupiny odešel Jaworski, ale brzy za něj přišla náhrada v podobě Roye Lynese. Během působení v Butlins potkal Rossi kytaristu Ricka Parfitta, se kterým i po ukončení angažmá v Butlins zůstal v kontaktu. V červenci 1966 skupina podepsala smlouvu s vydavatelstvím a vzápětí vydala singl s písní „“ od Bena E. Kinga. Následovaly dva další singly, ale ani jeden neměl prakticky žádný komerční úspěch a skupina si tedy změnila název na. Když však zjistila, že jiná skupina již tento název používá, změnili ho na. Pod tímto názvem vydali jeden singl, jenž ale opět zapadl, a manažer skupiny se tedy rozhodl, že do skupiny přijme druhého zpěváka, kterým se stal Rick Parfitt. S novým členem rovněž přišel i nový název uskupení, a sice.

Status Quo.

Po odehrání několika koncertů s Parfittem v sestavě šla skupina do studia, aby zde nahrála svůj první singl nazvaný „“. Singl se dostal na sedmé místo v britském žebříčku a skupina vystoupila v televizním pořadu '. V září 1968 na singl navázalo první studiové album s názvem '.  V pozdějších letech skupina v sestavě Rossi, Parfitt, Lancaster, Lynes a Coghlan vydala další dvě alba, následně Lynes odešel a kapela pokračovala v kvartetu. Na albu "" z roku 1973 se podílel nový klávesista Andy Bown, který se ale oficiálním členem skupiny stal až v roce 1976. Následovalo několik dalších alb a roku 1981 ze skupiny odešel Coghlan; ten byl nahrazen Petem Kircherem. V roce 1984 skupina přestala být aktivní; v době neaktivnosti se však Rossi s Parfittem sešli, aby nahráli své party pro dobročinnou nahrávku „“ projektu, vedeném Bobem Geldofem. Po úspěchu singlu dvojici Geldof opět kontaktoval, jestli by i s kapelou kapelou nevystoupili na koncertu. Zprvu nechtěli, protože byla skupina dlouhou dobu neaktivní, ale nakonec souhlasili a v celé sestavě, tedy i s Kircherem, Bownem a Lancasterem, zde zahráli. Koncem roku 1985 skupina, již bez Lancastera a Kirchera, zahájila práce na svém dalším albu. Novými členy se stali baskytarista John „Rhino“ Edwards a bubeník Jeff Rich. V této sestavě hráli až do roku 2000, kdy odešel Rich, kterého nahradil Matt Letley. V prosinci 2012 Letley oznámil svůj odchod. Ještě na počátku roku 2013 se skupinou odehrál několik koncertů, než se našla náhrada. Tou se nakonec stal Leon Cave, který v roce 2010 působil ve skupině Francise Rossiho. Toho roku byla rovněž obnovena klasická sestava skupiny, tedy Rossi, Parfitt, Lancaster a Coghlan, avšak pouze krátkodobě. Následně skupina opět vystupovala v aktuální sestavě.  V roce 2010 byl Rossimu a Parfittovi udělen Řád britského impéria za služby v hudební a charitativní oblasti. O tři roky později (2013) vystoupili Rossi s Parfittem ve filmu "Bula Quo!". Děj snímku se odehrává na Fidži, kde Status Quo mají koncert. Rossi a Parfitt se stanou svědky vraždy a následně se snaží uprchnout místním zločincům. Kapela rovněž vydala stejnojmenné album, které posloužilo jako k filmu. Roku 2014 začalo uskupení hrát akustické koncerty a téhož roku jim vyšlo album ', obsahující akustické verze starších písní. O dva roky později vyšlo druhé takové album, nazvané '. Nedlouho po vydání druhého z alb skupinu opustil Parfitt, částečně kvůli nemoci, avšak zčásti také kvůli nesouhlasu s akustickými aktivitami skupiny a o pár měsíců zemřel. Kapela pokračovala i nadále, když Parfitta po smrti nahradil Richie Malone. V roce 2019 vydala skupina své třiatřicáté studiové album s názven "Backbone".

Aktivity mimo kapelu.

Roku 1977 se s několika dalšími členy Status Quo podílel na albu'hudebníka Johna Du Canna. Vedle kytary byl Rossi rovněž jeho producentem. Album zůstalo nevydané až do roku 1992. V roce 1981 Rossi hrál na kytaru a zčásti produkoval album'zpěváka Grahama Bonneta. Roku 1985, když byla skupina Status Quo neaktivní, vydal sólový singl „“, jenž se umístil na čtyřiapadesáté příčce britské hitparády. Rovněž nahrál sólové album s pracovním názvem '. Na desce, která nikdy nevyšla, spolupracoval s Berniem Frostem. Své první vydané sólové album nazvané'představil v roce 1996. Druhé "" následovalo o čtrnáct let později. V rámci propagace alba rovněž odehrál sólové turné.  V roce 2016 byl po boku například Eltona Johna, Roda Stewarta či Joea Walsche jedním z muzikantů, kteří pomohli dokončit písně Frankieho Millera, který nebyl ze zdravotních důvodů schopen zpívat, na jeho album "Double Take". Francis zpívá společně s Frankiem v písni "Gold Shoes."  Roku 2019 vydal album ve stylu country společně s Hannou Rickard s názvem "We Talk Too Much". Album se v británii dostalo na první místo mezi country alby. Dále pak společně s Mickem Wallem sepsal autobiagrfii s názvem "I Talk Too Much" a uspořádal stejnojmenné mluvené turné.  V roce 2019 také nazpíval duet se zpěvačkou Bonnie Tyler s názvem "Someone's Rockin' Your Heart", který je cover verzí jedné z nových písní Status Quo na albu "". Duet se objevil na novém albu Bonnie Tyler s názvem "Between the Earth And the Stars".  V roce 2010 se stal předsedou představenstva ve firmě vyrábějící whisky s názvem.

Soukromý život.

Ve svých patnácti letech se v Butlins potkal s tehdy osmnáctiletou Jean. V létě 1967 se s ní oženil a brzy po svatbě se jim narodil syn Simon. Později s ní měl ještě dva další syny, Nicholase a Kierana. Manželství se rozpadlo v roce 1979. Následně měl tříletý vztah s Liz Gernon, s níž měl dceru Bernadette. V roce 1992 se oženil s Eileen, s níž měl čtyři další děti: Patricka, Fina, Kieru a Furseyho.

Vybavení.

Po většinu své kariéry hrál na zelenou kytaru Fender Telecaster. Tu zakoupil roku 1968 v second-handu v Glasgow za 75 liber. Během let nástroj prodělal různé modifikace. Původně měl barvu označovanou jako ". Rossi jej přebarvil až později, a to nejprve na černo, avšak když zjistil, že to není ta správná barva, změnil ji na zelenou. Přestože tuto kytaru používal při koncertech, ve studiu hrál převážně na jiné nástroje. V roce 2014 byl kvůli špatnému stavu kytary, která již nevydržela zůstat naladěná po celé vystoupení, donucen přestat na ni hrát. Následně začal hrát na zakázkově zhotovenou kytaru, která má také tvar Telecaster. Svůj originální zelený Telecaster dal Rossi v prosinci 2019 do po 51 letech vlastnictví do dražby, kde byla kytara vydražena za 188 813 liber. Vlastní, a během nahrávaní používá, celou řadu dalších růyných elektrických i akustických kytar.

Francis Rossi, rodným jménem Francis Dominic Nicholas Michael Rossi (* 29. května 1949 Londýn), je anglický rockový hudebník. Od roku 1967 působí ve skupině Status Quo na pozici sólového kytaristy a hlavního zpěváka. Je jediným členem, který v kapele působí po celou dobu její existence. Nahrál s ní více než tři desítky alb a je spoluautorem řady jejích písní, včetně hitů jako „“ (1973) a „“ (1974). Kromě členství v této skupině se podílel také na nahrávkách dalších hudebníků, jimiž byli Graham Bonnet a John Du Cann, a vydal dvě sólová alba.

Francis Rossi est né Francis Dominic Nicholas Michael Rossi, le à Forest Hill, Londres. Il est le cofondateur, guitariste et chanteur du groupe de rock anglais Status Quo.


Rozšíření.

Pochází z Eurasie a vyskytuje se téměř v celém mírném pásu severní polokoule a dále bylo zavlečeno na sever a jih Afriky i na jih Ameriky. Vodní rostliny nejčastěji rostou v rybničních oblastech a údolních nivách řek na klidných vodních hladinách. Suchozemské rostliny rostou na místech v létě vysychajících, např. na podmáčených polích, obnažených dnech rybníků, ale i při okrajích komunikací, na náspech nebo rumištích. V České republice roste od nížin do podhorských oblastí roztroušeně až hodně.

Popis.

Vytrvalá obojživelná rostlina s hladkými, lysými, hustě listnatými, silně větvenými žebrovatými lodyhami, s nápadně ztlustlými uzlinami ve kterých snadno koření a s tmavě hnědými botkami které jsou dlouhé 1 až 2 cm a mají horní okraj uťatý. Roste-li ve vodě koření na dně, pod hladinou má splývající lodyhu která dosahuje délky až 3 m. Listy má dlouhé do 12 cm, kožovité, s řapíkem až 5 cm, na hladině položené, hladké, lesklé, barvy namodralé. Roste-li v místech nezaplavených má vystoupavou až docela přímou lodyhu o délce do 50 cm. Tehdy má listy měkké, s kratšími řapíky, porostlé chloupky, jsou zelenavé až našedlé, po okraji brvité. Všechny listy jsou celokrajné s podlouhlou až kopinatou čepelí, u báze často srdčitou nebo zaokrouhlenou.  Růžové až načervenalé, vzácně bílé, nežláznaté květy jsou směstnány na koncích lodyh a větví a jsou sestaveny do hustých válcovitých přímých klasů. Květ má pět vytrvalých, mírně prohnutých, vejčitých až eliptických okvětních lístků, pět tyčinek v jednom kruhu s růžovými nebo červenými eliptickými intorzními prašníky a svrchní vejčitý semeník se 2 čnělkami s kulovitými bliznami. Květy jsou bisexuální nebo funkčně jednophlavné, některé rostliny mají květy jen samčí a jiné samičí. U vodních rostlin květy vykvétají nad hladinou, mají tyčinky delší a ty vyčnívají z okvětí, u suchozemských jsou tyčinky kratší a nevyčnívají; rostliny suchozemské kvetou jen výjimečně. Rozkvétají od června do srpna, opylovány jsou hydrochoricky nebo zoochoricky. Plodem je nažka asi 3 mm dlouhá, černohnědé, lesklá, čočkovitá nebo tříhranná, obalená do okvětních lístků.

Rozmnožování.

Rdesno obojživelné se rozmnožuje semeny a dlouhými plazivými oddenky, rostliny rostoucí na nezaplavené půdě většinou nepřinášejí semena. Nažky vodních rostlin snadno plavou po vodě a jsou vodním ptactvem roznášeny i na místa nezaplavovaná, kde se po uchycení rozšiřují silným oddenkovým systémem, jehož výběžky mají roční přírůstky dlouhé až 1 m, vytváří tak charakteristické kolonie. Odlomené oddenky mají velikou regenerační schopnost a téměř každá kousek může vytvořit novou rostlinu. Po obdělávaných polích se rozšiřuje s orbou.

Odkazy.

Externí odkazy.

Rdesno obojživelné ("Persicaria amphibia") je vytrvalá plevelná kvetoucí bylina z čeledi rdesnovitých, rostoucí ve vodě i na zemi ve vlhkém prostředí.

La Renouée amphibie, encore appelée Persicaire amphibie ("Persicaria amphibia") est une espèce de plantes vivaces herbacées de la famille des "Polygonaceae".


Historie.

Kabelka byla užívána lidmi od okamžiku, kdy měli potřebu přenášet různé cennosti. Termín kabelka neexistoval do poloviny devatenáctého století, starověké vaky a brašny z látky nebo kůže se běžně užívaly k úschově cenností a peněz. První dochované zobrazení předmětu velice podobnému kabelce je ze starověkého Egypta.  Rozvoj vaků podobných kabelkám je zaznamenán ve 14. a 15. století. Tehdy ještě nebyly na oblecích kapsy, tak jak je známe dnes tak se na opasek, který byl nejdůležitější součástí oděvu, věšely různě zdobené vaky, ve kterých zvláště ženy nosily voňavé předměty.  S příchodem širokých sukní s kapsami role těchto vaků ustupuje a vrací se až po francouzské revoluci, kdy se široké sukně staly méně populární a naopak se upřednostňovaly velmi subtilní modely. Toto úzké oblečení nemělo žádné místo pro kapsy, a proto se objevuje role kabelky jako zavazadla na úschovu věcí, ale i jako modního doplňku. Z tohoto období jsou zachovány i první důmyslné zavírací mechanismy.  S technologickou revolucí a příchodem železnice v 19. století zažívají zavazadla všeobecně a tedy i kabelky opravdovou revoluci. Výrobci zavazadel se začali zaměřovat na jiná zavazadla, která nebyla určená pro cestování na koních a v kočárech. V těchto letech byl poprvé použit výraz kabelka (handbag), tak jak ho známe dnes.

Současnost.

Kabelky jsou dnes vyráběny v množství stylů a materiálů. V nabídce spoustu obchodů, ale zůstávají oblíbené kabelky z pravé kůže, které jsou symbolem kvality a luxusu. Nepromokavé plátno, umělé hmoty, syntetická plazí kůže. Módní návrháři přicházejí s kabelkami pro muže.

Kabelka je středně velké až velké zavazadlo, příp. modní doplněk, které používají především ženy k uschovávání osobních předmětů pro denní potřebu a různých cenností.

Un sac à main, aussi appelé une sacoche en français canadien, est un accessoire de mode qui permet de transporter divers objets : porte-monnaie, papiers, maquillage, clefs, etc.


Chemické pohonné látky.

V raketách se používá množství druhů chemických pohonných látek, které jsou rozdělené do více kategorií a podle kombinace těchto pohonných látek potom rozeznáváme několik druhů raketových pohonů. Chemické pohonné látky se většinou skládají z okysličovadla a paliva. Při chemické reakci zvané hoření, se uvolňuje značné množství energie, které se v trysce raketového motoru mění na pohybovou energii vytékajících zplodin.  Základní rozdělení chemických pohonných látek je podle jejich skupenství:

Tuhé pohonné látky.

Tuhé pohonné látky bývají z větší části jednosložkové (okysličovadlo je obsažené už v pohonné látce). Podle tvaru a velikosti zrn je možno "nastavit" hoření podle požadavků. Jejich výhodou je snadná skladovatelnost, i když se musí udržet vždy určité podmínky.  Lze je rozdělit na dvě skupiny:  Tuhé pohonné hmoty se používají například ve startovacích motorech raketoplánů Solid Rocket Booster.

Hybridní pohonné látky.

U hybridních pohonných látek je jedna složka v tekutém stavu a druhá v pevném. Takové pohonné látky mají jisté výhody proti klasickým tuhým palivům a to hlavně možnost přerušení činnosti motoru, která u čistě tuhých látek chybí.

Kapalné pohonné látky.

Jejich nevýhodou je skladování, kdy musíme zajistit, aby nezmrzly anebo naopak se neodpařovaly. Podle skladovatelnosti je dělíme na:  Dlouhodobě skladovatelné pohonné látky mají několik nevýhod. Z větší části jde o toxické látky, které hoří samovolně už při samotném styku paliva a okysličovadla (hypergolická paliva). Také mají menší specifický impuls než kryogenní pohonné látky. Pro případ poruchy se u raket s tímto palivem používá ještě nultý startovací stupeň, který nejprve dopraví celý nosič do bezpečné výšky a až tam dochází k zážehu motorů prvního stupně (raketa Titan). Na rozdíl od kryogenických motorů jsou motory na hypergolická paliva jednodušší, protože doprava pohonných hmot do spalovací komory se děje přetlakem inertního plynu v nádržích. Kromě toho mají i vyšší spolehlivost. Některé z těchto látek jsou používané jako jednosložkové pohonné látky (hydrazin).  Jako kryogenní pohonné látky se nejčastěji používá vodík a kyslík. Jde o běžně dostupné látky, které ale pro potřeby raketové techniky nejsou v normálním stavu použitelné. Jejich hoření totiž probíhá za značně vysokých teplot a tlaků, a pro jejich dopravu do spalovací komory nestačí jen přetlak v nádržích. Proto se zkapalňují, což ale přináší snížení jejich teploty hluboko pod bod mrazu (při normálním atmosférickém tlaku). Odtud pochází i jejich název kryogenické. Pro jejich dopravu do spalovací komory se pak používají velmi výkonná turbočerpadla.  Vznikly i hybridní kryogenní pohony, které používají tekutý kyslík a ropné produkty.

Adiabatické pohonné látky.

Tato kategorie pohonných látek je nejprimitivnější. Jsou to v podstatě stlačené plyny a nebo generované plyny (například vodní pára generovaná varem vody), které po otevření přívodního ventilu expandují do volného prostoru. V tomto případě probíhá adiabatický děj, při kterém se snižuje tlak plynu v zásobníku až na tlak vnějšího prostoru a plyn zabírá pokaždé větší objem, ale mimo zásobník plynu.  Připomíná to klasické chemické raketové pohony, ale mezi oběma skupinami pohonných látek jsou rozdíly. Při chemickém pohonu dochází k zisku energie prostřednictvím chemické reakce. U adiabatických pohonných látek dochází jen k přeměně vnitřní energie plynu uzavřeného pod tlakem v zásobníku na pohybovou.  Tyto pohonné látky nemají praktický význam, pouze pro ukázkové účely ve školách ("raketový balon"), kde by hydrazinový motor udělal velké škody.

Plazmové pohonné látky.

I když by se zdálo, že mezi iontovými a jadernými pohonnými látkami je velký rozdíl, není tomu tak. Přestože způsob generování energie k uvedení pracovní látky do plazmatického stavu je jiný, v obou případech by mělo jít o lehké a nejlépe inertní plyny. Čím je plyn lehčí tím vyšší efektivity motor může dosáhnout.

Pohonné látky pro iontové raketové motory.

V současnosti se používá výlučně xenon a to bez ohledu na konstrukci motoru. Kromě xenonu je možné použít i neon, ale jeho využití, kvůli technickým problémům motorů využívajících tento plyn, je zatím sporné.  Plazma se získává ionizací plynu, který je následně směrován a urychlován soustavou elektrod a magnetů, podobně jako elektrony v trubicích klasické obrazovky. Na rozdíl od obrazovek je pracovní plazmatický plyn vyvrhovaný do prostoru a tím je získávána pohybová energie.

Pohonné látky pro jaderné raketové motory.

Vzhledem k tomu, že vývoj těchto motorů byl (po)zastaven (např. projekt NERVA), je těžké polemizovat jaké pohonné látky by se měly používat. Jsou navrženy motory používající vodu a nebo čistý vodík. Jaderné motory pracují na principu odvodu tepla z jádra u klasického jaderného reaktoru) a jeho přenosem na pohonnou látku (ta přejde do plazmatického stavu) a nebo na principu generování plazmatické pohonné látky ve speciálním reaktoru.

Raketové palivo budoucnosti.

Termonukleární fúze.

Jednou z možností pohonu raket je termonukleární fúze. Experimentuje se s laserovým impulsem, kdy je ve spalovací komoře laserovým pulsem zahřáto malé množství 3He na teplotu potřebnou ke spuštění termonukleární fúze. Vysokoenergetické částice produkované při této reakci by procházely tryskou tvořenou magnetickým polem a dodaly by raketě potřebnou pohybovou energii. Pokud by k z zapálení fúze docházelo rychle za sebou, vedlo by to takřka ke spojitému proudu částic z trysky a spojitému pohonu.

Anihilace.

Pohon by byl založen na reakci hmoty a antihmoty, při které se uvolňuje obrovské množství energie ve formě záření gama. To by opouštělo spalovací komoru tryskou.  Největším problémem tohoto pohonu je v současné době výroba a skladování antihmoty. Pro let k Marsu tam a zpět by ale stačilo pouze asi 0,1 gramů antihmoty.

Raketové palivo je pracovní látka a směs, která proudí z raketového motoru a na principu akce a reakce a zákona zachování hybnosti předává raketě pohybovou energii.

Un ergol, dans le domaine de l'astronautique, est une substance homogène employée seule ou en association avec d'autres substances et destinée à fournir de l'énergie. Les ergols sont les produits initiaux, séparés, utilisés dans un système propulsif à réaction. Ils sont constitués d'éléments oxydants (comburant) et réducteurs (carburant ou combustible).


Morfologie.

Tyto ektomezenchymální elementy jsou epiteloidně uspořádány jako vysoké, štíhlé, cylindrické buňky. Jejich protáhlé jádro je uloženo spíše v bazální části cytoplazmy, zatím co z apikálního pólu vychází dlouhý, tenký a větvený cytoplazmatický výběžek, tzv. Tomesovo vlákno (fibrae dentini). Jeho vnitřek vystýlá velmi tenká vrstva mukopolysacharidového materiálu. Tyto vlákna radiálně a v hojném počtu prostupují celou dentinovou matrix v kolmém směru. Vedou malými kanálky nazývanými dentinové (canaliculi dentis), které se na rozhraní dentinu a skloviny bohatě větví a někdy zasahují až do samotné skloviny. Na 1 mm2 plochy jich připadá 12 000 až 75 000 a způsobují na preparátech zubů charakteristické radiální žíhání dentinu - Schregerovy proužky (striae dentini alternatae). Kanálky jsou esovitě prohnuty: konvexita prvního ohybu směřuje ke hrotu zubního kořene a nachází se blíže dřeňové dutiny, naopak konvexita druhého ohybu je obrácena ke korunce a leží blíže vnějšího povrchu dentinu. Průměr dentinových kanálků na dřeňové straně dentinu dosahuje 3-4 μm, avšak na distálních koncích se postupně zmenšuje. Mezi sousedními výběžky jsou časté anastomózy, neboli funkční spojení. V cytoplazmě odontoblastu se nachází vláknité mitochondrie, granulární endoplazmatické retikulum a silně rozvinutý Golgiho komplex. Tomesova vlákna, na rozdíl od těla odontoblastu, mají jen drobné mitochondrie, prakticky postrádají endoplazmatické retikulum a ribosomy, avšak jsou bohaté na mikrotubuly a mikrofilamenta.

Tvorba dentinu.

Predentin je produkován pouze částí buněk přivrácenou k dentinu. Z Golgiho komplexu se odštěpují vakuoly, které putují apikálním směrem. Jejich obsah se zahustí a poté jsou tyto matrixové vezikuly exocytózou uvolňovány z odontoblastu. Obsahují jemné krystaly hydroxyapatitu, které rostou a slouží jako krystalizační jádra pro další ukládání minerálů na okolních kolageních fibrilách, čímž vzniká dentin. Dentin tvoří hlavní součást zubu. Je to zvápenatělá pojivová tkáň tvrdší než kost, obsahuje 72 % anorganických látek, převážně hydroxyapatit, jehož destičkovité krystaly jsou menší než krystaly ve sklovině, a 28 % organických látek. Fibrilární složkou mezibuněčné hmoty (substantia cardinalis dentini) je především kolagen I. a amorfní část tvoří proteoglykany obsahující chondroitinsulfát a keratansulfát. Od kostní tkáně se dentin liší tím, že jeho buňky, odontoblasty, neleží uvnitř dentinu v základní hmotě, ale jsou v dutině dřeňové na vnitřním povrchu dentinu.  Dentin existuje ve třech formách, jako primární, sekundární a terciární. Na straně dřeňové dutiny, nejblíže tělu odontoblastů, je úzký pás nemineralizovaného dentinu (von Ebnerův dentin - predentin). Mladší vrstva predentinu leží u těla odontoblastů, starší vrstva predentinu již hraničí s vrstvou mineralizace. Při povrchu dentinu, v blízkosti jeho hranice se sklovinou a cementem, jsou malé okrsky nemineralizovaného nebo jen částečně mineralizovaného dentinu, které jsou patrné na výbrusech jako dutinky. V zubovině kořene u hranice dentinu s cementem tvoří tyto okrsky souvislou zrnitou vrstvu Tomesovu (granulární seu globulární), kde začíná mineralizace a pokračuje do predentinu. V poblíž dentino-sklovité hranice, v rozsahu korunky, jsou tyto nezvápenělé okrsky větší a označují se jako interglobulární lakuny Czermakovy. Dentin, vzniklý do ukončení vývoje zevního tvaru zubu, nazýváme primární dentin.  Dentin druhotný (sekundární) se tvoří po celý život podél Tomesových vláken jako tzv. dentin cirkumpulpární, plášťový a interdentin. Nejblíže sklovině je tzv. plášťový dentin, obsahující svazečky kolageních alfa-vláken (tzv. Korffova vlákna). Cirkumpulpární dentin obklopuje úsek výběžků odontoblastů vzdálenější od jejich těla, vytváří se nárazovitě a střídavé usazování metachromatických látek podmiňuje optické efekty, tzv. Ebnerovy pruhy (fibrae tangentales dentini). Intertubulární, interglobulární a peritubulární dentin jsou vrstvy mající různý obsah vápníku. Intertubulární dentin je bohatý na kolagenní vlákna, kdežto dentin peritubulární na vápenné krystalky.  Při odvápnění dentinu vzniká mezi vnitřní plochou dentinového kanálku a povrchem Tomesova vlákna mezera tzv. Neumannova pochva. Prostor může sloužit k šíření patologických procesů v zubovině. Při některých metabolických poruchách jsou Ebnerovy pruhy tak výrazné, že jsou viditelné i makroskopicky pouhým okem a pak mohou být označovány jako pruhy Owenovy. V dentinu všech zubů se nalézá neonatální neboli porodní pruh (linea neonatorum), který je důsledkem dvoutýdenního přerušení mineralizace dentinu i sklovinné substance v době po narození.  Novotvorba dentinu po prořezání zubu může být potencována vznikajícím kazem nebo tlakovým opakovaným traumatem. Tento terciární dentin vzniká účelově v místech vystavených traumatu a chronickému dráždění a je také označován jako reaktivní, náhradní, obranný a atypický. Obsahuje více krystalků apatitu než dentin sekundární, má nepravidelnou strukturu a podílí se na postupném zužování a zmenšování dřeňové dutiny. Dentinové kanálky jsou nepravidelné, někdy i chybějí. Jindy dochází i k zabudování odontoblastů do matrix dentinu, kvůli čemuž pak tyto odontoblasty rychle odumírají.

Odontoblasty jsou buňky, které lemují vnitřní povrch zubu a oddělují jej od dřeňové dutiny (cavum pulpae). Začínají se vyskytovat už u 17-18 týdnů starého plodu a vydrží až do smrti organismu, pokud nejsou zničeny nemocemi či nesprávnou péčí o dutinu ústní. Pouze ty v apikální části kořene zubu postupem času samovolně zanikají. Jejich hlavní biologickou funkcí je dentinogeneze - vylučování predentinu, ze kterého mineralizací vznikne dentin (modifikace kostní tkáně, která neobsahuje ani kostní lamely, ani cévy).

Un odontoblaste est une cellule mésenchymateuse. Les odontoblastes sont responsables de la formation de la dentine. Ils sont situés à la périphérie de la pulpe dentaire.


Stavba.

Všech 10 jednotek této třídy postavila loděnice Newport News Shipbuilding (dnešní Northrop Grumman Ship Systems) v Newport News ve státě Virginie. Stavba první lodi začala v roce 1968 a v roce 2009 byla dokončena poslední loď. Cena stavby každé z lodí je přibližně 4,5 miliardy současných dolarů. Provozní náklady za celou službu jsou několikanásobně vyšší.

Seznam jednotek.

Jednotky třídy "Nimitz":

Konstrukce.

Řešení letové paluby, výtahů či velitelského ostrova navazuje na třídu "Kitty Hawk". Rovněž obdobné je rozložení čtyř výtahů a parních katapultů typu C-13. Z jednoho katapultu může startovat nový stroj každých 20 sekund. Důležité části lodi chrání pancéřování z kevlaru. Z celkových 5680 členů posádky je 3200 námořníků a 2480 členů leteckého personálu.  Obrannou výzbroj tvoří různé kombinace obranných systémů, obvykle dva až tři systémy Sea Sparrow a tři až čtyři systémy blízké obrany s 20mm kanónem Phalanx CIWS. Nejnověji mohou být instalovány i systémy RIM-162 ESSM a RIM-116 RAM (nese je například "George H. W. Bush"). Chrání je též řada systémů elektronického boje.  Na palubě lodi může být až 90 letounů a vrtulníků různých typů. Složení leteckého parku se liší podle konkrétních úkolů. Obvykle nesou 24 útočných letounů F/A-18F Super Hornet, 10 víceúčelových stíhacích letounů F/A-18C Hornet, 4 letouny pro elektronický boj EA-6B Prowler, 4 letouny včasné výstrahy E-2C Hawkeye, 2 transportní letouny C-2 Greyhound a 8 vrtulníků SH-60 Seahawk (4× SH-60F, 2× HH-60H a 2× SH-60B).  Pohonný systém tvoří dva jaderné reaktory typu Westinghouse PWR A4W a čtyři turbíny. Lodní šrouby jsou čtyři. Rychlost přesahuje 30 uzlů.

Operační nasazení.

Třída "Nimitz" byla nasazena v řadě konfliktů po celém světě. Například "Nimitz", "Dwight D. Eisenhower", "Carl Vinson", "Theodore Roosevelt" a "Abraham Lincoln" byly nasazeny v letech 1990-1991 ve válce v Zálivu. Nasazeny jsou též při operaci Southern Watch, válce v Iráku či v operaci Trvalá svoboda.

Třída "Nimitz" je lodní třída letadlových lodí Námořnictva Spojených států s jaderným pohonem, která v současnosti tvoří jádro amerického námořnictva. Jsou to největší válečné lodě, jaké byly doposud postaveny; výtlak novějších jednotek dosáhl až 102 000 t. V letech 1968–2009 bylo postaveno 10 jednotek této třídy. Do operační služby vstoupila jako první roku 1975 loď USS "Nimitz" a jako poslední roku 2009 loď USS "George H. W. Bush". Plánovaná životnost každé z lodí je 50 let. Jednotlivé lodě mají bohaté zkušenosti z nasazení v řadě konfliktů. V roce 2009 začala stavba letadlových lodí třídy "Gerald R. Ford", jež mají třídu "Nimitz" postupně nahradit.

La classe Nimitz est une classe de porte-avions géants à propulsion nucléaire actuellement en service dans l'US Navy. Avec de déplacement, les porte-avions de la classe Nimitz sont les plus imposants navires de guerre actuellement en service (ce record devrait être battu par les porte-avions de classe Gerald R. Ford qui entreront en service vers 2020), détenant le record du monde des navires militaires pour le poids en déplacement. Cependant, s'ils sont les navires les plus lourds de la flotte américaine, ils ne sont pas les plus longs ; ce record est détenu par l'.


Biografie.

Narodil se v roce 1894 (občas se uvádí rok 1895 podle chybného nápisu na jeho pomníku) jako nejmladší z 11 dětí. Své rodné jméno Sean Aloysius O'Fearna změnil nejprve na Jacka, později na Johna Forda, a to poté, co jeho starší bratr Francis přijal jméno Ford (podle básníka Johna Forda).

Filmová kariéra.

Prostřednictvím staršího bratra Francise se roku 1914 dostal k filmu. V roce 1917 inscenoval svůj první film "The Tornado". Ve stejném roce následovalo osm dalších, v nich většinou hraje hlavní roli westernová hvězda Harry Carey. Filmem "Ocelový oř" se roku 1924 prosadil. Historická fakta výstavby prvního železničního spojení mezi americkým východním a západním pobřežím Ford dalekosáhle ignoruje a vypráví zde milostný příběh, který předjímá mnoho prvků z jeho pozdějších westernů. To se týkalo především využití krajiny jako dramatického prvku. "Ocelový oř" se nenátačel ve studiu, ale na původních místech. Western se stal jeho ústředním žánrem, který podstatně ovlivnil svými dalšími filmy jako "Přepadení (1939)", jezdeckou trilogii "Fort Apache (1948)"; "Měla žlutou stužku (1949)", "Rio Grande (1950)", "Stopaři (1956)" a "Podzim Čejenů (1964)". Jeho filmy o Irsku patří k nejmelancholičtějším pracím tohoto režiséra irského původu. "Denunciant (1935)" o zrádci v irském boji za nezávislost nebo "Tichý muž (1952)", jeho jediný milostný film, zaujímá v díle tohoto režiséra zvláštní místo a patří k jeho nejkrásnějším filmům. V roce 1966 režíroval svůj poslední hraný film "Sedm žen". Na festivalu v Benátkách byl v roce 1971 vynamenán za celoživotní dílo (přes 120 filmů, z nich asi polovina byly westerny). Při této příležitosti byl uveden dokumentární film Petera Bogdanoviche "Režíroval John Ford". Zemřel 31. srpna 1973 v Palm Desert, Kalifornie, USA v nedožitých osmdesáti letech.

Zajímavosti.

Hvězda.

Dne 26. května 1907 se narodil John Wayne ve Wintersetu ve státě Iowa. Westernová hvězda Tom Mix opatřil studentovi práci jevištního truhláře u filmu. Spřátelil se s režisérem Johnem Fordem a od roku 1926 dostával první filmové role. Wayne vystupoval ve více než 70 nízkorozpočtových filmem, když mu Ford v roce 1939 nabídl roli ve filmu "Přepadení". Jako mrzoutský "Ringo Kid" se stal filmovou hvězdou. Politicky byl reakcionář, který v roce 1944 patřil mezi zakladatele "Motion Pictures Alliance for the Preservation of American Ideals" a později se stal jejím předsedou. Jako režisér, producent a herec v hlavních rolí byl podepsán pod válečnými filmy "The Alamo (1960)" a "The green Barrets (1967)". Umřel 11. června 1979. Do hlavní role byl obsazen ve 142 filmech.

Bratr.

14. srpna 1881 se narodil Francis Ford. Vedle činnosti herce a producenta realizoval jako režisér 78 němých filmových westernů. Mladšímu bratrovi opatřil místo rekvizitáře. Později vystupovali oba bratři jako herci společně v seriálech "The broken Coin (1915)" a "The purple Mask (1916)". V pozdějších letech patřil k pevnému štábu herců ve filmech svého bratra – byl obsazován převážně do rolí zálesáků a irských pijáků. Francis Ford umřel 5. září 1953.

Rekord.

John Ford je jediným režisérem, který získal čtyři Oscary za režii (v letech 1935, 1940, 1941 a 1952), z toho však pouze jednou za vítězný film roku.

John Ford (1. února 1894 – 31. srpna 1973) byl americký režisér s irskými předky. Jako filmový režisér natočil během své padesátileté kariéry více než stočtyřicet filmů od dob němé éry až po konec 60. let (ačkoliv většina jeho němých filmů byla ztracena). Společně s Ingmarem Bergmanem a Orsonem Wellesem bývá nazýván jako nejlepší režisér všech dob. Proslul svými westerny, ačkoli ani jeden ze čtyř filmů, za nějž získal Oscara za nejlepší režii – "The Informer" (1935), "The Grapes of Wrath" (1940), "How Green Was My Valley" (1941), "The Quiet Man" (1952) – western nebyl. Je nositelem vůbec prvního ocenění Amerického filmového institutu za celoživotní dílo.

John Martin Feeney, dit John Ford, est un réalisateur américain, également producteur, né le à Cape Elizabeth près de Portland (Maine) et mort le à Palm Desert (Californie).


Původní román.

Značně mytologizované a fantastické Wu Čcheng-enovo podání je nejlepším čínským mytologickým románem, má silné pozadí v čínském lidovém náboženství a mytologii, v učení buddhismu a konfucianismu. Zřetelně se v něm odráží i autorův pohled na svět, jeho zklamání a snaha vyjádřit názor na příčiny morálního úpadku tehdejší společnosti, její ironický popis a přání její nápravy.  Dílo se skládá ze 100 kapitol, které jsou navzájem pouze volně spojené. V prvních 12 kapitolách román sleduje osudy opičího krále Sun Wu-kchunga od jeho zrození přes všechny vzpoury proti nebeským hodnostářům až po jeho potrestání zakletím pod horu Pěti prvků. Další kapitoly popisují putování pro sútry. Mnich Tripitaka cestuje se společníky Čuníkem Ču Pa-ťiem, Písečným mnichem Ša-sengem, a především s napraveným opičákem Sun Wu-kchungem, nebojácným hrdinou, který odolává všem silám zla. Opičí král svým „přacím“ kyjem (železná tyč se zlatými kroužky, která podle přání mění velikost) vyhubí všechny zlé démony, což je alegorií autorova snu o lepším světě. Román končí příchodem poutníků k Nejvyššímu Buddhovi do Západního ráje, kde musí uplatit jeho úředníky, aby konečně dostali pravé posvátné svitky.

Divadelní zpracování.

Román Putování na západ se stal oblíbenou předlohou pro nesčetná divadelní zpracování v různých čínských divadlech, především ve formě tzv. čínské opery. Jednotlivé soubory si vybírají různé epizody z románu a sestavují z nich svébytné inscenace. Sjednocujícím znakem jsou typizované kostýmy a masky jednotlivých postav. V rámci Pražského jara 2001 v pražském Národním divadle hostoval soubor čínské opery Kuo Kuang z hlavního města Tchaj-wanu Tchaj-peje s inscenací "Opičí král".  Také mimo Čínu vzniklo mnoho divadelních zpracování této látky, často v podobě muzikálů. Některé inscenace z posledních let:

Filmová a televizní zpracování.

Román Putování na západ posloužil jako předloha nebo inspirace rovněž pro celou řadu filmů, případně seriálů. Některé příklady:

Ohlasy románu v české kultuře.

První české vydání vyšlo ve zkrácené verzi v překladu Zdenky Novotné (Heřmanové) roku 1961 ve Státním nakladatelství dětské knihy v Praze. Z ideologických důvodů nemohla kniha vyjít pod původním titulem, ale dostala název Opičí král "(Vyprávění o putování na západ)". Pro první vydání byl použit výbor čínského editora Žuo-ku (Ruo Gu) Čeština se po angličtině, francouzštině a ruštině stala teprve čtvrtým evropským jazykem, do nějž byl román přeložen. Zdeněk Sklenář pro první vydání vytvořil 25 barevných a 81 jednobarevných ilustrací. Výpravné, téměř bibliofilské vydání získalo ocenění na benátském "La Biennale" 1962, což podnítilo zájem o tento výbor i v zahraničí. Československé cizojazyčné nakladatelství Artia poté knihu se Sklenářovými ilustracemi vydalo v angličtině ("The Monkey King: A New Translation of the Classic Chinese Legend", 1964) a v němčině ("Der Affenkönig: Ein chinesisches Märchen", 1964), přičemž oba překlady vznikly podle českého vydání. V roce 1992 byl tento výbor zásluhou nakladatelství Aventinum vydán znovu v německém ("Das klassische chinesische Märchen. Der Affenkönig") i anglickém překladu ("The Legend of the Monkey King"), a navíc v překladu francouzském ("Le Roi des singes"). Všechna tři vydání byla doprovázena novými ilustracemi Zdenky Krejčové. Česky vyšla kniha podruhé v brožované podobě roku 1994 (ilustrace tvořily čínské dřevoryty) a potřetí roku 1997 ve výpravném vydání s ilustracemi Zdenky Krejčové.  Ve vydání z roku 1997 byly "oproti prvnímu českému vydání vypuštěny některé pasáže retardující děj a nově byly přeloženy kapitoly 16–18", a obsahuje tak přibližně čtvrtinu originálu. Nakladatelství Apostrof vydalo toto vydání elektronicky a je v něm navíc zařazen doslov "Setkávání s opičími králi".  Roku 1984 inscenovalo Amatérské divadlo Esence z Prahy hru Opičák Sun. Scénář napsali Ivan Fried a Marie Kubrová podle prvního českého vydání v překladu Zdenky Heřmanové. Inscenace se hrála ve dvou verzích, pro dospělé a pro děti. Dětská verze byla pojednána jako tzv. „teatromat“, při němž diváci hlasováním volili další pokračování děje. Dohromady v obou verzích bylo odehráno celkem 35 představení.  Roku 1991 odvysílala Československá televize Brno první sérii čínského seriálu "Opičí král" (25 dílů z roku 1986) s českým dabingem podle překladu Zdenky Heřmanové. Seriál byl reprízován roku 1993.  Roku 1994 se v bývalém kostele sv. Vavřince na Malé Straně v Praze uskutečnila premiéra české adaptace původní hry litevského spisovatele Alvydase Bausyse "Blíž než dál" ("Arčiau nei toli"). Podle překladu Lorety Martyniuk napsal scénář Ivan Fried (spolupracoval i na překladu), režii měl Jiří Nekvasil. Hra propojuje osudy Wu Čcheng-ena a reflexe jeho románu. Reprízy se uskutečnily v žižkovské síni Atrium v Praze a v rámci festivalu "Setkání kultur" ve Společenském domě v Neratovicích (1995). Tiskem scénář vyšel ve Světové literatuře roku 1993.  Roku 2006 uvedla Česko – čínská společnost v pražské Jindřišské věži pořad Zdenky Heřmanové "Jak se stal Opičák králem".  Roku 2009 uspořádalo Národní umělecké muzeum Číny (NAMOC) v Pekingu výstavu obrazů Zdeňka Sklenáře včetně ilustrací k "Opičímu králi". Současně vznikl dokumentární film "Čína" "Zdeňka Sklenáře". Roku 2010 se v domě U kamenného zvonu v Praze uskutečnila jubilejní retrospektivní výstava Sklenářova díla. Ilustrace k "Opičímu králi", doplněné animovanou interaktivní instalací (grafické studio pixl-e Ondřeje Doležala, Brno) se staly součástí české expozice na světové výstavě Expo 2010 v Šanghaji. Výstavu navštívil i seriálový představitel Sun Wu-kchunga Zhang Jinlai (Liu Xiao Ling Tong). U nás byla tato instalace předvedena v rámci výstavy "Opičí král Zdeňka Sklenáře" v Litomyšli. Na konci roku 2010 se uskutečnila v Kulturním domě v Holicích výstava "Opičí král a Expo 2010", zachycující čínskou tradici této románové postavy v různých podobách a její ohlasy v české kultuře. Součástí výstavy byly i exponáty použité na Expo 2010. V roce 2011 se expozice vydala na cesty: byla vystavena v Muzeu Kroměřížska v Kroměříži, ve Společenském domě v Neratovicích, v Muzeu marionet v Českém Krumlově a ve Vlastivědném muzeu v Olomouci, kde byla spolupořadatelem Konfuciova akademie při UP v Olomouci..

Putování na západ (čínsky: 西遊記, ZZ: 西游记, pinyin: "Xī Yóu Jì", český přepis: "Si-jou-ťi"), v českém překladu jako Opičí král "(Vyprávění o putování na západ)", je vedle "Snu v červeném domě", "Příběhů od jezerního břehu" a "Příběhů Tří říší" jedním ze čtyř klasických románů čínské literatury.

La Pérégrination vers l'Ouest () est un roman de Wu Cheng En. Il est aussi connu en français sous d'autres titres : "« Le Voyage en Occident »", "« Le Singe pèlerin »", "« Le Roi-Singe »", "« Pérégrinations vers l'Ouest »", et "« Monkey King »", "« Monkey Goes West »", ou bien encore "« Journey to the West »" dans les pays anglophones. Ces différents titres sont surtout dus à son héros principal, Sūn Wù Kōng, un singe immortel. Ce roman est connu de longue date au Japon sous le nom de "Saiyūki" et au Viêt Nam sous le nom de "Tây Du Ký". Mais il compte surtout comme l'un des grands classiques de la Chine.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 26 metrů v hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížině respektive Šaronské planině, nedaleko od kopcovitých oblastí podél Zelené linie oddělujících vlastní Izrael v mezinárodně uznávaných hranicích od okupovaného Západního břehu Jordánu. Podél východní strany vesnice protéká vodní tok Nachal Alexander.  Obec se nachází 11 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 32 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu, cca 53 kilometrů jižně od centra Haify a 13 kilometrů jihovýchodně od města Chadera. Burgetu obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Západním směrem v pobřežní nížině je osídlení ryze židovské. Na jihovýchod od mošavu ovšem leží pás měst a vesnic obývaných izraelskými Araby - součást takzvaného Trojúhelníku (nejblíže je to město Kalansuva 5 kilometrů odtud).  Burgeta je na dopravní síť napojena pomocí dálnice číslo 57.

Dějiny.

Burgeta byla založena v roce 1949. Nazvána je podle stejnojmenného židovského sídla připomínaného zde v dobách Talmudu. Zakladateli nynější vesnice byla skupina židovských přistěhovalců z Turecka a čtyři rodiny Židů z Maroka.  Místní ekonomika je založena na zemědělství, ale většina lidí již pracuje mimo obec. Správní území mošavu dosahuje 2600 dunamů (2,6 kilometrů čtverečních). V prostorách mošavu se nachází skupina soch od Jig'ala Tumarkina.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Burgeta Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1134 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 4,0 %.

Burgeta ( בְּאֵרוֹתַיִם, v oficiálním přepisu do angličtiny Burgeta, přepisováno též Burgata) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Emek Chefer.

Bourgata (בורגתה) est un moshav situé sur la route reliant Netanya à Tulkarem. Son appellation provient du nom du village situé sur les lieux à l'époque du Talmud.


Historie.

Pro rodinu Piatnik vše začalo v roce 1839, kdy do této dílny nastoupil tovaryš Ferdinand Piatnik, narozený v Budapešti a vyučený v Bratislavě. Ferdinand firmu pod svým jménem přebírá a o pár let později se žení s vdovou po původním majiteli.  Počátkem 90. let 19. století přebírá řízení společnosti syn Rudolf, a protože je nutné modernizovat rukodělnou výrobu na strojní, stěhuje se firma do nových, moderně vybavených budov v Hütteldorfer Strasse, kde sídlí dodnes.  V té době začíná expanze firmy PIATNIK. Nejprve kupuje továrnu na výrobu karet v Budapešti a v roce 1898 též firmu „Ritter & Cie“ v Praze. Začátkem 20. století pokračuje tato expanze koupí vídeňské tiskárny a konkurenční firmy. Aby byl dostatečně zajištěn materiál pro výrobu karet, kupuje firma PIATNIK v roce 1907 papírnu ve Slovinsku, v roce 1926 je založena továrna na výrobu karet v polském Krakově.  Druhá světová válka přinesla velké škody a také poválečný politický vývoj nebyl přínosem. Postupným znárodňováním ztratila firma PIATNIK svoji pobočku v Praze a tím i tradičně velmi významné postavení na československém trhu. V Maďarsku a Polsku měl vývoj podobný scénář. Firma se tedy soustředila na rozvoj své vídeňské továrny a vybudování úzkých obchodních vztahů v evropských zemích mimo socialistický blok, v USA a severoafrických zemích. V roce 1951 zavedla vícebarevný ofsetový tisk, v 60. letech rozšířila své prostory a do výrobního programu zařadila společenské hry a puzzle.  V roce 1989 zakládá dceřinou společnost „PIATNIK of America“. Tento krok předznamenal další rozvoj firmy: zásadní politické změny v zemích střední Evropy a jejich následná stabilizace umožňuje v roce 1993 založení dceřiné společnosti „PIATNIK PRAHA s.r.o.“ v České republice a „Piatnik Budapest kft“ v Maďarsku. Společně s nimi je v tomto roce založena dceřiná společnost v Německu.  V Rakousku firmě PIATNIK v současnosti patří vedoucí postavení na trhu s hracími kartami a společenskými hrami, které se díky dobrým nápadům zaměstnanců firmy staly velmi úspěšnou a žádanou komoditou.  Do dnešních dnů jsou ve vedení společnosti výhradně potomci Ferdinanda Piatnika („prvního“). Společnost PIATNIK PRAHA s.r.o. vede přímo pan Ferdinand G. Piatnik („čtvrtý“), který je od roku 1984 jednatelem vídeňské firmy. Opět se tedy potomek zakladatele firmy snaží společně se svými českými spolupracovníky o udržení tradice a dobré výsledky. Firma PIATNIK se často angažuje v různých akcích, pořádaných pro děti a mládež, podporuje centra pro účelné trávení volného času, stejně jako dětské domovy či nemocnice.

Galerie.

"Na Moravě a v Čechách nejčastěji hraný balíček karet typu Industrie und Glück od firmy Piatnik."

Piatnik je vídeňská továrna na výrobu hracích karet, která byla založena v roce 1824 jako malá dílna, kde se ručně malovaly karty.

Piatnik est un éditeur de jeux de société basé à Vienne en Autriche. L'éditeur est surtout réputé pour son importante gamme de jeux de cartes.


Konstrukce paprsku.

Paprsek sestává z kovového 100–280 mm vysokého rámu s šířkou odpovídající pracovní šířce stroje. V rámu jsou zachyceny ocelové dráty – "třtiny" – s tloušťkou 0,15–1,5 mm. Počtem třtin na 10 cm se udává "číslo paprsku" (u běžných tkacích strojů mezi 15 a 300) (viz dolní snímek).  Paprsek vykonává spolu s bidlem kývavý pohyb, při kterém se vzdaluje od konce tkaniny (aby se mohl vytvořit prošlup) a po průchodu útku se vrací (příraz útku ke tkanině). Pohyb bidla se přenáší od hlavního hřídele stroje přes vačkový nebo kloubový mechanizmus, u nejrychlejších tkacích strojů se pohyb opakuje více než 25× za sekundu. Paprsek patří k nejchoulostivějším částem stroje, i při precizním zhotovení vzniká v okolí paprsku při tkaní většina přetrhů příze.

Druhy paprsků.

Provedení, upevnění a hustota třtin se přizpůsobuje druhu tkacího stroje a zpracovávaného materiálu. Třtiny jsou zpravidla z nerezavějící válcované oceli, známé jsou například "tunelové" nebo "dvojité" paprsky (pro panamovou vazbu tkanin), k upevnění třtin se používá vedle cínu např. pryskyřice nebo vazba vulkanizací.

Výměna osnovy.

Nitě navinuté na osnovním válu tkacího stroje (na běžných strojích 5000–10 000 vedle sebe) se spotřebují zhruba po 100 hodinách práce. Pokud zůstává vzor tkaniny po zatkání celé osnovy beze změny, navazují se niti nové osnovy na konce dobíhajícího celku zpravidla s pomocí "navazovacího stroje".  Při změně vzoru nebo vazby tkaniny se musí nová osnova navádět do listů brda a do paprsku. Listy brda a paprsek se odejmou z tkacího stroje a předkládají "naváděcímu stroji". Jednotlivé osnovní nitě se ukládají (manuálně) do naváděcích jehel, které je protahují nitěnkami brda a mezi třtinami („zuby“) paprsku, vedení jehel je řízeno "programovou kartou". Stroj může navádět až 140 nití za minutu. Při tkaní s žakárovým ústrojím se musí osnova navádět ručně (asi 30× pomaleji) přímo na tkacím stroji.

Z historie.

Název paprsek se odvozuje z podobnosti řady třtin s paprsky v jejich původním významu. Paprsky pro ruční tkalcovské stavy nejdříve zhotovovali "paprskáři" z rákosí. V Čechách byly první dílny na kovové paprsky známé od začátku 19. století. Výroba v Lomnici nad Popelkou byla pak údajně největší svého druhu v Rakousku-Uhersku. Dlouhá léta se vyrábí různé druhy paprsků ve firmě Naveta v Machníně poblíž Liberce. Je to jediná firma v ČR, která se tímto sortimentem zabývá.

Paprsek (, ) je hřeben upevněný na bidle tkacího stroje, kterým prochází osnovní niti (3). Jak naznačuje snímek vpravo, při každé obrátce tkacího stroje se do trojúhelníkové mezery (prošlupu) mezi paprskem (2) a koncem hotové tkaniny (5) zanáší útková nit (4), kterou paprsek přiráží ke tkanině.

Le peigne d'un métier à tisser est un élément ressemblant à un grand peigne à cheveux et permettant la distribution des fils de chaîne et le tassage du fil de trame après chaque passage de navette. Il est intégré au battant et constitué d'un cadre portant une série de fins câbles tendus.


Ideologie.

Platforma a politika.

Od roku 2008 se Liga Severu opět s velkým vlivem účastnila na vládě premiéra Itálie Silvia Berlusconiho. Jejím tehdejším nejdůležitějším politikem byl Umberto Bossi, který byl ministrem pro reformy, zatímco Roberto Maroni zastával úřad ministra vnitra. Luca Zaia působil ve vládě jako ministr zemědělství a Roberto Calderoli byl ministrem pro zjednodušení zákonů.  Od roku 2013 je předsedou strany Matteo Salvini.

Mezinárodní příslušnost.

Liga Severu byla původně členem Evropské svobodné aliance. V letech 1994 a 1997 byla členem Evropské liberální, demokratické a reformní strany.  Po evropských volbách v roce 2004 se Liga Severu připojila ke skupině Nezávislost / Demokracie a později přešla do Unie pro Evropu národů. Strana byla zastoupena také v Alianci liberálů a demokratů pro Evropu v Parlamentním shromáždění Rady Evropy až do roku 2006, kdy se její členové připojili k Evropskému demokratickému klubu.  Po evropských volbách v roce 2009 se Liga Severu připojila k nově vytvořené skupině Evropa svobody a demokracie.

Obvinění z xenofobie.

Strana je často označována jako xenofobní a anti-přistěhovalecká. Po volbách do Evropského parlamentu v roce 2009 vyvrátil Timothy Kirkhope, vůdce poslanců britské Konzervativní strany v tomto parlamentu, tvrzení, že by se Liga Severu měla připojit k nově vytvořené skupině Evropští konzervativci a reformisté. Podle britského listu The Times mohly být důvodem tohoto odmítnutí zmíněné xenofobní tendence Ligy Severu.  Liga Severu odmítá všechna tato obvinění z xenofobie. Naopak tvrdí, že je na severu Itálie sama obětí diskriminace a rasismu. K uskupení navíc patří vůbec první černošská starostka v Itálii, po volbách v roce 2018 bude Ligu Severu zastupovat v Senátu i první černošský senátor v italských dějinách. Sandy Cane byla zvolena starostou městečka Viggiù u Varese v 2009. V rozhovoru s britským listem The Independent Sandy Cane řekla, že Liga Severu nemá členy s rasistickými nebo xenofobními názory.

Volební výsledky.

Podle průzkumu veřejného mínění provedeného v lednu 2010 podporovalo 45% Seveřanů v Itálii (52% Lombarďanů a Benátčanů) nezávislost Padánie.  Při volbách do italské Poslanecké sněmovny dne 4. března 2018 získala Liga Severu 17,4 % hlasů. To bylo o 13,3 % vice než v předchozích volbách roku 2013, které ovšem pro tuto stranu dopadly velmi nepříznivě. Nový předseda strany Matteo Salvini se o tento výsledek výrazně zasloužil. Pod jeho vedením získala strana své bývalé voliče zpět, především však velké procento voličů z ekonomicky silných severních oblastí Itálie. To ukazují výsledky regionálních voleb v roce 2018 (v Lombardii a regionu Furlansko-Julské Benátsko ("Friuli-Venezia Giulia"). Liga Severu má však stále vice příznivců i ve střední Itálii, např. v regionu Lazio.  Souběžně s volbami do Poslanecké sněmovny se konaly volby do Senátu republiky. Výsledky těchto voleb se nijak podstatně nelišily od výsledků voleb do dolní komory parlamentu. Liga Severu v nich získala 17,6 % hlasů.

Všeobecné volby.

Poslanecká sněmovna.

Celkový počet mandátů v Poslanecké sněmovně byl po celé zobrazené období beze změny 630.

Senát republiky.

Celkový počet mandátů v Senátu republiky byl po celé zobrazené období beze změny 315.

Všeobecné volby - regionální výsledky.

Výsledky Ligy Severu:

Regionální volby.

Výsledky Ligy Severu:

Volby do Evropského parlamentu.

Výsledky Ligy Severu:

Liga (italsky: Lega), je politická strana v Itálii založená v roce 1991 jako federace několika regionálních stran ze severní a střední Itálie. Fúze se zúčastnily Lega Lombarda, Lega Veneta, Lega Piemont a další regionální strany.

La Ligue du Nord (en italien, en abrégé LN), officiellement la Ligue du Nord pour l'indépendance de la Padanie () et officieusement nommé simplement la Ligue ("") à partir de 2018, est un parti politique italien initialement régionaliste et fédéraliste, souvent décrit comme populiste, d'extrême droite, eurosceptique, voire xénophobe. Fondée par Umberto Bossi, la Ligue est dirigée depuis 2013 par Matteo Salvini. À partir de 2017, afin de viser l'électorat de l'ensemble du pays, le parti a utilisé l'appellation abrégée "Ligue", sans l'adjectif "Nord". Lors des élections de 2018, il s'est présenté sous l'étiquette Lega - Salvini Premier ("Ligue - Salvini Premier ministre").


Počátky.

Velrybářství je známé už dlouho. Ví se, že existovalo v minulosti na Islandu, Hebridách, Shetlandách a Orknejích.  Podle archeologických nálezů z dob raných norských osad na Faerských ostrovech, datovaných přibližně do roku 800 n. l., konkrétně zbytků kulohlavčích kostí nalezených ve zbytcích domácností ve vesnici Norðragøta, měli kulohlavci zásadní význam pro každodenní život Faeřanů. Maso a podkožní tuk kulohlavců tvořily důležitou část potravy ostrovanů. Zejména tuk byl vysoce ceněn nejen jako potravina, ale také pro možnost výroby oleje, který se používal na topení a pro další účely. Části kůže kulohlavců se používaly také na výrobu lan a rybářských vlasců, žaludky zase sloužily jako splávky.  Lov byl právně regulován již od středověku, což potvrzují zmínky v raných norských právních dokumentech. Nejstarším dokumentem, který odkazuje specificky k Faerským ostrovům, je takzvaný Sheep Letter z roku 1298, který se zabývá ztracenými a na břeh vyvrženými velrybami.  Záznamy o lovu velryb nadháněním se datují až do roku 1548.

Složky lovu.

Zaměřování.

Lov kulohlavců má dobře propracovaný komunikační systém, na který odkazuje už reverend Lucas Debes, což znamená, že tento systém byl vyvinut už v sedmnáctém století. Při spatření hejna kulohlavců byli vysláni poslové, aby uvědomili ostrovní obyvatelstvo, zatímco v ten samý okamžik byly zapáleny signalizační ohně, které předaly zprávu na další ostrov, kde se cyklus opakoval (Faerské ostrovy mají 17 obydlených ostrovů).  Věří se, že tento systém je nejstarším elementem lovu velryb, neboť při lovu je potřeba velké množství lidí a lodí, aby obklíčili a usmrtili hejno. Dnes se ovšem místo ohňů a poslů využívají mobilní telefony a další moderní komunikační prostředky.

Poloha lovišť.

Místo musí být vhodné pro vyhnání velryb na břeh. Zabíjet velryby na nevhodných místech je protizákonné. Mořské dno se musí postupně svažovat od pobřeží do hlubší vody, takže je vysoká pravděpodobnost, že se podaří vyhnat velryby na břeh, nebo je alespoň zahnat tak blízko ke břehu, aby z něj mohly být zajištěny a usmrceny. Když je lokalizováno hejno, lodě ho obklíčí v půlkruhu a pomalu ho ženou směrem k vybranému místu, což bývá obvykle zátoka nebo fjord. Na Faerských ostrovech existuje 17 městeček a vesnic, poblíž kterých jsou k lovu kulohlavců tyto příznivé podmínky. Lovit velryby mimo tato zákonem schválená místa je nezákonné. Tato místa jsou: Bøur, Fámjin, Fuglafjørður, Syðrugøta, Húsavík, Hvalba, Hvalvík, Hvannasund, Klaksvík, Miðvágur, Norðskáli, Sandavágur, Sandur, Tórshavn (v Sandagerði), Tvøroyri, Vágur a Vestmanna. Tato města a vesnice také nejčastěji figurují v historických záznamech o lovu velryb na Faerských ostrovech, které jsou vedeny od roku 1854.

Regulace.

Začátkem dvacátého století začala debata o legislativní regulaci velrybářství na Faerských ostrovech. Čtvrtého června 1907 poslal dánský guvernátor (faersky amtmaður) první návrh této regulace kanceláři ministerstva financí v Kodani. V následujících letech se debata o regulaci rozvíjela, ale až v roce 1932 spatřila světlo světa první Regulace lovu kulohlavců na Faerských ostrovech. Od té doby byla tato Regulace doplněna každým myslitelným detailem, týkajícím se lovu kulohlavců. Tato regulace pevně začlenila velrybářství, dříve založené na zvykovém právu, do občanského právního řádu, institucionalizovala staré zvyky a přidala nový řád tam, kde byly staré zvyky nedostačující či nevhodné.

Okrsky.

Nejpozději v roce 1832 - existují důvody, proč věřit, že tomu tak bylo již dříve - byly Faerské ostrovy rozděleny na několik velrybářských okrsků, jejichž účelem je zajistit distribuci masa a tuku ulovených velryb. Úlovek je distribuován tak, aby každý člen daného okrsku dostal stejný podíl kořisti bez ohledu na to, zda se lovu účastnil, či nikoli.

Dozor.

Před uzákoněním samosprávy Faerských ostrovů roku 1948 měl nejvyšší zodpovědnost za dozor nad lovem kulohlavců dánský guvernátor. Dnes je dozor věcí Faerské vlády. Vláda je povinna zajistit dodržování Regulace lovu kulohlavců a i jinak odpovídá za přípravy. V praxi to znamená, že místní zákonodárný pověřenec je vrchní autoritou při lovu a distribuci kořisti.

Lodě.

Vybavení pro lov je právně omezeno na háky, lana a hodnotící tyče pro měření. Takto vybavená loď je kulohlavčí lodí. Kulohlavčí loď není ani tradiční malá faerská veslice, ani vozidlo užívané pro příbřežní navigaci. Kulohlavčí loď nezahrnuje moderní lodě z faerské flotily. Kulohlavčí loď je jen dočasným označením pro malou loď, která je zrovna používána při lovu, přestože jinak může být používána pro rybaření nebo volný čas.

Lov.

Po splnění všech zmíněných podmínek mohou velrybáři začít lov. Lov se koná pouze tehdy, když se zaměřené hejno kulohlavců nachází poblíž pobřeží a když je počasí a moře příznivé. Regulace specifikuje, jak se velryby vyvrhují na břeh. Lov sám začíná obklíčením hejna půlkruhem lodí. Na signál velrybářského předáka jsou do vody vhazovány kameny na lanech, což žene velryby požadovaným směrem - k pláži, na kterou se samy vyvrhnou. Útočit na velryby v oceánu není dovoleno. Lov je vždy pod dozorem lokálních autorit.  Kulohlavci, kteří se sami nevyvrhli na pláž, bývali často bodáni do podkožního tuku tyčemi s ostrými háky na konci zvanými (faersky sóknarongul), a poté vytlačeni na břeh. Po obviněních ze krutosti ke zvířatům začali velrybáři užívat tupé háky (faersky blásturongul), kterými vytahovali velryby na pláž za dýchací otvor na hřbetě. Dnes se ostré háky používají už jen pro vytahování mrtvých velryb na břeh. Tupé háky se dočkaly obecného přijetí po svém vynalezení roku 1993, protože jsou nejen efektivnější, ale také humánnější v porovnání s ostatními typy háků. Přesto protivelrybářské organizace, jako je např. Greenpeace nebo Whale and Dolphin Conservation Society (WDCS, česky organizace na ochranu velryb a delfínů), tvrdí, že částečná blokace dýchacího otvoru a podráždění dýchacích cest zvířatům působí nesnesitelnou bolest a paniku.  V roce 1985 postavily Faerské ostrovy mimo zákon používání kopí a harpun při lovu, neboť tyto nástroje jsou ke zvířatům zbytečně kruté.  Po vyvržení na břeh jsou velryby zabity přetnutím hřbetu v oblasti míchy speciálním velrybářským nožem, grindaknívur. Vzhledem k okolnostem během lovu na kulohlavce je velrybářský nůž považován za nejbezpečnější a nejefektivnější usmrcovací nástroj. Vzhledem k ručnímu usmrcování nemůže být smrt "rychlá", délka umírání se pohybuje od několika sekund do několika minut, v průměru je to 30 sekund.  Je možné lovit také jiné druhy kytovců  Podle Faerské legislativy je povoleno lovit také jiné malé kytovce kromě kulohlavců, a to sice: delfín skákavý (Tursiops truncatus); plískavice bělonosá (Lagenorhynchus albirostris); plískavice běloboká (Lagenorhynchus acutus); a sviňucha obecná(Phocaena phocaena).  Lov těchto druhů delfínů a plískavic (s výjimkou lovu sviňuch) probíhá stejně jako lov kulohlavců. Sviňuchy jsou zabíjeny brokovnicemi a jejich počty se musí hlásit šerifovi daného okrsku. Podle statistik se ročně zabije 0 až 10 sviňuch.  Komerční lov větších velryb (plejtvák myšok, plejtvák štítkovitý) se na Faerských ostrovech neprovozuje od roku 1984.

Dojmy.

Při přetnutí míchy kulohlavce dochází zároveň k přetnutí hlavních cév. Proto se okolní moře barví do krvavé červeně. Tento živý obraz bývá využíván protivelrybářskými organizacemi v kampaních proti lovu, protože takovéto obrázky mohou přihlížející šokovat.  Vzhledem k tomu, že kopí, harpuny i střelné zbraně jsou zakázány, velrybáři musí být na pobřeží a zabít osobně každou jednotlivou velrybu. Ólavur Sjúrðaberg, předseda Faerské kulohlavčí asociace k tomu podotýká: "Jsem si jist, že nikdo, kdo si sám zabíjí zvířata kvůli jídlu, nemůže zůstat nepohnut tím, co dělá. Chcete to udělat tak rychle a s tak malým utrpením pro zvíře, jak je to jen možné."

Kulohlavci jako potrava.

Většina tradičního faerského jídla se skládá z masa, protože povrch Faerských ostrovů je velmi nerovný a kamenitý, takže obilí a zeleninu je velmi těžké vypěstovat. Udává se, že pouhá 2% z 1,393 km2 rozlohy ostrovů jsou tvořena ornou půdou a žádná půda není vyhrazena pro trvalé obdělávání. V zimních měsících mohli dříve ostrované jíst pouze sušené nebo nasolené potraviny, zejména maso - kulohlavčí, mořských ptáků a ryb. Kulohlavci byli tedy po dlouhá staletí důležitým zdrojem živin pro izolovanou populaci lidí na souostroví v severním atlantiku.  Kulohlavčí maso a tuk není k dostání v supermarketech - je skladován, připravován a jezen ve faerských domácnostech. Není ani exportován, přestože hlavním vývozním artiklem faerských ostrovů jsou ryby. Ročně se uloví 956 kulohlavců (1990–1999), což znamená zhruba 500 tun masa a tuku. To tvoří cca 30% produkce masa na Faerských ostrovech.

Příprava jídla.

Velrybí maso a tuk je faerskou specialitou. Dlouho znamenalo maso a tuk z jediné velryby jídlo na dlouhou dobu, z něhož dostal každý podíl. Tento zvyk se udržuje dodnes. Maso a tuk se připravuje např. jako Tvøst og spik. Čerstvé maso se vaří nebo upravuje na steak. Kulohlavčí steak se faersky nazývá "grindabúffur". Maso, tuk a brambory ve šlupce se vloží do hrnce, osolí a hodinu vaří. Tenké plátky tuku jsou také oblíbenou přílohou k sušeným rybám.  Tradičně se konzervuje nasolováním nebo sušením větrem venku, což se stále praktikuje, zejména na vesnicích. Dnes se maso a tuk často uchovává v mrazničkách.  Turisté mohou ochutnat tradiční faerská jídla na nejrůznějších kulturních akcích, které se konají zejména v létě. Před konzumací kulohlavčího či jiného kytovčího masa by měli turisté vzít v úvahu varování faerských lékařských autorit, viz níže.

Kulturní význam.

Lov delfínů skákavých je integrální součástí kultury faerské společnosti. Faerští muži často říkají, že grindadráp jim umožňuje cítit se Faeřany. Ženy se grindadrápu aktivně neúčastní, pouze přihlížejí. Tato tradiční dělba práce se nezměnila po staletí.  Ve faerské literatuře a umění je grindadráp důležitým motivem, např. Sámal Joensen-Mikines vytvořil obrazy, z nichž některé jsou mezinárodně uznávané. Jsou součástí trvalé výstavy ve Faerském muzeu umění v hlavním městě Tórshavnu. Dánský guvernátor Faerských ostrovů Christian Pløyen napsal slavnou píseň o lovu kulohlavců. Tato faerská balada, ve faerštině kvæði, je psána dánsky a jmenuje se "Nová píseň o lovu kulohlavců na Faerských ostrovech". Byla napsána během guvernátorova funkčního období (1830–1847) a vydána v roce 1835 v Kodani.  Refrén zní v dánštině takto: " Raske drenge, grind at dræbe det er vor lyst "  V češtině: " Silní mladí chlapci, zabíjet dřinu je naší radostí "  Tyto staré verše jsou dnešními Faeřany zpívány vzácně.. Většině okolního světa (včetně Dánska) se zdají být zpátečnickým klišé.

Úlovky.

Záznamy o lovech existují útržkovitě od roku 1584, nepřerušeně od roku 1709, což z nich dělá nejdéle udržované záznamy o lovu divokých zvířat.  Úlovek je dělen na díly, ve faerštině nazývané "skinn," což je stará měrná jednotky užívaná v zemědělství. Jeden skinn se rovná 38 kg velrybího masa plus 34 kg velrybího tuku; celkem tedy 72 kg.  Faerská statistická kancelář uveřejnila data pro rok 2009, z nichž vyplývá, že bylo zabito 310 kulohlavců, 174 plískavic bělonosých, 2 plískavice běloboké a 1 delfín skákavý.

Hrozby pro velrybí populaci.

Mezi nejrůznějšími organizacemi zuří debata o velikosti kulohlavčí populace v severovýchodním Atlantiku a o významu lovu kulohlavců na Faerských ostrovech jako hrozby pro tuto populaci. Čísla uznávaná vědeckým výborem Mezinárodní velrybářské organizace udávají 778,000 zvířat. Tato data byla získána v roce 1992. Ti, kteří velrybářství podporují, nesouhlasí, jako například North Atlantic Marine Mammal Commission - Severoatlantická komise mořských savců, která ve své zprávě z let 1997 a 1999 úvadí, že tento odhad je kontroverzní.. Ti, kteří stojí v opozici proti lovu, jako například Whale and Dolphin Conservation Society - Společnost na ochranu velryb a delfínů zase říkají, že tato čísla jsou nadhodnocená a kytovců je v severním Atlantiku méně. Pokud počty kulohlavců uznávané vědeckým výborem Mezinárodní velrybářské organizace přijmeme, pak je průměrný počet ročně zabitých zvířat z let 1990-1999 956 zvířat, tedy 0,1%, což výbor považuje za trvale udržitelné.  V Červeném seznamu ohrožených druhů je kulohlavec zanesen v kategorii "chybí údaje", podle analýzy z roku 2008. Podle analýzy z roku 1996 byl kulohlavec zařazen do kategorie "málo dotčený". IUCN tvrdí, že pokud se v severním Atlantiku opravdu vyskytuje populace 778 tisíc kulohlavců, z čehož 100 tisíc se jich nachází okolo Faerských ostrovů, roční úlovek asi 850 jedinců je zřejmě trvale udržitelný.  Podle Americké kytovčí společnosti, což je skupina na ochranu velryb, nejsou kulohlavci ohrožení. Společnost prohlašuje, že na světě se vyskytuje zhruba milion kulohlavců černých, "Globicephala melas", a 20 tisíc kulohlavců Sieboldových, "Globicephala macrorhynchus".

Kontroverze.

Většina Faeřanů trvá na tom, že lovit kulohlavce je jejich právo, protože tak činí už po staletí. Faerští velrybáři brání svoje jednání před nevládními ekologickými organizacemi, jako je například Greenpeace, těmito argumenty:  Slyšet kritické hlasy je na Faerských ostrovech poměrně vzácné, ale v posledních několika letech přece jen častější. Oponenti "grindadrápu" často hrají na city a argumentují na úrovni emocí, například narážejí na "krvavou kořist na břehu fjordu". Faerská odpověď na tuto narážku zní, že problémem není "krvavá kořist na břehu fjordu", ale odcizení velké části populace lidí od přirozeného procesu a základních důsledků produkce živočišné potravy. Obhájci lovu dále tvrdí, že kulohlavci žijí celý život na svobodě ve svém přirozeném prostředí v Atlantiku a nakonec zemřou během několika minut. Hospodářská zvířata jako krávy, prasata a kuřata jsou naproti tomu často držena v naprosto nevyhovujících podmínkách a jejich život je plný utrpení, a přesto lze jejich maso najít v každém supermarketu.  Skupiny obhajující práva zvířat naproti tomu říkají, že lov je krutý a vzhledem k hojnému dostatku jídla na dnešních Faerských ostrovech také naprosto zbytečný. Další argumenty poskytlo Faerské ministerstvo zdravotnictví, které vydalo varování před nadměrnou konzumací kulohlavčího masa, protože může obsahovat příliš mnoho rtuti, polychlorovaných bifenylů a dalších jedů.  Přestože v posledních letech byla značně vylepšena technika, která se k lovu používá (mobilní telefony, motorové čluny, tupé háky...), počet ulovených velryb (obecně i na jeden lov) je v porovnání s minulými staletími menší.  V roce 1989 uveřejnila Společnost na ochranu delfínů a velryb - Whale and Dolphin Conservation Society animovaný film, komentovaný Anthony Hopkinsem, aby zvýšila veřejné povědomí o lovu kulohlavců. Film obsahuje detailní realistické popisy, a tak vzbudil kontroverze, ale jeho přístupnost nebyla omezena, protože byl animovaný.

Lov velryb na Faerských ostrovech je provozován od časů prvních norských osad na Faerských ostrovech. Je regulován Faerskými autoritami, ale kvůli neshodám ohledně malých kytovců není lov pod dohledem Mezinárodní velrybářské komise. Okolo 950 kulohlavců černých ("Globicephala melas") je zabito každý rok, a to zejména v létě. Lovy, nazývané ve faerštině "grindadráp", jsou organizovány na úrovni místních komunit a jsou nekomerční; účastnit se jich může kdokoliv. Lovci nejprve obklopí kulohlavce širokým půlkruhem lodí a poté je pomalu zaženou do zátoky nebo ke dnu fjordu.

Le, aussi nommé plus simplement le, est le nom donné à la tradition culturelle de chasse aux cétacés en vigueur dans les Îles Féroé. La traduction littérale du mot féroïen'est « mise à mort des baleines ». Historiquement, le'se pratiquait aussi à Terre-Neuve, au Groenland et dans d'autres archipels de l'atlantique nord comme les Orcades ou les Shetland mais, de nos jours, seules les Îles Féroé continuent à pratiquer cette chasse.


Chemie atmosféry.

Atmosférická chemie je věda o atmosféře zabývající se studiem chemického složení atmosféry Země a atmosfér jiných kosmických objektů. Složení atmosféry Země se v minulosti měnilo a mění se i dnes působením člověka a jiných vlivů. Atmosférická chemie zkoumá tyto změny a jejich vliv na život na Zemi.

Fyzika atmosféry.

Atmosférická fyzika je věda využívající fyzikálních poznatků ke studiu atmosféry.

Dynamika atmosféry.

Dynamika atmosféry zahrnuje studium proudění a pohybů v atmosféře. Zabývá se studiem bouří, tornád, tropických cyklón, globálním prouděním. Cílem dynamiky atmosféry je vysvětlit pozorované jevy na základě fyzikálních modelů. Pomáhá tak zpřesnit předpověď počasí a vyvíjet metody pro předpověď sezónních změn.

Meteorologie.

Meteorologie studuje změny počasí v krátkodobém měřítku několika týdnů za účelem vytvoření předpovědi jeho budoucího chování. K tomu využívá naměřených údajů v meteorologických stanicích, které zpracovává pomocí modelů vytvořených fyzikou atmosféry.

Klimatologie.

Klimatologie je věda zabývající se změnami klimatu - změnami počasí na určitém místě, ale i na celé planetě (Zemi), z dlouhodobého hlediska. Studuje periodicitu klimatických změn v časovém měřítku řádu let až milionů let. Zjištěné informace se snaží využít k předpovědi chování klimatu v budoucnosti.  Zkoumá také interakce atmosféry a oceánů nebo povrchu kontinentů (jejich topografie a také vegetace) a jejich případný vliv na zemské klima. Její výzkum souvisí s výzkumem dalších vědeckých disciplín jako jsou atmosférická fyzika, atmosférická chemie, geologie, vulkanologie, hydrologie, glaciologie, ale i astrofyzika.

Atmosféry kolem vesmírných objektů.

Všechny planety sluneční soustavy, mají atmosféru, protože jejich gravitační působení je dostatečné k tomu, aby si udržely kolem sebe plynný obal. Výjimku tvoří planeta Merkur, u níž atmosféra krátce po zformování planety prakticky zcela zmizela vlivem nízké gravitace planety, vysoké teploty a interakcí molekul se slunečním větrem. Také Saturnův měsíc Titan má vlastní atmosféru.  U těchto planet (a měsíce) dochází, podobně jako na Zemi, ke vzniku meteorologických jevů. V atmosféře Venuše byly pozorovány elektrické výboje v podobě blesků, na Marsu vznikají prachové bouře a byla zde pozorována oblačnost, v atmosféře Jupitera je obrovská anticyklóna nazývaná Velká rudá skvrna, v atmosféře Saturnu je Dračí bouře, v atmosféře Neptunu se v 90. letech nacházela Velká tmavá skvrna.  Také kolem některých extrasolárních planet byla objevena atmosféra. Horké Jupitery, které byly objevovány zpočátku, pravděpodobně ztratily svou atmosféru vlivem záření mateřské hvězdy. U planety HD 189733 b byla v roce 2008 objevena atmosféra tvořená oxidem uhličitým, methanem a vodními parami.

Vědy o atmosféře je souhrnný název pro vědy zabývající se složením atmosféry astronomických objektů, procesy probíhajícími v atmosféře a procesy, které ovlivňují atmosféru. Zahrnují v sobě chemii atmosféry, fyziku atmosféry (do níž patří dynamika atmosféry), meteorologii a klimatologii.

Les sciences de l'atmosphère désignent le terme général utilisé pour désigner l'étude de l'atmosphère, ses procédés, les effets que d'autres systèmes ont sur l'atmosphère, ainsi que les effets qu'a l'atmosphère sur ces mêmes systèmes. La météorologie inclut la chimie atmosphérique et la physique de l'atmosphère, et se concentre principalement sur les prévisions météorologiques. La climatologie s'intéresse à l'étude des changements de l'atmosphère (à la fois sur le long terme et sur le court terme) de sorte à définir des climats moyens ainsi que leur évolution au cours du temps, que celle-ci soit due à des causes naturelles ou à des causes anthropiques. L'aéronomie concerne l'étude des couches supérieures de l'atmosphère où la dissociation et l'ionisation sont importantes. Les sciences de l'atmosphère s'étendent aussi au domaine de la planétologie, ainsi qu'à l'étude des atmosphères des autres planètes du système solaire.


Děj.

Emocionálně vyprahlý Joel Barish (Jim Carrey) a nespoutaně impulsivní svobodomyslná Clementine Kruczynská (Kate Winsletová) spolu - i přes své zcela odlišné charaktery - navážou vztah ve vlaku cestou do Montauku na Long Islandu, neboť jsou k sobě zcela neodolatelně přitahováni.  Vůbec si neuvědomují, že jsou bývalí milenci, kteří spolu dva roky žili a jejich vztah už je minulostí. Po jedné ošklivé hádce si totiž Clementine najala newyorskou firmu Lacuna, Inc., a nechala si vymazat všechny vzpomínky na Joela i jejich vztah. (Slovo "lacuna" znamená mezeru nebo chybějící část, např. lacunární amnézie je mezera v něčí vzpomínce na konkrétní událost). Když to Joel zjistil, byl z toho tak zničený, že se rozhodl tento "výmaz", který firma provádí, když je klient v hlubokém spánku, podstoupit také.  Velká část filmu se odehrává jen v Joelově mysli. V době, kdy jsou jeho vzpomínky vymazávány, Joel vidí sám sebe, jak je cestou proti proudu času přehodnocuje. Když vidí šťastnější období jejich dřívějšího vztahu, snaží se (mimo reálný svět, uzavřený jen ve své mysli) alespoň některé vzpomínky na Clementine a jejich lásku zachránit. Přes všechnu svou snahu o vzpomínky přichází a v poslední, kterou ztrácí, mu Clementine říká: "Sejdeme se v Montauku."  V samostatné, ale související dějové linii se prolínají příběhy pracovníků firmy "Lacuna, Inc.", kteří, jak se ukazuje, nejsou jen periferními charaktery, ale důležitými postavami děje. Patrick (Elijah Wood), technik "Lacuny", si při "skenování mapy" Joelových vzpomínek všiml Clementine a využil získaných vědomostí o jejich intimním vztahu k tomu, aby Clementine svedl. O Mary (Kirsten Dunst), recepční "Lacuny", se zase v průběhu filmu dozvíme, že měla poměr se šéfem "Lacuny", Dr. Howardem Mierzwiakem (Tom Wilkinson), ale když byl vztah jeho manželkou objeven, nechala si ho na Mierzwiakovo přání vymazat z paměti. Mierzwiak velmi trpí tím, že ho Mary opět svádí a nakonec jí vše řekne. Mary potom pošle všem bývalým klientům "Lacuny" záznamy jejich vyprávění o vztazích, které si pak nechali vymazat.  Joel i Clementine dostanou tyto záznamy krátce poté, co se (z jejich momentálního hlediska poprvé) seznámili ve vlaku. Jejich první reakcí je šok a zmatek, neboť si nepamatují ani svůj vztah, ani to, že si nechali jeden druhého vymazat z paměti. Nakonec se však rozhodnou začít spolu znovu, i když vědí, že všechny své minulé chyby mohou opakovat.  Film má emocionálně nesmírně silný závěr, podpořený písní Everybody's Got to Learn Sometime.

Cílený výmaz paměti.

"Cílený výmaz paměti" je "fiktivní neinvazivní procedura". Jejím cílem je výmaz zcela konkrétních, zvláště nežádoucích a bolestných vzpomínek formou ""mírného poškození"" mozku, srovnatelného se silně proflámovanou nocí. Zákrok provádí výhradně "Lacuna, Inc". Postavy Clementine a Joela jí využijí k tomu, aby si nechali vymazat vzpomínky jeden na druhého. Jako součást promotion filmu a jako podlinka byl spuštěn i hoaxweb Lacuna, Inc.  I když jde zatím stále ještě o metodu fiktivní, u myší se již selektivní vzpomínky vymazat podařilo a předpokládá se, že by se jí dalo používat k léčbě posttraumatického syndromu.

Ztvárnění vzpomínek.

Ve filmu je jak ke ztvárnění přechodu od jedné vzpomínky ke druhé, tak pro zobrazení jejich vymazávání použita celá řada filmových technik, od náznakových až po extrémně dramatické.

Ocenění a uznání.

Charlie Kaufman, Michel Gondry a Pierre Bismuth obdrželi v roce 2004 Oscara za nejlepší původní scénář. Kate Winslet byla také nominovaná za nejlepší výkon v hlavní ženské roli, ale přeskočila ji Hilary Swank s filmem "Million Dollar Baby".

Hudba a soundtrack.

Soundtrack k filmu Věčný svit neposkvrněné mysli byl vydán Hollywood Records 16. března 2004.  Základ byl zkomponován losangeleským hudebníkem Jonem Brionem. Ostatní písně nahráli: Jeff Lynne - E.L.O. ("Mr. Blue Sky" byl použit v trailerech a televizních spotech, ale nikoliv ve filmu), The Polyphonic Spree, The Willowz a Don Nelson.  Beck, ve spolupráci s Jonem Brionem, uvedl cover verzi písně "Everybody's Got to Learn Sometime" se skupinou Korgis.

Prostředí a lokace.

Děj se odehrává převážně v Rockville Centre, předměstí Long Islandu, dále v Montauku (Long Island) a New Yorku.  Podle závěrečných titulků byl točen v Brooklynu a jeho okolí, na Manhattanu, v Montauku, v Mount Vernonu, Wainscottu, Yonkersu, a též v Bayonne, West Orange a New Jersey.  Jako knihkupectví Barnes and Noble posloužilo knihkupectví Columbia University Bookstore.  Dům, kde žije Clementine, se nachází ve Williamsburgu (Brooklyn).  Scény v Yonkersu se točily na ulicích "Riverdale Ave" a "Valentine Ln". Důležitá scéna na zamrzlé řece Charles River byla točena v newyorském parku Franklina D. Roosevelta v Yorktownu.  Všechny vlakové scény byly natočeny na trasách metra Metro-North Railroad, podél New Haven Line, a Mount Vernon East, jako vlakové nádraží posloužilo Rockville Centre station.

Věčný svit neposkvrněné mysli ("Eternal Sunshine of the Spotless Mind") je americký romantický fantasy film podle scénáře Charlieho Kaufmana v režii Michela Gondryho. Ve filmu jsou použity některé prvky, typické pro romantické filmy, science fiction, nelineární vyprávění a neosurrealistický způsob prozkoumávání vlastních vzpomínek. Premiéru měl v USA 19. března 2004 a vydělal přes 70 milionů dolarů.

Le titre'( « L'éclat éternel de l'esprit immaculé ») est une citation extraite de'd'Alexander Pope et figurant dans les dialogues du film.


Popis.

Z krátkého podzemního oddenku vyrůstají vzpřímené, 30 až 100 cm dlouhé, světle zelené, dvakrát, někdy i třikrát zpeřené listy kopinatého tvaru, vybíhající do špičky, které jsou uspořádány do růžice a navzájem se vějířovitě překrývají.  Úkrojky prvního řádu, kterých bývá asi třicet po obou stranách, vyrůstají střídavě; ostře pilovité úkrojky druhého řádu jsou nahloučené nebo nepatrně od sebe vzdálené. Krátký řapík je v dolní části tmavohnědý a krytý šupinami, v horní části zelený a holý. Sterilní a fertilní listy stejného tvaru na podzim odumírají.  Kupky výtrusnic vyrůstající na spodních stranách fertilních listů jsou podlouhlého, někdy háčkovitě zakřiveného tvaru. Kupky vyrůstají ve dvou řadách podél hlavního žebra, nezřídka dosahují i k žilkám postranním, kryty zahnutou ostěrou ve tvaru srpu, která kryje kupky po delší čas, někdy však záhy opadá.

Stanoviště a rozšíření.

Papratka roste ve všech vlhkých smíšených, jehličnatých i listnatých lesích s bylinným podrostem. Najdeme ji na mírně kyselých půdách, často bohatých na rozložený humus, ale i na chudých půdách nebo místech s nerozloženou vrstvou humusu. Jedná se o kosmopolitní, velmi hojný druh. Vyhýbá se pouze vápnitým a suchým lokalitám.

Možnost záměny.

Podobný druh rostoucí na stanovištích horského až alpinského pásma, papratka horská ("Athyrium distentifolium"), má okrouhlé výtrusné kupky s brzy sesychající, nedokonale vyvinutou ostěrou.

Využití.

Jedovatý olej z oddenků využívala starověká medicína na odčervení člověka a hlavně domácích zvířat. Příliš vysoká dávka však vede ke slepotě. Pro svou odolnost je vysazována v zahradách a parcích jako okrasná rostlina. Bylo vyšlechtěno i několik kultivarů, např. 'Glomeratum' s klubíčky listových úkrojků na konci listů a 'Fieldiae' se zkrácenými a ztěsnanými jařmy a narůžovělým řapíkem a vřetenem.

Papratka samičí ("Athyrium filix-femina") je vytrvalá, velmi statná kapradina z čeledi papratkovitých ("Athyriaceae"), někdy pěstovaná jako ozdobná rostlina. Patří mezi nejhojnější lesní kapradiny. Název této kapradiny ("filix" znamená kapradina, "femina" – samice) pochází z dob, kdy nebylo nic známo o rozmnožování kapradin; tento taxon býval považován za samičí rostliny. Druh kapraď samec ("Dryopteris filix-mas") jenž je mohutnějšího vzrůstu byl pak považován za samčí rostliny téhož druhu.

Athyrium filix-femina, la fougère femelle ou athyrium fougère-femelle, est une fougère de la famille des "Dryopteridaceae", certains auteurs la classent parmi la famille des "Woodsiaceae". Bien que ses spores engendrent une formation bisexuée, elle a gardé la dénomination de fougère femelle en comparaison de la fougère mâle plus robuste.