Historie.

Snaha splynout s okolím tu vždy byla už od dávných počátků. Ať už kvůli lovu, sabotáži či jiným důvodům, kdy na viditelnosti závisela úspěšnost mise. Ostatně příkladem můžou být jiné živočišné druhy, které se maskují před predátory či kořistí. Nicméně maskovací oblečení je velmi mladý pojem.  První snahu o maskování můžeme zaznamenat ve feudálním Japonsku (14. století), kde nindžové používali tmavou látku právě proto, že mise plnili hlavně v noci a temný oděv jim poskytoval dokonalé krytí. Další pokusy jsou známy až o několik století později. Změny oblékání vojáků začaly s příchodem 18. století, avšak nebyly natolik významné, aby změnily dosavadní trendy.  95. pěší Regiment z roku 1803, nosil tmavě zeleno-černý oděv, který lépe splynul s okolím, než klasická červená vojenská uniforma. Byl to první pokus Britské armády splynout s okolím a změnit tak roli vojáka. Místo reprezentování barev a moci své země měl za úkol skrýt se v terénu. Další změny v oblékání vojáků přišly v období kolem roku 1850, kdy Britští vojáci v Indii byli nuceni přebarvit své červené uniformy na přirozenější barvu, čímž vznikla nová barva Khaki, která se později stala standardní vojenskou barvou oblečení.  Nový vojenský trend se zanedlouho ujal i ve zbytku světa. Po té, co se khaki barva stala v roce 1902 oficiální barvou Britské uniformy, se ke změnám uniforem přidaly i Spojené státy americké, Rusko a jiné státy, které postupně vytvářely nové maskovací kombinace barev pro své vojáky. Avšak do vypuknutí První světové války ještě mnoho států používalo starý systém pestrého oblékání vojáků.  V roce 1915 vznikla ve Francii speciální Kamuflážní sekce, která sestávala z umělců. Každá maskovací uniforma byla jimi ručně malována a podle vzoru specifikovala druh vojáka, pro kterého byla určena. Později, téhož roku, se výroba rozšířila, protože vznikla nová idea maskování nejen vojáků, ale i objektů pomocí maskovacích sítí.  Na počátku První světové války některé státy pořád bojovaly v pestrých uniformách. Koncept kamufláže se ale rychle ujal a vojáci sami si později dokreslovávali maskovací prvky barvou email, nebo se potírali bahnem. Odstřelovači a speciální jednotky dokonce maskovali i zbytek své výbavy, čímž vznikly první Ghillie oblečení, speciální maskovací oděv využívaný hlavně odstřelovači.  Maskovací oděv podobný tomu, který známe ve 21. století, začala, jako první, používat Německá armáda. Největší rozmach maskovacích technik nastal v období Druhé světové války. Vznikaly nové varianty potisku a začala masová produkce. Němečtí vojáci SS začali nosit celouniformní maskáče (blůza, kalhoty), které už byly typově podobné maskovacímu oděvu dneška.

Typy.

Na počátku 21. století existují stovky vzorků na uniformách, podle druhu prostředí, se kterým má voják splynout – les, sníh, poušť ad. Vývoj maskovacích technik se během 20. století rapidně zrychlil a můžeme setkat s různými vzorky od „mloka“ až po digitální vzorky a vzory navržené pro boj do ulic. Změna uniforem je velmi častá právě proto, že mnohé státy mají zavedený standard, který zrovna nevyhovuje terénu, ve kterém se zrovna vojáci pohybují.  Konkrétně Československá armáda používala vzorky mlok a jehličí, přičemž mlok byl velmi podobný německé uniformě. Vzorek jehličí se udržel až do roku 1993, ale nejednalo se o vzorek československé výroby. Jehličí využívaly státy Varšavské smlouvy. Tento vzor s postupem času ztrácel na kvalitě, přičemž poslední kusy z výroby už skoro neplnily původní maskovací účely a navíc bylo těžké od sebe rozlišit jednotlivé státy Varšavské smlouvy, neboť všichni měli stejné uniformy. V polovině 80. let Češi přišli s novým vzorem. Jednalo se o kombinaci skvrn khaki, tmavě a světle zelených a černých skvrn, vzor 95.

Využití.

Původně se maskovací oblečení používalo ve válce, avšak ve 21. století se využití maskáčů rozšířilo i mezi civilisty. Maskáče jsou velmi oblíbené a žádoucí u vojenských sportů jako je Airsoft, ale používají se i při lovu zvěře a při jiných příležitostech.

Maskovací oblečení je druh oděvu, který se používá za účelem splynutí s prostředím. Aby maskování bylo co nejúčinnější, existují speciální druhy vzorků podle toho, v jakém terénu se člověk chce ukrýt.

Le camouflage désigne tout moyen ou dispositif tendant à rendre moins visible ou à donner une apparence trompeuse à un objet ou à un être vivant.


Historie.

Ke konci říše Tchang autorita její vlády klesala a povstání Chuang Čchaoa v letech 874–884 ještě více oslabilo moc ústředních úřadů. V následujících desetiletích regionální vojenští guvernéři "ťie-tu-š’" spravovali svěřená území prakticky nezávisle. Osobu císaře a ústřední úřady mezitím ovládl Ču Wen, bývalý Chuang Čchaoův generál, který v závěru jeho povstání přešel na tchangskou stranu, hrál klíčovou roli v porážce povstalců a během let se stal nejvlivnějším mužem severní Číny. Roku 904 donutil císaře Čao-cunga k přesunu hlavního města do Luo-jangu, kde ho mohl snadněji kontrolovat ze své základny v Kchaj-fengu a o několik měsíců později ho popravil. Novým císařem jmenoval dvanáctiletého Aj-tiho. O tři roky později Aj-tiho donutil k abdikaci a sám se stal císařem říše Liang. Historikové ji pro odlišení od stejnojmenných předchůdců odlišili přívlastkem „Pozdní“, nazývá se tedy Pozdní Liang. Ču Wen vládl do roku 912, kdy ho v obavě o svůj život zabil syn Ču Jou-kuej. Toho následující rok svrhl a zabil jiný Ču Wenův syn Ču Jou-čen.  Na jihu Číny se v reakci na Čou Wenův převrat vesměs tamní "ťie-tu-š’" osamostatnili i formálně jako císařové nebo králové a založili státy Rané Šu, Jižní Chan, Wu a Wu-jüe. Faktickou samostatnost si udržovaly i ty země, které liangské panovníky formálně uznávaly, jako Čchu a Min.  V severní Číně nesmiřitelný postoj vůči liangské vládě zaujali zejména šatoská knížata Li Kche-jung († 908) a jeho syn Li Cchun-sü, ovládající Šan-si, a Liou Šou-kuang v Jou-čou (Pekingu), od roku 911 císař říše Jen. V nastalé válce zvítězili Šatoové Li Cchun-süa, kteří roku 915 dobyli Jen a roku 923 obnovili říši Tchang s Li Cchun-süem na císařském trůnu (pro odlišení od svého vzoru získala od historiků označení Pozdní Tchang). Téhož roku zlikvidovali říši Liang. Tchangskému císaři se poté podřídila celá severní Čína, roku 925 dobyl i stát Rané Šu v S’-čchuanu.

Říše Pozdní Liang () byl jeden ze států, které se vystřídaly v severní Číně po pádu říše Tchang, v období Pěti dynastií a deseti říší. Založil ji roku 907 Ču Wen, vojevůdce fakticky kontrolující vládu říše Tchang; ovládal většinu severní Číny, Šan-si však ovládala šatoská knížata Li Kche-jung a poté Li Cchun-sü, okolí Pekingu Liou Šou-kuang a Li Mao-čen vládl samostatně v Šen-si. Říše Pozdní Liang zanikla roku 923, kdy Li Cchun-sü po několikaleté válce ovládl severní Čínu a prohlásil se císařem říše (Pozdní) Tchang.

La dynastie des Liang postérieurs () ou Hou Liang régna en Chine du au lors de la période des Cinq Dynasties et des Dix Royaumes. Elle a été fondée par Zhu Wen, après qu'il a forcé le dernier empereur de la dynastie Tang à abdiquer en sa faveur, avant de l’assassiner. Une fois sur le trône, il prend le titre d'Empereur Taizu des Liang postérieurs (後梁太祖). Cette dynastie dure jusqu'en 923, date à laquelle elle est détruite par la dynastie des Tang postérieurs (Hou Tang).


Dětství.

Maggie Q se narodila jako nejmladší z pěti dětí. Byla vychována na Havaji, těsně poté, co se její rodina přestěhovala do Mililani. Navštěvovala Mililani Waena Elementary School a Wheeler Intermediate School. Na střední škole se připojila k cyklistickému kroužku a plaveckému týmu. Ve třetím ročníku získala titul „Nejlepší postava“ a v roce 1997 maturovala.

Kariéra.

1997–1998.

Maggie dala na radu své kamarádky a ve svých sedmnácti letech začala pracovat jako modelka. Svůj debut měla v Tokiu, poté ji přemístili na Tchaj-pej, kde nezažila veliký úspěch a nakonec skončila v Hongkongu.

1998–2005.

Ačkoli se jí jako modelce v Hongkongu nedařilo, všimnul si jí herec akčních filmů Jackie Chan a uviděl v ní herecký potenciál. Pod jeho dohledem trénovala učila se vše, co herec v akčních snímcích potřebuje.  Poprvé se objevila v televizní sérii "House of the Dragon", která se v Asii stala velkým hitem. Jejím filmovým debutem se stal v roce 2000 hororový snímek "Model From Hell", kde ztvárnila roli Anny. Díky úspěchu získala téhož roku roli FBI agentky Jane Quigley ve filmu "Gen-Y Cops". Role agentky oslnila Jackieho Chana na tolik, že byla obsazena do filmu "Manhattan Midnight" a pokračování snímku "Rushhour 2".

2006-2010.

Celosvětový úspěch sklidila až po boku Toma Cruise ve filmu "Mission: Impossible III". V roce 2006. Posléze se objevila na plátně společně s Brucem Willisem ("Smrtonosná past 4.0").  V roce 2008 zářila v thrilleru "Deception" s Hughem Jackmanem a Ewanem McGregorem, kde ztvárnila roli bankéřky, která postavě Jackmana představí exkluzivní anonymní seznam sex klubu. Zkusila si také roli svůdné federální agentky ve videohře "".

2010–dosud.

V roce 2010 si zahrála svojí první hlavní roli v seriálu "Nikita" – příběhu o zběhlé nájemné vražedkyni, bojující proti státní agentuře, která jí byla kdysi domovem. V obnoveném seriálu nejvíce ukázala svůj talent na bojová umění. Při natáčení neměla dablérku a všechny nebezpečné scény si dělala sama. Později se v květnu 2011 objevila na plátně po boku Paula Bettanyho ve snímku "Priest".  Po lehké pauze se v roce 2014 vrátila v akčním dramatu "Divergence" jako Tori Wu. Jelikož se jednalo o první adaptaci z trilogie románů, tak se Maggie Q opět objevila na plátnech i v pokračováních v roce 2015 i a poté 2016. V roce 2015 hrála roli detektiva Beth Davis v seriálu "Stalker". Seriál byl však po odvysílání první řady zrušen. V říjnu v roce 2013 začala natáčet film "The Crash", který měl premiéru v roce 2016. V únoru 2016 bylo oznámeno, že si zahraje v seriálu ABC "Prezident v pořadí", po boku Kiefera Sutherlanda.

Osobní život.

Maggie je velká milovnice zvířat a je vegetariánkou. Žije společně se svými sedmi zachráněnými psy v Los Angeles. V roce 2008 byla jmenována „Člověkem roku“ organizací PETA pro Asii a Pacifik. Je zodpovědná za odstranění všech zvířecích kožichů z kostýmů filmu "Three Kingdoms: Ressurection of the Dragon".  V roce 2006 v jednom interview přiznala, že neslyší na jedno ucho, jelikož byla při hraní vystavena výbušninám a při jednom z triků byla moc blízko explozi.  Má celkem tři tetování. Jedno z nich je fénix na jejím boku, kterého ukázala v seriálu "Nikita".  Po rozchodu z partnerem a hercem Danielem Wu, se seznámila s hercem Dylanem McDermottem, který se stal jejím kolegou v televizním seriálu "Stalker" a se kterým se v lednu 2015 zasnoubila. V únoru roku 2019 se dvojice rozešla.

Ocenění.

Maggie Q byla nominována celkem třikrát, a to v soutěži Teen Choice Awards v letech 2011, 2012 a 2013 v kategorii Herečka akčním filmů za ztvárnění Nikity ve stejnojmenném seriálu.

Maggie Q (* 22. května 1979 Honolulu, Havaj, USA) je americká herečka, modelka a televizní star. Narodila se jako Margaret Denise Quigley polsko-irsko-americkému vojákovi a vietnamské imigrantce. Než započala její hollywoodská sláva, zkoušela své štěstí v Tokiu a Tchaj-pej, kde chodila na modelingové konkurzy. Svého snu se jí dostalo až v Hongkongu, kde její potenciál objevil slavný herec Jackie Chan.

Margaret Quigley, dite Maggie Q (vietnamien : Lý Mỹ Kỳ), est une actrice et mannequin américaine née le à Honolulu, Hawaï.


Označení.

V českém prostředí se nejedná o příliš populární téma a nemá proto jeden ustálený název. Můžeme se setkat s názvy jako kulturně podmíněné nemoci, kulturně vázané psychiatrické syndromy či kulturně podmíněné syndromy. Tyto poruchy bývaly v minulosti nazývány hysterickými symptomy, v současnosti se častěji označují za disociativní poruchy. V angličtině je toto téma hojně publikované a nejčastěji se můžeme setkat s názvem Culture-bound syndroms.

Vymezení.

Kulturně specifické poruchy jsou v daných kulturách známé a uznávané coby nemoci, ale v jiných kulturách se nevyskytují, lidé z jiných kultur s nimi nejsou obeznámeni a nepovažují je za nemoc. Mezi kulturně podmíněné nemoci se nepovažují objektivní somatické nemoci či abnormality, způsobené např. vlivem prostředí, genetiky či etnickými rituály. Tyto nemoci jsou obvykle, alespoň zpočátku, léčeny tradiční lidovou medicínou. Kulturou jsou ovlivněny i jiné nemoci, jejich výskyt v populaci, projevy i prognóza, a je nutné těmto kulturním odlišnostem přizpůsobit léčbu, ale nejsou považovány za kulturně vázané nemoci. „Každá kultura má specifické pojetí zdraví, nemoci a lékařské péče.“ Toto je jeden z důvodů, proč se v různých zemích liší prevalence značného počtu nemocí, avšak známé nemoci, jejímž výskytem je určitá kultura známá či typická, nejsou kulturně specifické poruchy, stejně jako nemoci, které se naopak v jistých kulturách nevyskytují. Například se za kulturně podmíněné nemoci dají považovat mentální anorexie a mentální bulimie v tom smyslu, že se nedají pochopit mimo svůj specifický kulturní kontext a jsou jím do značné míry ovlivněny, mezi kulturně specifické poruchy, o nichž pojednává tento článek, se ale neřadí.

Medicínské hledisko.

Kulturně specifické nemoci bývají zpochybňován skupinami psychiatrů, antropologů a historiků po celém světě. Podle těchto kritiků jsou kulturně specifické nemoci dnes již zastaralým přežitkem. Řeší se především otázky, do jaké míry mentální nemoci odráží kulturu, ze které vyvstávají. Rozdíly jsou ve vnímání kulturně specifických poruch mezi antropology a psychiatry. Antropologové mají tendenci zdůrazňovat spíše relativistické a kulturně specifické aspekty syndromů, zatímco psychiatři tíhnou spíše k univerzálnímu a neuropsychologickému vysvětlení.  Podle jiných názorů může ve skutečnosti existovat mnohem více kulturně specifických poruch. Některé syndromy obsažené v kategoriích DSM-IV, jako například chronický únavový syndrom nebo disociativní porucha identity, nejsou totiž v mnoha zemích známy. Jelikož však DSM-IV byl vytvořen americkou společností, kde jsou tyto syndromy obecně známy, jsou zařazeny v běžných kategoriích a do kulturně podmíněných syndromů nespadají.

Klasifikace.

Jednotlivé kulturně specifické poruchy popisuje pod pojmem kulturně vázané syndromy (culture-bound syndrome) především DSM-IV, kde mají svou vlastní kapitolu mezi přílohami. Jsou zde charakterizovány jako opakující se, lokálně specifické vzorce aberantního chování a zkušenosti, které nemusí být přímo spojeny s konkrétní DSM-IV diagnostickou kategorií. Mnohé z těchto vzorců jsou místními považovány za nemoci nebo za utrpení a většina má místní jméno. Přestože běžná onemocnění můžeme zařadit do některé z kategorií DSM-IV, konkrétní symptomy, průběh a reakce okolí jsou velmi často ovlivněny místními kulturními faktory. V porovnání s tímto jsou kulturně vázané syndromy obecně vymezeny pro určitou společnost nebo kulturní oblast.  Zřídka najdeme pouze jednu diagnózu v DSM ekvivalentní ke kulturně vázanému syndromu. Aberantní chování, které může být diagnostikujícím zařazeno do několika DSM kategorií, mohou místní lidé zahrnout do jedné a projevy, které zahrneme dle DSM do jedné kategorie, může místní lékař roztřídit. Navíc některé podmínky a poruchy již jsou koncipovány jako kulturně vázané syndromy specifické pro industrializovanou společnost (např. mentální anorexie, disociativní porucha identity), jelikož se v jiných společnostech vyskytují zřídka. Také bychom neměli zapomínat na subkultury menšin v industrializovaných společnostech, mezi kterými se mohou vyskytovat kulturně vázané syndromy.  DSM-IV také uvádí seznam některých kulturně vázaných syndromů, se kterými se lze setkat v klinické praxi v Severní Americe a data naznačují, že by měly být zváženy při formulaci diagnózy. Několik z nich je uvedeno níže.  V nejnovější verzi DSM-5 již kulturně vázané syndromy nemají samostatnou kategorii a jsou popsány především jako kulturní koncepty distresu. V MKN-10, která je v Evropě používanější, jsou sice kulturně specifické poruchy zmíněny, avšak detailnější rozpracování chybí a uvažuje se, zdali je zařadit do příští verze.

Seznam podle DSM-IV.

Následující tabulka ukazuje seznam kulturně vázaných syndromů s krátkým popisem vycházejícím z DSM-IV a jejich lokalizací.

Kulturně specifické poruchy jsou psychiatrická či psychosomatická onemocnění vyskytující se pouze v určité kultuře či společnosti. Často jsou popisovány pod názvem kulturně vázané psychiatrické syndromy.

L'expression syndrome lié à la culture, désigne en psychiatrie culturelle, et en anthropologie de la santé, un tableau clinique combinant des troubles somatiques et psychiques, dotés d'une signification particulière et qui sont typiques d'une aire culturelle ou d'un groupe ethnique donné.


Rozšíření.

Euroasijský druh vyskytující se ostrůvkovitě od Francie a Španělska na západě, téměř přes celou Evropu a Rusko až po Mongolsko a okolí Bajkalu na východě. V Česku roste jen roztroušeně a mnoha oblastech vzácně, obvykle se nachází ve středních a severozápadních Čechách a na jižní a jihovýchodní Moravě.

Ekologie.

Roste na místech stepního charakteru, na slunečných svazích a travnatých stráních, skalkách, sutích i písčinách, od nížin až po pahorkatiny. Upřednostňuje hlinité nebo písčité, vysychavé až suché půdy na bazickém podloží (vápenec, opuka, diabas, čedič), může se vyskytnout i na stanovištích ovlivněných člověkem (železniční náspy). Vlnice chlupatá se rozmnožuje výhradně semeny.

Popis.

Vytrvalá bylina dorůstající do výše 20 až 50 cm, která má lodyhy, listy, květy i plody téměř celé porostlé vlnatými chlupy. Z dlouhých, hrubých, vřetenovitých kořenů s větvenou hlavou vyrůstají přímé či vystoupavé, jednoduché nebo rozvětvené lodyhy tlusté až 4 mm. Lodyžní listy s vytrvalými, úzkými palisty měří 5 až 10 cm, mají dlouhé řapíky, jsou lichozpeřené a bývají tvořeny pěti až třinácti páry lístků podlouhlého, eliptického nebo kopinatého tvaru. Lístky, dlouhé 10 až 20 mm, jsou celokrajné, mají kratičké řapíčky, na svrchní straně jsou zelené až žlutozelené a na spodní bělavě chlupaté.  Květy s krátkými stopkami a listeny, v obvyklém počtu 10 až 40, vytvářejí hustá hroznovitá nebo klasnatá květenství. Ta vyrůstají z úžlabí listů na dlouhých stopkách, nejdříve jsou krátká (téměř kulovitá) a při odkvětu se značně prodlužují.  Oboupohlavné květy mají žlutozelený, vytrvalý, trubkovitý kalich s pěti podobnými, úzce trojúhelníkovitými a ostře zakončenými zuby. Bělavě žlutá koruna s dlouhou a vykrojenou vejčitou pavézou, s křídly s tupými laloky a se zašpičatělým člunkem bývá dlouhá 10 až 15 mm. V květu je deset dvoubratrých tyčinek a jedna blizna. Rostlina kvete v květnu až červenci, květy jsou opylovány hmyzem létajícím do květů pro nektar. Ploidie druhu je 2n = 16.  Plody jsou úzce válcovité, hnědavě šedé a hustě chlupaté poltivé lusky. Bývají dlouhé asi 18 mm, široké 4 mm a jsou zakončeny zobánkem. Obsahují po šesti až dvanácti ledvinovitých, šedočerných semenech velkých 1,3 mm.

Možnost záměny.

Vlnici chlupatou je možno na prvý pohled vzhledově zaměnit za kozinec cizrnový. Zásadní rozdílnost mezi nimi je v tom, že vlnice chlupatá má člunek v květu zakončen špičkou a kozinec ho má zaoblený, vlnice nemá zralé plody nápadně nafouklé a kozinec nemá lodyhy a listy výrazně chlupaté.

Toxicita.

Rostlina obsahuje v květech a semenech mj. toxický indolizidinový alkaloid swainsonin, je to metabolický produkt a jeho množství je závislé na napadení houbou kořenomorkou "Rhizoctonia". Nejcitlivější na něj jsou koně, pak ovce a nakonec skot.  Již pětidenní spásání většího množství vlnice chlupaté může u zvířat zapříčinit závažné problémy. Alkaloid přechází do tkání a způsobuje poškození zraku, chronické vyčerpání zvířat a případné zhoršení kvality i snížení množství mléka. Za rizikové je považováno množství 0,4 kg suché natě denně.

Ohrožení.

Vlnice chlupatá se většinou vyskytuje v biotopech ohrožených lidskou činností a proto její setrvání v české přírodě je přímo závislé na ochraně jejího území. Byla proto v „Červeném seznamu cévnatých rostlin ČR“ zařazena mezi ohrožené druhy (C3).

Externí odkazy.

Vlnice chlupatá ("Oxytropis pilosa") je vytrvalá, středně vysoká, počátkem léta nažloutle vykvétající, planě rostoucí rostlina, která pomalu mizí z české přírody. Je jediným druhem, z bohatého a po světě hodně rozšířeného rodu vlnice, který roste v České republice.

Oxytropis pilosa est une espèce de plantes de la famille des "Fabaceae" et de la sous-famille des "Faboideae" que l'on trouve en Europe centrale et en Europe de l'Est jusqu'à la Russie. C'est une plante rare et protégée. Elle fleurit de juin à août.


Životopis.

Mládí.

Narodil se v New Yorku Eli Sandersovi a Dorothy Glassbergové. Jeho otec byl chudý židovský imigrant, který se do Ameriky dostal z Polska, zatímco zbylí členové jeho rodiny se stali obětí holocaustu; jeho matka stejně jako on se narodila do židovské rodiny v New Yorku.

Studia.

Absolvoval základní školu P.S. 197, James Madison High School, poté se dostal na Brooklyn College, ze které přestoupil na University of Chicago, kde vystudoval politické vědy. Přestože o politiku se zajímal od dětství, na univerzitě tento zájem ještě posílil a začal se více zajímat o lidská práva (politika nenásilí, účastnil se různých protestů za lepší pracovní podmínky dělníků nebo proti rasismu) a politiku – angažoval se v Socialistické straně Ameriky.

Rodinný život.

Dvakrát se oženil: poprvé za Deborah Shilingovou (1964–1966), v roce 1988 si vzal Jane O'Meara Driscollovou, s kterou žije dodnes. Svou manželku vzal na svatební cestu do Sovětského svazu, kde navštívili Jaroslavl, sesterské město Burlingtonu, kterého byl starostou, Leningrad a Moskvu, včetně Leninova mauzolea na Rudém náměstí. Sanderse zde dle vlastních slov zaujal systém všeobecného zdravotního pojištění a dostupnost bydlení. Po svém návratu vyzval, aby obě země (Spojené státy a Sovětský svaz) „převzaly to nejlepší z obou svých systémů a navzájem se od sebe učily“, pravě v souvislosti s dostupností bydlení a zdravotní péče.

Politická kariéra.

Mezi lety 1981 a 1989 byl nezávislým starostou města Burlington. V roce 1990 byl zvolen do dolní sněmovny kongresu Spojených států za Vermont, kde sloužil do roku 2007, kdy se stal senátorem za tento stát.  Byl kritizován za svoje pozitivní komentáře o Castrově Kubě. Sanders byl proti podpoře protivládních povstalců Contras v Nikaragui, které v 80. letech ilegálně vyzbrojovala Reaganova administrativa. V roce 1985 navštívil Nikaraguu, aby oslavil šesté výročí tzv. sandinistické revoluce, při které byla svržena Somozova pravicová diktatura. Zde se sešel s marxistickým revolucionářem a vůdcem sandinistické revoluce Danielem Ortegou. Kritizoval Spojené státy, že během studené války podporovaly nedemokratické pravicové režimy a vojenské junty v zemích jako Chile, Írán nebo Salvador. V roce 1972 před studenty ve Vermontu při projevu, během něhož kritizoval válku ve Vietnamu, přirovnal americkou zahraniční politiku v souvislosti s jejím intervencionismem k agresivní politice Adolfa Hitlera. Během Gorbačovovy perestrojky v roce 1988 navštívil Sovětský svaz a v roce 1989 navštívil Kubu, kde chválil bezplatnou zdravotní péči a bezplatné školství. Byl odpůrcem americké invaze do Iráku v roce 2003. Podepsal dopis, ve kterém podpořil venezuelského prezidenta Huga Cháveze. Sanders během roku 2015 rozběhl svou prezidentskou kampaň. V primárkách za demokratickou stranu se utkal o nominaci s mnohem známější a médii favorizovanější Hillary Clintonovou, zejména poté, co třetí kandidát, Martin O'Malley, odstoupil. Clintonová měla na začátku roku 2015 obrovskou převahu, která čítala 60 %, Sanders se k ní ale v preferencích přibližoval a v primárkách ve státě Iowa ještě zaostal o 0,3 %, v New Hampshire již nad ní zvítězil o rozhodných 14 % hlasů (56:42). Od konce roku 2015 si vedl vždy o několik procentních bodů lépe než Clintonová v anketách (např. od skupiny "RealClearPolitics") zkoumajících preference v hypotetických duelech vybraných demokratických a republikánských kandidátů. V září 2015 v průzkumech porazil favorizovanou Hillary Clintonovou ve Vermontu, Iowě a New Hampshire a do ledna 2016 si preference udržel a dokonce posílil. Později však začal ztrácet v jižních státech USA jako Texas nebo Florida.Skupina, u které si trvale nevedl dobře, byli bohatí s ročním příjmem 200 tisíc dolarů a více, Afroameričané a lidé starší 55 let. Bernie Sanders (v souladu s jeho postojem k penězům v politice) odmítal stotisícové příspěvky politickým skupinám na jeho zvolení (respektive žádné takové nemá). K dubnu 2016 měl šest milionů příspěvků od voličů o průměrné hodnotě 27 dolarů. Zpravodajská média mu věnovala přibližně 6× méně prostoru než Hillary Clintonové a 16× méně prostoru než Donaldu Trumpovi.  Dne 19. prosince 2016 obdržel během volby amerického prezidenta hlasy celkem tří volitelů, a to z Havaje, Minnesoty a Maine. Započítán byl oficiálně pouze hlas havajského volitele, čímž se Bernie Sanders stal historicky prvním kandidátem židovského původu a zároveň prvním demokratickým socialistou, který v USA hlas volitele kdy získal.  Po neúspěšné kandidatuře se Sanders nepřestal angažovat v politice. Již týden po zvolení Donalda Trumpa prezidentem vydal knihu "Our Revolution", která se hned po vydání umístila na třetím místě v seznamu bestsellerů The New York Times. V témže roce založil také stejnojmennou organizaci, která má za cíl vzdělávat voliče, zahrnovat je do politického procesu a nabírat potenciální kandidáty do volných úřadů.  V roce 2018 důrazně zkritizoval průběh války v Jemenu a intervenci vedenou Saúdskou Arábií a v Senátu vznesl návrh na ukončení americké podpory Saúdské Arábie. Jeho návrh získal pozornost zejména po vraždě Džamála Chášukdžího, kterou údajně nařídil saúdský korunní princ Mohamed bin Salmán. Po vypuknutí politické krize ve Venezuele odmítl uznat venezuelského opozičního politika a předsedu Národního shromáždění Juana Guaidá jako legitimního prezidenta Venezuely. Na dotaz novinářů, jestli Nicoláse Madura považuje za diktátora neodpověděl, přičemž však kritizoval jeho násilné potlačování demonstrací a vyslovil se pro svobodné volby, které se nicméně dle Sanderse musí konat bez americké vojenské intervence jako se tomu v minulosti stalo v mnoha zemích jižní a latinské Ameriky, například v Chile, Brazílii, Dominikánské republice nebo Guatemale.  V únoru 2019 prohlásil, že hodlá opět kandidovat na prezidenta Spojených států za Demokratickou stranu během voleb prezidenta USA 2020 a očekává se, že bude jedním z nejvýznamnějších kandidátů. Sloganem jeho kampaně je „Ne já. My.“ Podporu má zejména mezi mladými lidmi, Afroameričany a Hispánci. Sanders byl kritizován za chování některých svých stoupenců na internetu. V reakci na kritiku Sanders vyslovil domněnku, že jeho stoupence mohou napodobovat internetoví trollové řízení z Ruska. Sandersovo obvinění, že za špatnou reputaci jeho stoupenců je zodpovědné Rusko, ale odmítl Twitter, který podrobně monitoruje chování na sociálních sítích a ze strany Ruska žádné podobné snahy nezaznamenal.

Postoje.

Bernie Sanders své postoje zveřejnil na svých stránkách.

Sociální témata.

V rámci sociálních témat se Sanders profiluje jako progresivní sociální liberál, který věří v rovnost všech lidí. V rámci své kampaně klade velký důraz na ekonomickou a sociální nerovnost ve Spojených státech.

Zdravotní péče.

Je horlivým stoupencem všeobecné zdravotní péče. Bez žádného zdravotního pojištění je totiž okolo 28 milionů Američanů a Sanders proto prosazuje „Medicare for All“, tedy plošné, státem spravované zdravotní pojištění pro všechny Američany, podobné systému zdravotního pojištění v evropských zemích. Obhajuje snížení nákladů na léky, které jsou vysoké, protože zůstávají pod patentem mnoho let. V roce 2012 představil zákon nabízející farmaceutickým společnostem velké finanční částky na rozvoj nových inovativních léků proti AIDS. V jeho koncepci je chápana zdravotní péče jako právo, nikoli privilegium, stát z daní zajistí každému Američanu základní verzi léků pro každou oblast. Paralelně s tím mohou pro majetnější a náročnější pacienty existovat soukromé kliniky, péče, sanatoria atd. Stejnou pozornost podle Sanderse zasluhuje též psychické zdraví.

Vzdělání.

Podporuje zvyšování podpory pro studenty na veřejných vysokých školách. Inspirací pro něj jsou vysoké školy v západní Evropě. V případě zvolení bude usilovat o anulování studentských úvěrů z vysokých škol a univerzit (které běžně dosahují stovek tisíc dolarů). Studentské dluhy má 45 miliónů Američanů. Sanders vzdělání považuje za podstatné pro společnost natolik, že se zavázal zajistit ho každému americkému dítěti nezávisle na rase/etnicitě či ekonomické a společenské třídě.

Sociální spravedlnost.

Sandersovy zdravotní reformy se též (v případě jeho zvolení) zaměří na eliminaci rasové nerovnosti (neproporcionální strádání minorit při hrazení zdravotní péče vůči majoritnímu bělošskému etniku). Též se bude věnovat zmírnění ekonomické nerovnosti založené na pomoci sociálně znevýhodněným skupinám (např. podporou afirmitivní akce v zaměstnání a ve vzdělání).  Dále chce Sanders mj. ukončit válku proti drogám, legalizovat užívání marihuany, ukončit proziskové věznice a kauce ryze prostřednictvím peněz, zrušit trest smrti, radikálně zreformovat tzv. propadnutí civilního majetku (umožňující policii zabavit majetek volně asociovaný se zločinem), radikálně zreformovat policii (např. trénink, zhodnocení a deeskalaci situace), znemožnění diskriminace zaměstnavatelů dle trestní historie.

Změna klimatu.

Je hlasitým zastáncem existence problému antropogenního globálního oteplování a nutnosti jeho řešení. Spolu se senátorkou Barbarou Boxer představil zákony o snížení znečištění z roku 2007 a globálním oteplování z téhož roku. Opatření by poskytla finanční prostředky na výzkum a vývoj geologického ukládání oxidu uhličitého, nastavila emisní normy pro nová vozidla a kladla důraz na obnovitelné pohonné hmoty. Také je hlasitým podporovatelem plánu Green New Deal.

LGBT práva.

Bernie Sanders, jakožto sociální liberál, podporuje LGBT práva a manželství osob stejného pohlaví. Chce dále upevnit (převážně již existující) antidiskriminační zákony na federální úroveň. Proponentem LGBT hnutí je již od přelomu 60./70. let 20. století.

Volební zákony.

Sanders chce usnadnit proces voleb – obnovit zákon "Voting Rights Act" a zrušit zákony označované jako "Voter ID", naopak zajistit automatickou registraci pro voliče starší 18 let (oproti dnešní registraci až 6 měsíců dopředu pro konkrétní stranu) a učinit den prezidentských voleb dnem volna.

Střelné zbraně.

Sanders chce pro koupi střelné zbraně zavést důkladný prověřovací proces, zacelit „legální kličku“ umožňující koupi zbraní na přehlídkách zbraní, „zkrocení“ organizace NRA ("National Rifle Association") a jejího vlivu na politiky prostřednictvím milionových příspěvků na kampaně, zakázat útočné válečné zbraně a vysokokapacitní zásobníky a uskutečnit rozsáhlý zátah na překupníky zbraní pro zločince.

Veteráni.

Sanders v roce 2014 získal cenu sdružení důstojníků Ameriky "Col. Arthur T. Marix Congressional Leadership Award" za jeho práci na podpoře veteránů.

Jaderná energie.

V návaznosti na havárii japonských jaderných elektráren v roce 2011 vyzval k moratoriu k licencování nových elektráren a přelicencování těch starých ve snaze zpomalit tzv. jadernou renesanci v USA. Napsal prezidentu Obamovi žádost o vytvoření zvláštní komise k přezkoumání bezpečnosti jaderných elektráren. Tvrdí, že by jaderný průmysl měl mít povinnost se pojistit proti nehodám.

Ekonomická témata.

Z hlediska ekonomických témat klade velký důraz na boj s ekonomickou nerovností. Dle některých politických komentátorů tím Sanders nepřímo navazuje na aktivity a cíle protestního hnutí Occupy Wall Street.

Zaměstnanost.

Sanders chce zajistit garanci práce pro všechny práceschopné Američany, mimo jiné v kombinaci s přestavbou infrastruktury. Angažuje se v tzv. „boji za 15“, tj, kampani usilující o zvednutí minimální mzdy na 15 $/hod (ze současných 7,25 $/hod). V minulosti již vyjednal zlepšení podmínek u několika největších zaměstnavatelů, např. Amazon, Wal-Mart a McDonald's.

Daně.

Je zastáncem progresivního zdanění, tedy zvýšeni daní pro vysokopříjmové skupiny a snížení pro střední třídu. Podle Sandersova návrhu by se oproti současnému stavu výrazně snížily daně pro nejchudší a střední třídu a naopak by se radikálně zvýšily pro nejbohatší jedno procento. Sandersovy návrhy by podle výpočtu ekonomů z univerzity v Berkeley vedly v případě 400 nejbohatších Američanů k "efektivnímu" zdanění až 97,5 procenta (v současném daňovém systému prosazeným Donaldem Trumpem je těchto 400 nejbohatších Američanů zdaněno úplně nejméně ze všech příjmových skupin ve Spojených státech, tj. 23 procenty, přičemž pro srovnání, zdanění nejchudšího jednoho procenta představuje 28 procent – viz graf). To jde v ruku v ruce se Sandersovou snahou zmírnit „nehoráznou, groteskní a nemorální úroveň nerovnosti bohatství a příjmů“. Současně by se jednalo o jeden z hlavních zdrojů, pomocí něhož by chtěl přerozdělit bohatství formou systému všeobecného zdravotního pojištění a bezplatného školství. Dle analýz Sandersova týmu by se v důsledku progresivního zdanění majetek amerických miliardářů do patnácti let zmenšil o polovinu.

Transparentnost a peníze v politice.

Bernie Sanders podporuje zákon, který by politické kampaně udělal transparentnější a omezil vliv korporací. Vystupuje zejména proti zákonu Citizens United.  Z předvolebních debat lze vysledovat, že odstranění peněz v politice je u Sanderse nejčastějším a téměř všespojujícím tématem a problémem, který je podle jeho slov příčinou mnoha problémů, proč ve společnosti není prosazována vůle lidu. Sanders chce znovu zavést obdobu Glass-Steagalova zákona, provést audity finančních institucí, které způsobily ekonomickou krizi v roce 2007, vyšetřit, zdali svým chováním neporušily zákon a případně je dohnat k zodpovědnosti.  Co se týče peněz v politice a pro politiky (jako například fundraising na jejich kampaně od korporací), zde chce Sanders odstranit potenciální efekt quid pro quo. Důležité je pro něj anulování precedentu u případu "Citizens United" (de facto říkající, že finanční příspěvky jsou formou svobodného projevu, chráněného Ústavou), znovuzavedení limitu u finančních příspěvků politikům u právnických osob (v současné době mohou v USA firmy politika sponzorovat neomezeně) a snížení vlivu mediálních korporací (které mají klíčový vliv na to, jak často a v jakém světle bude ten který kandidát v médiích ukazován). Sanders byl lídrem zastánců reformy médií a odmítá zvýšenou koncentraci vlastnictví sdělovacích prostředků (konsolidace médií nebo v obecnější formě tzv. interlocking directorate).

Zahraniční politika.

Obchodní dohody.

Je silným kritikem Transpacifické a Transatlantické obchodní dohody; chce zvrátit trend odsunu výroby ze Spojených států do Číny a asijských zemí.

Čína.

V roce 2019 Sanders kritizoval čínský komunistický režim za to, že se namísto demokratických reforem stává více a více autoritářským. Současně ale prohlásil, že Číně nelze upřít, že pro vymýcení extrémní chudoby udělala více než kterákoliv jiná země v dějinách. Ve stejném interview se pak vyslovil proto, že Čína pro Spojené státy nepředstavuje „existenciální hrozbu“ a že by s ní měly Spojené státy spolupracovat.  Téhož roku Sanders kritizoval převýchovné tábory v Ujgurské autonomní oblasti Sin-ťiang, ve kterých čínská vláda internovala více než milion muslimských Ujgurů, a tvrdé zásahy proti hongkongským demonstracím.

Blízký východ.

Dne 3. března 2015 byl prvním senátorem, který se odmítl zúčastnit návštěvy izraelského konzervativního premiéra Benjamina Netanjahua v Kongresu pro jeho vlastní politické účely před izraelskými parlamentními volbami. Po projevu vydal prohlášení podporující diplomatické úsilí Obamovy administrativy na řešení íránského jaderného programu a litoval, že Netanjahuova řeč podle jeho názoru nenabízela alternativy, jak zabránit Íránu získat jaderné zbraně.  Sanders odmítl podepsat rezoluci amerického Senátu, která za viníka války v Gaze v roce 2014 označila palestinské hnutí Hamás, a obvinil Izrael, že během války zabil mnoho nevinných civilistů. Sanders je kritikem izraelské okupace Západního břehu Jordánu a nelegálních izraelských osad. V rozhovoru s Cenkem Uygurem z "The Young Turks" řekl, že mise sjednat trvalý mír mezi Izraelci a Palestinci je nesmírně obtížná, ale nelze jí dosáhnout, pokud jedna ze stran bude nerespektována nebo ignorována. Rovněž řekl, že má obavy o některá okupovaná palestinská území (pásmo Gaza), např. z hlediska více než 40% nezaměstnanosti nebo nedostatku pitné vody.  V roce 2020 odsoudil Spojené státy za zabití velitele jednotek Quds íránských revolučních gard Kásima Sulejmáního kvůli obavám z další eskalace konfliktu.

Bernard „Bernie“ Sanders (* 8. září 1941 New York) je americký politik, nezávislý senátor za stát Vermont, který v roce 2016 neúspěšně kandidoval na prezidenta USA za Demokratickou stranu a nakonec se vzdal kandidatury ve prospěch Hillary Clintonové. Prezidentskou kandidaturu do voleb 2020 vzdal poté, co se stalo zřejmým, že v Demokratické straně nezíská dostatečnou podporu.

Bernard Sanders, dit Bernie Sanders, né le à New York, est un homme politique américain. Il est maire de Burlington, plus grande ville du Vermont, de 1981 à 1989, puis membre de la Chambre des représentants des États-Unis de 1991 à 2007. Il est sénateur au Congrès des États-Unis pour le Vermont depuis 2007.


Vznik.

Po usednutí krále Rámy I. bylo centrum říše přestěhováno na východní břeh řeky Chao Phraya. Nechal zde vybudovat opevnění, kláštery, úřady a své nové sídlo v komplexu budov známém pod názvem Velký palác. V r. 1784 byl zde dokončen a vysvěcen Wat Phra Kaeo čili Chrám smaragdového Buddhy. Tento chrám byl spojen přímo s královskou rezidencí. Je zde uložena nejuznávanější soška Buddhy, vytesaná z kusu jadeitu a posazena vysoko na zlatém oltáři reprezentujícím létající vůz hinduistických božstev.  Stěny chrámu jsou pozlaceny a pod střechou má zavěšenu soustavu zvonů. Interiér je vyzdoben sochami a nástěnnými malbami s motivy Buddhova života. Na veřejích dveří jsou zobrazeny scény z indického eposu Rámajána. Od chrámu je oddělena soukromá vladařova kaple.

Smaragdový Buddha.

Je 79 cm vysoká socha, jejíž stáří ani původ není znám. První písemná zmínka o ní pochází z roku 1434. Král Tilok sochu získal a odvezl s sebou do hlavního města Chiang Mai království Lannathai. Zde byla uložena do svatyně. Následně byl Smaragdový Buddha převezen do nově vybudovaného hlavního města Viang Chan. Poté, co král Ráma I. převezl Smaragdového Buddhu do Wat Phra Kaeo, nechal odlít dvě stojící sochy Buddhů a postavil je před hlavní oltář. Další velmi uctívanou sochu před oltář postavil král Mongkut (Ráma IV.)

Chrámové nástěnné malby.

Celá série nástěnných maleb s motivy výjevů z Buddhova života začíná v jihozápadním rohu chrámu po pravé straně vysokého oltáře výjevem Buddhova narození, dětství, mládí a jeho odmítnutí bohatství ve prospěch hledání "Pravdy." Na západní stěně (naproti oltáři) se nacházejí malby s tematikou svádění Buddhy démony a jeho pozdější osvícení. Příběh pokračuje podél severní zdi. Znázorňuje výjevy z Buddhova zralého života i jeho smrti. V zadní části chrámu je znázorněn vesmír, či jedna z jeho podob.

Wat Phra Kaeo (chrám smaragdového Buddhy) je považován za nejposvátnější buddhistický chrám v Thajsku. Je to silný nábožensko-politický symbol thajské společnosti. Nachází se v historickém centru Bangkoku v areálu Královského paláce.

Le Wat Phra Kaeo (en ), ou Temple du Bouddha d'émeraude, est un temple bouddhiste situé dans le cœur historique de Bangkok, l'un des lieux sacrés les plus importants de la Thaïlande.


Životopis.

Narodil se v Norwalku v Iowě, je synem Catherine LaVonne (rozené Lear), učitelka, a Ronal Wayne Routha, tesař. Má anglické, skotské, německé a holandské předky. Navštěvoval Norwalk High School, kde hrál různé sporty a byl součástí hudebních a divadelních programů. Jeden rok navštěvoval University of Iowa a toužil se stát spisovatelem. Během té doby pracoval jako model.

Kariéra.

Začátky.

V roce 1999 opustil univerzitu a přestěhoval se na Manhattan a později do Los Angeles za hereckou kariérou. Poprvé se objevil ve videoklipu Christiny Aguilery k písničce "What a Girl Wants. Ten samý rok byl obsazen do seriálu stanice ABC "Odd Man Out". V roce 2000 se objevil ve čtyřech epizodách třetí série seriálu "Undressed". Krátce na to se objevil v epizodě seriálu "Gilmorova děvčata" a získal roli v telenovele "One Life to Live", kde hrál od roku 2001 do roku 2002.

Superman.

Před obsazením do supermanského filmu "Superman se vrac"í, Warner Bros. strávil spoustu častu hledáním možné hvězdy filmu. Padly jména jako Nicolas Cage, Josh Hartnett, Brendan Fraser, Paul Walker, Henry Cavill (který se stal Supermanem ve filmu "Muž z oceli" v roce 2013), James Marsden, Ashton Kutcher, Keanu Reeves, Will Smith a James Caviezel. Režisér Bryan Singer si rozhodl najmout Routha dva měsíce po setkání. Natáčení začalo v Sydney v únoru 2005. Film měl premiéru 28. června 2006 a vydělal 200 milionů dolarů. V roce 2006 získal cenu Spike TV Award v kategorii "Nejlepší superhrdina".

Další projekty.

Objevil se ve filmu "Life is Hot in Cracktown" a v nezávislém dramatu "Lie to Me", po boku své manželky Courtney Ford. Získal roli ve filmu Informátoři, založeném na stejnojmenné novele od Bret Easton Ellise, ale jeho scény byly nakonec vystřižené. V roce 2008 získal cameo roli ve filmu "Zack a Miri točí porno" a jako porotce se objevil v soutěži "Comic Book Challange". V lednu 2009 byl oficiálně obsazen do role Todda Ingrima ve filmu "Scott Pilgriim proti zbytku světa". Daniela Shawa si zahrál ve třetí sérii seriálu Chuck"."V roce 2011 se objevil ve filmu "Dylan Dog - Dead of Night". 22. února 2012 bylo oznámeno, že byl obsazen do seriálu stanice CBS "Parťáci," po boku Lucy Davis.  V roce 2013 propůjčil svůj hals do videohry "". Objevil se v jedné epizodě seriálu Millerovi a v epizodách seriálů "Chosen" a "Enlisted".

Arrow.

7. července 2014 bylo oznámeno, že si znovu zahraje superhdinu z komiksu DC a to Raye Palmera / Atoma v seriálu stanice CW "Arrow". Jako vedlejší postava se objevil ve třetí sérii seriálů, která měla premiéru 8. října 2014.  Tvůrci seriálu "Arrow", oznámili, že přemýšlí o spin-offu seriálů o Atomovi. V únoru 2015 bylo oznámeno, že spin-off bude zaměřený na superhrdinský tým, ve kterém bude Atom součástí. Dále se v seriálu objeví Wentworth Miller, Victor Garber a Caity Lotz.

Osobní život.

23. srpna 2006 se zasnoubil se svojí přítelkyní, herečkou Courtney Ford a vzali se 24. listopadu 2007 na ranči El Capitan v Santa Barbaře. 10. srpna 2012 se jim narodil syn Leo James.

Brandon James Routh (* 9. října 1979, Norwalk, Iowa, Spojené státy americké) je americký herec a bývalý model. Vyrostl v Iowě a poté se přestěhoval do Los Angeles za hereckou kariérou, kráce poté se objevil v několika televizních seriálech. V roce 2006 se proslavil rolí Supermana ve filmu Superman se vrací. Vedlejší roli získal v seriálu "Chuck". Následovaly role ve filmech "Zack a Miri točí porno" "a Scott Pilgriim proti zbytku světa".Aktuálně hraje roli Raye Palmera/Atoma v seriálu "Arrow" a od roku 2016 v seriálu "Legends of Tomorrow".

Brandon James Routh est un acteur américain né le à Des Moines (Iowa), et qui a grandi dans la ville voisine de Norwak.


Historie.

Podle legendy byla založena svatým apoštolem Barnabášem roku 47. Zpočátku patřila pod jurisdikci Antiochijské pravoslavné církve. Od roku 431 je autokefální církví. V 7. století se dostala pod arabskou moc a osamostatněla až roku 965. Roku 1191 byl ostrov Kypr zabrán křižáky, následně vzniklo Kyperské království (dynastie Lusignanů, 1192-1489) a v l.1489 až 1571 patřil Benátkám.  S okupací ostrova Turky roku 1571 měli někteří pravoslavní výhody, ale jejich pozice byla nejistá a majetek byl v držení Osmanské říše. Roku 1660 Turci pověřili kyperského arcibiskupa Nikefora odpovědností za výběr daní.  Růst národně osvobozeneckého cítění vyvrcholil na počátku 19. století. Po začátku Řecké osvobozenecké války roku 1821, kyperští obyvatelé také bojovali za osvobození území pod Osmanskou říší. V reakci se guvernér ostrova Mehmed Kuču pustil do krutého pronásledování kyperských pravoslavných: všichni tři metropolité (Pafoský Chrysanthos, Kitijský Meletios a Kyrenijský Lavrentios) byli popraveni a arcibiskup Kypru Kyprianos byl oběšen v Nikósii. Za pouhých pět dní od 9. do 14. července 1821 bylo zabito 486 igumenů (opatů), kněžích a starců. Téměř všechny chrámy byly přeměněny na mešity. Ve stejném roce pravoslavný antiochijský patriarcha Serafim poslal na Kypr biskupy jako nové tři metropolity a arcibiskupa Kypru.  Osmanská éra skončila roku 1878 kdy Turky porazili Britové. Příchod nové nadvlády potěšil mnoho lidí a církev, ale jejich naděje byly zmařené. Roku 1925 britská vláda prohlásila Kypr za svou kolonii. Církev se zapojila do boje za osvobození Kypru.  Roku 1960 získal Kypr nezávislost a prohlásil se republikou. Prvním prezidentem nové republiky se stal arcibiskup Makarios III..  Roku 1973 byly vytvořeny dvě nové metropolie: Morfu a Lemesos.  Po smrti arcibiskupa prezidenta Makariose se novým prezidentem stal Spyros Kyprianou a novým kyperským arcibiskupem byl jmenován Chrysostomos I. Roku 1979 byl přijat nový zákon o Kyperské pravoslavné církvi.  Dne 11. května 2007 přijal Svatý synod Kyperské církve nové rozhodnutí o zvýšení počtu biskupů na 14, jak to také bylo dříve v minulosti.  Dne 13. září 2010 schválil synod novou ústavu církve.

Současnost.

Současnou hlavou církve je arcibiskup Nové Justiniany a celého Kypru - od roku 2006 Chrysostomos II., který byl zvolen zvláštní "Radou starších" které předsedá konstantinopolský patriarcha Bartoloměj I.  Administrativně se skládá z 9 devítí eparchií s titulem metropolie:  Poté se rozděluje do 3 eparchií:

Kyperská pravoslavná církev (řecky Ορθόδοξη Εκκλησία της Κύπρου) je autokefální pravoslavné společenství na území Kypru. Jejím nejvyšším představitelem je arcibiskup Nové Justiniany a celého Kypru Chrysostomos II.

LÉglise de Chypre ou parfois Église grecque-orthodoxe de Chypre est une juridiction autocéphale de l'Église orthodoxe depuis 431. Le primat de l'Église est actuellement Chrysostome II depuis le. Il porte le titre d"Archevêque de la Nouvelle Justinienne et de tout Chypre", avec résidence à Nicosie.


Pro zákazníky.

Zbožové vyhledávače jsou logickým důsledkem rozmachu on-line nakupování. Díky stále rostoucímu počtu e-shopů začalo být problematické orientovat se v jejich nabídce. Proto vznikly weby, které mají na starosti agregování údajů z jednotlivých e-shopů a vyhledávání zboží podle konkrétních zákazníkových požadavků.  V případě, že zákazník zamýšlí například nákup pračky, do srovnávače zadá potřebné parametry a ten mu vyhledá nabídky všech zohledňovaných e-shopů, které těmto parametrům odpovídají. Nalezené nabídky si pak může zákazník nechat srovnat podle ceny, oblíbenosti atp. Zároveň zde najde uživatelské recenze, hodnocení jednotlivých obchodů, nákupní rádce a další přidané funkce.

Pro e-shopy.

Pro e-shopy jsou zbožové vyhledávače přínosem především z hlediska marketingu. Umístěním e-shopu na cenový srovnávač získává jeho provozovatel cílenou propagaci. E-shop se zobrazí zákazníkům, kteří reálně zvažují koupi právě jím nabízeného zboží.  Cílení a filtrování podle parametrů tedy logicky zvyšuje konverzi, která se na cenových srovnávačích obvykle pohybuje kolem 4–8 %. E-shop platí srovnávači za proklik, tedy za skutečně přivedeného zákazníka. Zboží je do srovnávače nejčastěji exportováno pomocí XML nebo CSV.  Některé eshopy nabízejí zákazníkům, kteří na něj přišly z cenového srovnávače, nižší ceny, než zákazníkům nakupujícím na eshopu přímo.<ref name="podnikatel.cz/clanky/na-srovnavacich-najdete-nizsi-ceny-nez-v-e-shopech-je-to-fer"></ref> Podle ČOI se nejedná o diskriminaci ani tím eshop neporušuje žádnou povinnost, kterou má ČOI pod dozorem.

Popis funkce.

K porovnávání cen a srovnávání produktů slouží tzv. srovnávací a nákupní galerie, které umožňují zákazníkům srovnání nabídek zvoleného zboží nabízeného obchodníky, a to podle ceny, případně dalších parametrů. Tyto nákupní galerie též často nabízejí svým uživatelům zpracování objednávek a jejich odeslání obchodníkům, kteří dané zboží nabízí. Veškeré vyhledávání na těchto webových stránkách je zdarma. Obchodníci umisťují pomocí automatizovaných softwarových prostředků (XML kódu) nabídky svého zboží na stránky srovnávací a nákupní galerie. Tyto nabídky jsou aktualizovány několikrát denně. Srovnávače neručí za případné chyby, nepřesnosti nebo vadné údaje jednotlivých nabídek. U každého zboží musí být uveden minimálně název zboží, fotografie zboží, specifikace zboží a konečná cena zboží včetně DPH. U ceny pak může být uvedena i cena dopravy od obchodníka k zákazníkovi, případně vyjmenované jednotlivé druhy dopravy. Obchodníci, kteří chtějí mít své nabídky na takovýchto srovnávačích, platí ceny za jednotlivé prokliky. Cena prokliku se odvíjí od toho, zda se jedná o obyčejný odkaz nebo zda se jedná například o zvýraznění daného e-shopu na stránkách srovnávače. Cena jednoho prokliku se také odvíjí od druhu nabízeného zboží. Jiná cena se tak účtuje prokliku na bytové dekorace a jiná na vysavače. Srovnávací a nákupní galerie vedle srovnávání cen zboží nabízejí i různé doplňkové služby. Některé nabízí svým uživatelům i různé nákupní průvodce, kteří radí lidem při výběrů produktů. Tyto rady pochází jak od expertů z oboru, tak i od uživatelů, kteří mají s produkty reálné zkušenosti (recenze).  Ty nejpropracovanější srovnávací a nakupovací galerie pomáhají uživatelům s výběrem produktu podle technických parametrů a specifikací produktů, umožňují, aby se uživatelé poradili s nákupními rádci, a zprostředkovávají reálné zkušenosti uživatelů, nezabývají se tak pouze prostým srovnáním cen. Tyto srovnávací a nákupní galerie se snaží přilákat nové uživatele na své stránky pomocí tzv. affiliate programů. Affiliate programy jsou provizní systémy pro provozovatele webových stránek. Když autor určité webové stránky nabídne zajímavé informace o cenách a populárních produktech, které nabízí srovnávače zboží, získávají pak nový zdroj příjmů prostřednictvím provizí z přivedených uživatelů. Nejznámější české porovnávače cen zboží jsou heureka.cz, zbozi.cz, hledejceny.cz, srovnanicen.cz nebo nejlepsiceny.cz.

Vyhledávače zboží v zahraničí.

Největším srovnávačem zboží ve světě je Google Shopping. Servis byl poprvé představen v roce 2002 pod jménem Froogle. Později v roce 2007 byl servis rebrandován na Google Product Search a pak v roce 2012 na Google Shopping. V současné době Google Shopping funguje ve 121 zemích. Uživatelé mohou vyhledat zboží přímo ve vyhledávacím panelu Google vyhledávače v záložce Nákupy (Shopping) nebo rovnou přejít na stránky Google Shopping.  Zajímavým příkladem mezinárodních srovnávačů je dál například Trustpilot, který je zaměřen na srovnávání poskytovatelů služeb a prodejců. Servis byl poprvé zaveden v Dánsku v roce 2007, v současnosti je populární stránkou v Evropě i Severní Americe.

Vyhledávač zboží (též porovnávač cen, cenový srovnávač, srovnávač zboží, zbožový vyhledávač) je web, který se specializuje na srovnání cen zboží z internetových obchodů. Slouží k vyhledávání nejvýhodnějších nabídek na trhu, nabízí ale i filtrování podle jiných parametrů, jako jsou například rozměry, značka produktu, cena dopravy nebo aktuální dostupnost zboží. V českém prostředí působí například srovnávače Heureka.cz a Zboží.cz.

Un comparateur de prix est un service web qui permet de comparer les prix sur Internet. L'envoi d'une requête produit une réponse sous forme de liste des produits disponibles chez différents commerçants, la plupart du temps en ligne. Il existe de nombreuses versions des comparateurs de prix et ils sont particulièrement nombreux dans les pays à fort pouvoir d'achat, d'une part, et où l'offre sur Internet est pléthorique, d'autre part. Les comparateurs ont en général pour modèle de rémunération le coût par clic. Ce service est aussi bien utilisé par les commerçants pour ajuster leurs tarifs par rapport à leurs concurrents, que par le consommateur qui pratique notamment le showrooming.


Kariéra piráta.

Raný život Hornigolda není zmapován. Místo jeho narození v anglickém Norfolku je odvozeno od příjmení, které bylo v této oblasti rozšířené. Stál u zrodu Pirátské republiky, v jejímž čele stál společně s Henrym Jegginsem. Hornigold byl učitelem pro mnoho pirátů, především ale pro Edwarda Teache, známého jako Černovous. O jeho aktivitě pochází dokumenty z let 1713 - 1714, kdy Hornigold najal bojové lodě, aby přepadaly obchodní lodě vyslané Anglií a Španělskem do oblasti Baham. V roce 1717 ovládal Hornigold loď "Ranger", která byla nejozbrojenější lodí v karibském regionu, a kterou později ovládal Charles Vane.  V květnu 1717 zaútočil Hornigold na ozbrojenou obchodní loď, která byla do Baham vyslána právě za účelem lovit piráty. Kapitán této lodi však uprchl a později nahlásil velikost Hornigoldovy flotily, tedy pěti lodí a více než 350 mužů.  V tomtéž roce Hornigold vyplul společně se svoji posádkou přes Karibské moře a americký kontinent a snadno okradl spoustu obchodních lodí. Na jeho cestě zpět se mu povedlo zmocnit se bohaté a obrovské francouzské lodě jménem Dutch Flute, která měla 26 děl, což byla nejlepší Hornigoldova akce jako piráta, ale také jeho poslední. Poté přijal královský pardon.

Královský pardon a smrt.

Hornigold si počínal opatrně a během války o španělské dědictví neútočil na britské lodě, ale na španělské. Jeho pirátská kariéra pokračovala až do prosince 1717. Poté přišel další královský pardon a Hornigold se v lednu 1717 vydal do Kingstonu pro pardon. Byl zproštěn viny. Po příchodu Woodose Rogerse, který se stal guvernérem, tak spousta pirátů královský pardon odmítla či porušila. Hornigold, který pardon přijal, byl pověřen úkolem, aby lovil piráty kteří královský pardon porušili či odmítli. Jeho hlavním cílem byl Charles Vane, nikdy se mu ho však nepodařilo polapit, ačkoli zajal a nechal popravit například Steda Bonneta nebo Jacka Rackhama. V roce 1719 byl na obchodní plavbě do Mexika, za hurikánu se jeho loď rozbila o útes daleko od pevniny a utopil se s celou svojí posádkou.

Benjamin Hornigold (* 1680 Norfolk – 1719 Mexiko) také známý jako Ben Hornigold, byl anglický pirát v 18. století. Pirátem byl v letech 1715 až 1717, kdy přijal od krále Jiřího I. královský pardon za účelem aby lovil ostatní piráty, kteří pardon odmítli. Benjamin Hornigold zemřel v roce 1719 při hurikánu mezi Bahamami a Mexikem, když narazil na útes.

Le capitaine Benjamin Hornigold est un pirate puis corsaire anglais du début du. Sa carrière de pirate est relativement courte, de 1713 à 1718. Il obtient un pardon royal et se fait alors chasseur de pirate. Il meurt dans un naufrage en 1719. Il vécut pendant l'âge d'or de la piraterie.


Kariéra.

Svou první roli si zahrála v divadelní hře "Pippino" spolu s Eddie Foyem. Brzy se stala úspěšnou newyorskou herečkou. V roce 1894 se plavila na lodi do Londýna a objevila se ve filmu ""The Shop Girls"", která vedla kritiky, aby ji srovnávali se slavnou herečku Maude Adams. V roce 1898 se provdala za bohatého obchodníka s diamanty a přerušila svou kariéru ke které se vrátila v roce 1905, když její muž zkrachoval(noviny hlásaly, že jeho účet byl prakticky bez peněz). V roce 1915, když žila v ústraní, ji režisér Cecil B. DeMille přesvědčil, aby si zahrála ve filmu "The Cheat", který ji v její kariéře nejvíce proslavil. V tomto filmu hrál i japonský herec Sessue Hayakawa. Mimo jiné hrála také v mluvených filmech "The Hardest Way" (1921), poté v jednom krátkém filmu, kde zpívala písničku "The Father Time" (1924), ve filmu "The Perinnial Flapper" (1924) a v krátké autobiografii "Fannie Ward in The Miracle Woman" (1929).

Soukromý život.

Během svého života byla dvakrát vdaná. Poprvé byl jejím mužem "Joseph Lewis", který byl britský obchodník s diamanty. Vzali se v roce 1898. Její vztah nevydržel a tak se rozvedli 14. ledna 1913. Joseph Lewis zemřel v roce 1928. Jejím druhým manželem byl herec "John Wooster Dean", který často vystupoval ve filmech, po jejím boku. Vzali se se v roce 1914 a byli spolu až do jeho smrti v roce 1950. Dva roky na to v roce 1952 byla ona sama nalezena ve svém bytě v Park Avenue v bezvědomí. Prodělala mozkovou příhodu a dva dny na to zemřela ve věku 79 let.

Fannie Ward také Fanny Ward rozená Fannie Buchanan (22. února 1872, Saint Louis, Missouri, USA – 27. ledna 1952, New York, USA) byla americká divadelní a filmová herečka, známá hlavně díky roli v němém filmu "The Cheat" (1915) režiséra Cecila B. DeMille.

Fannie Ward, de son vrai nom Fannie Buchanan est une actrice américaine de théâtre et de cinéma muet née le à Saint-Louis dans le Missouri et morte le dans son appartement de Park Avenue à New York. Fannie Ward est surtout connue pour son rôle comique dans le film "Forfaiture" (""), un film à forte connotation sexuelle sorti en 1915 de Cecil B. DeMille. Son apparence sans âge la conduit vers la célébrité. La nécrologie du "New York Times" la décrivit comme étant « une actrice qui n'a jamais quitté le haut de l'affiche dans son métier » et qui « se consacrait sans relâche à paraître éternellement jeune, une habitude qui la rendit célèbre. »


Historické pozadí.

S postupem sovětské Rudé armády přes Polsko v boji proti nacistickému Německu si Sověti a polští komunisté, kteří v roce 1944 ustavili novou vládu s názvem Polský výbor národního osvobození (), uvědomili, že Polský podzemní stát, loajální polské exilové vládě, musí být odstraněn předtím, než získají plnou kontrolu nad Polskem. Budoucí generální tajemník Polské sjednocené dělnické strany Władysław Gomułka prohlásil, že „Vojáci Zemské armády jsou nepřátelským prvkem, který musí být bez slitování odstraněn.“ Roman Zambrowski, jiný prominentní komunista, řekl, že Zemská armáda musí být „vyhlazena“.  Zemská armáda (), která byla hlavním polským odbojovým hnutím během druhé světové války, byla oficiálně rozpuštěna 19. ledna 1945, aby se tak předešlo ozbrojenému konfliktu s Rudou armádou, včetně hrozby občanské války kvůli polské suverenitě. Mnoho jednotek se však rozhodlo za těchto nových okolností pokračovat ve svém boji, a sovětskou armádu vnímaly jako nového okupanta. Sovětští partyzáni v Polsku mezitím již koncem června 1943 obdrželi rozkazy z Moskvy, aby útočili na polské partyzány zvané Leśni. Běžně bojovali s Poláky častěji než s Němci. Hlavní síly Rudé armády a NKVD zahájily operace proti partyzánům Zemské armády během a krátce po skončení polské akce Bouře (), která měla za cíl zajistit polskou kontrolu nad městy opuštěnými Němci. Cílem sovětského vůdce Josifa Stalina bylo, aby se po válce na mapě Evropy neobjevilo nezávislé Polsko.

Formování protikomunistického odboje.

První skupinou v rámci Zemské armády, která se zaměřila výhradně na sovětskou hrozbu, byla NIE, vytvořená v polovině roku 1943, jejímž cílem nebylo se sovětskými silami bojovat, nýbrž provádět špionáž, přičemž jak na Sověty reagovat, by následně rozhodla polská exilová vláda. V té době se exilová vláda stále domnívala, že je možné nalézt východisko skrze jednání. Dne 7. května 1945 byla skupina NIE rozpuštěna a transformována do skupiny Delegatura Sił Zbrojnych na Kraj. Ta však existovala pouze do 8. srpna téhož roku, kdy bylo rozhodnuto o jejím rozpuštění a ukončení partyzánského odboje na polském území. V březnu 1945 se v Moskvě uskutečnil politický proces s šestnácti představiteli Polského podzemního státu, který vešel ve známost jako proces šestnácti. Sovětský generál Ivan Serov pozval po dohodě se Stalinem polského vládního delegáta, členy Rady národní jednoty () a vrchního velitele Zemské armády na konferenci, která měla domluvit jejich vstup do Sověty podporované prozatímní vlády. Sověti poskytli polským představitelům bezpečnostní záruky, avšak 27. a 28. března 1945 je NKVD zatkla ve městě Pruszków. Leopold Okulicki, Jan Stanisław Jankowski a Kazimierz Pużak byli zatčeni 27. března a následující den Sověti zatkli dvanáct dalších Poláků. A. Zwierzynski byl zatčen již dříve. Zadržené polské představitele následně převezli k výslechu do moskevské Lubjanky. Po několika měsících brutálních výslechů a mučení byli falešně obviněni z „kolaborace s nacistickým Německem“ a „plánování vojenského spojenectví s nacistickým Německem“.  První polská komunistická vláda, Polský výbor národního osvobození, byla vytvořena v červenci 1944, avšak odmítla jurisdikci nad vojáky Zemské armády. Následně, po dobu více než jednoho roku, se Zemskou armádou zabývaly sovětské organizace, jako NKVD. Ke konci druhé světové války bylo zatčeno přibližně 60 tisíc vojáků Zemské armády, z toho 50 tisíc bylo deportováno do sovětských gulagů a věznic. Většina těchto vojáků byla zajata Sověty během nebo po skončení akce Bouře, kdy se jednotky Zemské armády pokusily spolupracovat se Sověty na celonárodním povstání proti Němcům. Jiní veteráni byli zajati poté, co se rozhodli přihlásit v reakci na nabídnutou amnestii. V roce 1947 byla v Polsku vyhlášena amnestie pro většinu partyzánů. Komunistické úřady očekávaly, že se přihlásí kolem 12 tisíc osob, ve skutečnosti se však přihlásilo 53 tisíc lidí. Mnozí z nich byli zatčeni, navzdory slibu amnestie. Po několikerém porušení slibů během prvních let komunistické vlády, přestali vojáci Zemské armády vládě důvěřovat. Třetí organizací v rámci Zemské armády byla Wolność i Niezawisłość. Ani v jejím případě nebyl primárním cílem boj. Spíše se věnovala pomoci někdejším vojákům Zemské armády při přechodu z partyzánského na běžný život. Pokračující tajnosti a konspirace byly nezbytné ve světle rostoucí perzekucí veteránů Zemské armády ze strany komunistické vlády. Wolność i Niezawisłość se nicméně potýkala s nedostatkem finančních prostředků na zajištění falešných průkazů totožnosti a dalších věcí partyzánům, z nichž mnozí přišli během války o své celoživotní úspory. Problémy jí též působila vnitřní nejednotnost, kdy část skupiny hlasitě obhajovala ozbrojený odpor proti Sovětům a polským komunistům. V druhé polovině roku 1945 zaznamenala NKVD a nově vzniklá polská tajná policie Úřad bezpečnosti () významný úspěch, když se jim podařilo přesvědčit několik vůdců Zemské armády a skupiny Wolność i Niezawisłość, že polská vláda chce skutečně nabídnou amnestii členům Zemské armády. Během několika měsíců se jim podařilo získat informace o většině zdrojů a členů obou skupin. Když si o několik měsíců později (již ve vězení) zmínění představitelé polských skupin uvědomili svůj omyl, byla již skupiny Wolność i Niezawisłość ochromena a tisíce jejích členů zatčeno. Hlavní období existence či aktivity skupiny Wolność i Niezawisłość trvalo do roku 1947; definitivně rozpuštěna byla v roce 1952.

Perzekuce.

NKVD a Úřad bezpečnosti používali k likvidaci odbojové opozice brutální sílu a klam. Na podzim 1946 byla skupina 100 až 200 vojáků Národních ozbrojených sil vlákána do pasti a následně zmasakrována. O rok později prohlásil plukovník Julia Brystiger z ministerstva veřejné bezpečnosti na bezpečnostním brífinku, že „teroristický a politický odboj přestal být ohrožující silou“, ačkoli třídní nepřítel na univerzitách, úřadech a v továrnách musí být „nalezen a neutralizován“.  V průběhu let 1944 až 1956 bylo zatčeno přibližně 300 tisíc Poláků (některé zdroje hovoří až o dvou milionech lidí). Bylo vyneseno na 6 tisíc rozsudků trestu smrti, přičemž většina z nich byla vykonána. Přibližně přes 20 tisíc lidí zemřelo v komunistických věznicích (patřil mezi ně i Witold Pilecki, hrdina z vyhlazovacího tábora Auschwitz). Dalších šest milionů Poláků (tj. jeden ze tří dospělých Poláků) bylo klasifikováno jako podezřelí členové „reakční nebo kriminální skupiny“, a vyšetřováno státními úřady. Během tzv. polského října roku 1956 bylo díky amnestii propuštěno 35 tisíc bývalých členů Zemské armády z vězení. V té době ještě stále někteří partyzáni setrvávali ve službě, neochotni či jednoduše neschopni se zapojit do většinové společnosti. Stanisław Marchewka byl úřady vypátrán a zabit v roce 1957 a poslední partyzán Zemské armády, Józef Franczak, byl zabit v roce 1963, takřka dvě desetiletí po konci druhé světové války. Až do pádu Polské lidové republiky a pádu komunismu v roce 1989, byli bývalí vojáci Zemské armády pod soustavným drobnohledem tajné policie. Teprve se změnou režimu a nástupem demokracie byly rozsudky nad někdejšími vojáky Zemské armády prohlášeny za neplatné a došlo k jejich anulování.

Největší operace a akce.

Největší bitva v historii Národního vojenského sjednocení se odehrála 6. až 7. května 1945 ve vesnici Kuryłówka v jihovýchodním Polsku. Bitva u Kuryłówky proti sovětskému 2. pohraničnímu pluku NKVD, skončila vítězstvím polského odboje, vedeného majorem Franciszkem Przysiężniakem. Protikomunističtí vojáci zabili na sedmdesát sovětských agentů. Jednotky NKVD ve spěchu ustoupily, přičemž později se do vesnice vrátily, aby ji v odvetě vypálily (zničily tak přes 730 budov).  Dne 21. května 1945 zaútočila silně vyzbrojená jednotka Zemské armády pod vedením plukovníka Edwarda Wasilewskiho na tábor NKVD, nacházející se na východním předměstí Varšavy v Rembertówě, a zničila jej. Sověti v táboře zadržovali stovky polských občanů, včetně členů Zemské armády.

Odveta.

Jedna z největších komunistických operací proti partyzánům se odehrála mezi 10. a 25. červnem 1945 v okolí měst Suwałki a Augustov na severu Polska. Augustowský zátah () byl společnou operací Rudé armády, NKVD a jednotek Směrš, za podpory polského Úřadu bezpečnosti a Polské lidové armády, proti vojákům Zemské armády. Svým rozsahem zasáhl i území Litvy. Při akci bylo zajato více než dva tisíce podezřelých protikomunistkých polských bojovníků, kteří skončili v sovětských internačních táborech. Přibližně 600 z nich patrně zemřelo v sovětském zajetí, a jejich těla byla pohřbena v neoznačených hromadných hrobech na území Sovětského svazu. Polský Institut národní paměti prohlásil tuto operaci „největším zločinem spáchaným Sověty na polském území po druhé světové válce“.

Protikomunistické odbojové organizace.

Mezi nejznámější polská odbojová hnutí zapojená do partyzánských bojů patří:

Jako prokletí vojáci (: ) byli označováni příslušníci protikomunistických polských odbojových hnutí, zformovaných v závěrečných fázích druhé světové války či po jejím skončení. Tato hnutí, vytvořená členy Polského podzemního státu (), pokračovala v ozbrojeném boji proti stalinistické vládě v poválečném Polsku až do 50. let 20. století. Partyzánský způsob boje zahrnoval například útoky proti komunistickým věznicím, úřadům ministerstva veřejné bezpečnosti, internačním táborům pro politické vězně a koncentrační tábory zřízené po celém Polsku. Vedeni úsilím o monoetnický polský stát dopouštěli se však zločinů proti civilistům, zejména proti příslušníkům národnostních menšin (Židům, Ukrajincům, Bělorusům). Většina polských protikomunistických skupin zanikla koncem 40. let či během 50. let 20. století, kdy byly systematicky pronásledovány ministerstvem veřejné bezpečnosti a sovětskou NKVD. Poslední známý „prokletý voják“, Józef Franczak, však byl dopaden a zabit až v roce 1963.

Les « soldats maudits » ("", en polonais) est le nom attribué à certains mouvements de résistance polonaise qui se formèrent vers la fin de la Seconde Guerre mondiale et après. Créés par quelques membres de l'État polonais clandestin, ces organisations clandestines continuèrent leur lutte armée contre le gouvernement stalinien de Pologne dans les années cinquante. Les actes de guérilla inclurent un déploiement d'attaques militaires lancées contre les nouvelles prisons communistes ainsi que contre les bureaux du ministère de la Sécurité publique (MBP), les lieux de détention pour prisonniers politiques, et les camps de concentration disséminés à travers le pays.


Etymologie.

Název Chafarinas pochází ze slova "chofar", což znamená v místním nářečí arabského jazyka "pirát". Název je spojen s tím, že koncem 19. a na počátku 20. století ostrovy byly základnou pirátů. Tyto ostrovy jsou také připomínány pod názvem "Tres insulae" v latinském spise z 3. století "Itinerarium Antonini".

Geografie.

Skupina se skládá ze tří ostrovů (ze západu na východ): Congreso, Izabel II. A Del Rey. Maximální nadmořská výška: kopec "Cerro Nido de las Águilas" "Orlí hnízdo" na ostrově Congreso s výškou 137 m. Celková rozloha ostrovů: 52,5 ha.  Ostrovy jsou vulkanického původu. Od pevniny jsou odděleny mělkým průlivem s hloubkou deseti až patnácti metrů.

Fauna a flóra.

Na pevnině žije okolo 180 druhů rostlin (15 endemických severoafrických druhů); 12 druhů plazů (1 endemický), 90 druhů ptáků (10 druhů hnízdících na ostrovech), 153 druhů bezobratlých živočichů: 11 druhů slimáků, 12 druhů stonožek, 74 druhů pavouků, 56 druhů hmyzu.  V moři v blízkosti ostrovů pak žije 64 druhů vodních řas, 26 druhů ostnokožců, 150 druhů kroužkovců a 60 druhů ryb.

Obyvatelstvo.

Ostrovy nejsou trvale obydlené. Na ostrově Isabel II. je malá posádka španělské armády, obsluhující biologickou stanici a maják. Ostrovy Congreso a Del Rey jsou neobydlené. Na ostrově Congreso je posádková budova, v současnosti ale nevyužívaná. V roce 1970 žilo na ostrovech 195 lidí.

Dějiny.

Ostrovy náleží Španělsku od 6. ledna 1848, kdy na ně vystoupila expedice z Málagy, ze dvou válečných lodí pod velením generála Serrana, která o několik hodin předstihla francouzskou expedici. Ta zamýšlela prohlásit ostrovy za vlastnictví Francie.

Chafarinas (španělsky "Islas Chafarinas") je skupina nevelkých ostrovů patřící Španělsku, ležící ve Středozemním moři 3,5 km od pobřeží Maroka, nedaleko od hranice Maroka s Alžírskem, 48 km východně od Melilly, španělské exklávy na marockém pobřeží.

Les îles Zaffarines, îles Jaafarines ou îles Chafarines (en espagnol "islas Chafarinas") sont un groupe de trois petites îles situées en mer d'Alboran au large des côtes marocaines, à au large du village marocain de Ras El Ma (Cap de l'Agua) et à à l'est-sud-est de Melilla. Les Zaffarines sont l'un des territoires espagnols revendiqués par le Maroc, tout comme les villes de Ceuta et Melilla, les rochers de Vélez de la Gomera et d'Alhucemas. Les îles Zaffarines appartiennent à l'Espagne depuis 1848.


Historie.

Vytváření Tumblr začalo v roce 2006 z iniciativy a zájmu Davida Karpa, který se již nějakou dobu zajímal o "tumbleblogy" (krátké formy blogů) a čekal dokud někdo vytvoří platformu pro tento typ blogů. Jelikož se do toho nikdo nehnal, rozhodl se do toho pustit společně s Marcem Armentem. Tumblr byl oficiálně spuštěn v únoru 2007. V průběhu dvou týdnů získal 75 000 uživatelů.  V roce 2014 měla síť přes 184 milionů blogů (včetně těch neaktivních).  V květnu 2013 bylo rozhodnuto, že se novým vlastníkem Tumblr stane společnost Yahoo!, která odkoupila Tumblr za 1,1 miliard dolarů. Mnoho uživatelů bylo s touto situací nespokojených, ale nakonec se uzavřela dohoda v červnu téhož roku s tím, že ředitelem zůstává David Karp.  V roce 2017 platformu zakoupil spolu s celou společností Yahoo! americký mobilní operátor Verizon za 4,5 miliardy dolarů. V té době měl Tumblr hodnotu přibližně 350 milionů dolarů.  Na konci roku 2018 došlo k zákazu pornografie a podobného obsahuju 18+ na této sociální síti. Kvůli tomu síť ztratila téměř třetinu všech uživatelů, když jejich počet z 521 milionů uživatelů počet klesl na 370 milionů během 3 měsíců.  V srpnu 2019 se Verizon rozhodl firmu prodat, odkoupila ji firma Automattic stojící za webovou platformou WordPress. Cena se pohybovala přibližně kolem 20 milionů dolarů. V roce 2019 má Tumblr kolem 200 zaměstnanců.

Funkce.

Správa blogu.

Tumblr je rok od roku populárnější a blogy si zde zakládají novinové společnosti, známí spisovatelé, umělci, herci a i zpěváci. Důkazem je i blog samotného Baracka Obamy, exprezidenta Spojených států amerických.

Mobilní aplikace.

S aktivizací Tumblr z Tumblerette, aplikace iOS vytvořené Jeffem Rockem a Garrettem Rossem, roku 2009 tato služba spustila svou oficiální aplikaci pro iPhone. Pro smartphony BlackBerry začala být tato aplikace k dispozici od 17. dubna 2010 prostřednictvím aplikace Mobelux v BlackBerry World. V červnu 2012 Tumblr vydala pro iOS novou verzi, Tumblr 3.0 podporující Spotify, hi-res obrázky a umožňující přístup v režimu offline. Aplikace pro Android je též k dispozici. Aplikace pro Windows Phone byla vydána 23. dubna 2013. Aplikace pro Google Glass byla spuštěna 16. května 2013.

Zasílání zpráv.

Tumblr umožňuje uživatelům odesílat dotazy na ostatní blogy, pod svým jménem i anonymně. Tumblr také nabízí funkci "fan mail", která umožňuje uživatelům posílat zprávy na blogy, které sledují.  10. listopadu 2015 Tumblr zavedla integrovanou funkci instant messaging, která umožňuje uživatelům mezi sebou chatovat. Tato funkce byla zavedena "virálním" způsobem; byla původně k dispozici skupině 1500 uživatelů, přičemž ostatní uživatelé mohli získat přístup k systému zasílání zpráv jen tehdy, pokud jim byla zaslána zpráva jiným uživatelem, který obdržel přístup do samotného systému. Systém zasílání zpráv podporuje pouze textové konverzace, ale v budoucnu budou přidány další funkce (například skupinového chatu a vkládání obrázků). Tato platforma také nahradí "fan mail" systém, který je zastaralý.

Redakční obsah.

V květnu 2012 Tumblr spustila funkci Storyboard, která byla řízena redakčním týmem in-house, jenž zveřejňoval články a videa o pozoruhodných stránkách a uživatelích na Tumblr. V dubnu 2013 byla Storyboard zrušena.

Tumblr je americká sociální síť, takzvaná "microblogging" stránka, kterou vytvořil David Karp v roce 2007 a sídlí v New Yorku. Od srpna 2019 ji vlastní společnost Automattic. Služba umožňuje uživatelům zveřejňovat multimédia či další obsah na vlastním blogu. Pro uživatele jsou jednotlivé blogy dostupné přes hlavní stránku „dashboard".

Tumblr est une plate-forme de microblogage créée en 2007 et permettant à l'utilisateur de poster du texte, des images, des vidéos, des liens et des sons sur son tumblelog. Elle s'appuie principalement sur le reblogage. Son slogan est : « Venez pour voir ce que vous aimez. Restez pour ce que vous découvrirez. »


Život.

Victor Hensen se narodil v roce 1835 v rodině "Hanse Hensena" (1787–1846), ředitele ústavu pro hluchoněmé v Schleswigu. Jeho děd z matčiny strany byl lékař Carl Ferdinand Suadicani. Hensen studoval lékařství ve Würzburgu, Berlíně a Kielu, mimo jiné u Köllikera, Virchowa a Müllera. Po své promoci v roce 1859 učil nejprve jako prosektor a od roku 1864 do roku 1911 jako řádný profesor fyziologie na univerzitě v Kielu. V roce 1867 se stal členem pruské dolní komory. Z jeho iniciativy byla založena Pruská komise vědeckého průzkumu německých moří. V letech 1877/78, 1887/88 a 1888/89 byl rektorem CAU. V roce 1873 byl zvolen členem Leopoldiny.  Těžiště jeho zájmu bylo v anatomii a fyziologii smyslových orgánů. Byl znám jako vynálezce postupu výroby chemicky čistého glykogenu ze zvířecích tkání. V pozdějších letech se stala jeho hlavním zájmem mořská biologie. Vedl mnohé výzkumné expedice v Atlantiku, mezi nimi i "Plankton-Expedition" Humboldtovy nadace v roce 1889. Při tom obohatil výzkum planktonu o kvantitativní statistické metody. S pomocí jím speciálně navržené jemnooké hedvábné sítě odebíral vzorky z 200metrového vodního sloupce o ploše 0,1 metrů čtverečních. Namátkovým odběrem vzorků z různých míst oceánu odhadl Hansen celkové množství planktonu v horní 200metrové vrstvě vody. Je proto považován za "„Otce kvantitativní ekologie planktonu“". Hensenův novátorský přístup a jím z toho odvozené závěry byly v odborných kruzích rozporuplně přijímány. Významným kritikem byl Ernst Haeckel.  „Vedle toho“ studoval Hensen v zahradě Kielského Biologického ústavu žížaly. Už v roce 1871 přednesl v Rostocku na toto téma přednášku během shromáždění Společnosti německých přírodovědců a lékařů s názvem "„Über die Beziehungen des Regenwurms zur Urbarmachung des Bodens“" (O vztahu žížal k zúrodňování půd), kde se mimo jiné zmiňuje o tom, že žížaly provrtávají půdu do hloubky více než jeden metr a jejich chodbičky slouží kořenům rostlin. Po zveřejnění příspěvku o užitečnosti žížal získal v zemědělských kruzích vysoké uznání; také Charles Darwin vícekrát citoval Hensena ve své poslední publikaci "The Formation of Vegetable Mould through the Action of Worms". Hensen tím motivoval agronoma Wollnyho, jenž považoval zprvu žížaly za škůdce a jenž chtěl Hensenův pohled vyvrátit, k provedení základního experimentu, ve kterém potvrdil, že žížaly značně zlepšují výnosy kulturních plodin.  Ke konci života byl Hensen předsedou Pruské komise vědeckého průzkumu německých moří.

Ocenění.

V roce 1975 po něm byla pojmenována výzkumná loď "Victor Hensen". Jeho jméno nesou jím objevené struktury: Hensenovy buňky (podpůrné buňky na zevní straně Cortiho orgánu) či Hensenův uzlík (embryologie ptáků – lokální ztluštění ektodermu v centru zárodečného terčíku).

Dílo.

Výběr:

Christian Andreas Victor Hensen (10. února 1835 Schleswig – 5. dubna 1924 Kiel) byl německý fyziolog, embryolog a mořský biolog. Zavedl termín plankton v mořské biologii.

Christian Andreas Victor Hensen (né le à Schleswig et mort le à Kiel) est un zoologiste allemand qui jeta les bases de l'océanographie biologique. Il est l'inventeur du mot plancton.


Rozšíření.

Druh pochází z Japonska, Koreje, Tchaj-wanu, Mandžuska a přilehlých Kurilských ostrovů. Roste tam v nevelkých počtech v opadavých lesích od nižších poloh až do hor, nejčastěji v nadmořské výšce okolo 800 m. Na severu svého areálu se vyskytuje často v blízkosti termálních pramenů. Je tradičně pěstován v jihovýchodní Asii (a následně téměř po celém světě) jako okrasná alejová dřevina. Do Evropy byl tento druh dovezen pravděpodobně v roce 1861.  V Čechách byla zelkova pilovitá prvně vysázena v Průhonickém parku v roce 1924 nebo 1927. Největší skupina, asi 100 statných exemplářů starých asi 80 let, roste na jižní Moravě nedaleko zámku Lednice; největší z nich je vysoký 26 m a má průměr kmene 90 cm. Zelkova pilovitá je k vidění také v Průhonickém parku. V České republice se tento druh volně v přírodě nešíří ani se nekříží s domácími druhy.  Jako nejsilnější v Evropě je uváděn strom v Banské Štiavnici na Slovensku, který má kmen o průměru 136 cm. Nejmohutnější strom na světě, známý jako „Noma no ókejaki - 野間の大欅“, roste u Ósaky v Japonsku, je vysoký 25 m, má průměr kmene více 380 cm a údajně je starý 1000 roků.

Ekologie.

Zelkova pilovitá vyžaduje během vegetace dostatek srážek a vlhkou půdu, nesnáší však podmáčené stanoviště. Mladá rostlina snese i silné zastínění, starší strom však pro vývoj koruny potřebuje plné oslunění. Nejlépe se mu daří v hlubokých, propustných půdách dostatečně zásobených živinami. Není náchylný k poškození mrazem, velmi dobře snáší i městské prostředí, nevadí mu zasolená půda a napadá ho jen velmi málo škůdců. Je středněvěkou dřevinou.

Popis.

Opadavý, listnatý, jednodomý strom, dorůstající do výšky 20 až 30 m, který má korunu nejdříve vejčitou a později kulovitou. Kmen stromu je obvykle krátký, často bývá křivý a vícekmený. Mohutný kořenový systém je tvořen výrazným středním, až kůlovitým kořenem a množstvím široce větvených, silných a dlouhých postranních kořenů. Kůra mladého stromu je stříbřitě šedá, později se odlupuje ve větších šupinách. Mladé větvičky jsou světle hnědé, starší šedivé.  Z jara vyrůstající pupeny jsou tupě kuželovité, hnědé zbarvené a mají větší počet šupin, počínají rašit již v únoru a březnu. Listy s opadavými, nahnědlými palisty a krátkými řapíky vyrůstají střídavě ve dvou řadách a bývají 5 až 12 cm dlouhé a 2 až 5 cm široké. Eliptické až vejčitě kopinaté čepele jsou symetrické, jednoduché, pilovité a jednotlivé zuby mají obloukovitě ohnuté. Na svrchní straně jsou tmavě zelené a na spodní světlejší, mají zpeřenou žilnatinu se žilkami končícími ve špici zubů. Na podzim se listy barví od žluté přes oranžově červenou až po bronzovou barvu.  Strom začíná kvést asi od 20 let věku. Krátce stopkaté, nazelenalé květy, se čtyřmi až šesti okvětními lístky, jsou jednopohlavné a vyvíjejí se zároveň s listy. Samčí květy, 3 mm velké, vyrůstají v chomáčcích ve spodní části letorostů a mají tyčinek tolik, co okvětních lístků. Samičí květy, 1,5 mm velké, vyrůstají jednotlivě nebo po dvou v paždích listů v horní části letorostů, jejich jednopouzdrý semeník nese přisedlou dvouramennou bliznu. Někdy se místo samičích květů objevují květy oboupohlavné. Květy rozkvétají od března do dubna a bývají opylovány větrem.  Plodem je malý, tmavě hnědý oříšek ledvinovitého tvaru o velikosti asi 4 mm, který je obalen vytrvalým okvětím. Ploidie druhu je 2n = 28. Tento poměrně exotický druh lze rozmnožovat výsevem semen (oříšky) nebo roubováním na jilm.

Význam.

Zelkova pilovitá má ceněné dřevo zlatohnědé barvy se zřetelnými letokruhy v příčném i tangenciálním řezu. Dřevo je relativně těžké (průměrně 700 kg/m3), odolné proti hnilobě a dobře se opracovává. V Asii z něj zhotovují dřevěné konstrukce, nábytek, parkety, dýhy i drobné dekorativní předměty, pro jeho nevelký výskyt však jen v omezeném množství.  V Evropě se v lesních porostech nepěstuje, roste velmi pomalu a mívá nízký kmen, jenž je často rozdvojený. Používá se nejčastěji jako solitéra nebo doplněk menších skupin, někdy se vysazuje jako alejová dřevina. Snáší velmi dobře stříhání a tvarování, je výhodným objektem pro tvorbu bonsají.

Zelkova pilovitá ("Zelkova serrata") je listnatý, opadavý strom pěstovaný pro krásně zbarvené listy. Je domovem ve Východní Asií a v České republice se ojediněle vysazuje jako nenáročná okrasná dřevina.

Le zelkova du Japon ("Zelkova serrata") est un arbre caducifolié aux feuilles dentelées lancéolées de la famille des "Ulmaceae". Il est appelé "keyaki" (欅, ケヤキ) au Japon. Philipp Franz von Siebold, l'a introduit aux Pays-Bas en 1830.


Počátek vlády.

Narodil se jako jediný syn krále Karla III. Neapolského, který krátce působil jako uherský král a při bojích o uherskou korunu byl roku 1386 pravděpodobně zavražděn. Za tehdy devítiletého Ladislava převzala vládu jeho matka Markéta z Durazza. V letech 1390–1399 museli bojovat se vzdáleným příbuzným Ludvíkem II. Anjou, který si činil nároky na neapolský trůn z titulu historických dědičných vazeb.

Upevňování moci.

Ladislav se v průběhu let vypracoval v obratného politika a válečníka. Dokázal využít tehdejšího bezvládí v rozdrobené Itálii pro rozšíření a upevnění své moci. Po vzoru svého otce se pokoušel ovládnout území současného Maďarska a Chorvatska, v roce 1403 se v Zadaru prohlásil za krále uherského a chorvatského. Tímto ale proti sobě popudil tehdejšího římského a uherského krále Zikmunda Lucemburského, který si vzal za manželku Marii Uherskou a tím také nárokoval uherskou korunu. Proti mocnému Zikmundovi se Ladislav nemohl úspěšně prosadit. Své právní nároky na území Dalmácie prodal v roce 1409 Benátkám za částku sto tisíc dukátů.

Boj o papeže.

Ladislav též výrazně zasahoval do evropských rozbrojů v katolické církvi známé jako papežské schizma. Povedlo se mu ovládnout sídlo východního papeže Řím. Papeže Inocenta VII. v letech 1404–1406 de facto ovládal, podporoval i jeho nástupce Řehoře XII. V roce 1410 odmítl uznat volbu kardinála Baldassara Cossy za papeže Jana XXIII. a trval na původním Řehoři XII. Proto Jan XXIII. proti němu vyhlásil v roce 1412 křížovou výpravu, ale neuspěl.

Úmrtí.

Zemřel náhle v srpnu 1414 uprostřed bojů v jižní Evropě. Ladislav byl třikrát ženatý, ale vzhledem k tomu, že neměl žádného legitimního potomka, převzala neapolskou korunu jeho sestra Johana II. Neapolská.

Ladislav I. Neapolský (červenec 1376 – 6. srpna 1414) byl od roku 1386 neapolským králem, chorvatsko-uherským vzdorokrálem, titulárním králem Jeruzaléma a od roku 1406 také knížetem Taranta.

Ladislas d'Anjou-Durazzo dit le Magnanime et le Victorieux, né à Naples le, mort à Naples le, roi de Naples de 1386 à 1414, roi titulaire de Jérusalem, de Dalmatie, de Croatie, de Ramie, de Serbie, de Galicie, de Lodomérie, de Cumanie et de Bulgarie et roi de Hongrie en 1403, est le fils de Charles III de Naples, roi de Naples et de Hongrie, et de Marguerite de Durazzo.


Historie.

Založení.

Na základě výsledku polsko-sovětské války tvořila východní hranice Polska dlouhý pás táhnoucí se od hranice s Lotyšskem až po řeku Prut na hranicích s Rumunskem na jihu. Ač byla mezi Polskem a Sovětským svazem podepsána mírová smlouva (Rižský mír), nevládl v okolí státní hranice klid. Ozbrojené skupiny pronikaly na území Polska a jeho policejním složkám se nedařilo těmto průnikům zabraňovat. Například v roce 1924 se podařilo zneškodnit drancující skupinu Sovětů až ve městě Stołpce, které se nacházelo v polském vnitrozemí asi dvacet kilometrů od hranice. Polský ministr obrany Władysław Sikorski proto rozhodl, že úkol je pro policii příliš náročný a předal ostrahu této hranice armádě. Polská Rada ministrů na svém jednání 8. srpna 1924 rozhodla o zřízení specializované militarizované jednotky polské policie určené k ostraze východní hranice země. Spolu s tím došlo k vyčlenění finančních prostředků na výstavbu opevněných kasáren a policejních stanic na dotčeném území (jen do listopadu toho roku vynaložilo Polsko na tyto úpravy částku 3,5 milionu zlotých). Sbor byl oficiálně ustaven 17. září 1924 a během listopadu 1924 dorazily první tři brigády do oblasti Volyně a Polesí. V dubnu 1925 převzaly jižní Polesí a Halič další dvě brigády. Poslední oddíly přišly na přidělená území během března 1926. Bylo to šest brigád, které střežily hranici s Litvou a Lotyšskem. Celkově tak síly čítaly 24 praporů pěchoty a 20&eskadron jezdectva. Členové Sboru museli být před službou v těchto pohraničních jednotkách nejprve důkladně prověřeni. Většinou pocházeli ze západních částí země a někteří z nich byli německé národnosti. Než zájemci nastoupili službu u Sboru ochrany hranic, museli mít za sebou službu v polské armádě.  Příslušníci jednotek prošli školením, aby dokázali kombinovat taktiku armády, policie i pohraniční stráže. Vedle střežení hranice se věnovali též průzkumné činnosti, přepadům či provokačním akcím. Během prvního roku existence zatkly oddíly přes pět tisíc osob, jež se snažily o ilegální přechod hranice. Účastnily se též 89 ozbrojených potyček především s útočníky pocházejícími ze Sovětského svazu.

Piłsudského reformy (1929–1935).

Během července 1929 prošel Sbor z rozhodnutí maršála Józefa Piłsudského reorganizací. Vzniklo šest nových pluků a všechny stávající jednotky dostaly nové názvy. Každá z brigád dostala přidělenou svou část hranice a tu následně střežily jednotlivé prapory, jejichž sídly se staly malé pevnosti u státní hranice. Někteří vojáci (ženisté, dělostřelci či jezdectvo) tvořili druhou obrannou linii a měli být použiti pouze v případě nutnosti.  Původní brigády dostaly svá nová jména podle oblastí, v nichž operovaly:  Nově vytvořené jednotky se jmenovaly:

Modernizace (1937–1939).

Další modernizace proběhla na počátku roku 1937, kdy místo jednotek „Vilensko“, „Novogrodek“ a „Volyň“ vznikly tři jiné pluky pojmenované:  Navíc se oddíl Čortkiv rozdělil na dva samostatné prapory nazvané „Wilejka“ a „Berezwecz“. Spolu s tím proběhly i úpravy stávajících jednotek. Po roce 1937 tak měl Sbor ochrany hranic velitelství tří brigád a sedmi pluků. Ty tvořilo 32 praporů pěchoty a 21 eskadron jezdectva.  Postupem času, jak se zvyšovalo ohrožení Polska a prohlubovala se krize v Československu, rozšířil se Sbor v roce 1939 ještě o další dva pluky, a sice první a druhý pluk „Karpaty“ každý tvořený dvěma prapory pěchoty pojmenovanými „Skole“, „Delatyn“, „Komańcza“ a „Dukla“. Krátce poté ještě tři další pěchotní jednotky pojmenované „Sanok“, „Nowy Sącz“ a „Sucha“ operující v oblasti Jasło.  Největšího rozsahu dosáhl Sbor během března 1939. V následujícím období odešlo několik jeho jednotek na západní hranici. Nejprve takto odešly čtyři pěší prapory a většina dělostřelectva, jež poté následovalo jezdectvo. Během dubna stejným směrem zamířily další tři prapory a během května odešel jeden prapor na poloostrov Hel v Baltském moři. I když po odchodech proběhly reorganizace zbylých jednotek, jejich bojové nasazení se snížilo. Vojákům chyběly zkušenosti, výcvik a jednotky navíc postrádaly i většinu původních těžkých zbraní.  Třicátého srpna 1939 byly jednotky formálně mobilizovány a jejich velitelem se stal generál Wilhelm Orlik-Rückemann. Podle polských obranných plánů měly jeho jednotky tvořit záložní divizi.

Bojové operace za druhé světové války.

Druhá světová válka začala 1. března 1939. Jednotky Sboru ochrany hranic bojovaly proti Němcům v bitvě u Węgierské Górky. Po sovětské invazi 17. září 1939, kdy měl Sbor sílu 25 praporů, nemohl účinně bránit východní hranici. Vrchní velitel, maršál Edward Śmigły-Rydz, proto nařídil stažení jednotek a nevstupování do bojů se Sověty. Přesto však k několika bitvám došlo, a sice u měst Šack (28. září) a Wytyczno (1. října).

Velitelé.

Jednotkám postupně veleli:

Sbor ochrany hranic (, ve zkratce KOP) byl polský útvar vytvořený roku 1924 pro obranu východní hranice země proti ozbrojeným invazím místními útočníky ze Sovětského svazu. Přestože útvar tvořil součást polské armády, velelo mu polské ministerstvo vnitra, nikoliv ministerstvo obrany. Sbor tvořili elitní vojáci z celého Polska. Tvořilo jej šest brigád a pět pluků, z nichž každý hlídal část hranic se Sovětským svazem. Útvar zanikl během září 1939.

Le (KOP, littéralement « Corps de Protection des Frontières ») est une formation militaire polonaise, créée en 1924 et dissoute en 1939, afin de défendre les frontières orientales du pays contre les incursions armées soviétiques et les bandits locaux. Les autres frontières sont sous la juridiction d'un organisme distinct, les réguliers ("Straż Graniczna") dépendant de la sécurité de l’État.


Děj filmu.

V roce 1931 mladá Američanka Sally Bowles vystupuje v Berlíně v klubu Kit Kat. Do města přijíždí Brian Roberts pocházející z Británie a přestěhuje se do stejného domu, kde bydlí Sally. Brian je jako začínající spisovatel rezervovaný a dává lekce angličtiny, aby si vydělal peníze během dokončování doktorátu. Sally se snaží Briana svést a má podezření, že je gay. Brian řekne Sally, že se třikrát pokusil navázat fyzické sblížení se ženou, ale nepodařilo se. Dvojice se spřátelí a Brian přihlíží k bohémskému životu Sally v posledních dnech Německé Výmarské republiky. Sally a Brian se i přes počáteční uzavření stanou milenci a dospějí k závěru, že Brianovy předchozí neúspěchy se ženami byly proto, že to byly „tři nevhodné dívky“.  Sally se spřátelí s bohatým krasavcem Maximilianem von Heunem, který bere jí a Briana na své venkovské sídlo a není jednoznačné, kterého z dvojice Max vlastně svádí. Max po sexuálním zážitku s Brianem ztrácí zájem o oba dva a odjíždí do Argentiny. Když Sally během hádky řekne Brianovi, že s Maxem spala, tak Brian prozradí, že on také. Brian a Sally se později usmiřují a Sally řekne, že jim Max zanechal peníze.  Sally zjistí, že je těhotná, ale neví, kdo je otcem. Brian nabízí, že se s ní ožení a vezme ji do Cambridge. Během pikniku, kdy Brian začne působit vzdálený a bez zájmu, Sally pochybuje, zda si má dítě nechat a nakonec se rozhodne pro potrat. Když ji Brian ohledně toho konfrontuje, tak mu sdělí své obavy a oba dva dosáhnou porozumění. Brian odjíždí do Anglie a Sally pokračuje ve svém životě v Berlíně, kde vystupuje v Kit Kat klubu.

Výroba a natáčení.

V roce 1971 se Bob Fosse přes divadelního producenta a režiséra původního muzikálu Harolda Prince dozvěděl, že Cy Feuer bude produkovat filmovou verzi "Kabaretu". Fosse byl rozhodnut film režírovat a naléhal na Feuera, aby ho zaměstnal. Výkonní producenti Manny Wolf a Marty Baum dávali přednost větším režisérským jménům jako například Joseph Mankiewicz nebo Gene Kelly a Fosse nechtěli přijmout také proto, že předtím režíroval neúspěšnou filmovou verzi muzikálu "Sweet Charity". Feuer apeloval na vedení studia, zdůrazňoval Fossův talent pro vytváření a točení hudebních čísel a dodal, že pokud bude nadměrná pozornost věnována natáčení mluvených scén místo hudebních čísel, tak celý film může selhat. Fosse byl nakonec vedením studia přijat. Během několika dalších měsíců se Fosse setkal s již dříve najatou scenáristkou Jayem Pressonem Allenem, aby prodiskutovali scénář, ovšem nebyl spokojen s Alleniným pojetím, a tak najal Hugha Wheelera, aby její práci přepracoval. Wheeler je ovšem označen v titulcích jako „výzkumný poradce“, zatímco Allen zůstala formálně na postu scenáristky. Konečný scénář je méně založen na původním scénáři muzikálové verze a více na knize "The Berlin Stories" a hře "I Am a Camera".  Fosse a Feuer cestovali do Německa, do místa natáčení, které vybrali producenti, aby sjednotili filmový štáb. Během této doby Fosse velice doporučoval Robert Surtees na pozici kameramana, ale Feuer a další vysoce postavení ze studia shledali práci Surteese na filmu "Sweet Charity" jako jeden z hlavních problémů filmu a producenti se nakonec rozhodli pro britského kameramana Geoffreyho Unsworthe. Návrháři Rolf Zehetbauer, Hans Jürgen Kiebach a Herbert Strabel sloužili jako výrobní návrháři, zatímco Charlotte Flemming navrhla kostýmy.  Feuer obsadil Liza Minnelli jako Sally Bowles a Joela Greye (který si zopakoval svou roli z divadla) dlouho předtím, než se Fosse k projektu připojil. Před Fosse byla dána možnost buď přijmout Greye v roli konferenciéra, nebo z filmu odejít. Fosse obsadil Michaela Yorka do roli Sallyina bisexuálního přítele. Několik menších rolí a tanečníků bylo obsazeno až v Německu.  Zkoušky i natáčení se odehrály v Německu. Kvůli ekonomickým důvodům se veškeré interiérové scény točily v bavorských filmových studiích Grünwald blízko Mnichova. Exteriéry se točily v okolí Mnichova a Berlína, ale také v Šlesvicku-Holštýnsku a Sasku. Film byl sestříhán v Los Angeles před vydáním do kin v únoru 1972.

Soundtrack.

Všechny písně napsali a složili John Kander a Fred Ebb.

Kabaret (v americkém originále Cabaret) je americké hudební drama z roku 1972. Film režíroval Bob Fosse a v hlavních rolích se objevili Liza Minnelli, Michael York a Joel Grey. Děj je zasazen do Berlína do roku 1931, kdy pomalu vzniká nadvláda nacistické politické strany.

Cabaret est un film musical américain réalisé par Bob Fosse sorti en 1972, tiré du court roman "Adieu à Berlin" ("Goodbye to Berlin") de Christopher Isherwood, publié en 1939 au sein du recueil de nouvelles "Berlin Stories".


Cheek to Cheek (album de Tony Bennett et Lady Gaga)

Album.

Album se skládá z klasických jazzových písní od známých skladatelů jako jsou například George Gershwin, Cole Porter, Jerome Kern, nebo třeba Irving Berlin.  Lady Gaga se na tomto albu odchýlila od své předešlé tvorby, kdy se zaměřovala především na pop. Datum vydání alba bylo několikrát odloženo. Konečné datum vydání bylo oznámeno v pořadu "The Today Show" 29. července 2014, kdy jej společně potvrdili Gaga a Bennett. Ve stejný den také vyšel první singl alba „Anything Goes“. Krátce poté byl zveřejněn seznam skladeb pro album, ale i pro všechna alternativní vydání alba, a také obal alba. Vydání "Cheek to Cheek" předcházel kromě prvního singlu i druhý, a sice píseň „I Can't Give You Anything But Love“. Oběma singlům se podařilo dosáhnout vrcholu v "Billboard's Jazz Digital Songs Chart." O Vánocích se navíc na vrcholu tohoto žebříčku objevila i jazzová verze "„Winter Wonderland“", kterou Gaga a Tony vydali mimo album.  Album bylo propagováno různými vystoupeními v televizi, ale i v klubech v New Yorku a okolí. Albu také pomohl televizní koncert "Tony Bennett a Lady Gaga: Cheek to Cheek Live!", který v říjnu 2014 odvysílala televizní stanice "PBS" a díky němuž získali v červenci 2015 nominaci na cenu Emmy v kategorii "Primetime Emmy Award za vynikající estrádní, hudební nebo komediální speciál". Cenu si nakonec neodnesli.  "Cheek to Cheek" bylo přijato kritiky velmi pozitivně. Především chválili vokály Lady Gaga. Tony Bennett a Lady Gaga za album získali na 57. výročních cenách Grammy cenu v kategorii "„Cena Grammy za nejlepší pěvecké tradiční popové album“". Během tohoto večera také společně vystoupili s titulní písní „Cheek to Cheek“. O pár dní později byla albu přiznána zlatá certifikace za prodej nad 500 000 kopií v USA. Album se také dostalo do první desítky v mnoha zemích jako například v Řecku, Velké Británii, Kanadě, Japonsku a Austrálii. "Cheek to Cheek" debutovalo jako číslo jedna v "Billboard 200" se 131 000 prodanými kopiemi v prvním týdnu.  Album "Cheek to Cheek" se umístilo v top 10 ve více než 20 zemích světa a v hlavním žebříčku alb v USA, Billboard 200, debutovalo na 1. místě. Lady Gaga se tak stala první umělkyní tohoto desetiletí, které se v USA podařilo dostat hned tři alba na první místo. Naopak Tony Bennett se stal nejstarším umělcem, který kdy dosáhl na 1. místo v Billboard 200.  Fotografie pro obal alba pořídil fotograf Steven Klein, který již dříve spolupracoval s Lady Gaga na jejím videu k písni „Alejandro“ a reklamách pro její parfémy Fame a Eau de Gaga.  Lady Gaga složila pro toto album novou čistě jazzovou píseň „Paradise“, která se však na samotném albu neobjevila.  Na album navazovalo koncertní turné, které mělo sedmadvacet zastávek v USA a Kanadě, jeden koncert na Bahamách a osm zastávek v Evropě. V Anglii se 8. června 2015 odehrálo jedno představení v Royal Albert Hall. Následující den se mělo uskutečnit další, ale kvůli chřipce Bennetta bylo bez náhrady zrušeno. Turné mělo celkem 36 představení. Začalo 30. prosince 2014 v Las Vegas a skončilo 1. srpna 2015 ve Washingtonu, D.C.

Cheek to Cheek je společné jazzové album Tonyho Bennetta a Lady Gaga. Bennett a Gaga se poprvé setkali v roce 2011 během "Robin Hood Foundation gala" v New Yorku. Následně spolu nahráli píseň "The Lady Is a Tramp" pro Bennettovo album "Duets II." Album se začalo nahrávat poté, co se Lady Gaga zotavila po operaci kyčle v roce 2013. "Cheek to Cheek" se nahrávalo v New Yorku za doprovodu živé kapely.

Cheek to Cheek est le cinquante-septième album studio du chanteur américain Tony Bennett, en collaboration avec la chanteuse américaine Lady Gaga. Il s'agit d'un recueil de titres de jazz. Le projet fait donc suite à leur duo "The Lady Is a Tramp" paru en 2011 sur l'album de Tony Bennett : "Duets II". L'album est officiellement lancé le lundi 28 juillet 2014, avec la sortie du premier single "Anything Goes", reprise du titre de Cole Porter et "I Can't Give You Anything But Love", titre de Jimmy McHugh. L'album fait l'unanimité du côté des critiques qui saluent toutes l'alliance de Lady Gaga et Tony Bennett. La station radio RTL qualifie même la performance de Gaga d'« excellente » tandis que Melty qualifie également le résultat de « concluant ». Les deux premiers singles, "Anything Goes" et "I Can't Give You Anything But Love", se sont hissés à la première position du classement de. La semaine de sa sortie, l'album s'est écoulé à plus de exemplaires selon Billboard. Le 8 février 2015, après avoir interprété leur cinquième single Cheek To Cheek, Lady Gaga et Tony Bennett remportent le prix du "meilleur album vocal pop traditionnel" lors de la cinquante-septième cérémonie des Grammy Awards.