Angloamerické právo.

První doložená zmínka o úřadu koronera pochází z roku 1194. Jeho název pochází z latinského "corona", označení pro služebníka anglické Koruny, který měl původně na starosti její soukromé majetkové záležitosti. Později mezi koronerovy úkoly patřilo rozhodování, co s nalezenými poklady, zda patří koruně v rámci doktríny bona vacantia a podobně.  Například v Anglii je koroner jmenován z řad právníků (barristerů a solicitorů) a lékařů s nejméně pětiletou praxí. Méně složité případy rozhoduje koroner sám, ale také může nařídit pitvu nebo zahájit vyšetřování ("inquest"). Koronerovo vyšetřování je v zásadě soudní proces před koronerovým soudem. Vyšetřování koroner zahájit musí vždy, když je podezření na násilnou nebo jinak nepřirozenou smrt a pokud někdo zemřel v policejní vazbě nebo ve věznici.  Vyšetřování má formu obžalovacího řízení, často před porotou, argumenty obou stran shromažďují právníci, velkou roli hrají znalecké posudky. Na konci procesu je vynesen verdikt – přirozená smrt, nešťastná náhoda, sebevražda, nezákonné zabití, zákonné zabití, mrtvě narozené dítě apod, případně tzv. "open verdict", pokud není možné příčinu smrti stanovit. Koronerovo vyšetřování není náhradou trestního procesu, ale koronerův verdikt může posloužit jako velmi pádný důkaz v civilním procesu a při uplatňování pojistných nároků.

Česká republika.

V České republice umožnily vznik instituce koronera nové zákony z roku 2011 – zákon o zdravotních službách č. 372/2011 Sb. a zákon o zdravotnické záchranné službě č. 374/2011 Sb., které upravují praxi prohlídky zemřelých mimo zdravotnické zařízení. V roce 2012 byl koroner zaveden v Praze i v některých krajích. Např. od července 2014 v Moravskoslezském kraji, kde tuto službu zajišťuje na základě výběrového řízení Městská nemocnice Ostrava.

Koroner () je v mnoha zemích angloamerického práva státní úředník, jehož hlavní zodpovědností je vyšetřovat úmrtí a vydávat úmrtní listy v nejednoznačných případech. V posledních letech byla tato funkce, kterou může vykonávat jakýkoli lékař s atestací, zavedena i v Česku, například Karlovarský kraj ji zavedl od 1. ledna 2014.

Un coroner est, dans les pays de culture anglo-saxonne ainsi qu'au Japon, un fonctionnaire chargé, au nom de la Couronne (d'où le nom), d'enquêter sur les circonstances d'un décès violent, obscur ou qui semble le résultat d'un crime, et d'en déterminer la cause.


Život.

Narodil se do rodiny Miroslava Tomana, ministra zemědělství ve Štrougalově vládě v 80. letech. Po absolvování vystudoval střední zemědělskou školu v Brandýse nad Labem a Vysokou školu zemědělskou v Praze, kde též obhájil disertační práci a čtyři roky působil jako odborný asistent. Při studiu zároveň pracoval jako technik v JZD Tečovice.  V letech 1990 až 1996 působil ve vedoucích manažerských pozicích v zemědělských společnostech Agrotec Hustopeče a Agrotrade. V letech 1996 až 2001 pak pracoval jako obchodní rada na velvyslanectví ve Washingtonu a v Bratislavě.  Společnost Agrotrade se v listopadu 2001 přejmenovala na Technology Leasing a její akcie v červnu 2003 převzala společnost se sídlem na Kypru Finch Enterprises Limited. V červnu 2003 byl na majetek Technology Leasing vyhlášen konkurz. Po společnosti zůstaly dluhy ve výši 600 milionů korun. O nejvíc peněz přišla státní Česká konsolidační agentura a Česká spořitelna.  Po odchodu z ministerstva zemědělství v roce 2006 pracoval v nově založené rodinné firmě, která dostala stejný název jako zkrachovalá firma Agrotrade a.s. (stejný název mohl být použit z toho důvodu, že zkrachovalá Agrotrade byla již v době zakládání nové firmy přejmenována na Technology Leasing), a která opět působí v zemědělství a potravinářském průmyslu. Zemědělský koncern Agrotrade nyní provozují otec a bratr ministra zemědělství Tomana.  Do čela Potravinářské komory ČR byl zvolen v polovině září 2007. Zasedá v představenstvu Hospodářské komory ČR, Agrární komory ČR a je členem dozorčí rady Podpůrného a garančního rolnického a lesnického fondu (PGRLF).  V březnu 2014 byl na sněmu v Olomouci zvolen prezidentem Agrární komory ČR, když se pro něj jako pro jediného kandidáta vyslovilo více než 90 % hlasujících. Ve funkci tak vystřídal Jana Velebu. Post zastával do března 2017, kdy již znovu nekandidoval a ve funkci jej nahradil Zdeněk Jandejsek.  Miroslav Toman je ženatý a má tři děti.

Politické působení.

Do politiky vstoupil v srpnu 2002, když se stal náměstkem ministra zemědělství. V rámci jednání o přistoupení k EU plnil funkci hlavního agrárního vyjednavače. Od 1. října 2003 do 28. února 2004 byl z úřadu z rodinných důvodů uvolněn. Poté se stal 1. náměstkem – státním tajemníkem ministerstva zemědělství, ve funkci působil do října 2006 (pod sociálnědemokratickými ministry Palasem, Zgarbou a Mládkem).  V červnu 2013 přijal nabídku od Jiřího Rusnoka stát se ministrem zemědělství v jeho vládě. Kvůli ministerskému angažmá přeruší své působení v čele Potravinářské komory. Nahradí ho statutární zástupce. Prezident Miloš Zeman jej do funkce jmenoval 10. července 2013.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 kandidoval v Ústeckém kraji jako lídr SPOZ, ale neuspěl.  Dne 18. května 2018 jej schválilo předsednictvo ČSSD jako kandidáta na post ministra zemědělství ČR v menšinové vládě s hnutím ANO. Zároveň prohlásil, že je jakožto nestraník připraven stát se členem ČSSD. Dne 22. června 2018 ho premiér Andrej Babiš navrhl na post ministra zemědělství ČR v nově vznikající vládě a dne 27. června 2018 jej prezident Miloš Zeman do této vlády jmenoval. V únoru 2019 oznámil, že podává přihlášku do ČSSD, ani po roce však ještě nebyl jejím členem (údajně kvůli administrativním problémům).  8.4.2019 v pořadu Reportéři ČT proběhla reportáž o jeho spojení s podnikáním jeho otce v souvislosti s prodejem pozemků v ceně přes 250 milionů korun. Pozemky firma otce nabyla v době, kdy byl náměstkem ministra Zgarby.

Miroslav Toman (* 6. února 1960 Žatec) je český podnikatel v zemědělství a bývalý náměstek ministrů zemědělství, od roku 2007 prezident Potravinářské komory ČR, od července 2013 do ledna 2014 ministr zemědělství ve vládě Jiřího Rusnoka a od března 2014 do března 2017 i prezident Agrární komory ČR. Od června 2018 opět zastává post ministra zemědělství ČR, tentokrát však za ČSSD ve druhé vládě Andreje Babiše.

Miroslav Toman, né le à Žatec, est un homme politique et entrepreneur agricole tchèque. Il a été une première fois ministre de l'Agriculture au gouvernement de Jiří Rusnok de juillet 2013 à janvier 2014, puis une seconde fois depuis le dans le gouvernement d'Andrej Babiš.


Život a dílo.

Dolnoslezský rodák Schwenckfeldt vystudoval filozofii v Lipsku, kde dosáhl titulu bakaláře. Poté chtěl studovat lékařství na některé z francouzských medicínských škol. K tomu potřeboval nashromáždit dostatečné finanční prostředky a též získat zkušenosti, což znamenalo strávit pár let praxe u praktikujících lékařů. Takto se seznámil i s Kasparem Bauhinem profesorem botaniky a anatomie a děkanem Lékařské fakulty univerzity v Basileji. S jeho pomocí vystudoval medicínu se zaměřením na farmakologii ve švýcarské Basileji. Absolvoval s doktorskou prací "Thesaurus pfarmaceuticis medicamentorum". V roce 1593 se natrvalo usadil jako městský lékař v Jelení Hoře.  Schwenckfeldt patřil k těm lékařům, kteří se nespokojovali pouze s každodenní běžnou praxí, ale zajímal se i o vědu. Renesanční dobové klima přálo bádáním v různých oblastech, Schwenckfeldt měl jako lékař blízko k chemii a díky tomu, že Jelení Hora leží v krkonošské oblasti s přítomností léčivých pramenů, tak se zabýval i lázeňstvím apod. V roce 1600 vydal práci "Stripium et Fossilium catalogus" (Katalog rostlin a minerálů). V roce 1603 pak vydal další zásadní dílo o fauně ve Slezsku "Theriotropheum Silesiae“. Patřil těm lidem, které lze řadit k předchůdcům turistiky, jako jeden z prvních podrobně popsal floru a faunu Krkonoš. Vydal i dílo „Hirschbergischen warmen Bades“, kde shrnul pozitiva léčivých vod a historii Jelení Hory. V roce 1605 se Schwenckfeldt přestěhoval do hornolužického Zhořelce. Ve Zhořelci pokračoval ve své práci a vydal zde i publikaci věnující se léčivým pramenům a lázním v českých Teplicích pod názvem „Thermae Teplicenses. Von deß Töplitzen warmen Bades in Böhmen, nicht weit vom Graupen gelegen, Ursprung,... und rechtem Gebrauch."

Přínos.

Schwenckfeldt patří k nejvýznamnějším renesančním osobnostem Slezska. Jeho odborný záběr byl obrovský a sahal od fauny, přes chemii, lékařství až po zeměpis a mineralogii. Přispěl významným způsobem k propagaci Slezska. Taktéž po sobě zanechal knihovnu, která obsahovala 705 položek, což bylo u fyzických osob nešlechtického stavu nebývalé číslo. Jeho vědecké úspěchy a objevy byly využívány mnoha badateli od šestnáctého století až dodnes. Za svou celoživotní činnost získal přízvisko „Plinius Slezska“.

Odkazy.

Externí odkazy.

SCHWENCKFELD, Caspar. "Thermae Teplicenses. Von deß Töplitzen warmen Bades in Böhmen, nicht weit vom Graupen gelegen, Ursprung,... und rechtem Gebrauch". Görlitz : Joh. Rhambaw, 1607. 34 s. elektronická kniha v katalogu Vědecké knihovny v Olomouci, digitalizována v rámci služby eBooks on Demand

Kaspar (Caspar) Schwenckfeldt (1563 Gryfów Śląski (německy Greiffenberg) – červen 1609). Jedna z nejvýznamnějších postav renesanční doby ve Slezsku. Významný přírodovědec, zabýval se florou, geologií, termálními prameny, významně přispěl k poznání termálního bohatství Slezska, což byl předpoklad pro pozdější rozvoj lázeňství.

Caspar Schwenckfeld, né en 1563 à Greiffenbourg (Gryfów Âlàski) en Silésie et mort en 1609, est un médecin pratiquant à Hirschberg qui publie plusieurs livres d'histoire naturelle.


Způsoby vyzrňování.

Vyzrňování se provádí poblíž místa sklizně. Původní práce s jednoduchými nástroji byla koncem 18. století zmechanizována (patent Američana "Whitneye" z roku 1793), vyzrňovací stroje jsou konstruovány dvěma možnými způsoby:  Na konci 20. století se zpracovávalo 85 % světové produkce bavlny pilkovými vyzrňovači a 15 % na válcových strojích.

Pilkové vyzrňování.

Princip: Buben s pilkovým potahem vtahuje chomáče bavlny mezi drážky roštu. Drážky jsou užší než rozměry semen, takže z nich zoubky pilky strhávají vlákna, která jsou z nich pak sčesávána rotujícím kartáčem. Semena padají vlastní váhou pod stroj.  Standardní vyzrňovací zařízení pracují s výkonem cca 8 tun/hod., u agregátů ze začátku 21. století (v USA) se uvádí maximální výkon 15 tun/hod.

Válcové vyzrňování.

Válec potažený laminátem z 13 vrstev bavlněné tkaniny přivádí bavlnu k sadě nožů nastavené těsně k válci tak, že mezerou prochází jen vlákenný materiál a semena odpadávají z vnější strany nožů pod stroj. Materiál musí zpravidla probíhat strojem dvakrát, protože účinek jednoho vyzrňování je jen asi padesátiprocentní.  Vlákenný materiál je šetrně zpracován, po vyzrnění má však sklon ke stáčení do copánků.  Stroje pracují s maximálním výkonem 1000 kg/hod., náklady na válcové vyzrňování jsou oproti pilkovému cca o 50 % vyšší.

Strojní zařízení.

Technické vybavení "vyzrňovací stanice" a technologie vyzrňování jsou závislé především na způsobu sklizně bavlny. je nutné vedle vlastního vyzrňovače několikastupňové zařízení (příp. agregát, jak naznačuje "nákres vpravo dole") sestávající ze sušiček, rozvolňovacích/čisticích strojů na hrubé a jemné příměsi a (po vyzrnění) stroje na odstranění lehkých nečistot a nezralých vláken.

Vyzrňování bavlny je oddělování semen, slupek a ostatních příměsí od spřadatelného materiálu. Vyzrňováním se získává ze 100 kg surové bavlny:

Le cotton gin, inventé en 1793 en Géorgie par l'Américain Éli Whitney, est une machine égreneuse, pour séparer la graine du coton de sa fibre.


Historie.

Myšlenka na vytvoření muzea francouzského sportu se objevila již v roce 1922 u příležitosti příprav na letní olympijské hry 1924, ale projekt poté zapadl. V roce 1963 Maurice Herzog, státní sekretář mládeže a sportu ve spolupráci s ministerstvem kultury pověřil Georgese Henri Rivièra, ředitele Musée national des arts et traditions populaires a Jeana Durryho, bývalého cyklistického závodníka realizací projektu.  V roce 1988 bylo muzeum otevřeno na stadionu Parc des Princes. V roce 1998 byly výstavní prostory uzavřeny kvůli mistrovství světa ve fotbale. Zůstala zde pouze správa muzea a výstavy se konaly na jiných místech. Teprve v červnu 2008 muzeum otevřelo svou novou stálou expozici na ploše 700 m v přízemí sídla státního sekretáře sportu ve 13. obvodu.  Muzeum bylo uzavřeno od 1. ledna 2013 kvůli rekonstrukci a jeho přemístění do Nice, kde bude mít k dispozici plochu 5200 m v novém sportovním komplexu.

Sbírky.

Muzejní sbírky nezahrnují pouze sportovní předměty, ale také umělecká díla s námětem sportu nebo pozůstalosti významných sportovců. Od svého vzniku sbírka zahrnuje vývoj sportovních disciplín a sportovních soutěží, především ve Francii, rovněž vývoj sportovních klubů a asociací. Sbírka zahrnuje období od 16. století po současnost a čítá zhruba 45 000 předmětů a 125 000 dokumentů. Sbírky se dělí na oblasti:

Výstavy.

Kromě stálé expozice organizuje muzeum množství výstav dočasných, mnohdy ve spolupráci s dalšími institucemi jako byly Letní olympijské hry od Athén k Londýnu 1896-2012 (2012), sportovní plakáty 1881-1945 (2011), závod Paříž–Roubaix (1996), Sport a demokracie (v sídle Národního shromáždění, 1998), 100 let Tour de France (2003), Pierre de Coubertin a Řecko (Athény, 2004), Sport a design ve Francii (Peking, 2004), 30 let pařížského maratonu (2006), Fotbal a imigrace (ve spolupráci se Cité nationale de l'histoire de l'immigration 2010-2011) aj.

Musée national du Sport ("Národní muzeum sportu") je muzeum v Paříži. Nachází se ve 13. obvodu na "Avenue de France". Muzeum se specializuje na dějiny sportu ve Francii. Od počátku roku 2013 je uzavřeno kvůli rekonstrukci a přesunu do Nice.

Le Musée national du Sport, créé en 1963, est un musée traitant du phénomène sportif dans sa globalité. Ses collections comptent plus et qui retracent l'histoire du sport dès ses origines. Après la fermeture du site d’exposition du de Paris en, le musée déménage à Nice (Alpes-Maritimes) et ouvre ses portes le dans un nouvel espace qui lui est dédié au sein du stade Allianz Riviera.


Historie.

Součást Ruska.

První písemná zmínka o Bachmutu pochází z roku 1571, z doby vlády cara Ivana Hrozného, kdy tu byl ustaven strážní bod jménem Bachmutovská stráž ("сторожа Бахмутовская"), aby hájil Ruské carství před nájezdy krymských Tatarů z jihu. Původně tento kraj patřil donským kozákům, ale roku 1630 moskevská vláda kozáky vyhnala a osadila místo svobodnými rolníky, kteří zde začali vyrábět sůl, později velmi významnou místní komoditu (roku 1715 zde byl uveden do provozu první solivar). Na ochranu osady tu Petr Veliký nechal v letech 1701–03 vybudovat pevnost a místo se tak stalo "ostrogem" se stálou vojenskou posádkou (až do roku 1783). V září 1732 byl postaven první zdejší chrám.  Mezi lety 1753–64 byl Bachmut hlavním městem samosprávného Slovanosrbska, poté byl včleněn do Novoruské gubernie a od roku 1802 náležel do nástupnické Jekatěrinoslavské gubernie (až do poloviny 20. let 20. století). V 70. letech 19. století byla v okolí Bachmutu objevena další naleziště kamenné soli a později i kaolinu a sádrovce, což podnítilo další přistěhovalectví.

Období Ukrajinské lidové republiky.

7. listopadu 1917, kdy Centrální Rada svým nařízením vyhlásila vytvoření Ukrajinské lidové republiky, nad Bachmutským okresním zastupitelstvím (dnešní Bachmutské železniční učiliště) byla poprvé na Donbasu vyvěšená žluto-modrá ukrajinská národní vlajka. V Bachmutu a okolních vesnicích působili členové vlasteneckého uskupení „Osvícení“, členové ukrajinských politických stran, od léta 1917 vytvořeno pořádkové uskupení „Svobodní kozáci“. Nicméně v prosinci 1917 při bolševickém povstáni v Luhansku se vlády v Bachmutu ujali bolševici, kteří v únoru 1918 vyhlásili Doněcko-krivorožskou sovětskou republiku.  V dubnu 1918 po uzavření Brestlitevského míru do Bachmutu vstoupila ukrajinská a německá vojska. V listopadu 1918 německá vojska odešla a v prosinci město opět obsadilo sovětské vojsko.

Období SSSR.

V letech 1930-32 komunistická vláda provádí represe, probíhají soudní procesy s učiteli obviněnými z „buržoazního nacionalismu“. Bolševici pozatýkali a popravili většinu městských intelektuálů a zastánců nezávislosti Ukrajiny. V polovině 30. let 20. století bylo spáleno 70 % ukrajinské literatury z místní knihovny.

V rámci samostatné Ukrajiny.

Okupace města stoupenci Doněcké lidové republiky.

V souvislosti s vypuknutím ukrajinské krize vzplály na východě Ukrajiny nepokoje, vyústivší nakonec v občanskou válku (přiživovanou Ruskem). Dne 2. dubna 2014, stejně jako v dalších okupovaných městech východní Ukrajiny, separatisté v Artemivsku vyhlásili vznik tzv. Doněcké lidové republiky (DLR). Počínaje z 24. dubna se opakovaně pokoušeli zmocnit místní vojenské základny. Podle svědectví obyvatel jsou známy útoky separatistů na civilisty, obzvláště ze dne 27. června kdy přepadli linkový autobus. 25. května 2014 se jim podařilo přerušit provedení prezidentských voleb ve městě.  Vpodvečer 4. července příslušníci praporu "Artemivsk" Ministerstva vnitra Ukrajiny provedli průzkumnou misi do Bachmutu, při níž došlo k boji okolo budovy prokuratury, kde sídlilo ústředí stoupenců DLR. Během bitvy byla ostřelována budova prokuratury, což vedlo ke zničení centrály.

Civilně-vojenská správa.

6. července 2014 Národní garda Ukrajiny osvobodila město od vlády DLR. Dne 13. února 2015 separatisté ovšem ostřelovali město raketomety, při útoku byly zabity dvě osoby, včetně žáka 2. třídy místní základní školy.  23. září 2015 se artemivská radnice obrátila na Parlament Ukrajiny s žádostí o navrácení historického názvu města. 4. února 2016 parlament žádost schválil; toto rozhodnutí vstoupilo v platnost 18. února t.r. Zároveň bylo v rámci zákona o dekomunizaci Ukrajiny přejmenováno 76 městských ulic a uliček.

Ekonomika.

Těžba kamenné soli. Výroba stavebních materiálů, strojírenství, lehký průmysl, potravinářský průmysl. V roce 1975 ve městě pracovalo 64 průmyslových podniků.  Mezi nevýznamnější podniky ve městě patří:  Průmyslová výroba: 963 milionů hřiven (na 1 obyvatele 8692 hřiven). Index průmyslové produkce: 30,1 % v roce 2003 oproti roku 1990.

Bachmut () je město v Doněcké oblasti na východě Ukrajiny. Od roku 1924 bylo město přejmenováno na Arťomovsk/Artemivsk (; ) podle známého ruského bolševického vůdce Fjodora Sergejeva-„Arťoma“, a to až do roku 2016, kdy v rámci zákona o dekomunizaci Ukrajiny byl městu navrácen původní název.

Bakhmout (en en russe et en ukrainien), anciennement Artemivsk entre 1924 et 2015, est une ville de l'oblast de Donetsk, en Ukraine, et le centre administratif du raïon d'Bakhmout. Sa population s'élevait à habitants en 2013.


Historie.

První proužky na testování moči, určené pouze pro detekci glukózy, vyvinul v roce 1850 francouzský chemik Maumené Jules (1818-1898). Teprve roku 1950 začaly být komerčně dostupné diagnostické proužky pro analýzu moči, umožňující testovat několik parametrů.

Možnosti.

Testovací proužky jsou k dispozici v různých verzích. Jednodušší verze umožňují testovat pouze jeden klinicky významný analyt, např. glukózu, popř. dva analyty (např. proužky pro diabetiky DiaPhan). Složitější provedení dovoluje testovat až jedenáct klinicky významných analytů. Jsou to:  Pro test postačuje pouze malé množství moči. Je to rychlá a levná metoda analýzy, ale slouží pouze pro orientaci.

Detekční limity.

Přítomnost červených krvinek, hemoglobinu nebo krve v moči znamená hematurii, detekční limit je 1,5 mg/l. Pro glukózu je dolní detekční limit 100 mg/dl. Pozitivní výsledek může indikovat diabetes mellitus nebo de Toni-Debré-Fanconi syndrom. Ketolátky jsou známkou ketoacidózy, spodní detekční limit je 50 mg/l. Co se týče proteinů, lze detekovat jen albumin, a to pouze při úrovni vyšší než 300 mg/l. Mikroalbuminurie standardním testovacím proužkem není detekována. Vysoká hladina albuminu je známkou poškození ledvinových glomerulů. Dusitany se zjistí, pokud jejich množství bude minimálně 0,6 mg/l.

Praktické použití.

Pro testování má být použita čerstvá, nejlépe ranní moč, která musí být promíchána. Proužek je třeba ponořit do moči na 2 až 3 s tak, aby všechny zóny byly smočeny. Přebytečná moč se odstraní otřením hrany proužku o kraj nádoby a osušením hrany do buničité vaty. Testovací zóny (čtverečky) se neotírají. Potom je třeba vyčkat než uplyne předepsaná doba, uvedená v návodu k proužkům. Koncentraci příslušných složek lze odhadnout porovnáváním s referenční barevnou stupnicí na obalu tuby. Na obr. 2 je vidět výsledek testu pH moči. Z obrázku je patrno, že barva příslušného čtverečku na testovacím proužku je zelená, což přibližně odpovídá hodnotě pH 8 na referenční stupnici. V daném případě jde tedy o zásaditou moč. Na obr. 3 je vidět výsledek testu bílkovin v moči. Barva čtverečku na testovacím proužku není žlutá, což by naznačovalo negativní výsledek, ale žlutozelená, což odpovídá zvýšené hodnotě bílkovin v moči.  Testovací proužky jsou určeny pro zkoumání lidské moči. Při vyšetřování vzorků moči zvířat mají omezené použití. Spolehlivě lze detekovat jen pH, glukózu, ketony, bílkoviny, bilirubin a erytrocyty/hemoglobin.

Diagnostické proužky pro analýzu moči jsou testovací proužky, které slouží pro rychlou semikvantitativní analýzu moči. Umožňují snadno testovat klinicky významné analyty v moči a vyvodit určité závěry o přítomnosti různých onemocnění.

Une bandelette urinaire ou tigette urinaire sert à réaliser des analyses médicales rapides permettant le dépistage de certains problèmes de santé, dont les infections des voies urinaires, la jaunisse, ou certains problèmes rénaux. La bandelette urinaire réactive immergée brièvement dans l'urine est lue par le praticien ou le particulier en la comparant à une échelle colorimétrique. Selon le type de réactifs, elle permet de déterminer le pH et de rechercher la présence dans les urines de glucose, de corps cétoniques, de leucocytes, de nitrites, de protéines, de sang, d'urobilinogène et de bilirubine.


Historie.

Rupie byla zavedena v roce 1932, která nahradila stříbrný nepálský mohar v poměru 2 mohary = 1 rupie. Zpočátku se rupii v nepálštině říkalo "mohru".

Mince.

V roce 1932 byly vydány stříbrné mince v hodnotě 20 a 50 paisů a 1 rupie, následovanými mezi léty 1933 a 1935 1, 2 a 5 paisy z mědi. Ve čtyřicátých letech k nim přibyly měděné 1⁄4 paisy a 1⁄2 paisy a 5 paisů ze slitiny niklu a mosazi. V roce 1953 proběhla ražba nových mincí.  V roce 1954 ukončila platnost mince 20 paisů.  V roce 1966 byly vyraženy hliníkové mince v hodnotě 1, 2 a 5 paisů a mosazná v hodnotě 10 paisů. Hliníkových 25 paisů bylo zařazeno do oběhu v roce 1982. následováno 50 paisy a 1 rupií z nerezové oceli v roce 1987 a 1988. V roce 1994 bylo dáno do oběhu menších 10 paisů a 25 paisů, dále hliníkových 50 paisů a 1, 2, 5 a 10 rupií z pochromované oceli.

Bankovky.

Dne 17. září 1945 vláda zavedla bankovky v hodnotě 5, 10 a 100 rupií se nepálským názvem "mohru". V roce 1960 převzala tuto úlohu Nepal Rastra Bank. V roce 1969 byla přidána do oběhu 1 000 rupijová bankovka, následována 500 rupiemi v roce 1971 a 50 rupiemi v roce 1977 a 2 rupiemi v roce 1981 po ukončení platnosti 1 rupijové bankovky. Bankovka 20 rupií byla vydána v roce 1982. Bankovky 1 a 2 rupie již nejsou vydávány, ale jsou stále v oběhu.  Byly vydány také výroční bankovky v hodnotě 25 a 250 rupií, které připomínají stříbrné jubileum krále Bírendry z roku 1997.  Od roku 2007 jsou nepálské bankovky vydávány společností Perum Peruri, Národní veřejnou mincovnou v Indonésii.

Nepálská rupie je oficiálním platidlem Nepálu. Současná nepálská rupie má ISO 4217 kód "NPR" a symbol Rs. nebo रू. Jedna rupie se dělí na 100 paisů. Měna je vydávána nepálskou centrální bankou – Nepal Rastra Bank. Kurz ke koruně 100 nepálských rupií = 21,33 Kč (10.9.2017).

La roupie népalaise (en népalais रूपैयाँ) est la monnaie officielle du Népal. L'émission de la monnaie est contrôlée par la Nepal Rastra Bank. Le symbole de la roupie népalaise est Rs, Rs ou plus fréquemment Rps. La roupie a été introduite en 1932, pour remplacer le mohar d'argent, au taux de 2 mohar = 1 roupie. À l'origine, la roupie était appelée le "mohru" au Népal. La valeur de la roupie népalaise est indexée sur celle de la roupie indienne (avec un taux de 1,6 roupies népalaises = 1 roupie indienne).


Championnat du monde de volley-ball féminin des moins de 20 ans 2013

Skupina A.

1. Dominikánská republika 10 bodů  2. Peru 8 bodů  3. Tchaj-wan 6 bodů  4. Česká republika 6 bodů  5. Portoriko 0 bodů

Skupina B.

1. Čína 12 bodů  2. Srbsko 8 bodů  3. Japonsko 7 bodů  4. Kolumbie 3 body  5. Thajsko 0 bodů

Skupina C.

1. Brazílie 12 bodů  2. Rusko 8 bodů  3. Bulharsko 4 body  4. Mexiko 3 body  5. USA 3 body

Skupina D.

1. Turecko 11 bodů  2. Itálie 10 bodů  3. Egypt 6 bodů  4. Alžírsko 2 body  5. Nigérie 1 bod

Osmifinále.

Srbsko - Tchaj-wan 3:0  Turecko - Mexiko 3:0  Japonsko - Peru 3:0  Rusko - Egypt 3:0  Itálie - Bulharsko 3:1  Čína - Česká republika 3:0  Brazílie - Alžírsko 3:0  Dominikánská republika - Kolumbie 3:1

Čtvrtfinále.

Japonsko - Turecko 3:0  Brazílie - Srbsko 3:0  Čína - Rusko 3:0  Itálie - Dominikánská republika 3:0

Semifinále.

Čína - Brazílie 3:0  Japonsko - Itálie 3:1

Finále.

Čína - Japonsko 3:0

O třetí místo.

Brazílie - Itálie 3:0

O páté až osmé místo.

Rusko - Srbsko 3:1  Turecko - Dominikánská republika 3:2  Srbsko - Dominikánská republika 3:0  Turecko - Rusko 3:1

O deváté až šestnácté místo.

Tchaj-wan - Alžírsko 3:0  Peru - Mexiko 3:2  Česká republika - Egypt 3:2  Bulharsko - Kolumbie 3:2  Egypt - Alžírsko 3:0  Kolumbie - Mexiko 3:1  Tchaj-wan - Česká republika 3:0  Bulharsko - Peru 3:0  Mexiko - Alžírsko 3:0  Kolumbie - Egypt 3:0  Česká republika - Peru 3:2  Bulharsko - Tchaj-wan 3:0

Celkové pořadí.

1. Čína  2. Japonsko  3. Brazílie

Nejužitečnější hráčka turnaje.

Zhu Ting (Čína)

Mistrovství světa ve volejbale žen do 20 let 2013 se konalo od 21. června do 30. června v Brně. Účastnilo se ho dvacet juniorských národních reprezentací rozdělených po čtyř skupin po pěti účastnících. Nejlepší čtyři týmy z každé skupiny postoupily do play-off hraného vyřazovacím způsobem. Mistryněmi světa se staly Číňanky, domácí tým skončil na jedenáctém místě, obhájkyně titulu Italky obsadily čtvrtou příčku. Zápasy se hrály v halách Rondo a Městská hala míčových sportů na Vodově ulici.

Le Championnat du monde féminin de volley-ball des moins de 20 ans se déroulera à Brno (République tchèque) du 21 au.


Pozadí.

Neapolskému království vládl až do roku 1805 Ferdinand IV., který byl, jako Ferdinand III., zároveň králem Sicílie. Přidal se ovšem na stranu III. koalice a po bitvě u Slavkova, která vyústila v Prešpurský mír, byl nucen Neapol odstoupit Francii. Napoleon určil jako neapolského krále svého bratra Josefa, a když se ten stal v roce 1808 králem ve Španělsku, učinil králem svého maršála a švagra Joachima Murata.  Král Joachim I. vládl zemi podle Francouzského vzoru a byl dlouhou dobu věrným spojencem císaře. Neapolské jednotky se účastnily většiny tažení Grand Arme a sám král obvykle velel Napoleonovu jezdectvu. Ovšem po katastrofě v bitvě u Lipska, Joachim I. Napoleona opustil, vrátil se do Neapole a navázal kontakt s Rakušany. Za příslib zachování trůnu přešel 11. ledna 1814 na stranu spojenců.  Po Napoleonově porážce se 1. října 1814 sešel Vídeňský kongres, aby nově uspořádal poměry v Evropě. Pro krále Joachima se situace na jednáních nevyvíjela dobře. Na jeho straně stálo Rakousko, ale Velká Británie podporovala Ferdinanda IV., který se nikdy nevzdal nároku na neapolský trůn. Situace se ještě zhoršila, když na kongres dorazil francouzský ministr zahraničí Talleyrand, který logicky podporoval nároky Bourbonů spřízněných s Ludvíkem XVIII.

Přípravy.

Joachim I. chápal, že se situace na Vídeňském kongresu pro něj vyvíjí stále hůře. Rostoucí napětí mezi Neapolí a dvorem v Palermu, který soustavně podporoval ozbrojené tlupy v Kalábrii, vnucovalo i umírněným rakouským politikům myšlenku jestli by nebylo lepší vrátit Neapol Ferdinandovi a pro Joachima najít nějaké malé knížectví v Německu. Na to král samozřejmě nebyl ochoten přistoupit a poslední měsíce roku 1814 strávil v horečnaté snaze posílit armádu a navázat kontakt se stoupenci myšlenky sjednocení Itálie na celém poloostrově. Spoléhal především na generály, kteří bojovali pod Napoleonovým velením a nebo přímo pod ním a teď sloužili v armádách různých italských států. Počítal s tím, že pokud vystoupí proti Rakušanům a vyhlásí boj za sjednocení a nezávislost, tak k němu přejdou i se svými jednotkami.  Na začátku roku 1815 úspěšně pokračovalo posilování neapolské armády a rostoucí neshody mezi velmocemi na čas odsunuly bezprostřední ohrožení Joachimova trůnu. Potom, ale v prvním březnovém týdnu, přišla zpráva, že Napoleon uprchl z Elby a vylodil se ve Francii. Dokud byl výsledek tohoto podniku nejistý zachovával král opatrnost. Dokonce informoval Londýn a Palermo, že na jeho veskrze mírové politice se tímto nic nemění. Ovšem jak začalo být jasné, že císař v uchopení moci uspěje, pochopil král Joachim, že teď nastala ta pravá chvíle. Poslal svého pobočníka k císaři Napoleonovi s dopisem, ve kterém mu nabízel své služby. Ani nepočkal na odpověď a 15. března 1815 vyhlásil Rakouskému císařství válku.

Válka.

Neapolský postup.

Král Joachim svěřil království do rukou své ženy Caroliny a ponechal jí asi 10 000 mužů v posádkách pro případ anglo-sicilského výsadku. Potom se odebral do Ancony, kde se soustředily čtyři divize pod velením generálů Carrascosy, Lechiho, d ́Ambrosia a Pignatelli di Cerchiara.  První ale zahájily postup dvě divize, které měly operovat samostatně západně od Apenin. Veleli jim generálové Livron a Pignatelli di Strongoli a obsahovaly i elitní jednotky královské gardy. Poté, co papež rezolutně odmítl povolit neapolské armádě průchod svým územím, překročily tyto dvě divize hranice papežského státu a obsadily Řím. Papež Pius VII. opustil 22. března věčné město a uprchl do Janova (od 3. ledna 1815 součást Sardinského království). Kardinál Somaglia, který v nepřítomnosti papeže řídil vládu papežského státu, ostře protestoval proti narušení suverenity území Svatého stolce, ale nebylo to nic platné. Neapolské jednotky přešly papežský stát a překročily hranice Toskánského velkovévodství habsburka Ferdinanda III. Toskánského. 7. dubna vytlačily z Florencie posádku podmaršálka Nugenta a hlavní město Toskánska obsadily. Nugent se ovšem v žádném případě necítil poražen. 8. a 10. dubna odrážel neapolce v ústupových bojích a když dostal posily ze severu, zaujal u Pistoii výhodné obranné postavení, ze kterého se už nenechal vytlačit.  Mezitím vyrazila z Ancony i hlavní neapolská armáda pod královým velením. 29. března vstoupily jeho jednotky do Rimini. Zde druhého dne pronesl Proklamaci z Riminy, ve které vyzýval všechny italské vlastence, aby se připojili pod jeho prapory a bojovali za sjednocenou a nezávislou Itálii. Stejného dne zaútočila u Ceseny divize generála Carrascosy na rakouský sbor podmaršálka Bianchiho a donutila ho k ústupu až na linii na řece Panaro. To umožnilo neapolské armádě pokračovat v postupu. 1. dubna obsadila Faenzo a 2. dubna Boloňu.  3. dubna zaútočily neapolské síly na Bianchiho u Castelfranca s cílem vynutit si přechod přes Panaro. Rakušané kladli houževnatý odpor, ale mužům generála Filangieriho se podařilo dobýt most v Sant Ambrogiu. Když pak brigáda generála Colletty přešla řeku u Spilamberta a zamířila do rakouského pravého boku, nezbylo Rakušanům než vyklidit pozice a vydat tak neapolcům Modenu, odkud musel uprchnout další habsburk František IV. Modenský.

Bitva u Occhiobella.

Bianchiho sbor zaujal novou obranou pozici za kanálem Bentivoglio s předmostím na řece Pád u Borgoforte. 5. dubna se velení všech rakouských jednotek v Lombardii ujal generál jezdectva Frimont. Ustavil hlavní štáb v Piacenze a roztáhl svoje jednotky na Pádu, tak aby mohl krýt cestu na Miláno. Mezitím král Joachim rozdělil svoji armádu. Spolu s divizí Carrascosa obsadil Modenu, Reggio a Carpi a zbylé jednotky poslal obsadit Ferraru a zaujmout postavení na Pádu u Occhiobella. Na rozdíl od ostatních měst se ovšem ve Ferrarské citadele opevnila posádka generálmajora Lauera a umíněně se odmítala vzdát.  8. dubna se Joachim rozhodl překročit Pád u Occhiobella. Věděl, že tento úsek brání pouze slabé síly podmaršálka Mohra. Neapolci měli sice převahu v počtech mužů, ale většina jejich dělostřelectva byla vázána obléháním Ferrary. A právě rakouské dělostřelectvo, výhodně postavené u mostu v Occhiobello, rozhodlo o neúspěchu neapolského útoku. Rakušanům se povedlo odrazit několik pokusů o přechod Pádu a večer dokonce, s podporou jednoho dragounského pluku, přešli do protiútoku.  Barona Frimonta útok u Occhiobello poněkud překvapil, ale zareagoval rychle. Především dokázal během noci z 8. na 9. dubna posílit jednotky generála Mohra. Správně předpokládal, že se neapolci druhý den pokusí o nový útok. Uvědomoval si ovšem, že jeho strategie musí být mnohem ofenzivnější. Bylo jasné, že posádka ve Ferraře už nedokáže dlouho vzdorovat a je třeba ji vyprostit. Proto dostal podmaršálek Bianchi rozkaz, aby jeho druhý rakouský sbor zahájil následující den protiofenzivu. Část Bianchiho jednotek vyrazila 9. dubna na Carpi bráněné brigádou generála Pepeho a druhá část se pokoušela Carpi obejít a odříznout tak Pepemu ústupovou cestu u Quartirofola (dnes součást Carpi).  V době, kdy se dávaly do pohybu Bianchiho jednotky, zahájil král Joachim druhý pokus o překročení Pádu. Ovšem jeho jednotky byly oslabené ztrátami předchozího dne a na druhém břehu je očekávala obrana, ke které už stihly dorazit Frimontem vyslané posily. Stejně jako předešlého dne dokázaly rakouské síly zabránit přechodu řeky a dokonce po celodenních bojích udržely předmostí na jižním břehu Pádu.

Rakouský protiútok.

Bitva u Occhiobella znamenala obrat ve válce. Joachim ztratil strategickou iniciativu a musel zaujmout obranná postavení v okolí Ferrary. Aby toho nebylo málo, Velká Británie vyhlásila Neapoli válku a vyslala svoji flotilu k italským břehům.  Generál Carrascosa, který velel jednotkám v okolí Modeny, pochopil z pohybů sboru generála Bianchiho rakouskou past, která hrozila obklíčením divize generála Pepeho v Carpi a rozkázal všem jednotkám stáhnout se na obranou linii za řekou Panaro.  Ale i po Carrascosově ústupu Murat stále zůstával na pozici a pokračoval v obléhání Ferrary. V reakci na to Frimont rozkázal sboru generála Neipperga zaútočit na Muratovo opevněné pravé křídlo. 12. dubna po krvavé bitvě u Casaglia, byly nepolské jednotky z opevněných pozic vytlačeny. I přes tento neúspěch se dařilo neapolcům i nadále obléhat Ferraru. 14. dubna se Bianchi pokusil překročit řeku Panaro, ale byl odražen. Ovšem stejného dne v Toskánsku obě neapolské gardové divize dosti nepochopitelně vyklidily Florencii a to i přesto, že je Nugentovi Rakušané nijak neobtěžovali. Ti pak 15. dubna prázdné město obsadili. Když se to Murat dozvěděl, nezbylo mu než 16. dubna zrušit obléhání Ferrary a začít ustupovat na Boloňu.  Když teď byla cesta na Florencii volná, a Itálie se před ním otevírala, vyslal Frimont dva sbory na jih, aby s Neapolským královstvím definitivně skoncovaly. Bianchi byl vyslán po via Florentia k Folignu, čímž by se dostal do neapolského týlu a odřízl by je od ústupových tras, zatímco Neipperg byl vyslán přímo proti Joachimovi, aby ho donutil ustupovat na Anconu.  Když se válečná štěstěna obrátila na rakouskou stranu, zavelel Frimont k návratu do Lombardie, aby připravil svoji armádu na invazi do Francie. Tak byla většina rakouských jednotek stažena a zůstaly jenom tři sbory (Bianchiho, Neipperga a Nugentův) o síle asi 35 000 mužů.  Král Joachim, který vkládal příliš nadějí do čtyř gardových divizí a věřil, že budou schopny zastavit postup Bianchiho a Nungeta, ustupoval jen zvolna a dokonce se odhodlal k lokálním protiútokům na řekách Ronco a Savio.  Každopádně Neippergův předvoj dvakrát dostihl a překvapil ustupující Neapolce u Cesenatica a Pesara. Joachim musel zrychlit svůj ústup a koncem dubna jeho hlavní síly dorazily bezpečně do Ancony, kde se spojily se dvěma gardovými divizemi stahujícími se od Florencie.

Bitva u Tolentina.

Zatím Bianchi rychle postupoval. Do Florencie dorazil 20. dubna, svého cíle Foligno dosáhl 26. dubna a teď ohrožoval Muratovy ústupové linie. Neippergův sbor byl stále na pochodu a 29. dubna jeho předvoj dosáhl Fano.  Jelikož byly rakouské síly rozděleny, doufal Joachim, že se mu podaří rychle porazit Bianchiho a potom se obrátí proti Neippergovi. Je to podobná taktika jakou uplatní Napoleon před bitvou u Waterloo. Murat vyslal Carrascostovu divizi na sever zdržovat Neipperga a sám vytáhl s hlavními silami na západ proti Bianchimu.  Murat původně plánoval postavit se Bianchimu blízko města Tolentino, ale 29. dubna Bianchiho předvoj úspěšně vyhnala z Tolentina zdejší malou posádku. Bianchi, který dorazil první, tak mohl zformovat svoje jednotky ve výhodných obraných pozicích v kopcích východně od města.  Neapolský král rozestavil svoji armádu, momentálně posílenou o většinu jednotek divizí Livorno a Pignatelli Strongolî, na výšinách Monte Milone na půl cesty mezi Macerata a Tolentinem. S Neippergovou armádou pochodující mu do týlu musel Joachim 2. května 1815 přijmout u Tolentina bitvu. Prvního dne bitvy zaútočil na rakouské pravé křídlo, ale byl odražen. 3. května útok obnovil podél velké silnice, zatímco divize Ambrosio a Pignatelli zaútočily z Monte Milone na rakouské levé křídlo. Asi 8 000 Neapolců seřazených do karé, každé po dvou batalionech sestoupily z hory a pod těžkou palbou z děl i pušek postupovali proti nepříteli. Tento útok dopadl na Rakušany seřazené ve dvou řadách a podporovaných jízdou, která se stočila a vpadla Neapolcům do pravého boku. To stačilo na zastavení útoku a když i generál Mohr dokázal na pravém křídle odrazit útok, nařídil generál Bianchi oběma křídelním kolonám aby přešly do protiútoku směrem na Monte Milone. V tu dobu dostal král zprávu, že Neipperg porazil 1. května u Scapezzana Carrascostu a postupuje mu od města Jesi do týla. V tu chvíli pochopil nevyhnutelné a zavelel k ústupu.  Bitva výrazně poškodila morálku neapolského vojska a armáda ztratila v bitvě mnoho vyšších důstojníků. Poražená neapolská armáda upadla do naprostého zmatku.  5. května zahájila spojená anglo-rakouská flotila blokádu Ancony, s cílem zajmout tamější posádku.

Konec.

V naprostém zmatku musela hledat neapolská armáda záchranu v ústupu po špatných cestách podél pobřeží Jadranu. Pronásledoval je generál Mohr s částí rakouských sil. 8. května vstoupil do Tronta, devátého okupoval Benedetto, 12. května vyčlenil část svých sil k blokování Pescara a se zbytkem pochodoval na Popoli.  Generál Bianchi s hlavní rakouskou armádou, teď tvořenou spojeným prvním i druhým sborem, pokračoval po silnici směrem na Foglio Terni, 9. května byl ve Spoletu, přešel hory mezi Terni a Rieti a 12. května dorazil do L'Aquily. Hrad L'Aquila se vzdal Neippergovu předvoji a Bianchi pokračoval v pochodu na Popoli a Sulmona. Neapolci prošli soutěskami v naprostém zmatku a jejich armáda se různými ztrátami smrskla asi na 15 000 mužů.  Mezitím generál Nugent pokračoval ve svém pochodu z Florencie na Řím, kam dorazil 30. dubna. Z Říma pochodoval směrem na Ceprano, v jehož blízkosti musel postoupit drobné srážky s ozbrojenými horaly generála Montigniho. Dál pokračoval po trase Terracina, Fondi a Pontecorvo. 14. května mu u San Germana zastoupil neapolský král cestu s jednotkamy y určenými k vnitřní obraně království. 15. května král Joachim, který měl nad Nugentem dvojnásobnou převahu, zahájil od San Germana útok. Podařilo se mu sice zahnat rakouský předvoj, ale prorazit nepřátelskou sestavu se nezdařilo. Neapolské vojsko, které při útoku utrpělo těžké ztráty, ustoupilo zpět k San Germanu a zaujalo defenzivní postavení. Přispěl k tomu i Bianchiho sbor postupující z tolentinského bojiště do neapolského boku. Blízkost hlavní rakouské armády natolik posílila Nugentovo sebevědomí, že 16. května zahájil vlastní útok. Tisícovka husarů, podporovaná mysliveckými a hraničářskými jednotkami, zaútočila na obranná postavení u San Germano. K boji prakticky nedošlo. Většina Neapolců uprchla ještě dříve než se k nim Rakušané dostali. Se zbytkem armády ustoupil král Joachim na Capuu.  Postavení neapolské armády bylo beznadějné. Vojsko sláblo neutuchající dezercí. V Capui už čítalo jen 12 000 unavených, deprimovaných a demoralizovaných mužů. Zprávy říkaly, že anglo-sicilský výsadek je připraven překročit úžinu a pochodovat na Neapol od jihu. Bylo nemožné pokračovat v boji.  Král Joachim předal velení generálovi Carrascosovi, pověřil ministra zahraničí hraběte San Gallo, aby začal vyjednávat o příměří a sám odjel do Neapole. Do hlavního města vstoupil doprovázen čtyřmi polskými kopiníky v pět odpoledne 18. května.  Ráno 19. května přineslo špatné zprávy od San Galla. Bianchi se odmítl o příměří bavit. Prohlásil, že on je teď pánem Neapolska a že nezná žádného krále Joachima. Je pouze ochoten uzavřít vojenskou dohodu o zastavení palby s generálem Carrascosou, ze které musí být „maršál Murat“ vyloučen.  Anglická eskadra ležela na dohled od Neapole a Carolina zabránila bombardování města jen vydáním těch několika ozbrojených lodí, které se plavily pod neapolskou vlajkou. Pevnost Gaeta stále odolávala obléhání. Murat vyhlásil záměr odejít tam a sdílet osud posádky. Byla ovšem otázka, zda Gaeta odolá rakouskému útoku a pokud by i ano, dříve či později se bude muset vzdát. Jeho přátelé mu radili, že nejlepší bude pokusit se uprchnout do Francie. 19. května strávil svůj poslední den v neapolském paláci a připravoval svůj útěk. Nemohl déle čekat, protože lid začínal být neklidný a začínaly se množit zprávy o britském vylodění. Aby se zatajil jeho odchod, bylo rozhodnuto, že Carolina prozatím zůstane v Neapoli a připojí se k němu později ve Francii. Byli přesvědčeni, že jí spojenci zajistí bezpečný a volný průchod. Murat odplul na malém člunu na Korsiku a odtud posléze do Cannes.  20. května neapolská armáda kapitulovala a zástupci Rakouska, Velké Británie a Neapole uzavřeli smlouvu z Casalanzy. Podmínky smlouvy byly k poraženým Neapolcům poměrně mírné. Všichni generálové si ponechali svoje hodnosti a hranice království zůstaly nezměněny. Smlouva pouze požadovala návrat krále Ferdinanda IV. Neapolského a Sicilského na neapolský trůn, propuštění všech válečných zajatců, a to aby všechny neapolské posádky pevností složily zbraně. To se netýkalo Ancony, Pescary a Gaety. Tato tři města byla blokována anglo-rakouskou flotilou a byla mimo kontrolu generála Carrascosy. Všechny tři posádky postupně kapitulovaly, byť se obléhání Gaety protáhlo až do srpna.

Po boji.

Joachim Murat se odmítl vzdát nároku na trůn. Vrátil se z exilu a 8. října 1815 přistál s 28 muži v Pizzo v Kalábrii. Na rozdíl od Napoleona o sedm měsíců dříve se nedočkal vřelého přijetí a byl zajat bourbonskými oddíly.  Pět dní po přistání u Pizzo byl v tamějším městském hradě popraven zastřelením. To bylo poslední jednání napoleonských válek.

Neapolská válka byla válečné střetnutí mezi částí vojsk sedmé koalice (především Rakouska) a Neapolským královstvím. Válka začala 15. března 1815, když neapolský král Joachim I. (bývalý Napoleonův maršál Joachim Murat) vyhlásil válku Rakousku a skončila 20. května 1815 kapitulací neapolských vojsk a podpisem smlouvy z Casalanzy.

La guerre napolitaine est une courte guerre, en 1815, entre le roi de Naples Joachim Murat, par ailleurs maréchal d'Empire français, et l’empire autrichien, à la fin des guerres napoléoniennes.


Historie.

Beats Electronics založili v roce 2006 Jimmy Iovine, předseda společnosti Interscope-Geffen A&M, a známý hip-hopový producent Andre Young, známý jako Dr. Dre, který se též podílel na vývoji. Na krátké období kolem roku 2012 Beats majoritně vlastnila tchajwanská společnost HTC, ta později snížila svůj podíl pod 25 %, aby jej v roce 2013 prodala zcela. Současně s tím, v roce 2013 se mezi význačnějšími akcionáři patřil nadnárodní zbrojní konglomerát the Carlyle Group.

Ve vlastnictví Apple.

10. května 2014 Beats koupila společnost Apple Inc. za 3,2 mld. US$, s tím, že hodlá značku zachovat, pouze příjmy z ní bude těžit nový majitel. Tato transakce udělala z Dr. Dre prvního miliardáře mezi hip-hopovými producenty. O měsíc později unikly zprávy o tom, že Apple možná přestane u svých zařízeních podporovat 3,5mm jack a nahradí jej konektorem Lightning – Beats tím pádem využije k výrobě „oficiálních“ sluchátek s tímto konektorem a u všech konkurenčních výrobců bude vybírat licenční poplatky za použití rozhraní.

Marketing a branding.

Značka Beats By Dr. Dre se v současnosti těší velkému úspěchu, kterého mohla dosáhnout spojením se známým hip-hopovým umělcem, zásluhou dobrého marketingu, spočívajícím ve spojení s celebritami (nejen z hudebního průmyslu), které se značkou nezřídka mají lukrativní smlouvy, a product placementem.  Logem Beats je zakulacené písmeno 'b' v bílé barvě na červeném kruhovém pozadí. Značka je vnímána jako luxusní a trendy hlavně mezi mladší generací – současně její výrobky patří většinou mezi ty dražší. Například na trhu sluchátek nad 100 $ má Beats 64% podíl. Výrobky Beats se objevily v několika videoklipech, včetně těch extrémně populárních s miliony zhlédnutí, popř. sluchátky Beats byl vybaven americký basketbalový tým na LOH v Šanghaji. S vývojem jednotlivých modelů navíc spojila své jméno řada hudebních ikon, což podněcuje jak zvědavost jejich příznivců, tak vzájemně prospěšnou publicitu jich i značky samotné.

Software.

Tato společnost také dodává softwarové ekvalizéry do mobilních telefonů HTC a do notebooků HP.

Beats Electronics je americký výrobce audiotechniky a příslušenství, především ale sluchátek a reproduktorů, které prezentuje pod značkou Beats by Dr. Dre. Mimo to od roku 2012 spravuje streaming hudby – Beats Music. Sídlí ve městě Santa Monica s pobočkou v Culver City (obě ve státu Kalifornie). V roce 2013 měla Beats Electronic tržby o výši 1,5 mld. dolarů. Produkty Beats se prodávají globálně a firma má přibližně 700 zaměstnanců.

Beats Electronics Ttc couramment appelé Beats by Dre est une marque de casques audio, d'écouteurs et de haut-parleurs haut de gamme créée en 2006 par le rappeur Américain Dr. Dre et Jimmy Iovine, président de la maison de disques IGA. En 2014, Apple acquiert l'entreprise pour 3 milliards de dollars.


Životopis.

Narodil se na Normanských ostrovech jako čtvrtý z pěti chlapců. Jeho matka Marianne pracuje jako sekretářka v bance a jeho otec Colin je makléř. Byl vzděláván v St. Michael's Preparatory School a poté chodil na soukromou školu Stowe School v Anglii. Během školy začal s hraním ve školních divadelních hrách a řekl, že kdyby se nestal hercem, tak se přidá k armádě nebo bude studovat egyptologii na univerzitě.  Během pobytu ve Stowe se setkal s hercem Russellem Crowem, který na této škole natáčel scény pro film "Životní zkouška". Cavill byl v komparzu a využil příležitosti, aby požádal Crowa o radu ohledně herecké kariéry. Později si Cavill a Crowe zahráli otce a syna v supermanovském filmu "Muž z oceli", který jej proslavil jako novodobého Supermana a Reevova následovníka.

Kariéra.

Jeho první filmová role přišla ve filmové adaptaci "Hraběte Monte Crista" od režiséra Kevina Reynoldse. Dále si zahrál v "Laguně" a následně působil v televizních seriálech, nejprve v "", televizním filmu "Goodbye Mr. Chips" (2002) a seriálu "Vraždy v Midsomeru" (2003). V roce 2003 vzal vedlejší roli ve filmu "Hrad bude můj", na což navázaly filmy "", "Red Riding Hood" (2006) a "Tristan a Isolda" (2006). Měl menší roli ve filmu "Hvězdný prach" režiséra Matthewa Vaughna.  V letech 2007 až 2010 měl jednu z hlavních rolí v historickém seriálu "Tudorovci", kde ztvárnil roli vévody Charlese Brandona. Seriál byl velmi dobře přijat, byl nominován na Zlatý glóbus v roce 2007 a následující rok vyhrál cenu Emmy. Cavill připisuje seriálu posílení své kariéry: „Stalo se toho nejvíce pro mě doposud. [...] Teď, když je někde v Americe publikum, které ví o tom, kdo jsem, mám větší cenu díky "Tudorovcům".“ Magazín Entertainment Weekly ho nazval „nejvíce temperamentním vévodou“ a chválil jeho práci na "Tudorovcích" za zobrazení „kouzla a hloubky“.  Měl si zahrát Supermana v roce 2004 ve filmu "Superman: Flyby" od McG. Nicméně režisér snímku McG se nakonec odtáhl od projektu, režisérem se stal Bryan Singer a ten do role přeobsadil Brandona Routha jako hlavní postavu v "Superman se vrací". Cavill byl také příčinou dopisů fanoušků, aby byl obsazen jako Cedric Diggory ve filmu "Harry Potter a Ohnivý pohár", roli avšak nakonec získal Robert Pattinson. Autorka ságy "Stmívání," Stephenie Meyer, veřejně prohlásila, že by byla ráda, kdyby Cavill ztvárnil roli Edwarda Cullena ve filmové sérii a nazvala ho „perfektním Edwardem“. Ale když začalo natáčení, Cavill byl pro roli příliš starý a roli opět získal Robert Pattinson.  V roce 2005 byl finalistou na roli Jamese Bonda ve filmu "Casino Royale". Producenti a režisér Martin Campbell se rozhodovali mezi ním a Danielem Craigem; podle zpráv Campbell podporoval Cavilla, ale producenti nakonec rozhodli, že vyberou staršího Bonda a roli nakonec získal Craig. "Empire magazine" v roce 2005 jmenoval Cavilla jako „největšího smolaře v Hollywoodu“ za sérii jeho nešťastných příhod. I přes zprávy, že se zúčastnil konkurzu na roli Batmana do snímku "Batman začíná", Cavill potvrdil že se o roli jednak nikdy neucházel a ani mu nebyla role nabídnuta.  Na začátku roku 2008 se stal modelem a mluvčím pro značku parfémů Dunhill. Televizní reklama obsahovala Cavilla v obleku, který procházel přes Union Jack, než se přemístil na helikoptéru. Ve druhé televizní reklamě řídil auto v nočním Londýně a setkal se s mladou ženou. V roce 2008 si zahrál v horroru "Krvavý potok" a následující rok měl menší roli ve filmu Woodyho Allena, "Užívej si, co to jde".  V roce 2012 ztvárnil hlavní roli Thésea v mytologickém filmu "Válka Bohů" a ve stejném roce se objevil po boku Bruce Willise v thrilleru "S ledovým klidem". Dne 30. ledna 2011 bylo oznámeno, že Cavill byl obsazen jako Clark Kent/Superman ve filmu režiséra Zacka Snydera, "Muž z oceli" Snyder nazval Cavilla jako „perfektní volbu pro navléknutí kápě a štítu S.“ Zábavní média chválila Cavilla za jeho cestu k úspěchu. Cavill je jedním ze tří britských herců, kteří souběžně představují americké největší superhrdiny, společně s Tomem Hollandem (Spider-Man) a Christianem Balem (Batman). Roli si zopakovala ve filmu "" v roce 2016. S Armiem Hammerem si v roce 2015 zahrál ve špionážním filmu "Krycí jméno U.N.C.L.E.." V roce 2018 si zahrál v akčním filmu "" a v psychologickém thrilleru "Nomis". V září téhož roku bylo oznámeno, že si zahraje hlavního protagonistu Geralta v seriálu Netflixu, "Zaklínač".

Henry William Dalgliesh Cavill (* 5. května 1983, Jersey, Normanské ostrovy) je britský herec. Objevil se ve filmech "Hvězdný prach" a "Válka Bohů", hrál roli Charlese Brandona, vévody ze Suffolku, v seriálu "Tudorovci" v letech 2007 až 2010, ztvárnil roli Supermana/Clarka Kenta ve filmu "Muž z oceli" a Geralta v seriálu "Zaklínač".

Henry Cavill est un acteur britannique, né le à Saint-Hélier (Jersey). Il est principalement connu pour son rôle de Charles Brandon dans'puis de Superman dans trois films de l'univers cinématographique DC :'(2013), "" (2016) et "Justice League" (2017), tous réalisés par Zack Snyder. Fin 2019, il incarne Geralt de Riv, personnage principal de la série "The Witcher" (depuis la saison 1) diffusée sur Netflix.


Vydání.

Listopadové uvedení sešitu "The Fantastic Four #1" v roce 1961 se stalo nečekaným úspěchem. Scenárista Stan Lee dokonce díky tomuto úspěchu zůstal u komiksového průmyslu, který chtěl v oné době opustit. V čísle 4 byl do Marvel vesmíru znovu uveden Namor the Sub-Mariner, antihrdina, jehož příběhy byly vydávány již za časů Timely Comics a poté zastaveny. V čísle 5 z července 1962 byl uveden nejznámější nepřítel Fantastic Four – Doctor Doom. Tato první čísla byla vydávána dvouměsíčně. Od čísla 16 z července 1963 byl název změněn jen na "Fantastic Four".  Série přivedla i mnoho nových pojmů a postav do Marvel vesmíru – například Inhumans (#45, rok 1965), Black Panther (#52, rok 1966), rasy Kree (#65, rok 1967) a Skrull (#2, rok 1962), Adam Warlock (#66, rok 1967) a nebo Galactus (v "Galactus Trilogy", #48-#50, rok 1966) a jeho herold Silver Surfer. Z pojmů pak například Negativní zóna – vesmír z antihmoty (#51, rok 1966).  Také byly vydávány "Fantastic Four Annual", které byly místem pro významné eventy. Ve "Fantastic Four Annual #3" z roku 1965 se Reed Richards oženil se Sue Storm. Původní Human Torch byl znovu uveden ve "Fantastic Four Annual #4", kde se střetl s Johnny Stormem. Syn Reeda a Sue – Franklin Richards byl představen ve "Fantastic Four Annual #6" (rok 1968), ve stejném příběhu se uvedl i padouch Annihilus.  Od roku 1970 je Fantastic Four ochrannou známkou Marvel Comics.  Po čísle 102 sérii opustil Jack Kirby. Od té doby na sérii pracovalo mnoho autorů jako: Roy Thomas, Gerry Conway a Marv Wolfman (scenáristé) a John Romita Sr., John Buscema, Rich Buckler a George Pérez (kreslíři). Od roku 1974 byla také vydávána série "Giant-Size Fantastic Four", která byla zrušena číslem šest v roce 1975. Roku 1980 Bill Mantlo napsal crossover se Spider-Manem v "The Spectacular Spider-Man #42". V téže době se k projektu přidal John Byrne. Byrne poté přidal do příběhů řadu těžkých momentů, jako potrat u Sue Storm, nebo opuštění týmu Benem Grimmem (Thing). Toho poté nahradila She-Hulk. Poté sérii psali Roger Stern, Tom DeFalco, Roy Thomas a Steve Englehart. Englehart provedl rozsáhlé změny, vyměnil Reeda a Sue za Sharon Ventura a Crystal. I přes nárůst čtenářů byl vedením Marvel nucen vrátit Reeda a Sue, s čím nesouhlasil a tento příběh napsal pod pseudonymem. Celá série byla zastavena #416 v září 1996 a ihned restartována pod názvem "Fantastic Four, vol. 2 #1" (listopad 1996) pro crossover "Heroes Reborn". Po crossoveru byla série znovu restartována číslem "Fantastic Four, vol. 3 #1" v lednu 1998. Tuto sérii tvořili Scott Lobdell a Alan Davis, ty brzy nahradili Chris Claremont a Salvador Larroca. V červnu 2001 bylo navráceno původní číslování z první série. V září 2003 série dosáhla 500. čísla. V této době na sérii pracovali Karl Kesel, Jeph Loeb, Mark Waid a J. Michael Straczynski.  Po událostech z crossoveru "Civil War" byli Reed a Sue nahrazeni postavami Black Panther a Storm. Roku 2009 byla vydána minisérie "Dark Reign: Fantastic Four" (autoři: Jonathan Hickman a Sean Chen). V lednu 2011 v čísle 587 zemřel Johnny Storm a série byla zastavena v následujícím čísle 588. V březnu 2011 byla restartována pod názvem "FF", kdy tým převzal nové jméno "Future Foundation" a osvojil si černo-bílé kostýmy místo klasických modro-bílých. Autory této série byli Jonathan Hickman a Steve Epting. V listopadu 2011 bylo vydáno speciální jubilejní číslo "Fantastic Four #600", ve kterém se vrátil Johnny Storm. Znovu tak začalo vydávání série "Fantastic Four", kdy "FF" byla vydávána jako samostatná série. Také bylo vydáno číslo "Fantastic Four: Season One", kde je moderně zpracován počátek týmu.  Po restartu Marvel vesmíru v Marvel NOW! byla série opět zastavena (číslem 611). V listopadu 2012 začala být znovu vydávána s autory Matt Fraction a Mark Bagley. V únoru 2014 byla série znovu restartována a začala být vydávaná již v pořadí pátá. Jejími autory se stali James Robinson a Leonard Kirk. V roce 2015 James Robinson pokračoval při přečíslování série a návratu k číslování z první série (čísla 642 až 645). V říjnu 2018 byla po tříleté přestávce vydána nová, tentokrát již šestá, série. Tu psal Dan Slott a nejdříve kreslila Sara Pichelli.

Fiktivní biografie postav.

Členové týmu Fantastic Four získali své schopnosti během vědecké mise, při které byli v experimentální raketě, při cestě vesmírem, ozářeni vysokou dávkou kosmického záření. Cílem mise byl Mars, avšak vesmírná bouře poškodila raketu, která dopadla zpět na Zemi. Po přistání čtveřice tvořící posádku zjistila, že získali zvláštní schopnosti, které se rozhodli používat pro dobro lidstva. Nikdy se nepokusili své identity skrývat, naopak se těšili z vysoké masové podpory a slávy.  Základními členy jsou:  Jejich základnami jsou Baxter Building, Four Freedoms Plaza a Pier 4, všechny na Manhattanu, New York.

Česká vydání.

V České republice vydává komiksové knihy Fantastic Four nakladatelství CREW a Hachette Fascicoli.

Fantastic Four (česky také překládáno jako Fantastická čtyřka) je fiktivní tým superhrdinů z komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím Marvel Comics. Poprvé se tým objevil v "The Fantastic Four #1" z listopadu 1961. Jeho autorem je tvůrčí duo Stan Lee a Jack Kirby. V době vydání se jednalo o první superhrdinský tým s vlastním komiksovým sešitem u Marvel Comics.

Les Quatre Fantastiques ou les Fantastiques (« » en version originale) est le nom d'une équipe de super-héros évoluant dans l'univers Marvel de la maison d'édition Marvel Comics. Créée par le scénariste Stan Lee et le dessinateur Jack Kirby, l'équipe apparaît pour la première fois dans le comic book "" () #1 en novembre 1961.


Historie plemene.

Jedná se o plemeno, jehož původ spadá již do starého Egypta, pravděpodobně vznikl výběrem malých kusů faraonských psů nebo jiných chrtů. Tehdejší vysoko postavení lidé své psy nechávali i mumifikovat a několik nalezených exemplářů se velmi podobá dnešním italským chrtíkům. Také je nalezneme na nástěnných malbách v hrobkách nebo v pyramidách, kde doprovázejí své pány. Také je nejmenším ze všech chrtů. Vyšlechtěno bylo nejspíše jen jako společenský pes a dodnes se spekuluje o tom, že je to nejstarší společenské plemeno na světě.  Další informace o tomto plemeni nalézáme až v 15. století, kdy se objevují i na obrazech významných umělců, nebo na obrazech společně s Karlem I. či královnou Viktorií, oba dva tito panovníci měli totiž hned několik psů tohoto plemene a nechávali se s nimi portrétovat.  Kvůli tehdejší módě se chovatelé snažili docílit toho, aby psy byli co nejmenší a nejlehčí. Tímto "zmenšováním" ale dosáhli i velice chatrného zdraví a tak se na toto "přerostlejší" společenské plemeno zapomnělo, až ke konci viktoriánské doby okolo roku 1890 se povedlo skupině chovatelů plemeno opět vzkřísit a po několika letech mu navrátit jeho původní vzhled i velikost.  "Italský" se tomuto plemeni říká proto, že do Evropy přišel přes Itálii a ta jej "přijala za své".  V současné době zastřešuje toto plemeno v České republice jeden chovatelský klub a to je Klub chovatelů italských chrtíků. Oficiální značka pro toto plemeno je IT. FCI i UKC či AKC je uznávají.  V České republice toto plemeno již uvidíte běžně. Je zde mnoho chovatelských stanic. Poslední dobou velmi nabírá na oblíbenosti a alespoň malou populaci italských chrtíků naleznete i v Austrálii nebo Americe, i tam je potkáte běžně. Největší populace je v Německu a Francii.

Vzhled.

Tento pes je kompaktní, téměř obdélníkového formátu a malý. Má jemnou konstrukci těla a velmi lehkou kostru. Srst je jemná, krátká a rovná, na celém těle stejná. Standardní barvy jsou šedá, břidlicová, žlutá a černá v nejrůznějších odstínech. Hlava je podlouhlá, tlama špičatá s tenkými, přiléhajícími pysky, čelisti jsou podlouhlé se silnými zuby. Oči jsou velké, zaoblené a vypouklé. Barva duhovky může být od zeleno-hnědé až po tmavě hnědou. Bělmo není vidět. Stop je mírný až výrazný. Uši jsou velmi vysoko posazené, velké a polovzpřímené, nekupírují se.  Krk je velmi dlouhý, rovný a dobře osvalený. Hřbet je také dlouhý a rovný, ale je úzký a žebra by měla být vidět. Ocas je středně dlouhý, nízko nasazený; již u kořene je tenký a ke špičce se výrazně zužuje. V první polovině nesený nízko a rovně, ve druhé polovině se zakřivuje.  Výška v kohoutku je 32 až 38 cm u psa i feny a váha maximálně 5 kg.

Povaha.

Italský chrtík je podobně jako velcí chrti aktivní a má rád závody. Má velmi rád teplo, ale chlad snáší také celkem dobře, je však třeba dát pozor na prochladnutí. Je také hravý a mazlivý, a přes to bystrý a velmi učenlivý. Je tvrdohlavý a má dlouhou paměť. K cizím se chová rezervovaně; spíše je ignoruje, ale po čase si na ně zvykne. Nesmí na ně být agresivní či příliš bázlivý; to je považováno za vadu a takoví psi se vyřazují z chovu, aby nedošlo k tomu, že by štěňata podědila špatné chování.  K ostatním zvířatům mají dobrý vztah, ale všichni chrti mají jednu vlastnost — mají tendenci pronásledovat rychle se pohybující předměty, nevyjímaje auta nebo cyklisty. Stejně tak i zvířata; pokud uvidí utíkající kočku, okamžitě se za ní rozběhne. Říká se, že „loví očima“, tedy nepoužívají moc čich a běží si prohlédnout vše zajímavé, co vidí. Mají tedy velmi dobrý zrak.  Děti mají také rádi, ale mají nízký práh bolesti a tak jim některé dětské hrátky mohou být nepříjemné, proto je dobré dítě seznámit s tím, co se psem smí nebo nesmí dělat.  Jsou to psi spíše pro jednoho pána a jiné lidi nerespektují ani neposlouchají. Tohoto svého „vyvoleného“ brání a velmi ho milují. Naopak je prokázáno, že až 90% italských chrtíků je na svém pánovi závislých.

Péče.

Toto plemeno nepotřebuje zvláštní péči, jeho srst je krátká a lesklá, tedy ani moc nelíná a stačí ji jen 1x za týden pročesat. Mytí šamponem se co nejvíce vyvarujte, protože příliš časté mytí šamponem způsobuje, že ztratí svoji přirozenou mastnotu i lesk, což způsobí problémy s kůží a srst již nebude tak dobře krýt proti vodě.  Vycházky toto plemeno vyžaduje, a to i přes to, že je společenské. Nezapře svůj chrtí původ a proto je dobré jej pouštět z vodítka, pokud jste na velké louce. Toto plemeno psa nemá rádo když se vzdálí od pána v divočině, jednoduše řečeno, chrti se rádi proběhnou, ale rádi vás mají neustále v dohledu. Chrti mají tendenci se jít podívat na to, co vidí a i většina zkušených chovatelů j od tohoto záměru nedokáže odlákat. Je pro ně vhodný jakýkoliv pohyb, ale většina z nich nemá ráda vodu.  Drápky se moc nemusí zastřihávat a vhodné prostředí může být jakékoliv; městský byt i rodinný dům se zahradou u lesa. Dokáže se velmi dobře přizpůsobit, ale v zimě je nejlepší dát mu psí obleček či deku, protože by mohl prochladnout.

Italský chrtík (italsky: Piccolo Levriero Italiano, anglicky: Italian Greyhound) je drobné společenské plemeno psa. Má velmi rádo svého majitele a v jeho přítomnosti je veselý, hravý a nadmíru mazlivý. Je také bystrý a velmi inteligentní.

Comme son nom l'indique, le petit lévrier italien, aussi appelé levrette d'Italie, est originaire d'Italie. C'est le plus petit des chiens classés dans le groupe 10, lévriers, section 3, standard n° 200, selon la nomenclature de la Fédération cynologique internationale.


Popis.

Řasokoule zelená je vlastně seskupení řas, jež má tři růstové formy. První z nich je epifytická a vyhovují jí více zastíněné části kamenů, druhá forma je kulovitá, zatímco třetí jsou malé trsy samotných vláken, jež vytvářejí na dně jezer koberce.

Klasifikace a nomenklatura.

Tyto řasové koule objevil roku 1824 v Zellském jezeře v Rakousku Dr. Anton E. Sauter. Rod "Aegagropila" pak roku 1843 ustanovil německý botanik Friedrich T. Kützing s druhem "Aegagropila linnaei" jako typickým zástupcem. Nicméně již v roce 1849 jej sám přesunul jako podrod "Aegagropila" rodu "Cladophora". Následně byl druh "A. linnaei" přejmenován "Cladophora aegagropila" (L.) Rabenhorst. Po rozsáhlém výzkumu DNA v roce 2002 došlo k opětovnému přejmenování na "Aegagropila linnaei". Stalo se tak vzhledem k přítomnosti chitinu v buněčných stěnách, což rod "Cladophora" nemá.

Ekologie.

Existence kolonií řasokoule v Národním parku Akan na Hokkaidō v Japonsku a na jezeře Mývatn na Islandu závisí na adaptaci druhu na omezené světelné podmínky v kombinaci s dynamickým působením proudění vody způsobeným větrem, jezerní morfologií, materiálem jezerního dna a sedimentací.  Průměrný roční přírůstek řasokoule činí asi 5 mm. V Národním parku Akan dorůstají velikosti až 20–30 cm v průměru. Na jezeře Akan vytvářejí epifytická a trsovitá růstová forma hustší porosty v místech, kde do jezera vtéká solemi obohacená voda z přírodních pramenů. Na jezeře Mývatn jsou husté kolonie řasokoulí, jež dorůstají až 12 cm v průměru a vytvářejí na dně dobře ohraničené plochy o velikosti 2–2,5 m. Tyto kolonie byly objeveny v roce 1978, avšak od té doby se jejich velikost značně zmenšila.  Řasokoule potřebují dostatek světla, a proto se volně pohyblivé růstové formy přemisťují pomocí proudění, jež v jezerech způsobuje vlnění vody, z místa na místo. Rostliny, jež se předtím dostaly do hlubších vod, tak opět doputují na prosvětlenější mělčiny. Při přemisťování z místa na místo získává řasokoule kulovitý tvar. Kulovitý povrch neslouží pouze k usnadnění pohybu pomocí proudění vody, ale i pro zbavování se nečistot ze stélek. Nečistoty, jež jsou usazeny na okrajích, pohybem koule opadají. Vzhledem ke skutečnosti, že některé kolonie řasokoulí mívají dvě, a dokonce i tři vrstvy, umožňuje pohyb způsobený vlněním vody, aby se ke každé kouli dostal životně důležitý sluneční svit. Řasokoule jsou zelené po celém obvodu, což zajišťuje, že fotosyntéza probíhá nezávisle na tom, na kterou část právě dopadá světlo. Vnitřek koule je také zelený a je vyplněn dřímajícím chloroplastem, který se v případě, že se koule rozpadne, aktivuje v řádu pouhých hodin.

Ochrana.

Rychle se snižující počet řasokoulí na jezeře Mývatn je alarmující. V posledních letech totiž z neznámých důvodů zaniklo několik významných ploch. Na jezeře Akan se jejich ochraně věnuje značné úsilí. K aktivitám, jež mají zvýšit všeobecné povědomí o potřebě jejich ochrany, patří i třídenní Festival Marimo, při němž hrají významnou roli příslušníci národa Ainu, kteří jsou původními obyvateli ostrova Hokkaidó. Díky svému přitažlivému vzhledu slouží řasokoule i jako prostředek k ekologické výuce. Na pohled se velmi podobá Zemi, neboť je zelená a kulatá a potřebuje se otáčet, aby na všechny její strany dopadlo sluneční světlo. V Japonsku je řasokoule zařazena mezi ohrožené druhy již od roku 1920 a je pokládána za „přírodní poklad“. Malé koule, jež se prodávají jako suvenýry, jsou ručně zformovány z volně plovoucích trsů. Na Islandu získala řasokoule status chráněného druhu v roce 2006. Jak jezero Mývatn, tak jezero Akan jsou chráněné. První jako přírodní rezervace, druhé jako národní park. Řasokoule se na Hokkaido stala natolik populární, že dokonce vznikl maskot ostrova Hokkaido, kterým je polidštěná podoba řasokoule v podobě panáčka Marimokkori, který má řasokouli místo hlavy a bouli v rozkroku.

Synonyma.

"Aegagropila linnaei" Kützing, "Aegagropila armeniaca", "Aegagropila brownii", "Chantransia aegagrophila", "Cladophora bulnheimii"', "Conferva sauteri"

Řasokoule zelená ("Cladophora aegagropila", též "Aegagropila linnaei") je druh vlasovité zelené řasy, jež se nachází v některých jezerech na severní polokouli, a sice na Islandu, ve Skotsku, v Japonsku a v Estonsku. Pouze v jezeře Akan na japonském ostrově Hokkaidó však dosahuje průměru kolem 20–30 cm. Odtud se též rozšířilo její japonské pojmenování "marimo" či "torasanpe". Tyto koule, jež nemají žádné jádro, působí zvláštním a velmi dekorativním dojmem. Při průměru 30 cm se mohou dožít více než sta let. Nejčastěji se vyskytují v mělčích částech jezer.

La boule de mousse, Aegagropila linnaei, est une espèce d'algues vertes de la famille des "Cladophoraceae". C'est une algue filamenteuse qui forme des colonies souvent sphériques, au fond de lacs de l'hémisphère nord.


Kariéra před Tour de France.

Prudhomme v letech 1983-1985 studoval na vysoké škole École supérieure de journalisme v Lille. S podporou svého tutora, Michela Celliera, nastoupil v roce 1985 na zkoušku do lucemburského koncernu RTL. Cellier byl v té době korespondentem RTL pro francouzskou oblast Nord.  V RTL ale dlouho nevydržel, přesunul se do RFO (Réseau France Outre-mer) a odtud zamířil 3. srpna 1987 do televizní stanice La Cinq jako sportovní reportér pod Pierrem Cangionim. Přinášel zpravodajství především ze svých oblíbených sportů: cyklistiky, rugby, atletiky a lyžování. Ze jmenovaných byla jeho nejoblíbenější právě cyklistika a pravidelně komentoval GP du Midi Libre a závod Paříž – Nice. O cyklistice prohlásil:  Prudhomme se stal vedoucím sportu na La Cinq. Občas v poledne uváděl sportovní vstupy. V roce 1992 ale stanice zkrachovala a Prudhomme byl rok na volné noze, než začal pracovat ve zpravodajské stanici LCI. Ještě se ani pořádně neusadil a už dostal nabídku od vedoucího sportovního vysílání na rádiové stanici Europe1, Eugéna Saccomana, aby nahradil Jeana-René Godarta, který odcházel na televizní stanici France 2.  V roce 1998 byl Prudhomme u startu kabelové televize L’Équipe TV, stanice provázané s denním sportovním tiskem, kterou vlastní společnost Amaury Group. Její dceřiná společnost, Amaury Sport Organisation, je organizátorem Tour de France. Prudhomme se ve stanici stal šéfredaktorem.  V roce 2000 přišel do France Télévisions, aby modernizoval sportovní stanici Stade 2. V roce 2000 pro France Télévisions komentoval spolu s bývalým vítězem, Bernardem Thévenetem, závod Tour de France.

Tour de France.

V roce 2005 Prudhomme nahradil Jeana-Marie Leblanca na postu ředitele Tour de France, kterému předešlé dva roky dělal zástupce. Pod Prudhommem se Tour de France ještě více vyhradila proti dopingu. V roce 2007 odstoupili ze závodu dvě stáje – Astana a Cofidis – kvůli dopingovým aférám. V roce 2008 vyjmula Amaury Sport Organisation Tour de France z Mezinárodní cyklistické unie, aby mohli realizovat vlastní antidopingový program. V tomto roce nebyla pozvána stáj Astana a po pozitivním testu na EPO u Riccarda Riccó odstoupila stáj Saunier Duval-Scott. Prudhomme naznačil, že pozitivní nález byl částí dopingového programu organizovaného týmovým manažerem.  V roce 2013 se „proslavil“ incidentem, při kterém odcizil českému herci Jakubu Štáfkovi kameru. Tu vydal až poté, co byl usvědčen pomocí záběrů z druhé kamery.

Christian Prudhomme (narozen 11. listopadu 1960 v Saint-Omer) je francouzský novinář a od roku 2005 ředitel závodu Tour de France.

Christian Prudhomme, né le, dans le arrondissement de Paris est un ancien journaliste sportif et l'actuel directeur du Tour de France.


Děj.

C. W. Briggs (Woody Allen) je úspěšný vyšetřovatel pojistných podvodů v jedné z newyorských pojišťoven, který se umí dobře vcítit do myšlení zločinců a udržuje styky s informátory. Jeho výsledky však nechávají chladnou Betty Ann Fitzgeraldovou (Helen Huntová), novou příkrou šéfku, jejímž cílem je zefektivnit práci v pojišťovacím ústavu. Děj odehrávající se v roce 1940 přináší mezi těmito dvěma postavami řadu popichování a narážek, v protikladu moderního přístupu nadřízené ke konzervativnímu pojetí vyšetřovatele. Její hledisko je vzdor odporu, většinou prosazeno, díky podpoře ženatého ředitele Chrise Magrudera (Dan Aykroyd), s nímž manažerka udržuje dosud privátní milenecký poměr. Přesto jí vyvolený přislíbil rozvod a zveřejnění vztahu.  Během společné večeře několika zaměstnanců ve varieté, pozve eskamotér Voltan (David Ogden Stiers) na pódium Betty Ann a pana C. W., které zhypnotizuje pomocí šperku – nefritového škorpióna. Hesla „Konstantinopol“ pro vyšetřovatele a „Madagaskar“ pro jeho šéfku znamenají uvedení do změněného stavu vědomí, v němž se chovají dle příkazu mága. Tak sehrají před publikem scénku, v níž jsou zamilovaným párem na líbánkách. Po probuzení si na nic nepamatují.  Poté, co se vyšetřovatel vrátí domů, přijímá telefonní hovor od Voltana, který vyslovuje heslo a uvádí jej do transu. Úkolem je uloupit šperky v domě, jehož zabezpečení pan C. W. dobře zná, a ukrýt je na bezpečném místě. Ráno se probudí, aniž by si cokoli pamatoval. Druhý den tak začíná vyšetřovat loupež obřích rozměrů. Situace se opakuje, když se po druhém telefonátu od mága vydává na noční lup. Kvůli této povinnosti vyhazuje z postele atraktivní a překvapenou Lauru Kensingtonovou (Charlize Theronová).  Během pátrání po pachateli pojímá podezření na Betty Ann, která je v pojišťovně zaměstnána krátce a má přístup k zabezpečovacím systémům. Tajně si vytvoří duplikát klíče od jejího bytu a večer se do obydlí vydává šmejdit. Po náhlém příchodu milenecké dvojice se ukrývá za paravan a je skrytým účastníkem hádky, v níž Chris vyjadřuje záměr setrvat dále v manželství. Zhrzená Betty Ann se po milencově odchodu vrhá k oknu s úmyslem spáchat sebevraždu. V tom jí zabrání pan C. W., který náhle vstupuje na scénu a po prvotním šoku manažerky v bytě prodlí noc.  Vyšetřovatelé agentury najaté pojišťovnou získají přesvědčivé důkazy vedoucí k panu C. W.. Ten však vinu odmítá. V nouzi se uchyluje znovu do bytu Betty Ann, která jej s nechutí nakonec přijímá. Když mág Voltan nezastihne pana C. W. doma, volá Betty Ann a uvádí ji heslem „Madagaskar“ do hypnotického stavu. Nařizuje jí ukrást šperky. Jako vedlejší efekt v ní uvolňuje vzpomínky z jevištního vystoupení, kde „sehrála“ etudu vášnivě lásky k podřízenému zaměstnanci. Pan C. W., nacházející se v jejím bytě a neseznámen s důvody změněného chování Betty Ann, je milepřekvapen její náklonností. Ráno po loupeži se však šéfka chová standarně odmítavě a vyhazuje ho.  Pan C. W. se za pomoci kolegů George Bonda (Wallace Shawn) a Alvina (Brian Markinson) dostává do kanceláře. Stále nechce uvěřit, že na jevišti předváděl milostnou scénku. Když jeden ze spolupracovníků mimoděk vysloví heslo, dostává se vyšetřovatel opět do hypnotického stavu. Následně je odhalen mechanismus zločinného jednání. Kolega zabývající se hypnózou, pana C. W. vymaní z područí kouzelníka. Pojistný vyšetřovatel spěchá do bytu Betty Ann, kde u telefonu objevuje zapsanou adresu schůzky. Na něm má stále zhypnotizovaná žena Voltanovi předat lup. Poté, co se pan C. W. nemotorně zřítí ze svého úkrytu, má jej eskamotér na mušce. Nevystřelí, ale vydává se na útěk, kde je polapen policií.  Zpět v pojišťovně se pan C. W. loučí se zaměstnáním a snaží se přimět Betty Ann, aby navždy opustila Chrise, který se konečně rozhoupal k rozvodu. Milenecký pár právě odjíždí na dovolenou. Manažerka zůstává k návrhům vyšetřovatele chladná až do chvíle, kdy se ji zeptá: „"Kam se chystáte? Na Madagakar?"“ Náhle se její chování mění. Sděluje, že Chrise opouští a hodlá žít s panem C. W., kterého miluje.  Když nová milenecká dvojice opouští pojišťovnu, ujišťuje George kolegy, že Betty Ann – stejně jako pana C. W. –, včera deprogramoval a nikdo z nich již není pod vlivem hypnózy.

Další informace.

Film obdržel smíšené recenze kritiků. Samotný Woody Allen, jako by částečně souhlasil s některými z nich, když sdělil, že se možná jedná o jeho nejhorší snímek. Dodal, že cítil zklamání zbytku hereckého obsazení, když se sám obsadil do hlavní role.  Produkční výdaje dosáhly částky 26 miliónů dolarů, když bylo nákladné zejména natáčení v budovách. Tím se krimikomedie stala nejdražším Allenovým snímkem vůbec. V amerických kinech však dosáhla malých tržeb, méně než sedm miliónů dolarů. Celosvětové zisky pak činily 18,9 miliónů dolarů, čímž výnos nepokryl náklady.

Pocta.

Francouzská zpěvačka-skladatelka Dimie Cat (* 1984) vzdala režisérově filmu hold, když na albu "ZigZag" vydaném v listopadu 2012 věnovala skladbu „Woody Woody“ této krimikomedii.

Prokletí žlutozeleného škorpióna () je americká kriminální komedie z roku 2001, napsaná a režírovaná Woodym Allenem, který si také zahrál hlavní roli.

Le Sortilège du scorpion de jade (") est un film américain écrit et réalisé par Woody Allen, sorti en 2001.


Osobní život.

Tom Pryce se narodil 11. června 1949 v Ruthinu ve Walesu Jackovi a Gwyneth Pryceovým. Otec Jack sloužil v Royal Air Force jako zadní střelec na bombardéru Lancaster, než se přidal k místním policejním složkám. Matka byla ambulantní sestra. Pryceův starší bratr David zemřel ve třech letech, takže Tom vyrůstal po většinu času jako jedináček, ačkoliv jeho rodiče na nějaký čas opatrovali mladou dívku Sandru.  Pryce se začal zajímat o auta, když v deseti letech řídil pekařovu dodávku. Poté řekl rodičům, že chce být závodním jezdcem. Nicméně v rozhovoru s Alanem Henrym v roce 1975 uvedl, že se chtěl stát pilotem, ale myslel si, že na to není dostatečně inteligentní. Stejně jako mnoho dalších závodníků Formule 1 měl v dětství jezdecký vzor. V jeho případě to byl skotský pilot Lotusu Jim Clark. Pryceova matka vzpomínala, že po Clarkově smrti na Hockenheimringu v dubnu 1968 byl velmi smutný. Jeho otec zmínil, že „byl stejně tak smutný, když se zabil Jochen Rindt". Po dokončení školy v 16 letech matka trvala na tom, aby se vyučil opravářem traktorů na střední průmyslové škole v Llandrillu, aby měl „něco, o co se může opřít" pro případ, že by jeho kariéra závodního jezdce nebyla úspěšná.  Roku 1975 se Pryce oženil s Fenellou, známou spíše jako Nella, kterou potkal na diskotéce v Otfordu dva roky předtím. Po smrti svého manžela si Nella ve Fulhamu otevřela obchod se starožitnostmi společně s Jenet Briseovou, vdovou po závodníkovi Tony Briseovi.

Design helmy.

Pryceův vzhled helmy byl ve srovnání s pozdějšími jezdci jednoduchý a omezený. Jeho helma byla zcela bílá až do roku 1970. Když závodil v Castle Combe, jeho otec ho požádal, aby svou helmu udělal výraznější, aby ho ve skupině aut lépe poznal. Pryce na helmu přidal pět svislých černých čar těsně nad hledím. Od té doby bylo jedinou změnou designu přidání velšské vlajky na bok helmy. Jediným sponzorem, jehož logo se na jeho helmě kdy objevilo, byl dodavatel pneumatik Goodyear.

Kariéra.

Před Formulí 1.

1969–1971: Začátky.

První kontakt Toma Pryce se závodnickým světem přišel na okruhu Mallory Park v Leicestershiru v jeho dvaceti letech. Byl veden bývalým jezdcem Lotusu Trevorem Taylorem, který byl týmovým kolegou Pryceova idolu Jima Clarka. Taylor se později stal hvězdou série Formule 5000. Odtud pokračoval Pryce do série "Daily Express Crusader Championship" pro žáky závodní školy, kde se používaly vozy Lotus 51 z Formule Ford. Jezdilo se střídavě na okruzích Brands Hatch, kde Pryce debutoval, a Silverstone.  Cenou pro celkového vítěze byl vůz Formula Ford Lola T200 o hodnotě 1 500 liber a sponzorování sezony ve Formuli Ford. Už v prvním závodě se dostal do problémů, když vážně poškodil vůz. „Šasi bylo křivé jak banán a já nevěděl, co s tím, ani na koho se obrátit. Nakonec mi někdo pomohl, ale stálo mě to několik měsíců“, uvedl. Poté se ale díky svým výsledkům stal jedním z adeptů na titul. Soutěž se rozhodovala v posledním závodě, konaném na Silverstonu, den před závodem BRDC International Trophy. Pryce se do závodu, který se konal v deštivém počasí, kvalifikoval do třetí řady. Jack Pryce vzpomínal, že jeho syn si ve vzrušení škrábal ruce: „vždy miloval závodění v dešti“. Úvodní část závodu vedl jezdec Chris Smith, ale poté se spustil prudký déšť a Pryce dokázal Smithe dojet i předjet a zvítězil s komfortním náskokem. Svou cenu, vůz Lola, obdržel z rukou Sira Maxe Aitkena.  Pryce vzal své nové auto do Brands Hatch, kde ho mohl uskladnit do jedné ze stájí na konci paddocku. Brzy poté opustil svou farmářskou kariéru a přestěhoval se do penzionu ve West Kingsdownu nedaleko okruhu Brands Hatch. V roce 1971 vstoupil nové soutěže dvousedadlových sportovních vozů "Formule F100", kterou vyhrál způsobem, jež nazval žurnalista David Tremayne jako „trapně snadný“. Poté přešel do Formule Super Vee, kde řídil tehdy prvotřídní vůz Royale RP9 za Team Rumsey Investments a brzy poté debutoval se stejným týmem ve Formuli 3 v Brands Hatch.

1972–1973: Nižší série.

V závodě na Brands Hatch dojel Pryce s vozem Royale RP11 na prvním místě v dobrovodném závodě Formule 3 před Závodem šampionů, když porazil mnoho zkušených jezdců F3, jakými byli Roger Williamson, Jochen Mass, či James Hunt. Velikost jeho náskoku na konci závodu způsobila spekulace mnoha týmů, že jeho vůz neměl dostatečnou hmotnost, ale jak se později ukázalo, kvůli neplatnému certifikátu místní váhy ve skutečnosti nesplnil hmotnostní limit žádný vůz. V následujících závodech v Oulton Parku a Zandvoortu Pryce odstoupil z čelní skupiny a během tréninků doprovodného závodu Grand Prix Monaka 1972 musel odstavit vůz poté, co se uvolnil drát. Vystoupil z auta, aby vyřešil problém, když jezdec Peter Lamplough ztratil kontrolu nad svým vozem a narazil do Pryceova Royalu. Pryce byl vymrštěn do výlohy obchodu a zlomil si nohu.  Velšan byl zpět v akci dva týdny po incidentu v Monaku. Soutěžil také v sérii Formule SuperVee, kterou vyhrál s pohodlným náskokem. „Vyhrál jsem zhruba každý závod, kterého jsem se zúčastnil“, vzpomínal. Také nastoupil do série Formule Atlantic, která konkurovala Formuli 2. Zde získal pole position v posledních třech závodech šampionátu a vyhrál poslední závod v Brands Hatch.  Další rok pokračoval ve Formuli Atlantic, kde vyhrál tři závody a dostal se do čela šampionátu. Royale plánoval vstoupit do Formule 2, stejně jako Tom Pryce. Projekt měl být financován z peněz lucemburského jezdce Manfreda Schurtiho. Nicméně tyto plány vyústily pouze v postavení jednoho vozu F2, než byl celý projekt zrušen a ředitel Royalu Bob King opustil společnost.  Místo ve Formuli 2 ale získal po testu s týmem Rondel Rona Dennise. Už o tři dny později odjel za tento tým závod v Nivelles. Nejlepšího výsledku Rondel dosáhl, když se Pryce dostal do vedení na Norisringu a po poruše brzd musel přenechat první místo týmovému kolegovi Timu Schenkenovi. Na konci roku 1973 získal velšský talent cenu "Grovewood award" za jeho úsilí během roku. Jack Pryce uvedl, že Tom nechtěl cenu vyhrát, protože byl přesvědčen, že jezdcům přináší smůlu.

Formule 1.

1974: Token.

Ve věku 25 let postoupil Pryce do Formule 1, nejvyššího stupně okruhového závodění, jako jezdec nového týmu Token. Token byl založen Tonym Vlassopulosem a Kenem Grobem poté, co původní tým Token ukončil činnost roku 1973 z finančních důvodů. Pryce získal sedačku díky zajištění od firmy Titan Properties a tomu, co David Tremayne popsal jako „patrná naděje“. Debutoval v Závodě šampionů, nemistrovském závodě Formule 1 konaném v Silverstonu, ale kvůli chybějícímu airboxu a masce motoru a také nedostatku zkušeností s vozem byl v kvalifikaci ze všech šestnácti jezdců nejpomalejší: byl o 26 sekund pomalejší než Hesketh Jamese Hunta na pole position. V závodě odstoupil po patnácti kolech kvůli problému s převodovkou. Jeho debut v šampionátu nastal při Grand Prix Belgie 1974, kde se kvalifikoval na 20. místě, tři sekundy za nejrychlejším Clayem Regazzonim. Opět nedokázal dokončit závod, když po absolvování 66 kol kolidoval s Jody Scheckterem v Tyrrellu a poškodil si nápravu.  Pryceovi nebyla povolena účast ve Velké ceně Monaka, protože byl označen za nezkušeného jako součást kampaně sdružení konstruktérů F1CA (pozdější FOCA) proti novým týmům. Místo toho se za tým "Ippokampos Racing" zúčastnil ve voze March 743 závodu Formule 3, který vyhrál s náskokem 20,8 sekundy.

1974–1977: Shadow.

Po jeho působivé jízdě v Monaku a krátké účasti ve Formuli 2 dostal nabídky od týmů Hesketh, kde se měl stát týmovým kolegou Jamese Hunta, a Shadow, který potřeboval nahradit zemřelého Petera Revsona. Nakonec se rozhodl podepsat smlouvu s týmem Shadow. „Je mi líto, že musím chlapce od Tokena opustit. Postavili celý vůz kolem mě. Cítím se při tom velmi špatně. Ale vypadá to, že k většině závodů nebudou ani pozváni, co jsem tedy měl dělat? Musel jsem odejít“, uvedl.  Za tým Shadow Pryce debutoval v Zandvoortu. Kvalifikoval se na 11. místě, ale ze závodu odstoupil již po prvním kole kvůli kolizi s Hansem Joachimem Stuckem. V dalším závodě, ve Francii, zazářil třetím místem v kvalifikaci, ale po startu závodu se srazil s Jamesem Huntem a musel znovu odstoupit. V dalším závodě v Brands Hatch zajel nejrychlejší kolo tréninku a jako cenu získal 100 lahví šampaňského. Také poprvé dokončil závod – na 8. místě. V následující GP Německa na Nürburgringu pak z jedenáctého místa skončil šestý a získal první mistrovský bod. V Rakousku se kvalifikoval na 16. místě, ale odstoupil po 22 kolech, když dostal hodiny. Ve Velké ceně Itálie startoval až z 22. místa, ale závod dojel o deset pozic výše. Nicméně sezóna skončila bídně kvůli poruše motoru v Kanadě a špatnému výkonu Shadowu v USA. Na konci šampionátu byl Pryce celkově 18. společně s Grahamem Hillem a Vittorio Brambillou.  Na začátku sezóny 1975 byla Pryceova budoucnost předmětem mnoha spekulací. Fámy ho spojovaly s týmem Lotus Colina Chapmana, který sledoval jeho vývoj předchozí dva roky. V té době Lotus zažíval finanční problémy a různé zprávy naznačovaly, že Shadow a Lotus si vymění Pryce se Švédem Ronnie Petersonem. Tento obchod byl považován za výhodný pro oba týmy, jelikož Pryce byl označován za jezdce stejných kvalit jako Peterson a stál by Lotus méně, zatímco Peterson by přitáhl sponzory k poměrně novému týmu Shadow. Tato výměna nicméně nebyla realisována, ačkoliv dle týmového manažera Shadowu byla dohoda velice blízko.  Týmový kolega Jean-Pierre Jarier na začátku sezóny dvakrát překonal Prycea v kvalifikacích a dokonce získal pole position, jelikož měl k dispozici nový vůz Shadow DN5, zatímco Pryce starší DN3. Ve třetím závodě v Jižní Africe dostal i on nový vůz, ale dojel jen devátý. Další závodem byl nemistrovský Závod šampionů konaný v Brands Hatch. Pryce získal první místo na startovním roštu, po slabém startu předjel Petersona a Jacky Ickxe a stahoval osmisekundový náskok vedoucího Jody Schecktera. Po selhání Scheckterova motoru se dostal do vedení a stal se prvním velšským vítězem závodu Formule 1. Svůj talent projevil i v Monaku a Anglii, kdy se kvalifikoval do první řady na startu, v Británii dokonce získal pole position. Také poprvé v kariéře dojel na pódiovém umístění, když skončil třetí v extrémně mokré GP Rakouska a bodoval ještě v dalších čtyřech závodech. Z nich byl nejlépe čtvrtý v GP Německu, ačkoliv se dlouho držel na druhém místě za Carlosem Reutemannem. V posledních kolech na velmi dlouhém Nürburgringu mu ale začalo vytékat palivo, což mu údajně způsobilo „popálení kůže a téměř oslepení kouřem“. Velšan za svůj výkon později dostal cenu Jo Sifferta "Rouge et Blanc".  Před začátkem sezóny 1976 se Pryce společně s Davidem Richardsem v Lancii Stratos zúčastnil závodu rallye Tour of Epynt, kde bojovalo mnoho významných rallyových jezdců. Pryce narazil do mostu po pouhých 16 kilometrech první etapy, ale po opravě auta pokračoval v odpoledních etapách.  Hned na začátku sezóny v Brazílii Pryce získal své druhé pódiové umístění, a to na úkor týmového kolegy Jariera, který dostal smyk na oleji z vozu McLaren Jamese Hunta. Oba Shadowy byly poměrně konkurenceschopné i v Jižní Africe a USA. Nicméně změny pravidel, které způsobily snížení airboxů a posunutí zadního křídla více dopředu, společně se změnou pneumatik Goodyear, zapříčinily horší výkon vozu Shadow DN5B, ačkoliv Pryce v Británii dokázal dojet na bodech. Nový Shadow DN8 byl představen až ve dvanáctém závodě v Zandvoortu, kde se Pryce kvalifikoval jako třetí a závod dojel o jednu příčku níže. Získal tak své poslední body v kariéře. Sezónu dokončil celkově na 12. místě s deseti body, 59 bodů za mistrem světa Jamesem Huntem.  Před začátkem sezóny 1977 přešel Jarier z Shadowu do ATS. Nahradil ho Ital Renzo Zorzi, kterého člen manažerského týmu Shadowu Jackie Oliver ohodnotil jako „nejhoršího pilota, kterého jsme kdy měli“. Smlouva se Zorzim avšak přitáhla sponzory z Itálie, což zmírnilo finanční potíže týmu Shadow. V první závodě v Argentině odstartoval Pryce z devátého místa a byl ve vedoucí skupině až do poruchy převodovky v 45. kole z padesáti dvou. Kvůli dlouhé opravě při zastávce v boxech nebyl klasifikován. Do brazilské Velké ceny startoval z 12. pozice, ale ve 34. kole odstoupil z druhého místa pro poruchu motoru.

Smrt.

Tom Pryce začal svůj poslední závodní víkend, Grand Prix Jihoafrické republiky 1977 v Kyalami, zajetím nejlepšího času ve středečním tréninku na mokré vozovce o hodnotě 1 minuty a 31,57 sekund, což bylo o celou sekundu méně než čas budoucího šampiona roku 1977 Nikiho Laudy. Do čtvrteční kvalifikace trať uschla a Pryce se kvůli slabému motoru propadl až na patnácté místo, téměř dvě sekundy za nejrychlejším Huntem.  Velšanův Shadow DN8 předvedl slabý start a na konci prvního kola byl předposlední. Pryce se během následujících kol probíjel polem vzhůru předjetím Bretta Lungera a týmového kolegy Renza Zorziho ve druhém kole a Alexe Ribeira s Boy Hayjem v kole třetím. Do 18. kola se posunul z 22. na 13. místo.  V 21. kole Zorzi odstavil svůj vůz nalevo od vozovky, těsně za vrcholem pahorku a mostem přes trať. Ital měl problém s vedením paliva, které bylo pumpováno přímo do motoru, což způsobilo oheň. Zorzi neopustil okamžitě vůz, jelikož měl problémy s kyslíkovou trubicí, která byla odpojená od jeho helmy.  Situace přiměla dva závodní maršály z boxové zídky na opačné straně trati zasáhnout. Prvním maršálem, který přeběhl vozovku, byl pětadvacetiletý automechanik William (Bill). Druhým byl devatenáctiletý Frederik Jansen Van Vuuren (známý jako Jansen Van Vuuren), který nesl 18kilogramový hasicí přístroj. Hlavní boxový maršál George Witt uvedl, že podle pravidel okruhu museli v případě požáru zasáhnout dva maršálové a další dva jako pojistka, kdyby hasicí přístroj nefungoval. Witt také připomněl, že Bill i Van Vuuren vstoupili na trať bez předchozího povolení. První z nich dokázal vozovku přejít, ale Van Vuuren ne. Když oba mladíci začali běžet přes trať, Hans-Joachim Stuck, Pryce, Jacques Laffite a Gunnar Nilsson právě vyjeli z poslední zatáčky a mířili na hlavní rovinku.  Pryce byl na hlavní rovince přímo za Stuckovým vozem. Stuck si všiml Van Vuurena a pohnul se doprava, aby se vyhnul oběma maršálům, když dle Tremayna minul Billa o „milimetry“. Z pozice přímo za Stuckem nemohl Pryce Van Vuurena vidět a zareagovat tak rychle. Narazil do mladíka v rychlosti asi 270 km/h. Van Vuuren byl vymrštěn do vzduchu a spadl zhruba metr před Zorziho a Billa. Zemřel při nárazu, když bylo jeho tělo roztrženo Pryceovým vozem. Hasicí přístroj, který nesl, udeřil Pryce do hlavy a poté zasáhl ochranný oblouk Shadowu. Síla nárazu byla taková, že přístroj byl vymrštěn až přes přilehlé tribuny na parkoviště, kde zasáhl zaparkované auto.  Náraz hasicího přístroje vyškubnul Pryceovu helmu vzhůru a jeho hlava byla částečně sťata řemínkem. Smrt byla téměř jistě okamžitá. Jeho Shadow, nyní s mrtvým řidičem, pokračoval ve snížené rychlosti dál po trati k první zatáčce zvané "Crowthorne". Vůz po levé straně opustil vozovku, pokračoval podél svodidel a po nárazu do vjezdu pro zásahová vozidla se odrazil zpět na trať. Poté narazil do Ligieru Jacquese Laffita, což poslalo oba vozy přímo do bariér. Van Vuurenova zranění byla natolik závažná, že jeho tělo bylo po závodě identifikováno až poté, co ředitel závodu shromáždil všechny traťové maršály a on mezi nimi nebyl.  Vítězem závodu se stal Rakušan Niki Lauda. Bylo to jeho první vítězství po jeho nehodě při Grand Prix Německa 1976. Nejprve se vyjádřil, že to bylo jeho nejlepší vítězství kariéry, ale když mu byla na pódiu oznámena Pryceova smrt, řekl, že tedy není co slavit.

Následky.

Pryceova smrt, obzvláště její hrůzná povaha, zapříčinila velký zármutek všech, kteří ho znali, a nejvíce jeho ženy Nelly, rodičů Jacka a Gwyneth a týmu Shadow. Byl pohřben v kostele sv. Bartoloměje v Otfordu, kde se oženil s Nellou.  Svými výkony ve Formuli 1 si získal velký respekt ze strany paddocku F1. David Tremayne po něm pojmenoval svého syna. Byla vytvořena "Cena Toma Pryce", známá také jako "Trofej Toma Pryce", která je každoročně udělována Velšanům, kteří významně přispěli k rozvoji motorismu či dopravy.  Během přestavby okruhu v Anglesey v severním Walesu byla jedna z rovinek pojmenována "Rovinka Toma Pryce". V roce 2006 se také vytvořilo sdružení s cílem vytvořit v Ruthinu památník. Místní umělec byl roku 2008 obecní radou pověřen vytvořit plaketu a v únoru 2009 proběhla aukce vstupenek do paddocku F1, která měla financovat výrobu. Památník byl odhalen 11. června 2009 při příležitosti Pryceových nedožitých 60. narozenin.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou označují zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Odkazy.

Reference.

Všechny výsledky závodů a šampionátu Formule 1 pochází z "Official F1 Website > Result > Driver" Formula1.com.

Thomas Maldwyn Pryce (11. června 1949, Ruthin, Wales, Spojené království – 5. března 1977, Kyalami, Jihoafrická republika) byl britský jezdec Formule 1 původem z Walesu, který se proslavil vítězstvím v Závodě šampionů a v nemistrovském závodě Formule 1. Pryce je jediným velšským vítězem závodu Formule 1 i držitelem pole position a také jediným Velšanem v historii, který byl v závodě F1 ve vedení – dvě kola Grand Prix Velké Británie 1975.

Thomas Maldwyn Pryce, dit « Tom Pryce », né le à Ruthin, Pays de Galles et mort le à 27 ans, lors d'un accident survenu au Grand Prix d'Afrique du Sud sur le circuit du Kyalami près de Johannesburg, est un pilote automobile gallois. En quarante-deux Grands Prix, Tom Pryce a marqué dix-neuf points, réalisé une pole position et trois meilleurs tours en course.


Děj.

Děj začíná v roce 1945, kdy je Logan zajatcem v japonském válečném zajateckém táboře nedaleko Nagasaki. Poté, co na město americká armáda svrhne atomovou bombu, Logan zůstane jediným přeživším spolu s japonským důstojníkem Yashidou, kterého zachránil.  V současnosti žije Logan skromný život v Kanadě, při jedné barové rvačce si ho všimne mutantka Yukio, která pracuje pro právě umírajícího Yashida, který se stal úspěšným podnikatelem v technologiích. Yashida vyslal Yukio, aby nalezla Logana a přivezla ho do Tokia, aby mohl Yashida splatit svůj životní dluh.  V Tokiu Logan potká Shingena, syna Yashida, a Shingenovu dceru Mariko. Yashida Loganovi nabídne, že mu odebere nesmrtelnost a daruje ji sobě. Logan však odmítne. Současně se Loganovi vrací děsivé vzpomínky na usmrcení Jean Grey. V poslední noci jeho pobytu v Japonsku mu mutantka Viper vpraví do těla robotického parazita, který napadne jeho uzdravovací schopnost. Druhého rána se Logan dozví, že Yashida zemřel. Na pohřbu poté zachrání Mariko před atentátem z řad Yakuzy. Logan je však během souboje postřelen a tím zjistí, že se již neuzdravuje. Následně musí Logan bojovat proti dalším zabijákům z Yakuzy, ochránit Mariko a vypořádat se se svými děsivými vzpomínkami i právě nabytou smrtelností.

Vznik.

Původně byl roku 2010 najat režisérem Darren Aronofsky a scenáristou Christopher McQuarrie. Kvůli zemětřesení a tsunami v Tóhoku 2011 však bylo natáčení filmu odloženo a nakonec Aronofsky projekt zcela opustil. Novým režisérem se stal James Mangold a původní scénář byl přepsán.

Přijetí.

Tržby.

V první týden promítání film v USA vydělal 55 milionů amerických dolarů. Celkově film vydělal v USA 132 milionů dolarů, celosvětově poté 414 milionů dolarů.  V České republice byl film uveden do 88 kin prostřednictvím distribuční společnosti CinemArt. Celkem film zhlédlo 76 204 diváků a tím vydělal 11,2 milionu korun.

Wolverine je americko-britský dobrodružný akční film založený na stejnojmenném komiksu Chrise Claremonta a Franka Millera. Jedná se o šestý díl filmové série X-Men, který dějově následuje po událostech z filmu "" (2006). Hlavní roli si opět zahrál Hugh Jackman, který film i produkoval. Režie se chopil James Mangold.

Wolverine : Le Combat de l'immortel ou Le Wolverine au Québec ("") est un film de super-héros américano-britannique réalisé par James Mangold sorti en 2013. C'est le sixième film de la série "X-Men" mettant en scène, outre Wolverine, des personnages de la série de comics "X-Men" de Marvel Comics, créés par le scénariste Stan Lee et le dessinateur Jack Kirby.


Život.

Narodila se v Londýně a vyrostla v Berkshire. Její otec je divadelní zvukový technik, její matka je podnikatelka. Má mladšího bratra.  Její zájem o hraní začal, když jí byly tři roky a viděla muzikál "Show Boat", na kterém v té době pracoval její otec. Navštěvovala školy St Edward's a Rye St Antony, poté začala studovat na Drama Centre London, kde absolvovala v roce 2009.  V březnu 2019 přiznala, že během natáčení "Hry o trůny" dvakrát prodělala aneurysma mozkových cév – poprvé v roce 2011 a znovu o dva roky později.

Kariéra.

Zpočátku se objevovala ve školních divadelních hrách, ve dvou na St. Edwards, v deseti na Drama Centre London, v divadelní hře "Sense" v uvedení od společnosti Company of Angels a v reklamě pro Samaritans. Její první televizní role byly Saskia Mayer v epizodě seriálu "Doctors" a Savannah ve filmu "Trias útočí". Časopis Screen International ji označil jako jednu z „britských hvězd zítřka“.  V roce 2010 byla obsazena jako Daenerys Targaryen do fantasy seriálu z produkce HBO, "Hra o trůny", který je založený na knižní sérii "Píseň ledu a ohně" od George R. R. Martina. Z nezveřejněných důvodů v seriálu nahradila britskou herečku Tamzin Merchant. Seriál se začal vysílat v dubnu 2011, získal pozitivní recenze a rychle byla natočena i druhá série. Za ztvárnění Daenerys byla Clarke v roce 2011 oceněna EWwy Award pro nejlepší herečku ve vedlejší roli v dramatickém seriálu, v roce 2013 byla ve stejné kategorii nominována na cenu Emmy.  V roce 2013 si zahrála v novém celovečerním filmu s názvem "Spike Island", pojmenovaném po lokaci skeče The Stone Roses z devadesátých let. V březnu 2013 ztvárnila hlavní roli Holly Golightly v broadwayském uvedení novely Trumana Capota, "Snídaně u Tiffanyho". Hra měla premiéru 4. března a derniéru 21. dubna. V květnu 2013 bylo oznámeno, že se objeví po boku Jamese Franca ve filmu "Garden of Last Days", nicméně natáčení bylo zrušeno. Byla jí nabídnuta role Anastasie Steele ve filmu "Padesát odstínů šedi", ale odmítla kvůli nutnosti nahých scén.  V roce 2015 ztvárnila Sarah Connor ve filmu "Terminátor Genisys", kde se objevila vedle Arnolda Schwarzeneggera, Jaye Courtneyho a Jasona Clarka. V roce 2015 byla jmenována časopisem Esquire nejpřitažlivější ženou světa. V roce 2016 si zahrála vedle Sama Claflina v romantickém dramatu "Než jsem tě poznala", založeném na stejnojmenné knize od Jojo Moyesové.  V roce 2014 ztvárnila zdravotní sestru Verenu ve filmu "Voice from the Stone". V listopadu 2016 byla obsazena do hlavní ženské role filmu ze série Star Wars, "". V lednu 2017 ji obsadili do hlavní role filmu "The Beauty Inside". V roce 2018 byla obsazena do filmu "Last Christmas" (2019).

Emilia Clarke (* 23. října 1986, Londýn, Anglie, Spojené království) je britská herečka. Její nejznámější rolí je postava Daenerys Targaryen v seriálu "Hra o trůny", za kterou získala nominace na Ceny Emmy. V roce 2013 se poprvé objevila na Broadwayi v produkci "Snídaně" "u Tiffanyho". Zahrála si také ve filmech "Terminátor Genisys" (2015), "Než jsem tě poznala" (2016) a "" (2018). Časopis Time jí v roce 2019 jmenoval mezi stovku nejvlivnějších lidí na světě.

Emilia Clarke est une actrice britannique, née le à Londres. Après avoir eu un cursus professionnel de théâtre et de cinéma au sein de la "Drama Centre London". Son premier rôle est dans le prime time serial "Doctors", en 2009. Elle joue ensuite dans un film fantastique produit pour la télévision "Triassic Attack" diffusé sur la réseau télévisé Syfy.