Persefona v řecké mytologii.

Persefona je krásná dívka, snad právě proto ji Zeus slíbil za ženu svému bratru Hádovi, bohu podsvětí. Její matka Démétér o tomto slibu nic netušila. Těšilo ji sledovat svou krásnou dceru ve hrách s vílami, těšit se z krásných květů. Právě v takové chvíli se před ní jednou otevřela země, z propasti se vyřítil se svým černým vozem Hádés, dívku strhl na vůz a ujížděl pryč. Než se někdo stačil vzpamatovat, byla pryč.  Výkřiky zoufalé Persefony nic nepomáhaly. Vůz projížděl kolem jezera, kde žila vodní víla Kyané, ta pochopila, co se děje a zrazovala boha Háda, aby dívku neunášel a vyžádal si svolení její matky. Hádés se rozzlobil, uhodil královským žezlem tak, že se země rozestoupila a vůz zmizel v bezedné propasti. Víla Kyané lítostí nad Persefonou tak plakala, až se rozplynula v tenké praménky, které se spojily s ostatní vodou. Zoufalá matka dlouhé dny čekala na návrat své dcery a hledala ji v širokém okolí. Hledala až v okolí Etny, celých devět dní prohledávala zemi i moře. Všude se vyptávala, jestli někdo dívku neviděl, až desátého dne zvěděla od bohyně měsíce Hekaté, že slyšela úzkostný křik, ale zloděje nepoznala. Démétér se vrátila na Sicílii a dostala se až k vodnímu prameni a proměněná Kyané vynesla na hladinu pás, který Persefoně během únosu sklouzl do vody. Démétér propadla zoufalství, ale také hněvu a hrozila, že zanevře na všechny lidi, ona jako bohyně plodné Země rozbije všechny pluhy, zničí pole i stáda a nechá lidem poznat, co je hlad.  Slyšela to víla "Arethúsa" a ta jí řekla, kde Persefona je, proti své vůli, smutná a plačící. Démétér se vyděsila, nemohla se z té hrozné zvěsti vzpamatovat. Postupně se ale rozhodla, že navštíví Dia a poprosí ho o navrácení dcery. Pokud Zeus neporučí svému bratru Hádovi, bude se dívat, jak svět hyne hladem. Zeus ji uklidňoval, že dceři bude manželství s bohem ke cti, ale nakonec slíbil, že Persefona se bude moci vrátit na svět pokud v podsvětí nepozřela žádný pokrm. Nato Zeus povolal boha Herma, aby ji doprovodil do podsvětí.  Hádés vyslechl příkaz Dia a dovolil Persefoně vrátit se na zem a zatímco se ona radovala, vtiskl jí do úst jadérko granátového jablka a tím si zajistil její věrnost provždy. Jako by se nic nestalo, připravil zlatý vůz, zapřáhl koně a Hermés s Persefonou nastoupili. Než se vůz rozjel, malý mužík z podsvětí řekl, že Persefona v podsvětí jedla a nesmí už vyjít ven. Dala se do pláče, nabrala vodu, mužíka jí pokropila a ten se změnil v sýčka, posla špatných zpráv.  Zarmoucená Démétér opět hrozila, zničila úrodu, všude byl hrozný hlad. Zeus k ní posílal posly, aby odložila svůj hněv, ale ona zůstala neoblomná. A tak Zeus musel sjednat dohodu mezi Hádem a Démétrou, že Persefona bude přebývat třetinu roku v Hádově říši a dvě třetiny roku bude na zemi se svou matkou.  A tak se stalo: každé jaro opouští Persefona podsvětí a shledá se se svou matkou. Celý svět se raduje, vyraší rostliny, rozkvetou květy, zraje úroda, stromy dávají ovoce a všude je plno radosti. Když se na podzim dcera vrací od své matky, Démétér pláče a s ní celá země, zvadnou květy, listí opadá, všude je pusto a nevlídno. Zbývá jenom naděje na příští jaro.

Odraz v umění.

Antičtí umělci zobrazovali Persefonu buď jako přísnou vládkyni podsvětí nebo jako krásnou a mladou dívku. Z novodobých zobrazení je nejznámější sousoší

Persefona, též Persefoné nebo Persefoneia (latinsky "Proserpina"), je v řecké mytologii dcera nejvyššího boha Dia a bohyně Démétry a manželka vládce podsvětí Háda.

Dans la mythologie grecque, Perséphone (en grec ancien, chez Homère et Pamphos d'Athènes ) est une des principales divinités chthoniennes, fille de Zeus et de Déméter et aussi épouse d'Hadès. Elle est d'abord connue sous le simple nom de Coré (, « la jeune fille »), ou encore « la fille », par opposition à Déméter, « la mère » (). Déesse du monde souterrain (les Enfers), elle est également associée au retour de la végétation lors du printemps dans la mesure où chaque année, elle revient six mois sur Terre puis six mois dans le royaume souterrain avec Hadès, notamment dans les mystères d'Éleusis. Elle est assimilée à Proserpine (en latin "Proserpina") dans la mythologie romaine et possède comme domaine les fameux Champs Élysées.


Klubová kariéra.

Chemnitzer.

Byl to východoněmecký celek Chemnitzer FC, kde Ballack odstartoval svou kariéru. V první sezóně nezabránil sestupu do třetí ligy.

Kaiserslautern.

V roce 1997 přestoupil Ballack do Kaiserslauternu, který se po roce v nižší soutěži vrátil do 1. Bundesligy. Pod vedením kouče Otto Rehhagela vyhrál Ballack svůj první německý titul. V první polovině sezóny nebyl využívaný, na jaře si však získal místo v sestavě a v březnu 1998 debutoval v zápase proti Bayeru Leverkusen.  V druhé sezóně si zahrál v Lize mistrů, kde Kaiserslautern skončil ve čtvrtfinále.

Bayer Leverkusen.

V roce 1999 zamířil za částku v přepočtu 2,5 milionu liber do Bayeru Leverkusen, který v sezóně 1999/2000 usiloval o prvenství. Během závěrečného kola v zápase proti Unterhachingu si Ballack vstřelil vlastní gól a titul tak slavil Bayern. Ballack si záměrně provokativně vybral dres s číslem 13, ve kterém v minulosti nastupovala klubová legenda Rudi Völler.  Leverkusen prožil památnou sezónu 2001/02, ve které tým postoupil do druhé skupinové fáze Ligy mistrů. Úvodní porážku 0:4 od Juventusu následovala domácí výhra 1:0 nad Deportivem La Coruña díky jedinému gólu Ballacka. Jako rozhodující se ukázala být výhra 3:1 v šestém utkání ve Španělsku opět proti Deportivu. Ballack v prvním poločase hlavou otevřel skóre, ve druhém nacentroval na druhý gól Olivera Neuvilla. Ve čtvrtfinálové odvetě proti Liverpoolu se dvěma góly podílel na postupové výhře 4:2. V prvním utkání na půdě Manchesteru United vyrovnal na 1:1, německý tým nakonec venku zahrál nerozhodně 2:2 a po domácí remíze 1:1 postoupil do finále vlivem pravidla o venkovních gólech. Finálové vítězství ale Ballackovi odepřel Real Madrid v čele se Zinédinem Zidanem.  V Leverkusenu mu byla trenérem Klausem Toppmöllerem svěřena role ofenzivního záložníka a to se projevilo ve statistikách. Během tří let zde vstřelil 27 bundesligových gólů a 9 gólů přidal v pohárové Evropě.

Bayern Mnichov.

Navzdory zájmu ze strany španělských velkoklubů (Real Madrid a Barcelona) přestoupil do Bayernu Mnichov za částku v přepočtu přibližně 30 milionů liber. Trenér Ottmar Hitzfeld dovedl bavorský tým v sezóně 2002/03 k zisku mistrovského titulu a navrch přidal triumf v domácím poháru. Avšak další rok titul uloupil Werder Brémy.  V ročníku 2004/05 mu v záloze dělal společnost nadějný Sebastian Deisler, dorazili také jeho bývalí spoluhráči z Leverkusenu: záložník Zé Roberto a stoper Lúcio, oba Brazilci. Zbylé dvě sezóny za Bayern vyhrál dvakrát mistrovský titul. V závěrečných zápasech sezóny se do Ballacka opřeli příznivci Bayernu a dávali mu najevo svůj nesouhlas s jeho odchodem také pískotem.

Chelsea.

V roce 2006 opustil Ballack německý tým, aby zamířil jako volný hráč do Chelsea, která se měla pod vedením trenéra José Mourinha vydat na cestu za třetím titulem v řadě. Týmy Real Madrid a Inter Milán o Ballacka také projevily zájem. V londýnském klubu podepsal smlouvu na tři roky. V polovině září si poprvé zahrál Ligu mistrů ve dresu "Blues" a gólem z penalty pomohl k výhře 2:0 nad Werderem Brémy. O pár dní později obdržel v anglické lize první červenou kartu v kariéře po zákroku na Mohameda Sissoka z Liverpoolu, Chelsea přesto zvítězila 1:0. V 9. kole proti Portsmouthu vstřelil první gól v Premier League a spolu s další posilou Ševčenkem zařídili vítězství 2:1. Na jaře v dubnu se však zranil a rozhodl se podstoupit operaci kolena. Chelsea oslabila v bojích na čtyřech frontách a v anglické lize a v Lize mistrů skončila nakonec neúspěšná.

Návrat do Leverkusenu a konec kariéry.

Ballack se s aktivním fotbalem rozloučil 5. května v utkání s Norimberkem, v posledním 34. kole Bundesligy.

Reprezentační kariéra.

První reprezentační start si připsal 28. dubna 1999 v zápase proti Skotsku. Od roku 2004 navlékal kapitánskou pásku. S německou reprezentací se zúčastnil 3x Mistrovství Evropy (2000, 2004, 2008) a 2x Mistrovství světa (2002, 2006). Největším úspěchem bylo 2. místo z Mistrovství světa 2002, kde však nemohl nastoupit ve finále kvůli dvěma žlutým kartám. Ballack nestihl Mistrovství světa 2010, protože ho nešťastně zranil Kevin-Prince Boateng. Byla to poslední možnost ukázat se v reprezentačním v dresu. Po Mistrovství světa 2010 ukončil své účinkování v reprezentaci.

EURO 2000.

Trenér Erich Ribbeck jej nominoval na Euro 2000. Ballack na turnaji odehrál 63 minut. Německo nedokázalo postoupit ze skupiny a po remíze proti Rumunsku ještě dvakrát prohrálo.

EURO 2004.

Euro 2004 bylo pro Ballacka druhým evropským turnajem v kariéře. Do prvního klání proti Nizozemsku nasadil trenér Rudi Völler jen jednoho útočníka Kurányiho, za nímž hrál Ballack, zatímco na krajích zálohy se pohybovali Frings a Schneider. Ballack byl pro soupeře hrozbou, ale střetnutí nakonec skončilo remízou 1:1. Druhé utkání skupiny proti Lotyšsku Německo znovu nevyhrálo a jen remizovalo 0:0. Proti už postupující České republice potřebovalo Německo zvítězit a byl to Ballack, kdo otevřel skóre po střele levačkou. Po Heinzově vyrovnání skončila Ballackova střela na pravé tyči Blažkovy brány, ale v závěru vsítil Baroš vítězný gól, který Němce nakonec poslal domů.

MS 2006.

Mistrovství světa v roce 2006 pořádalo Německo. Kapitán Ballack kvůli zraněnému lýtku nebyl trenérovi Jürgenu Klinsmannovi k dispozici pro úvodní utkání turnaje mezi Německem a Kostarikou. Ve druhém skupinovém utkání proti Polsku byl přítomen v základní sestavě a přispěl k výhře 1:0. Během utkání trefil brankovou konstrukci a obdržel žlutou kartu. Ve třetím utkání povedeným lobem vyřadil z akce dva ekvádorské obránce a nabíhající Miroslav Klose zvýšil vedení na 2:0. Německo vyhrálo třetí utkání 3:0 a Ballack byl jmenován mužem zápasu podle FIFA. Proti Švédsku skončil jeho střelecký pokus díky zákroku gólmana Andrease Isakssona na tyči. Dva góly Lukase Podolskiho poslaly Němce do čtvrtfinále proti Argentině. Argentina se dostala do vedení, ale v 80. minutě našel Ballackův centr Borowskiho a ten odhlavičkoval na Kloseho, který srovnal na 1:1. V závěru prodloužení byl v bolestech, ale po dvou minutách u postranní čáry se vrátil na závěrečné minuty nerozhodnutého prodloužení. Ballack i Neuville v penaltovém rozstřelu uspěli, naopak Roberta Ayalu vychytal Jens Lehmann. Poté co uspěli Podolski a Borowski a naopak svoji penaltu nedal Esteban Cambiasso postoupili do semifinále právě Němci. Ballack byl znovu zvolen mužem zápasu. Někteří argentinští hráči ale prohru neunesli a po penaltách konfrontovali zejména v rozstřelu úspěšné německé fotbalisty. Podle Ballacka začali provokace Argentinci. Proti Itálii v semifinále nedokázal zabránit porážce 0:2 v prodloužení a mužstvo tak finále nedosáhlo. Potíže s kolenem jej připravily o utkání o třetí místo, ve kterém Německo zdolalo 3:0 Portugalsko.  Ballack byl zvolen do nejlepšího týmu turnaje podle FIFA jako jeden ze čtyř fotbalistů Německa.

Styl hry.

Mezi jeho přednosti patřila výdrž, síla a herní inteligence. Dovednosti přihrávat a střílet doplňovala hra hlavou (hlavičky). Dokázal plnit roli jednak ofenzivního, jednak defenzivního záložníka se schopností vybojovat ztracený míč.

Zajímavosti.

V Chelsea byl poměrně důležitým záložníkem, jenž umí podržet míč, vhodně přihrát, nacentrovat či vystřelit z dálky. Největší zbraň je však jeho pověstný volný přímý kop, který zahrává opravdu bravurně, neboť je schopen dát gól i ze vzdálenosti 30+ metrů, což ho řadí mezi elitu v zahrávání přímých kopů. V Chelsea bylo takových hráčů více – zejména Frank Lampard či Michael Essien, proto přímé kopy zde zahrával méně často než v německé reprezentaci. I přes svůj vyšší věk byl Ballack hráč, který je schopen naběhat za zápas i 9 km, což bylo mnohdy nejvíce ze všech hráčů v poli.

Osobní život.

Jeho otec byl stavební inženýr. Jeho děda pochází z Československa.  Pochází z bývalé NDR. Jeho děda pochází z ČR, za druhé světové války byl povolán do Německa na nucené práce, kde zůstal a založil novou rodinu. Ballack jako jeden z mála špičkových fotbalistů vystudoval vysokou školu.

Michael Ballack (* 26. září 1976 v Görlitz) je bývalý německý fotbalový záložník. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů.

Michael Ballack, né le à Görlitz (alors en République démocratique allemande), est un footballeur allemand évoluant au poste de milieu de terrain.


Typy a tvary orbitalů.

Typy orbitalů jsou dány hlavním a vedlejším kvantovým číslem daného elektronového stavu. Tvarovou formu daného typu určuje také magnetické kvantové číslo.  Typ orbitalu se pro "l" = 0 značí s, pro "l" = 1 p, pro "l" = 2 d, pro "l" = 3 f (značení ze spektroskopických anglických pojmů "sharp", "principal", "diffuse", "fundamental") a pro vyšší "l" (= 4, 5,...) se značí g, h,...(atd. dle abecedy). Nedílnou součástí typu orbitalu je hlavní kvantové číslo "n" příslušné energiové slupky atomového obalu (píše se před písmennou značkou typu).  Hlavní kvantové číslo má vliv především na velikost orbitalu. Čím je kvantové číslo "n" větší, tím větší je jeho energie a tím větší je také oblast pravděpodobného výskytu elektronu od jádra. Hlavní kvantové číslo nemá vliv na směrové rozložení pravděpodobnosti výskytu elektronu, projevuje se však v radiálním směru (tj. podle poloměru od středu atomového obalu, tedy od jádra): Pro vyšší "n" se v radiálním průběhu objevují body, ve kterých vlnová funkce přechází mezi zápornými a kladnými hodnotami, v okolí těchto bodů pravděpodobnost výskytu elektronu klesá a v bodě přechodu je nulová. Takové body nulové pravděpodobnosti výskytu leží na tzv. "nodálních plochách", kterých je ("n" − 1).  Vliv hlavního kvantového čísla na velikost ukazují následující obrázky (orbitaly "n"s pro "n" = 1 až 7, v řezu, odlišná barva značí odlišné znaménko vlnové funkce):  Vliv hlavního kvantového čísla na tvar (přibývání nodálních ploch) na orbitalu složitějšího tvaru (p pro "n" = 2 až 6; rozdílné měřítko, aby obrázky byly stejně veliké):  Tvar orbitalu je určen hlavně vedlejším a magnetickým kvantovým číslem ("l" a "m"):  Orbital s ("l" = 0) je kulově symetrický. Magnetické číslo může být jedině "m" = 0, a proto není degenerovaný (degenerovaný = více možností prostorové orientace při stejné energii).  Tvar orbitalu s ("n" = 1):  Orbital p ("l" = 1) má tvar dvou rotačně symetrických laloků, vzájemně středově symetricky vybíhajících od středu atomu do směru vybrané souřadné osy (v každém laloku má vlnová funkce jiné znaménko). Magnetické číslo může nabývat hodnot "m" = −1,0,1, orbital je tedy 3× degenerovaný. Prostorové formy se dle příslušných sférických harmonických funkcí označují p, p, p v souladu se souřadnou osou, podle které je orbital souměrný; orbital p odpovídá "m" = 0, zbylé dva jsou lineární kombinací stavů s "m" = −1,+1.  Tvary orbitalu p (p, p, p; "n" = 2):  Orbital d ("l" = 2) má tvar složitější, členěný do více laloků, se vzájemně tvarově odlišnými formami. Orbital je 5× degenerovaný, magnetické číslo "m" = −2,−1,0,1,2. Prostorové formy se označují d, d, d, d, d.  Tvary orbitalu d (d, d, d, d, d; "n" = 3):  Orbital f ("l" = 3) je 7× degenerovaný, magnetické číslo "m" = −3,−2,−1,0,1,2,3. Prostorové formy se označují f, f, f, f, f, f, f.  Tvary orbitalu f (f, f, f, f, f, f, f; "n" = 4):  Orbital g ("l" = 4) je 9× degenerovaný, magnetické číslo "m" = −4,−3,−2,−1,0,1,2,3,4; podobně pro vyšší "l". Obecně platí, že orbitaly jsou (2"l"+1)-krát degenerované.  Zaplněnost orbitalů elektrony se označuje podle obecného vzorce  Každý elektronový stav (daný vedle kvantových čísel "n", "l" a "m" ještě spinovým kvantovým číslem "s") může být v souladu s Pauliho vylučovacím principem obsazen pouze jedním elektronem; každý typ orbitalu proto může být obsazen počtem elektronů, daným dvojnásobkem (2 elektrony lišící se svým spinem) jeho degenerace.  Např. jediný plně obsazený orbital atomu helia v základním stavu se označuje 1s2 – obsahuje 2 elektrony na nejnižší energiové úrovni ("n" = 1) a jejich moment hybnosti je "l" = 0.  Zaplnění orbitalů elektrony určuje pro jednotlivé atomy v základním stavu výstavbový princip, vyplývající z minimalizace potenciální energie elektronového obalu.

Atomový orbital (též pouze atomový orbit) je funkce popisující prostorové rozložení možného výskytu elektronu daného kvantového stavu v elektronovém obalu atomu.

En mécanique quantique, une orbitale atomique est une fonction mathématique qui décrit le comportement ondulatoire d'un électron ou d'une paire d'électrons dans un atome. Cette fonction donne la probabilité de présence d'un électron d'un atome dans une région donnée de cet atome. On la représente ainsi souvent à l'aide d'isosurfaces, qui délimitent la région à l'intérieur de laquelle la probabilité de présence de l'électron est supérieure à un seuil donné, par exemple 90 %. De telles régions ne sont pas nécessairement connexes et peuvent présenter des formes complexes issues des harmoniques sphériques.


Vzhled.

Kočka bengálská je velká asi jako domácí kočka, kočky, které žijí v severní části areálu jsou o něco větší. V porovnání s domácí kočkou mají o něco delší končetiny. Základní barva srsti se liší podle poddruhu, většinou je zlatá, zlatočervená nebo zlatošedá až šedohnědá. Kresba je černá, skládá se ze skvrn nebo rozet, skvrny se často slévají do velkých map, na hřbetě se mohou tvořit pruhy. Břicho a brada jsou bílé, také na ušním boltci mají bílou skvrnu, podobně jako další kočkovité šelmy.  Sumaterský poddruh má méně skvrn, které jsou navíc menší, pákistánské kočky jsou šedé a mají nevýraznou kresbu. Srst severněji žijících poddruhů je hustší a méně nápadně zbarvená. Mezi kočkami bengálskými existuje velká variabilita, dokonce tak velká, že některé poddruhy byly původně považovány za samostatné druhy a teprve analýza DNA je odhalila jako poddruh. Krásným příkladem je iriomotská kočka, vzácný poddruh z japonského ostrova Iriomote. Její srst je tmavě hnědá a tečkování je nevýrazné. Kočka z ostrova Cušima byla nedávno také odhalena jako poddruh bengálské kočky.

Rozšíření a stanoviště.

Kočka bengálská žije v celé jihovýchodní Asii, západní hranice rozšíření leží v Pákistánu, severní v Mongolsku a na východní Sibiři. Žije v Indii, Bangladéši, Barmě, Thajsku, Vietnamu, Malajsii, Indonésii, Číně, na Filipínech i v Japonsku.  Obývá deštné pralesy, tropické lesy, ale i křoviny, polopouště i zemědělsky využívanou půdu. Dává přednost blízkosti vody.

Biologie.

Kočky bengálské jsou samotářská zvířata s noční aktivitou. Ve dne odpočívají v doupatech v dutinách stromů nebo v jeskyních. Jsou to oportunisté, na zemi i na stromech loví hlodavce i zajíce, malé hmyzožravce, ještěrky, žáby i netopýry. Uloví také malé kopytníky, jako jsou kančilové, kabaři nebo i srnče. Jídelníček si zpestřují rybami a vejci, v obydlených oblastech odnášejí drůbež. Dobře šplhá i plave.  Teritorium jedné kočky mívá rozlohu asi 9 km2, kočka si ho označuje močí a výkaly.  V tropech se mohou rozmnožovat celoročně, na severu se páří v březnu a v dubnu. Samice je březí 60–70 dní, pak v doupěti porodí 2–4 koťata. V 10 dnech věku otevírají oči, ve 23 dnech začnou jíst maso. Doupě opouští asi po měsíci.  V zajetí se stává, že samice, pokud je vyrušována, svá mláďata zabije. Přijde-li kočka o koťata, může mít v jednom roce ještě jeden vrh. Bengálské kočky dospívají v 18 měsících věku, v zajetí může samec dosáhnout pohlavní dospělosti od 7 měsíců, samice od 10 měsíců. V zajetí se mohou dožít až 13 let. Často jsou loveny kvůli kožešině, kromě člověka je jejich přirozeným nepřítelem levhart.

Bengálská kočka.

Kočka bengálská byla úspěšně zakřížena s domácí kočkou - americkou krátkosrstou. Vzniklo plemeno bengálská kočka. Toto plemeno v sobě spojuje přítulnost domácí kočky a divoce zbarvenou srst divokých koček bengálských. Občas jsou divoké bengálské kočky přikřižovány k domestikovaným bengálským kočkám. Cílem je ozdravit plemeno, získat znaky divoké bengálské kočky, jako je silný ocas, malé uši, rovný profil, a.j. Světová organizace chovatelů koček TICA uznává hybridní kočky z tohoto spojení a vystavuje jim také rodokmeny.

Chov v zoo.

v Evropě byla v červnu 2019 chována přibližně ve čtyřech desítkách zoo, takže patří k vzácně chovaným druhům.  V Česku najdeme kočky bengálské v rámci Unie českých a slovenských zoologických zahrad ve dvou poddruzích:  Na Slovensku je chována v Zoo Bojnice.

Kočka bengálská ("Prionailurus bengalensis") je malá kočka, žijící v jižní, jihovýchodní a východní Asii. Starší vědecké jméno je "Felis bengalensis".

Le Chat-léopard (Prionailurus bengalensis), souvent appelé Chat léopard du Bengale et plus rarement Chat de Chine, est une espèce de félin qui se rencontre en Afghanistan, au Bangladesh, en Birmanie, au Cambodge, en Chine, en Inde, en Indonésie, au Japon (sur les îles Tsushima et Iriomote), en Corée, au Laos, en Malaisie, au Népal, au Pakistan, aux Philippines, à Taïwan, en Thaïlande, en Russie (Extrême-Orient) et au Viêt Nam.


Historie.

Firmu založil Ingvar Kamprad ve svých sedmnácti letech za finanční dar, který obdržel od svého otce za úspěšné ukončení studií. Název IKEA tvoří iniciály zakladatele Ingvara Kamprada a první písmena slov Elmtaryd a Agunnaryd, farmy a vesnice, kde vyrůstal. Zpočátku IKEA prodávala tužky a pera, peněženky, rámečky na obrázky, hodinky, klenoty, nylonové punčochy apod., tedy levné zboží, které bylo možno dobře prodat.

Firemní filozofie.

IKEA se řídí podnikatelskou filozofií, kterou Kamprad vysvětlil ve svém téměř náboženském spisku "Zpověď prodejce nábytku". Na rozdíl od tradičních obchodů je zboží vystaveno přímo ve skladech a počet prodavačů je minimální. Firma je známá i marketingovým inovátorstvím, byla například první společností, která v televizní reklamě zobrazila homosexuální pár diskutující o společné budoucnosti v bytě zařízeném jejím nábytkem.

IKEA Centres.

Skupina IKEA Centres je investorem, developerem a správcem nákupních center. Vlastní 28 obchodních center s rozlohou více než 1 000 000 m maloobchodní plochy v Rakousku, České republice, Slovenské republice, Polsku, Německu, Francii a Švýcarsku. Ročně navštěvuje nákupní centra IKEA Centres přibližně 90 miliónů zákazníků a roční obrat převyšuje 22 miliard euro. Skupina IKEA Centres je v České republice zastoupena společností IKEA Centres Česká republika s. r. o., která zde provozuje obchodní centra v Brně a Ostravě (Avion Shopping Park).

V Česku.

IKEA má v Česku čtyři své obchodní domy. Prvním obchodním domem IKEA byla prodejna v Praze na Zličíně (1996), v Brně (1998), v Ostravě (2001) a poslední pak na pražském Černém Mostě v roce 2004. V plánu je další v Praze, Hradci Králové a možná v Plzni (stav k roku 2019).  V roce 2016 IKEA vyhrál český šestiletý chlapec soutěž na podobu jedné z hraček, která se bude vyrábět a prodávat v obchodních domech, a dostala název „dvojptáček". Celosvětově se u této soutěže sešlo 52 000 obrázků, porota z nich vybrala 10.  Od září 2018 do srpna 2019 měla IKEA zkušebně otevřený menší obchod IKEA Point na pražském Václavském náměstí.  V roce 2020 IKEA v České republice plánuje otevřít sedm výdejních míst. Jejich provozovateli budou externí společnosti.

IKEA je švédská nábytkářská firma, zaměřující se na prodej a výrobu levného nábytku a bytových doplňků. Vlastní a provozuje síť prodejen v Evropě, Asii i v USA a Austrálii. Společnost založil v roce 1943 Ingvar Kamprad jako zásilkovou společnost. Vlastníkem IKEA Group je v současné době nadace Stichting INGKA Foundation.

Ikea, acronyme de "Ingvar Kamprad Elmtaryd Agunnaryd", est une entreprise d'origine suédoise dont le siège social se trouve à Delft aux Pays-Bas, spécialisée dans la conception et la vente de détail de mobilier et objets de décoration prêts à poser ou à monter en kit.


Vláda.

Taharka během své vlády pobýval střídavě buď ve Vesetu či v Mennoferu. Především se staral o samotný Egypt. Obnovoval a stavěl chrámy, snažil se, aby byl Egypt prosperujícím a uvnitř zkonsolidovaným státem. V tom mu také velmi pomohla příroda, ačkoli sám Taharka prohlašoval, že mu pomohl bůh Amon. V šestém roce jeho vlády byla Núbie (všichni králové 25. dynastie byli núbijského původu) zasažena abnormálně vydatnými dešti, které vedly k velmi mohutným záplavám v okolí Nilu, to vedlo k velké úrodě pěstovaných rostlin. Na stéle v jednom chrámu nechal Taharka vytesat nápis, ve kterém stojí, "že naplnil všechny sýpky a zásobil obětní stoly bohů, že země byla požehnána, jako bývala za vlády Usira, že ráno každý dlouho spal a nenaříkal při každé příležitosti, pravdou se řídila správa a lež byla přibita k zemi".  Když vládl Taharka, mohl se Egypt stát opět opravdovou velmocí. Tento rozkvět země však zastavila stále sílící Asýrie. Již během 24. dynastie dobyl asyrský král Sargon II. všechny sousední říše, egyptští králové v zájmu své země poskytli svým sousedům na východě vojenskou pomoc, která však nebyla příliš účinná. Během vlády Taharky se na podobné tažení vydal Sargonův nástupce Sinacherib. Taharka také východním sousedům Egypta poskytl vojenskou pomoc. V bibli je zmíněn jako spojenec judského krále Ezechiáše. Obrovská asyrská armáda, která prý měla až 200 000 mužů, obsadila Sýrii a severní Palestinu. Poté se, ačkoli měla mnohem, větší ambice, stáhla zpátky. Egyptská tradice i bible to vysvětlují tím, že se stal zázrak. Podle Hérodota, který se toto tvrzení dozvěděl od Egypťanů, "zaplavilo asyrské vojsko v noci velké množství myší, které jim rozhryzaly toulce, tětivy luků a držadla štítů, takže druhý den beze zbraní utekli a mnoho jich zahynulo". Asyrské prameny ústup vojsk také potvrzují. Je možné, že se vojáci nakazili morem, který potom celé vojsko zdecimoval. Symbolem moru byla ve starém Egyptě právě myš. Později byl však Sinacherib zavražděn a na trůn v Asýrii usedl Asarhaddon, který podnikl proti Egyptu přímý útok. V krátké době okolo 670 př. n. l. porazil v několika bitvách mnohem slabší egyptská vojska. Dostal se až k Mennoferu, který dokonale vyplenil. Taharka se stáhl na jih. Za dva roky se zmocnil Mennoferu, ve kterém obnovil svou vládu. Část Dolního Egypta se ale stále nacházela pod nadvládou Asyřanů. V roce 667 př. n. l. do Egypta vpadl nový asyrský král Aššurbanipal, aby neztratil také poslední tamější asyrské državy. Pod tlakem jeho vojsk byl pak Taharka donucen stáhnout se až do Napaty, hlavního města Núbie. Titulu egyptského krále se však nevzdal. Zde také v roce 664 př. n. l. zemřel.

Stavitelská činnost.

Taharka se do egyptských dějin zapsal také řadou staveb, které byly částečně však zničeny už za nadvlády Asyřanů. V Medínit Habu nechal upravit zádušní chrám Thutmose I. a Thutmose II. V Núbii rozšířil chrám boha Amona pod horou Barkal poblíž Napaty, v Kavě u třetího nilského kataraktu, nechal postavit úplně nový chrám, který byl také zasvěcen Amonovi. V Amonově chrámu v Karnaku nechal postavit na prvním nádvoří velkou kolonádu, kterou tvořilo deset sloupů, z nichž každý měřil 21 metrů, před chrámem Ramesse II. nechal vybudovat sloupovou síň, z doby jeho vlády pochází také svatyně u severního rohu Svatého jezera.  Zachovalo se nám velké množství soch znázorňujících samotného Taharku. Většinou se totiž nacházely v chrámech, jejichž trosky je brzy zasypaly a tím je vlastně zachránily před lupiči. Všechny zdůrazňují Taharkovy negroidní rysy. Svým způsobem provedení připomínají spíš sochy z období Staré říše.

Hrobka.

Taharkova hrobka se nachází v Nuri, na levém břehu Nilu u Napaty. Jeho hrobka je vlastně miniaturní pyramidou, její základna měla rozměry zhruba 14x14 metrů, výška celé stavby dosahovala zhruba 20 metrů. V její podzemní části se nacházela pohřební komora. Po Taharkovi si zde nechalo hrobku postavit ještě zhruba okolo 20 králů Núbie, tato je z nich i přes své nepříliš velké rozměry tou největší.

Taharka, dle asyrských nápisů Tarka, v bibli Tyrháka, dle Manehta Tarkos či Tarakos byl egyptským faraonem 25. dynastie. Vládl přibližně v letech 690–664 př. n. l. Na trůně vystřídal svého staršího bratra Šabataku.

Taharqa est un roi de Napata et un pharaon, de 690 à 665 av. J.-C.. Il est le fils de Piânkhy et d'Abar, et le frère et successeur direct de Chabataka. Son nom d'Horus est "Oaikhaou", son nom de roi "Nefertemkhourê" ("Nefertoum protège Rê"), et son nom de naissance "Taharka", ou Taharqo, ou "Taherouk" (autres variantes "infra, "dans la Bible""). Il est généralement représenté avec la "calotte" propre aux rois koushites, sur laquelle se dressent les deux uræus, insignes de la double royauté de la Nubie et de l'Égypte antique.


Historie.

Haléř byla drobná stříbrná mince ražená původně ve 13. století v mincovně Hall ve Švábsku (dnes Schwäbisch Hall) a byla drobnou mincí německého feniku. Německy byla nazývána "heller" česky pak "haléř".  V Česku dostala jméno haléř drobná stříbrná jednostranná mince zavedená od roku 1384 jako polovina tzv. penízu.  Znovu pak byly haléře raženy za vlády Ferdinanda I. (1526–1564) a to jako nejmenší stříbrné mince.  Měděný haléř jako nejmenší minci pak razila Marie Terezie (1740–1780) a poté se mosazný haléř objevil jako nejmenší nominál korunové měny zavedené roku 1892 císařem Františkem Josefem I.

Československé haléřové mince.

Československé haléřové mince v průběhu historie existovaly v hodnotách 1, 2, 3, 5, 10, 20, 25 a 50 haléřů.  Za první republiky dvouhaléřové mince byly zinkové, pětihaléře a desetihaléře mosazné (ze slitiny mědi a zinku), padesátihaléře (a koncem období i pětadvacetihaléře) ze slitiny mědi a niklu.  Všechny druhy haléřových mincí za Protektorátu Čechy a Morava (10, 20 a 50 haléřů) byly výhradně zinkové, graficky odvozené z dřívějších československých.  V roce 1947 byly vydány mosazné (měď 92 %, zinek 8 %) mince předválečného grafického vzoru po 20 a 50 haléřích, od roku 1951 obě v hliníkovém provedení.  Po měnové reformě roku 1953 platila na základě vyhlášky č. 45/1953 Sb. graficky jednotná sada mincí o hodnotě 1, 3, 5, 10 a 25 haléřů, všechny byly prosté hliníkové. Zpočátku byly jedinými mincemi, korunové hodnoty zastupovaly státovky. Od roku 1960 většina z těchto mincí začala být vydávána v pozměněné podobě, s novým státním znakem ČSSR; roku 1963 přibyl hnědý tombakový (mosazný) padesátihaléř. Mince nesly uprostřed na líci číslici zasazenou mezi lipové snítky sepnuté stužkou uprostřed dole. Na konci lipových větviček nahoře nad číslicí uprostřed byla pěticípá hvězda. Průměr mincí byl odstupňován po 2 milimetrech: 16 mm (1 h), 18 mm (3 h), 20 mm (5 h), 22 mm (10 h) a 24 mm (25 h). Mince 10 h a 25 h měly sílu 1,2 mm a měly vroubkované okraje, menší mince měly sílu 1 mm a hladké okraje. Dodatečně zavedený 50haléř měl průměr 21,5 mm, byl vroubkovaný, síla nebyla vyhláškou stanovena.  V 70. a 80. letech je postupně nahradila série mincí nového grafického provedení a menších rozměrů. Jejich autor František David je na mincích označen písmenem „D“. Uprostřed bylo označení hodnoty (masivnějším a ozdobnějším písmem než u starých verzí), pod ním písmeno „h“ a uprostřed nahoře pěticípá hvězda.  První z nich byl kolem roku 1972 tmavý mosazný (s malou příměsí niklu) dvacetihaléř, kterým byl nahrazen později stahovaný 25haléř. Později přibyly 10 a 5haléř v hliníkové barvě (obě mince s malou příměsí hořčíku) a nakonec padesátihaléř světlého zabarvení z mědi a niklu. Jednohaléře platily stále ve starém provedení, ale zmizely z oběhu.  Na základě vyhlášky č. 60/1991 Sb. byly všechny dosud platné mince (včetně jednohaléře) po zbytek trvání federace vydávány v obdobném provedení, ale se znakem ČSFR. Změny navrhl Miroslav Ronai, na mincích byl označen písmenem „R“.

Jednohaléř.

Za první republiky platné jednohaléřové mince neexistovaly.  Jednohaléře byly raženy každoročně v letech 1953–1960, počínaje měnovou reformou. Ve variantě se socialistickým státním znakem (podle vyhl. 43/1962 Sb.) byly raženy v letech 1962, menší počet roku 1963 a velmi malá edice též roku 1986. Jednohaléře ČSFR, které se však prakticky nedostaly do běžného oběhu a byly vydány pro sběratelské účely, byly raženy v letech 1991 a 1992. Jednohaléře z roku 1953 patřily mezi nejdéle platná platidla v dějinách země. Jednohaléře vzoru 1953 byly hmotností 0,5 g nejlehčími mincemi v dějinách Československa a Česka.  Jejich platnost v České republice byla ukončena dnem 30. dubna 1993 vyhláškou č. 101/1993 Sb.

Dvouhaléř.

Zinkový dvouhaléř (s námětem Karlova mostu, stříbrné barvy) byl vydáván v letech 1923–1925 a během první republiky byl platidlem nejnižší nominální hodnoty. Autorem návrhu mince byl Otakar Španiel.

Tříhaléř.

Tříhaléř byl zaveden roku 1953, ražba proběhla v letech 1953, 1954, 1962 (velmi malý počet) a 1963. Zrušila jej vyhláška č. 131/1975 Sb. s koncem ledna 1976, kdy již stejně prakticky nebyl v oběhu.

Pětihaléř.

Mosazný pětihaléř (s námětem Karlova mostu, měď 92 %, zinek 8 %) byl vydáván od roku 1923 každoročně do roku 1932. Velký počet těchto mincí byl vyražen také v roce 1938. Pětihaléř s letopočtem 1924 patří mezi sběratelsky nejvzácnější mince, jeho cena na aukci v roce 2006 dosáhla 253 000 korun. Autorem prvorepublikových pětihaléřů byl Otakar Španiel.  Hliníkové pětihaléře vzorů 1953 (ražba 1953–1955) a 1960 (ražba 1962, 1963, 1966, 1967, 1970, 1972–1976) byly staženy vyhláškou 124/1978 Sb. s koncem roku 1978.  Pětihaléře nové série začaly platit 1. července 1977 (vyhl. 33/1977 Sb.). Byly ze slitiny hliníku a hořčíku, o hmotnosti 0,75 g, průměru 16,2 mm, s hladkou hranou. Byly vydávány každoročně mezi lety 1977 a 1990 (některé ročníky pouze pro sběratelské sady) v ČSSR a upravené pro ČSFR v letech 1991 a 1992. Platnost československých pětihaléřů v České republice byla ukončena dnem 30. dubna 1993 vyhláškou č. 101/1993 Sb. Česká republika již pětihaléře nevydala.

Desetihaléř.

Mosazné desetihaléře (s námětem Karlova mostu, měď 92 %, zinek 8 %) byly vydávány každoročně od roku 1922 do roku 1938. Jejich autorem byl Otakar Španiel.  Hliníkové desetihaléře vzorů 1953 (vydány 1953–1956, 1958) a 1960 (vydány 1961–1971) byly staženy vyhláškou 66/1977 Sb. s koncem roku 1977.  Desetihaléř nového vzoru byl zaveden vyhláškou č. 82/1974 Sb. Byl z hliníku s malou příměsí hořčíku (2 %), o hrubé váze 0,9 g a průměru 18,2 mm, s hladkou hranou. Ražba probíhala v letech 1974–1990 a v upravené podobě (nový státní znak a název státu) i v letech 1991 a 1992. V České republice byla jeho platnost ukončena vyhláškou 107/1993 Sb. dnem 31. července 1993.

Dvacetihaléř.

Mědiniklový dvacetihaléř (měď 80 %, nikl 20 %) s námětem pětiklasového snopu a srpu byl vydáván každý rok v letech 1921 –1933 (s výjimkou let 1923 a 1932, ročník 1933 pak ve velmi malé edici) a poté během let 1937 a 1938. Dvacetihaléře navrhl Otakar Španiel.  Po válce byly dvacetihaléře (mince nejnižší nominální hodnoty) stejného grafického provedení, avšak z mosazi (měď 92 %, zinek 8 %) vydány v letech 1947–1950, v letech 1951 a 1952 v hliníkovém provedení. S měnovou reformou v roce 1953 dvacetníky zanikly.  Dvacetihaléře byly znovu zavedeny v 70. letech, začaly platit roku 1972 na základě vyhlášky č. 62/1972 Sb. (touž vyhláškou byly zavedeny dvoukorunové mince). Byly z mosazi (79 % mědi, 20 % zinku a 1 % niklu), o hrubé váze 2,6 g a průměru 19,5 mm, s vroubkovanou hranou. Byly raženy každoročně v letech 1972–1990 a upravené pak i během let 1991 a 1992. V České republice byla jeho platnost ukončena vyhláškou 108/1993 Sb. dnem 31. července 1993.

Dvacetipětihaléř.

Mědiniklový 25haléř (s námětem ozdobně vyvedeného čísla, autor Otakar Španiel, měď 80 %, nikl 20 %) byl vpuštěn do oběhu roku 1933 (jediný ročník). Existuje i 25haléř z roku 1932, jedná se však o zkušební ražbu, dnes již velice vzácnou a ceněnou.  Hliníkový 25haléř byl znovu zaveden roku 1953 (ročníky 1953 a 1954, v novém provedení 1962–1964) a přestal platit s koncem roku 1972 na základě vyhlášky 63/1972 Sb. spolu s tříkorunovými mincemi a dvěma druhy státovek. Do té doby se používal jako platidlo ve veřejných telefonních automatech.

Padesátihaléř.

Mědiniklový padesátihaléř (měď 80 %, nikl 20 %) s námětem šesti klasů obilí svázaných stužkou s lipovými větvičkami byl vydáván v letech 1921–1927 a v roce 1931. Autorem mince je Otakar Španiel.  Po válce byly padesátihaléře stejného grafického provedení, avšak z mosazi (měď 92 %, zinek 8 %) vydány v letech 1947–1950, v letech 1951–1953 v hliníkovém provedení.  Tmavý tombakový (měď 90 %, zinek 10 %) padesátihaléř vzoru 1963 (dle vyhl. 28/1963 Sb.) se po zrušení 25haléřů používal jako platidlo ve veřejných telefonních automatech (dokud nebyly místní hovory zdraženy na 1 Kčs). Byl vyražen v letech 1963–1965 a 1969–1971. Stažení mincí stanovila vyhláška č. 139/1979 Sb. s koncem roku 1979.  Padesátihaléře nové série platily od 2. října 1978 (vyhl. 101/1978 Sb.). Byly z mědiniklu (80 % měď, 20 % niklu), měly hmotnost 3,2 g a průměr 20,8 mm a vroubkovanou hranu. Ražba probíhala každoročně v letech 1978–1990 (ročníky 1980 a 1981 pouze pro sběratelské sady) a v upravené podobě ještě v letech 1991 a 1992. V České republice byla jejich platnost ukončena vyhláškou 109/1993 Sb. dnem 31. července 1993.

České haléřové mince.

Protektorát Čechy a Morava.

Všechny druhy haléřových mincí za Protektorátu Čechy a Morava byly výhradně zinkové. 10, 20 a 50haléřová mince z roku 1940 námětově a graficky odpovídaly dosavadním československým mincím. Jejich ražba probíhala v letech 1940–1944.

Česká republika.

Po zániku Československa a měnové odluce zpočátku platily v České republice dosavadní československé mince (zatímco bankovky byly odlišeny kolkováním). Během roku 1993 byly postupně vydány české mince.

Desetihaléřová mince.

Desetihaléřová mince vzoru 1993 (podle vyhl. 107/1993 Sb.) byla plochou nejmenší mince v dějinách československé a české měny. Autorem návrhu byl Jiří Prádler.  Platnost českých desetihaléřových mincí byla ukončena vyhláškou č. 79/2003 Sb. k 31. říjnu 2003. Současně novela vyhlášky č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, stanovila způsob zaokrouhlování cen.

Dvacetihaléřová mince.

Česká dvacetihaléřová mince byla zavedena vyhláškou 108/1993 Sb. Jejím autorem byl Jaroslav Bejvl.  Platnost českých dvacetihaléřových mincí byla ukončena vyhláškou č. 79/2003 Sb. současně s ukončením platnosti desetihaléřů k 31. říjnu 2003.

Padesátihaléřová mince.

Padesátihaléřové mince vzor 1993 (podle vyhl. 109/1993 Sb.) se skládají z 99 % hliníku a 1 % hořčíku, mají hmotnost 0,9 g, kulatý tvar, průměr 19 mm, sílu 1,7 mm, hrana střídavě hladká a vroubkovaná (6 plošek hladkých a 6 vroubkovaných každá 7 vroubků). Přípustné odchylky jsou tyto: tolerance složení kovu je 0,5 % v hmotnosti, v průměru 0,1 mm, v síle 0,05 mm.(zdroj www.cnb.cz). Autorem padesátníku je akademický sochař Vladimír Oppl.  Do oběhu jich bylo od 12. května 1993 postupně vypuštěno přes 420 miliónů.  Ještě v červenci 2003 Česká národní banka prohlašovala, že o stažení 50haléřů neuvažuje. Idnes.cz toto prohlášení interpretovala tak, že budou platit až do nahrazení Eurem. Platnost byla vyhláškou č. 174/2008 Sb. ukončena k 31. srpnu 2008.

Slovenské haléřové mince.

Slovenský stát (1939–1945).

V roce 1939 byly jako platidla koruny slovenské zavedeny mosazné mince po 10 haléřích (92 % mědi, 8 % zinku, ražba 1939 a 1942), v roce 1940 i mosazné po 20 (ražba 1940–1942) a mědiniklové po 50 haléřích (ražba 1940, 1941). Od 14. prosince 1942 byly zavedeny zinkové pětihaléře (jediný ročník 1942), mosazné dvacetihaléře byly nahrazeny hliníkovými (ražba 1942 a 1943). V roce 1943 byly mědiniklové padesátihaléře nahrazeny hliníkovými (ražba 1943 a 1944). Výtvarnými autory mincí 10 a 20 haléřů byli Anton Hám a Andrej Peter, pětihaléřovou minci navrhli Anton Hám a Štefan Grosch, padesátník vytvořili Gejza Angyal, Anton Hám a Andrej Peter. Průměr mincí byl od 14 mm (5 h) odstupňován po 2 mm (50haléř měl průměr 20 mm). Námětem 10haléřové mince byl bratislavský hrad, 20haléřové mince nitranský hrad, 50haléřové mince pluh, 5haléřové minci dominoval nápis 5 h.

Slovenská republika.

Po zániku Československa a měnové odluce zpočátku platily ve Slovenské republice dosavadní československé mince. Během roku 1993 byly postupně vydány nové, slovenské mince po 10, 20 a 50 haléřích, výtvarně je navrhl Drahomír Zobek. Všechny slovenské haléře byly vyrobeny z hliníku s menší příměsí hořčíku (10 a 50 h: 98 % Al, 2% Mg, 20 h: 96 % Al, 4 % Mg). V roce 1996 byly zavedeny padesátihaléře pozměněného vzoru (námětově shodné, vyrobené ale galvanicky poměděné oceli), které platí současně s 50haléři vzor 1993.  Mince o hodnotách 10 a 20 haléřů byly staženy z oběhu s koncem roku 2003, platnost 50haléřových mincí zanikla společně se slovenskou korunou na konci roku 2008. Od začátku roku 2009 začalo na Slovensku platit Euro.

Haléř či "halíř" (z původního názvu "denarius hallenses") je nižší měnovou jednotkou v Česku, původně však šlo o jednu z mnohaměnových jednotek v Německu, v Rakousko-Uhersku, v Německé východní Africe a později v Československu. Do zavedení eura byl měnovou jednotkou i na Slovensku.

Le Heller ou Haller est une pièce de monnaie allemande d'une valeur d'un demi-Pfennig qui devait son nom à la ville de Hall (aujourd'hui Schwäbisch Hall). Elle fut produite à partir du début du. Des pièces portant un nom identique furent mises en circulation dans d'autres pays germanophones ou proches de l'Allemagne, comme l'Autriche, la Hongrie ou la Suisse.


Vývoj.

C6N mělo svůj původ v požadavku námořnictva z roku 1942 na průzkumný letoun s nejvyšší rychlostí 650 km/h a s doletem 4 630 km. Původní návrh firmy Nakadžima, označený N-50, počítal s použitím dvou spřažených motorů (každý o výkonu 1 000 k) umístěných v trupu a pohánějících dvě vrtule na křídlech. Ale poté, co byl k dispozici nový motor Nakadžima Homare o výkonu 2 000 k, se Nakadžima rozhodla pro konvenčnější, jednomotorovou koncepci. Později se ukázalo, že výkon motoru Homare byl nižší než očekávaný, a tak musel být design letounu znovu upravován.  Výsledkem byl letoun s dlouhým a velice štíhlým, válcovitým trupem, jehož průměr jen o velmi málo přesahoval průměr motoru. Posádku tvořili tři letci, kteří seděli za sebou pod dlouhým krytem kabiny. Stejně jako u dřívějšího typu od firmy Nakadžima, torpédového bombardéru B6N Tenzan, bylo směrové kormidlo nakloněno směrem dopředu, aby se letoun lépe vměstnal do stísněných prostor na letadlových lodích. Vysoká přistávací rychlost způsobená malým křídlem byla zmírňována pomocí hydraulických náběžných klapek a Fowlerových klapek.

Služba.

První let Saiun vykonal 15. května 1943 a dosáhl při něm rychlosti 639 km/h. I když byl letoun konstruován pro službu na letadlových lodích, v době, kdy vstoupil do služby (září 1944), jich zbylo Japonsku jen několik, a tak většinou operoval z pozemních základen. Rychlost letounu dobře ilustruje telegram zaslaný po jedné úspěšné misi: "„Žádný Grumman nás nemůže chytit.“" („我に追いつくグラマンなし“).  Celkem bylo vyrobeno 463 kusů.  V době, kdy americké letectvo začalo bombardovat samotné Japonsko, vyvstala potřeba výkonného nočního stíhacího letounu. Nakadžima proto vyráběla noční stíhací verzi C6N1-S, v které třetího člena posádky nahradily dva 20mm kanóny střílející šikmo vzhůru (viz také Schräge Musik).  Saiun byl posledním japonským letadlem sestřeleným za 2. světové války. Stalo se tak 15. srpna 1945.

Nakadžima C6N Saiun (: 中島 C6N 彩雲, "Nakadžima C6N Malovaný mrak"; spojenecké kódové označení: Myrt) byl palubní průzkumný letoun japonského císařského námořního letectva během druhé světové války. Bylo to nejrychlejší japonské palubní letadlo uvedené za války do služby.

Le Nakajima C6N était un appareil embarqué monomoteur de reconnaissance et fut employé de manière intensive dans la dernière année de la guerre par la marine japonaise. Son surnom était "Myrt" dans la classification alliée. Même si sa vocation première était la reconnaissance au départ des porte-avions, le Saiun fut modifié pour la chasse de nuit sans réel succès. Le C6N était l'un des appareils de reconnaissance les plus rapides en service en 1945.


Etymologie.

Název kraje Attika je odvozován ze dvou pověstí.

Geografie.

Trojúhelníkový poloostrov Attika vybíhá do Egejského moře. Na severu je přirozeně oddělen od Bojótie 16 km dlouhým pohořím Kitharion. Na západě je ohraničen Korintským kanálem. Pohoří Hymettus, Geraneia a další jej rozdělují na několik částí a zároveň obklopují rovinaté planiny Pedias, Mesogaia a Thriasion.  Největší zásobárnou sladké vody (a hlavním zdrojem pitné vody pro Athény) je Marathónské jezero. Je to umělé jezero, které bylo vytvořeno přehrazením v roce 1920. Největší a nejdelší řekou je Kefisos.  Podnebí je typicky středomořské s horkými suchými léty a s nízkým srážkovým úhrnem (ročně jen na některých místech překračuje 1000 mm). Zimy jsou chladnější pouze v horských oblastech. Sníh zde není zcela neznámým jevem (napadl za posledních šest let), ale nikdy nepokrývá celé území. Teplotní rekordy jsou −10,4 °C a 48,0 °C. Časté jsou lesní požáry a přívalové deště.

Historický přehled.

Historie Attiky je úzce spojena s Athénami, které byly vždy jedním z nejdůležitějších měst starověkého Řecka. Athéňané se chlubili tím, že jsou „autochtonní“ tedy původní obyvatelé této oblasti. Athény měly ve starověku speciální vazby s Iónií, neboť obyvatelé Iónie odvozovali tradičně svůj původ od Athéňanů. Iónové obývali Attiku a Euboiu již v období mykénském a na přelomu 2. a 1. tisíciletí př. n. l. Iónové se integrovali s dávnými obyvateli Attiky, považovali je za součást iónského kmene a všichni mluvili iónským dialektem. Iónové později opustili Attiku a kolonizovali Egejské pobřeží Malé Asie, kde vytvořili Iónii.  Během mykénské doby žili lidé v Attice v samostatných zemědělských osadách, které vzkvétaly. Attika měla za vlády Kekropse, legendárního iónském krále, dvanáct nezávislých městských států "("jedním z nich byly samotné Athény")". Ty byly později v průběhu 8. a 7. století př. n. l. za vlády Thésea, mýtického krále Athén, začleněny do athénského státu. Mezi hlavní osídlená místa patřily Athény, Marathon, Rafina, Nea Makri, Brauron, Thorikos, Agios Kosmas, Eleusis, Menidi, Markopoulo, Sparta, Aphidnae.  Až do 6. století př. n. l. žily aristokratické rodiny v nezávislých a samostatných městech. Po reformách, které zavedl tyran Kleisthenés, však ztratily svou nezávislost a musely se podrobit centrální vládě v Athénách. Attika byla v té době rozdělena do 3 velkých sektorů a zhruba do 100 obcí. Každá jednotka měla přibližně stejný počet měšťanů, zemědělců a námořníků. V této době bylo vybudováno mnoho pevností. Athény byly opevněny na severu pevností Eleutherai, která je zachována dodnes.  Po období starověku se Attika postupně dostala pod římskou, byzantskou, benátskou a osmanskou nadvládu. Během byzantského období byly Athény napadeny Góty a v roce 396 byla celá populace Attiky menší než v sousední Bojótii. V 11. a 12. století byla Attika pod nadvládou Franků.  Přestože Attika podléhala dlouhou dobu svým dobyvatelům, dokázala si uchovat své kořeny a tradice. Během řecké války za nezávislost byli rolníci v Attice první, kteří se v dubnu 1821 vzbouřili a obsadili Athény, ty pak byly připojeny k Řecku v červnu 1822.  Moderní administrativní region s hlavním městem Řecka Athénami je širší než historické oblasti Attiky a zahrnuje Sarónské ostrovy, Kythéru, obec Troizinia na Peloponéském poloostrově.

Attika (: "Αττική", tj. "Attiki") je historický kraj Řecka, na němž leží jeho hlavní město Athény a několik dalších měst. Nachází se severně od Sarónského zálivu na stejnojmenném poloostrově, který vybíhá do Egejského moře. Největší část území historického kraje náleží ke stejnojmennému modernímu správnímu kraji, který je však mnohem větší; malá část náleží v rámci Středního Řecka k regionální jednotce Bojótii (vesnice Panakto s okolím). Historický kraj sousedí na jihozápadě s Megaridou a na severozápadě s Bojótií.

LAttique (en grec ancien, en grec moderne ) est une péninsule et une région administrative historique de Grèce située dans le prolongement du Pinde. Il s'avance dans la mer Égée entre le golfe des îles Petalis à l'est et le golfe Saronique à l'ouest ; son extrémité méridionale est constituée du cap Sounion. Il est bordé au nord par la Béotie et à l'ouest par la Mégaride. Elle correspond approximativement à la périphérie moderne de l'Attique.


Lední hokej na Zimních olympijských hrách 1936

Hockey sur glace aux Jeux olympiques de 1936

Průběh.

Turnaj se odehrával na dvou ledových plochách. Část utkání byla sehrána na umělém ledě nového stadiónu pro deset tisíc diváků a další pak na zamrzlém jezeře Riessersee. Účastníci byli nejprve rozdělení do tří skupin, z nichž dva nejlepší celky postupovaly do dvou čtyřčlenných semifinálových skupin. Právě Britové měli postup ulehčený v tom, že s nimi ve skupině byli vedle Švédů již pouze Japonci. Všechny ostatní skupiny byly čtyřčlenné. Nejvíce vyrovnaná byla skupina, z níž při rovnosti bodů postoupili domácí němečtí hokejisté a Američané. Zámořský tým ovšem od pohromy zachránili Švýcaři, kteří porazili Italy. Italové o den dříve docílili totiž v prodloužení senzačního vítězství nad Američany. Pro Švýcary byla zmíněná výhra však na turnaji jedinou a o obhajobě titulu mistra Evropy si tedy mohla nechat jenom zdát. Kanaďané prošli do semifinálové skupiny mnohem jistěji.  Bez obdrženého gólu se do semifinálové skupiny podařilo ovšem postoupit pouze československým hokejistům. Reprezentační mužstvo přijelo do Německa po přípravě v níž odehrálo jediný zápas na mezistátní úrovni. Vedoucí týmu Zadák, který byl činovníkem Sparty Praha, musel čelit nátlaku hráčů LTC Praha. Tisk opět po osmi letech psal o tom, jak jsou staří hráči neochotní uvolnit místo mladším. Tyto výtky směřovaly také např. k brankáři Pekovi, který zde uzavíral třiadvacetiletou reprezentační kariéru. Výhrady k brankáři zesílily zvláště po první porážce v turnaji, kterou československé mužstvo utrpělo v semifinálové skupině v zápase s Američany. Tým se z ní však dokázal vzpamatovat a postoupil i do finálové skupiny mezi nejlepší čtyři celky. Zde se neprosadil především střelecky a skončil poslední, což do jisté míry zastřelo úspěch, kterého bylo dosaženo.  Semifinálová skupina, z níž postoupily Američané a družstvo Československa, měla jasný průběh. Druhá semifinálová skupina byla více vyrovnaná a došlo v ní k druhému velkému překvapení turnaje. Kanaďané totiž na její úvod podlehli Britům. Situaci se pokusili zdramatizovat domácí hokejisté, kteří sice s Brity remizovali, ale na Kanaďany již v posledním zápase skupiny nestačili. Do finálové skupiny se tedy vedle československé reprezentace probojovala pouze mužstva tvořená vesměs hráči, kteří sbírali hokejové zkušenosti přímo v Kanadě. Boj o medaile byl do jisté míry předurčen tím, že se započítávaly výsledky ze semifinálových skupin. Ve výhodné pozici tedy vstupovali do finálové skupiny Američané a Britové. Ve vzájemném zápase těchto dvou celků ve finálové skupině posléze nepadl žádný gól, což stačilo Britům k potvrzení první příčky. Kanaďanům se podařilo dvěma výhrami prodrat alespoň ke stříbru.

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Kanada – Polsko 8:1 (5:0, 2:1, 1:0)  6. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Eissportplatz am Riessersee) Branky Kanady: 0:30 William Thomson, 2:00 William Thomson, 5:10 Kenneth Farmer, 12:30 Walter Kitchen, 14:51 William Thomson, 27:03 Kenneth Farmer, 29:00 David Neville, 38:01 William Thomson Branky Polska: 23:03 Adam Kowalski Rozhodčí: Schmidt, Bischof (GER)  Kanada: Moore – Murray, Kitchen – Neville, Farmer-Horn, Farguharson – Deacon, Sinclair, Thomson.  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Sokolowski – Marchewczyk, Kowalski, Wolkowski – Zielinski, Krol, Kasprzyck.  7. února 1936 (9:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Kanady: 8:00 Ralph Saint Germain, 12:00 Ralph Saint Germain, 15:20 Hugh Farquharson, 19:20 Hugh Farquharson, 20:00 James Haggarty, 30:18 Hugh Farquharson, 35:42 David Neville, 38:04 David Neville, 41:15 Ralph Saint Germain, 43:58 Hugh Farquharson, 44:25 James Haggarty Branky Lotyšska: nikdo Rozhodčí: Lefébure (FRA), Lator (HUN)  Kanada: Nash – Murray, Milton – Neville, Farmer-Horn, Farguharson – Thomson, Haggarty, St. Germain.  Lotyšsko: Lapainis – Vedějs, Jurgens – Bluķis, Petrovskis, Pētersons, Auziņš, Paegle, Bebris.  7. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Rakouska: 31. Friedrich Demmer, 37. Oskar Nowak Branky Polska: 35. Adam Kowalski Rozhodčí: Loicq (BEL), Kreisel (GER)  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Vojta – Nowak, Demmer, Csöngei – Tatzer, Stanek, Neumaier.  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Sokolowski – Marchewczyk, Kowalski, Wolkowski – Zielinski, Krol, Kasprzyck.  8. února 1936 (9:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Polska: Edmund Zielinski, Adam Kowalski, Andrzej Wolkowski, Roman Stupnicki, Andrzej Wolkowski, Adam Kowalski, Edmund Zielinski, Czeslaw Marchewczyk, Andrzej Wolkowski Branky Lotyšska: Janis Bebris, Arvīds Pētersons Rozhodčí: Schmidt (GER), Lator (HUN)  Polsko: Przezdziecki – Ludwiczak, Sokolowski – Marchewczyk, Kowalski, Wolkowski – Zielinski, Krol, Stupnicki.  Lotyšsko: Kušķis – Vedějs, Jurgens – Bluķis, Petrovskis, Pētersons – Paegle, Bebris, Rositis.  8. února 1936 (10:20) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Kanady: 4:03 William Thomson, 5:30 Herman Murray, 7:25 Herman Murray, 8:20 Kenneth Farmer, 22:15 Alexander Sinclair Branky Rakouska: 22:45 Rudolf Vojta (vlastní William Thomson), 29:50 Oskar Nowak Rozhodčí: Loicq (BEL), Kraatz (SUI)  Kanada: Moore – Murray, Kitchen – Deacon, Sinclair, Thomson – Neville, Farmer, Farguharson  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Vojta – Nowak, Demmer, Csöngei – Tatzer, Stanek, Neumaier.  9. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Eissportplatz am Riessersee) Branky Rakouska: Friedrich Demmer, Emil Seidler, Hans Tatzer, Emil Seidler, Hans Tatzer, Franz Csöngei, Friedrich Demmer Branky Lotyšska: Kārlis Paegle Rozhodčí: Rectorik (TCH), Leineweber (GER)  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Schüssler – Nowak, Demmer, Csöngei, Tatzer, Stanek, Seidler.  Lotyšsko: Lapainis – Vedějs, Jurgens – Bluķis, Petrovskis, Pētersons – Auziņš, Paegle, Bebris.

Skupina B.

USA – Německo 1:0 (1:0, 0:0, 0:0)  6. února 1936 (14:45) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky USA: 14:02 Gordon Smith Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Loicq (BEL), Erhardt (GBR)  USA: Moone – Shaughnessy, Garrison – Stubbs, Rowe, Lax – Smith, Ross, Spain.  Německo: Egginger – von Bethmann-Hollweg, Jaenecke – Schenk, Ball, Kögel – Wiedemann, Schibukat, Kuhn.  7. února 1936 (10:25) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky USA: 28:06 Francis Spain, 28:50 Elbridge Ross, 29:05 John Garrison Branky Švýcarska: nikdo Rozhodčí: Lefébure (FRA), Weinberger (AUT)  USA: Moone – Shaughnessy, Stubbs – Garrison, Rowe, Smith – Lax, Ross, Spain.  Švýcarsko: Künzler – Schmidt, Hug – Hans Cattini, Richard Torriani, Ferdinand Cattini – Herbert Kessler, Heller, Karl Kessler.  7. února 1936 (21:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Německa: 7. Herbert Schibukat, 25. Gustav Jaenecke, 47. Rudi Ball Branky Itálie: nikdo Rozhodčí: Tupalski (POL), Lator (HUN)  Německo: Egginger – v. Bethmann- Hollweg, Jaenecke – Schenk, Ball, Kögel – Wiedemann, Schibukat, Dr. Strobl.  Itálie: Gerosa – Rossi, Baroni – Mussi, Scotti, Dionisi – Mario Zucchini, Majocchi, Carlo Zucchini.  8. února 1936 (15:45) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Itálie: Mario Zucchini, Giovanni Scotti Branky USA: John Garrison Rozhodčí: Andreossi (SUI), Weinberger (AUT)  Itálie: Gerosa – Rossi, Trovati – Mussi, Scotti, Dionisi – Mario Zucchini, Majocchi, Carlo Zucchini.  USA: Moone – Shaughnessy, Stubbs – Garrison, Rowe, Smith – Ross, Spain, Kammer.  8. února 1936 (21:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Německa: Rudi Ball, Gustav Jaenecke Branky Švýcarska: nikdo Rozhodčí: Erhardt (GBR), Brown (USA)  Německo: Egginger – von Bethmann-Hollweg, Jaenecke – Schenk, Ball, Kögel -iedemann, Schibukat, Dr. Strobl.  Švýcarsko: Künzler – Schmidt, Hug – Hans Cattini, Richard Torriani, Ferdinand Cattini -erbert Kessler, Heller, Karl Kessler.  9. února 1936 (21:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Švýcarska: 25. Karl Kessler Branky Itálie: nikdo Rozhodčí: Weinberger (AUT), Brown (USA)  Švýcarsko: Hirtz – Hug, Martignoni – Richard Torriani, Ferdidand Cattini, Herbert Kessler – Heller, Karl Kessler, Pleisch.  Itálie: Gerosa – Rossi, Trovati – Mussi, Scotti, Dionisi – Mario Zucchini, Majocchi, Carlo Zucchini.

Skupina C.

Maďarsko – Belgie 11:2 (1:1, 2:0, 8:1)  6. února 1936 (16:45) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Maďarska: 5x Sándor Miklós, 4x Béla Háray, László Róna, Sándor Magyar Branky Belgie: Pierre van Reyschoot, Georges Pootmans Rozhodčí: Lefébure (FRA), Steinke (GER)  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Rona – Jeney, Miklos, Magyar – Harray, Szamosi, Gergely.  Belgie: Baudinne – Bureau, Lekens – Pootmans, van Reyschoot, Kreitz – van den Drlessche, Bastenie, Carez.  7. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Eissportplatz am Riessersee) Branky Maďarska: 2x Sándor Miklós, Sándor Magyar Branky Francie: nikdo Rozhodčí: Brown (USA), Schmidt (GER)  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Rona – Jeney, Miklos, Magyar – Gergely, Harray, Szamosi.  Francie: Paccard – Lacarrière, Claret – Volpert, Couttet, Hassler – Hegnauer, Delessalle, Boyard.  7. února 1936 (10:00) – Ga-Pa (Olympia-Eissportplatz am Riessersee) Branky Československa: 18. Josef Maleček, 25. a 27. Oldřich Kučera, 27. Josef Maleček, 36. Zdeněk Jirotka Branky Belgie: nikdo Rozhodčí: Bischof (GER), Erhardt (GBR)  ČSR: Boháč – Pušbauer, Hromádka – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, D. Jirotka.  Belgie: Brohée – Bureau, Lekens – Pootmans, van Reyschoot, Kreitz – van den Drlessche, Bastenie, de Ridder.  8. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Eissportplatz am Riessersee) Branky Francie: Albert Hassler, Marcel Couttet, Michel Delesalle, Jean-Pierre Hagnauer Branky Belgie: Georges Pootmans, Pierre van Reyschoot Rozhodčí: Tupalski (POL), Erhardt (GBR)  Francie: Morisson – Lacarrière, Lorin – Claret, Couttet, Hassler – Hegnauer, Delessalle, Boyard.  Belgie: Baudinne – Bureau, Lekens – Pootmans, van Reyschoot, Kreitz – van den Drlessche, Bastenie, de Ridder.  8. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Československa: 2. Oldřich Kučera, 19. Zdeněk Jirotka, 35. Josef Maleček Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Loicq (BEL), Brown (USA)  ČSR: Peka – Pušbauer, Hromádka – Tožička, Maleček, Kučera – Troják, Z. Jirotka, D. Jirotka.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Rona – Jeney, Miklos, Magyar – Gergely, Harray, Szamosi.  9. února 1936 (10:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Československa: 24. Oldřich Kučera, 41. Zdeněk Jirotka Branky Francie: nikdo Rozhodčí: Kreisel (GER), Brown (USA)  ČSR: Peka – Pušbauer, Hromádka – Tožička, Maleček, Kučera – Troják, Z. Jirotka, D. Jirotka.  Francie: Morisson – Claret, Lorin – Hegnauer, Delessalle, Boyard – Lacarrière, Couttet, Hassler, Švédsko – Japonsko 2:0 (1:0, 1:0, 0:0)

Skupina D.

6. února 1936 (21:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Švédska: 2. Holger Engberg, 31. Yngve Liljeberg Branky Japonska: nikdo Rozhodčí: Kreisel, Schmidt (GER)  Švédsko: Carlsson – Bergquist, Lundell – Engberg, Jöhncke, Liljeberg – Andersson, Hellman, Carlsson.  Japonsko: Honma – Hayama, Ichikawa – Kamei, Shoji, Hirano – Kitazawa, Furuya, Kinoshita.  7. února 1936 (16:15) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Velké Británie: 0:40 Edgar Brenchley Branky Švédska: nikdo Rozhodčí: Dr. Holsboer (SUI), Kulej (POL)  Velká Británie: Foster – Erhardt, Borland – Davey, Chappell, Dailley – Brenchley, Archer, Kilpatrick  Švédsko: Carlsson – Bergquist, Lundell – Engberg, Jöhncke, Liljeberg – Norberg, Petersen, Eriksson.  8. února 1936 (10:00) – Ga-Pa (Olympia-Eissportplatz am Riessersee) Branky Velké Británie: Edgar Brenchley, Alex Archer, Jimmi Borland Branky Japonska: nikdo Rozhodčí: Jacquet (SUI), Brown (USA)  Velká Británie: Foster – Erhardt, Wyman – Coward, Archer, Brenchley – Dailley, Borland, Stinchcombe.  Japonsko: Honma – Hayama, Ichikawa – Kamei, Shoji, Hirano – Kitazawa, Furuya, Kinoshita.

Semifinále A.

Německo – Maďarsko 2:1 (0:0, 1:0, 1:1)  11. února 1936 (20:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Německa: Joachim Albrecht von Bethmann-Hollweg, Gustav Jaenecke Branky Maďarska: Sándor Miklós Rozhodčí: Tupalski (POL), Brown (USA)  Německo: Egginger – von Bethmann-Hollweg, Jaenecke – Schenk, Ball, Kögel – Wiedemann, Schibukat, Kuhn.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Rona – Magyar, Miklos, Jeney – Szamosi, Gergely, Harray.  11. února 1936 (21:45) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Velké Británie: 0:20 Gerry Davey, 43:48 Edgar Brenchley Branky Kanady: 12:30 Ralph Saint Germain Rozhodčí: Trauttenberg (AUT), Brown (USA)  Velká Británie: Foster – Erhardt, Dailley – Davey, Chappell, Coward – Stinchcombe, Brenchley, Archer.  Kanada: Moore – Murray, Kitchen – Neville, Farmer-Horn, Farguharson – Thomson, Haggarty, St. Germain.  12. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Kanady: 3x Herman Murray, 2x William Thomson, 2x David Neville, 3x Alexander Sinclair, 2x Kenneth Farmer-Horn, 2x Hugh Farquharson, vlastní. Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Kreisel (GER), Erhardt (GBR)  Kanada: Moore – Murray, Kitchen – Neville, St. Germain, Farguharson – Farmer-Horn, Sinclair, Thomson.  Maďarsko: Hircsák (Monostori) – Farkas, Barcza – Magyar, Miklos, Szamosi – Rona, Gergely, Harray.  12. února 1936 (20:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Velké Británie: 20. Gerry Davey Branky Německa: 35. Herbert Schibukat Rozhodčí: Tupalski (POL), Brown (USA)  Velká Británie: Foster – Erhardt, Dailley – Chappell, Davey, Coward – Stinchcombe, Brenchley, Archer.  Německo: Egginger – von Bethmann-Hollweg, Jaenecke – Trautmann, Schibukat, George – Kögel, Wiedemann, Kuhn.  13. února 1936 (9:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Velké Británie: 2x Gerry Davey, Edgar Brenchley, Jimmi Chappell, Alex Archer Branky Maďarska: Zoltán Jeney Rozhodčí: Brown (USA), Schmidt (GER)  Velká Británie: Foster – Dailley, Stinchcombe – Chappell, Davey, Coward – Borland, Brenchley, Archer.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Rona – Magyar, Miklos, Szamosi – Gergely, Harray, Jeney.  13. února 1936 (20:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Kanady: 2x Hugh Farquharson, 2x David Neville, Kenneth Farmer-Horn, Ralph St. Germain Branky Německa: Anton Wiedemann, Georg Strobl Rozhodčí: Brown (USA), Tupalski (POL)  Kanada: Moore – Murray, Kitchen – Neville, St. Germain, Farguharson – Sinclair, Thomson, Farmer-Horn.  Německo: Egginger – von Bethmann-Hollweg, Jaenecke – Schibukat, Ball, George – Kögel, Wiedemann, Dr. Strobl.

Semifinále B.

Švédsko – Rakousko 1:0 (1:0, 0:0, 0:0)  11. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Eissportplatz am Riessersee) Branky Švédska: Yngve Liljeberg Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Pudas (CAN), Tupalski (POL)  Švédsko: H. Carlsson – Bergquist, Lundell – Engberg, Jöhncke, Liljeberg – Norberg, Petersen, Eriksson.  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Vojta – Nowak, Demmer, Csöngei, Tatzer – Stanek, Göbl.  11. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Eissportplatz am Riessersee) Branky Československa: nikdo Branky USA: 19:50 Francis Spain, 28:30 John Garrison Rozhodčí: Loicq (BEL), Erhardt (GBR)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožička, Maleček, Kučera – Troják, Z. Jirotka, D. Jirotka.  USA: Moone – Shaughnessy, La Batte – Stubbs, Spain, Ross – Smith, Garrison, Rowe.  12. února 1936 (16:20) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Československa: 23. Jiří Tožička, 26. Drahoš Jirotka, 47. Josef Maleček, 49. Oldřich Kučera Branky Švédska: 13. Bertil Norberg Rozhodčí: Holdboer (SUI), Kreisel (GER)  ČSR: Peka – Hromádka, Pušbauer – Tožička, Maleček, Kučera – Troják, Cetkovský, D. Jirotka.  Švédsko: Larsson – Berquist, Lundell – Engberg, Jöhneke, Liljeberg – Norberg, Petersen, Eriksson.  12. února 1936 (22:15) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky USA: 30. John Garrison Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Pudas (CAN), Kreisel (GER)  USA: Moone – Shaughnessy, La Batte – Stubbs, Garrison, Rowe – Smith, Ross, Spain.  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Vojta – Nowak, Demmer, Csöngei – Tatzer, Stanek, Göbl.  13. února 1936 (10:50) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Československa: 19. Drahoš Jirotka, 20. Drahoš Jirotka Branky Rakouska: 17. Franz Csöngei Rozhodčí: Pudas (CAN), Brown (USA)  ČSR: Peka – Košek, Pušbauer – Tožička, Maleček, Kučera – Troják, Cetkovský, D. Jirotka.  Rakousko: Weiss – Trauttenberg, Vojta – Nowak, Demmer, Csöngei – Tatzer, Stanek, Göbl.  13. února 1936 (22:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky USA: 29. Paul Rowe, 38. Paul Rowe Branky Švédska: 21. Ruben Carlsson Rozhodčí: Kreisel (GER), Erhardt (GBR)  USA: Moone – Shaughnessy, La Batte – Smith, Garrison, Rowe – Stubbs, Ross, Spain.  Švédsko: Larsson – Bergquist, Lundell – Engberg, Andersson, R. Carlsson – Norberg, Petersen, Eriksson.  Československo – Velká Británie 0:5 (0:2, 0:3, 0:0)

Finále.

14. února 1936 (21:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Československa: nikdo Branky Velké Británie: 10. Gerry Davey, 14. Jimmi Chappell, 23. Gerry Davey, 25. Edgar Brenchley, 25. Gerry Davey Rozhodčí: Poplimont (BEL), Kreisel (GER)  ČSR: Peka – Pušbauer, Košek – Tožička, Maleček, Kučera – Troják, Cetkovský, D. Jirotka.  Velká Británie: Foster – Erhardt, Dailley – Chappell, Coward, Davey – Stinchcombe, Brenchley, Archer.  15. února 1936 (10:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Československa: nikdo Branky Kanady: Walter Kitchen, 13. William Thomson, 13. a 15. David Neville, 21. David Neville, 23. Hugh Farquharson, 35. Hugh Farquharson Rozhodčí: Poplimont (BEL), Kreisel (GER)  ČSR: Peka – Košek, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Ulrich, D. Jirotka.  Kanada: Nash – Murray, Kitchen – Deacon, Siclair, Thomson – Neville, Farmer-Horn, Farguharson.  15. února 1936 (21:00) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Rozhodčí: Trauttenberg (AUT), Tupalski (POL)  Velká Británie: Foster – Erhardt, Dailley – Stinchcombe, Brenchley, Coward – Chappell, Archer, Davey.  USA: Moone – Shaughnessy, La Batte – Stubbs, Garrison, Rowe – Smith, Ross, Spain.  16. února 1936 (14:30) – Ga-Pa (Olympia-Kunsteisstadion) Branky Kanady: 2:35 David Neville Branky USA: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Trauttenberg (AUT)  Kanada: Moore – Murray, Milton – Deacon, Sinclair, Thomson – Neville, Farmer-Horn, Farguharson.  USA: Moone – Shaughnessy, La Batte – Stubbs, Rowe, Lax – Smith, Ross, Spain.

Soupisky.

Soupiska Velké Británie.

Velká Británie Brankáři: James Foster, Arthur Child. Obránci: Jimmi Borland, Bob Wyman, Carl Erhardt. Útočníci: Gerry Davey, Edgar Brenchley, Jimmi Chappell, Alex Archer, Johnny Coward, Jack Kilpatrick, Archie Stinchcombe, Gordon Dailley. Trenér: Percy Nicklin.

Soupiska Kanady.

Kanada (Port Arthur Bearcats) Brankáři: Francis Moore, Arthur Nash. Obránci: Herman Murray, Walter Kitchen, Raymond Milton. Útočníci: Hugh Farquharson, Kenneth Farmer-Horn, David Neville, Ralph St. Germain, William Thomson, Alexander Sinclair, James Haggarty, Maxwell Deacon. Trenér: Al Pudass.

Soupiska USA.

USA Brankáři: Thomas Moone, Malcolm MacAlpine. Obránci: John Garrison, Philip LaBatte, Francis Shaughnessy. Útočníci: Paul Rowe, Francis Spain, Gordon Smith, Elbridge Ross, Frank Stubbs, Fred Kammer, John Lax. Trenér: Albert Prettyman.

Soupiska Československa.

4. Československo Brankáři: Jan Peka, Josef Boháč. Obránci: Jaroslav Pušbauer, Karel Hromádka, Jan Košek. Útočníci: Jiří Tožička, Josef Maleček, Oldřich Kučera, Ladislav Troják, Drahoš Jirotka, Zdeněk Jirotka, Alois Cetkovský, Walter Ulrich.

Soupiska Švédska.

5. Švédsko Brankáři: Herman Carlson, Wilhelm Larsson-Lagheim. Obránci: Sven Bergqvist, Bertil Lundell, Axel Nilsson. Útočníci: Stig Emanuel Andersson, Ruben Carlsson, Holger Engberg, Åke Ericson, Lennart Hellman, Torsten Jöhncke, Yngve Liljeberg, Bertil Norberg, Wilhelm Petersén. Trenér: Victor Lindqvist.

Soupiska Německa.

5. Německo Brankáři: Wilhelm Egginger, Theo Kaufmann. Obránci: Joachim Albrecht von Bethmann-Hollweg, Gustav Jaenecke. Útočníci: Rudi Ball, Werner George, Karl Kögel, Alois Kuhn, Philipp Schenk, Herbert Schibukat, Georg Strobl, Paul Trautmann, Anton Wiedemann. Trenér: Bobby Hoffinger.

Soupiska Rakouska.

7. Rakousko Brankáři: Hermann Weiss, Otto Amenth. Obránci: Hans Trauttenberg, Rudolf Vojta. Útočníci: Hans Tatzer, Josef Göbl, Oskar Nowak, Friedrich Demmer, Franz Csöngei, Willibald Stanek, Lambert Neumaier, Franz Schüssler, Emil Seidler. Trenér: Hans Weinberger.

Soupiska Maďarska.

7. Maďarsko Brankáři: István Hircsák, Ferenc Monostori. Obránci: Miklós Barcza, László Róna, Frigyes Helmeczi. Útočníci: Mátyás Farkas, Sándor Magyar, András Gergely, László Gergely, Béla Háray, Zoltán Jeney, Sándor Miklós, Ferenc Szamosi. Trenér: Géza Lator.

Soupiska Francie.

9. Francie Brankáři: Michel Paccard, Jacques Morisson. Obránci: Jacques Lacarriere, Piere Claret, Pierre Lorin. Útočníci: Albert Hassler, Marcel Couttet, Guy Volpert, Jean-Pierre Hagnauer, Michel Delesalle, Philippe Boyard.

Soupiska Itálie.

9. Itálie Brankáři: Augusto Gerosa, Enrico Cancaterra. Obránci: Franco Rossi, Gianmario Baroni, Decio Trovati. Útočníci: Ignazio Dinosi, Emilio Mussi, Giovanni Scotti, Mario Zucchini, Mario Maiocchi, Lello Zucchini.

Soupiska Japonska.

9. Japonsko Brankáři: Teidži Honma, Hara. Obránci: Masahiro Hajama, Tatsuo Ičikawa. Útočníci: Šinkiči Kamei, Tošihiko Šoji, Susumu Hirano, Masatatsu Kitazawa, Keniči Furuja, Kozue Kinošita. Trenér: Šuniči Tezuka.

Soupiska Polska.

9. Polsko Brankáři: Józef Stogowski, Henryk Przezdziecki. Obránci: Witalis Ludwikczak, Kazimierz Sokolowski. Útočníci: Czeslaw Marchewczyk, Adam Kowalski, Andrzej Wolkowski, Edmund Zielinski, Wladyslaw Krol, Mieczyslaw Kasprzycki, Roman Stupnicki. Trenér: Aleksander Tupalski, Lucjan Kulej.

Soupiska Belgie.

13. Belgie Brankáři: Robert Baudinne, Georges Brohée. Obránci: Roger Bureau, Joseph Lekens. Útočníci: Pierre van Reyschoot, Charles van den Driessche, Louis de Ridder, Willy Kreitz, Georges Pootmans, Walter Bastenie, Fernand Carez. Trenér: Bert Forsyth.

Soupiska Lotyšska.

13. Lotyšsko Brankáři: Roberts Lapainis, Herberts Kušķis. Obránci: Leonīds Vedējs, Arvīds Jurgens, Kārlis Paegle. Útočníci: Roberts Bluķis, Ādolfs Petrovskis, Arvīds Pētersons, Aleksejs Auziņš, Janis Bebris, Janis Rositis.

Soupiska Švýcarska.

13. Švýcarsko Brankáři: Albert Künzler, Arnold Hirtz. Obránci: Oskar Schmidt, Adolf Martignoni, Ernst Hug. Útočníci: Richard Torriani, Hans Cattini, Ferdinand Cattini, Herbert Kessler, Otto Heller, Karl Kessler, Thomas Pleisch. Trenér: Ulrich von Sury.

Hokejový turnaj v rámci Zimních olympijských her 1936 se konal od 6. do 16. února na Olympijském stadionu a na jezeře Riessersee v Garmisch-Partenkirchenu v Německu zároveň také jako 10. mistrovství světa a 21. Mistrovství Evropy v ledním hokeji. Turnaje se zúčastnilo patnáct mužstev. Na první příčku se přes tři části turnaje nečekaně dostali hokejisté Velké Británie, kteří jako první evropský celek dokázali zvítězit i v konkurenci zámořských týmů a nikoli pouze získat titul mistra Evropy.

Le tournoi de hockey sur glace des Jeux olympiques d'hiver de 1936 a eu lieu à Garmisch-Partenkirchen, en Allemagne. Le résultat des Jeux a également compté pour le classement du dixième championnat du monde et du vingt-et-unième championnat d'Europe.


Osobní život.

Jacques Villeneuve se narodil v Kanadě, ve městě Saint-Jean-sur-Richelieu v provincii Québec. Jeho otcem je bývalý jezdec Formule 1 Gilles Villeneuve, jeho matka se jmenuje Joann. Přestože se Jacques narodil v Kanadě, vychováván byl především v Monaku. Má také 2 sestry: Melanie a Jessicu. Jeho strýc Jacques Sr. je také bývalým závodníkem a v roce 1985 se stal prvním kanadským vítězem závodu série CART. Když bylo Jacquesovi 11let, jeho otec Gilles zahynul při kvalifikaci na Grand Prix Belgie 1982 na okruhu Zolder po kolizi s Jochenem Massem.  Když nezávodí, žije Villeneuve buď ve Villars-sur-Ollon, Montrealu nebo ve Švýcarsku. Byl mezi prvními kteří dostali své místo na Kanadském chodníku slávy. Také byl jmenován kanadským Sportovcem roku a dostal trofej Lou Marshe v letech 1995 a 1997. V roce 1998 byl oceněn řádem v rodném Quebecu.  Jeho první přítelkyní byla Sandrine Gros d’Ailion, se kterou byl na konci 90. let. Také chodil s australskou zpěvačkou Danii Minogue nebo s americkou balerinou Ellen Green. Oženil se však až s Johannou Martinez. Obřad proběhl 29. května 2006 ve Švýcarsku. 14. listopadu se dočkal prvního syna, jehož pojmenovali Jules. Druhý syn Jonas se jim narodil 23. prosince 2007. V červenci 2009 se však manželé rozvedli. V lednu 2007 si Villeneuve koupil dům ve Westmountu, v Montrealu, jehož hodnota činila 3 miliony dolarů. Vlastnil také noční klub a restauraci v Montrealu s názvem Newtown, což je anglický překlad jeho francouzského jména (‚Ville‘ znamená ‚město‘ a ‚Neuve‘ znamená ‚nový‘). V roce 2009 jej ale prodal.

Počátky kariéry.

V roce 1984, dva roky po smrti svého otce, se Jacques zeptal své matky jestli by mohl následovat otcovy stopy a začít závodit. Jeho matka, Joann, slíbila, že mu dovolí řídit motokáru pokud dostane dobré známky z matematiky, z předmětu, který mu příliš nešel. Villeneuve vynaložil úsilí, dostal známky, které jeho matka vyžadovala proto, aby mohl závodit. O rok později mu Joan dovolila řídit motokáru o objemu 100cc na motokárové dráze v Imole. Majitelé trati, Luigi a Massimo Burattiové, byli Kanaďanem okouzleni a poté co prokázal své kvality na motokárách o objemu 100cc, přesunul se na objem 135cc. Ve stejný den mu bylo dovoleno na vyjet na závodní trať s vozem Formule 4.  Brzy poté Villeneuvův strýc, Jacques Sr., zapsal svého synovce do závodní školy Jima Russela v Mon Tremblant, v Quebecu. Villeneuveova výuka trvala tři dny a za tu dobu prokázal na svůj věk velkou dávku koncentrace. Na konci výuky dostal mladý Kanaďan diplom a hlavní instruktor Gilbert Pednault prohlásil, že Jacques je nejlepší student kterého kdy viděl. Během léta 1987 se Jacques zaučoval jako mechanik u svého bývalého instruktora Richarda Spenarda. Na oplátku za pomoc v garáži obdržel Kanaďan školení pro závodní auta. Ve věku sedmnácti let byl Villenuve ještě příliš mladý na získání závodní licence jak v Kanadě, tak v Itálii. S pomocí Kanadské automobilové federace ale obdržel licenci z Andorry.  V roce 1988 vstoupil do závodu Alfa Cup a závodil proti bývalým jezdcům Formule 1, kterými byli Johnny Cecotto a Mauro Baldi. Celkově skončil na 10. místě. O dva týdny později závodil na Monze proti dalším pilotům F1, těmi byli Riccardo Patrese a Nicola Larini. V letech 1989 až 1991 závodil v Italské Formuli 3, ale příliš se mu nedařilo. V roce 1992 závodil v Japonské Formuli 3, vyhrál 3 závody a v šampionátu se umístil na 2. místě. Brzy poté obdržel Villeneuve pozvání od Craiga Pollocka, aby se zúčastnil závodu Trois Riviéres Formula Atlantic. Jacques dojel na 3. místě a udělal na Pollocka velký dojem, což vedlo k jeho účasti v severoamerické sérii Toyota Atlantic následující rok. Během sezóny 1993 si Villeneuve vyjel 7x pole position a vyhrál 5 z 15 závodů. Kvůli jezdeckým chybám ale nakonec přišel o titul a celkově se umístil na 3. místě.

CART IndyCar World Series.

Tým Forsythe-Green dal Villeneuvovi možnost závodit pro rok 1994 v sérii IndyCar. Ve své první sezóně dojel na 2. místě ve slavném závodě 500 mil Indianapolis a zvítězil na okruhu Road America, kde se jeho otec Gilles stal před devíti lety prvním Kanaďanem, který vyhrál závod série CART. Celkově skončil Jacques v sezoně na 6. pozici, 131 bodů za šampionem, kterým se stal Al Unser Jr., a byl vyhlášen nováčkem roku. Do další sezóny vstoupil Villeneuve slibně, vyhrál první závod v ulicích Miami. Dokázal také zvítězit v závodě 500 mil Indianapolis, přestože v polovině závodu dostal dvoukolovou penalizaci. Skvělou jízdou se ale propracoval zpět do čela a o 2 sekundy porazil Christiana Fittipaldiho. Villeneuvovy výsledky a také slavné jméno, přitáhly pozornost Franka Williamse, ředitele týmu Williams Grand Prix. A právě tento tým s ním podepsal smlouvu na sezónu 1996, ještě před tím dostal možnost s vozem Formule 1 testovat. Villeneuve se stal posledním šampionem série CART/IRL, jelikož po sezoně se seriál rozdělil na dva: Indy Racing League (IRL) a Champ Car World Series.

Formule 1.

1996-1998: Williams.

1996.

Villeneuve podepsal kontrakt na dva roky s následnou možnou roční opcí. Hned v prvním závodě, Grand Prix Austrálie, ukázal svůj potenciál, když si vyjel pole position a málem vyhrál závod. Kvůli úniku oleje byl ale nucen zpomalit a nechat se předjet týmovým kolegou, kterým byl Damon Hill. I s poškozeným vozem ale dokázal udržet 2. místo a při svém debutu dojet na stupně vítězů. Podobný kousek se povede až o 11 let později, kdy ve svém prvním závodě skončil na pódiu Lewis Hamilton.  První vítězství vybojoval Kanaďan na okruhu Nürburgring, když odolal tlaku ze strany Michaela Schumachera ve Ferrari. Poté vyhrál ještě další 3 závody a jeho 4 vítězství v debutové sezóně jsou stále rekordem Formule 1 (společně s ním drží rekord Lewis Hamilton ze sezóny 2007). O titul se bojovalo až do posledního závodu, Grand Prix Japonska. Šanci měli Villeneuve a jeho týmový kolega Damon Hill. Brit měl ale náskok 9 bodů a tak Jacquesovy šance byly spíše už teoretické. Hill závod a titul vyhrál, zatímco Villeneuve musel ve 37. kole odstoupit a musel se spokojit s celkovým 2. místem v poháru jezdců, což je také platný nováčkovský rekord Formule 1 (opět společně s Lewisem Hamiltonem).

1997.

Hill z Williamsu před sezónou 1997 odešel a Villeneuve se tak stal týmovou jedničkou. Jako týmový kolega byl angažován Němec Heinz-Harald Frentzen. Villeneuve opět bojoval o titul, tentokrát byl ale jeho soupeřem hlavně Michael Schumacher na Ferrari. Úvodní závod sezóny vyhrál David Coulthard s vozem McLaren, další 2 závody opanoval Jacques Villeneuve. K tomu v sezóně přidal dalších 5 vítězství, konkrétně ve Španělsku, Velké Británii, Maďarsku, Rakousku a při Grand Prix Lucemburska. Úspěšný byl i v kvalifikacích, kterou vyhrál celkem desetkrát. Michael Schumacher měl před posledním závodem na kontě 5 vítězství.  Na okruhu Suzuka měl startovat Villeneuve z pole position, ale kvůli ignorování žlutých vlajekv sobotním tréninku byl odsunut až na konec startovního roštu. Williams podal protest a trest pro Villeneuvea byl nakonec zrušen. V závodě skončil na 5. místě, ze kterého byl ale diskvalifikován. Před posledním závodem tak Schumacher vedl o jeden bod.  O titul bylo rozhodnuto v posledním závodě na okruhu Jerez. Villeneuve titul nakonec získal, ale do historie se zapsala kolize mezi ním a Michaelem Schumacherem. Když Villeneuve Němce předjížděl v zatáčce Dry-Sac ve 48.kole, stočil Michael Schumacher svoje Ferrari do Kanaďanova Williamsu a poškodil mu boční část vozu. Villeneuve ale pokračoval v závodě dál a skončil na 3.místě, zatímco Schumacher musel odstoupit a posléze byl dokonce za incident diskvalifikován z celého šampionátu.

1998.

Po zisku titulu to šlo s jeho kariérou dolů. I v sezóně 1998 zůstal u Williamsu (a stal se prvním jezdcem od roku 1982, který po zisku titulu zůstal u Williamsu), ale jezdil s podprůměrným motorem Mecachrome, což byl vlastně motor Renault V10 z předchozí sezóny. Týmy Ferrari a McLarenu naopak v oblasti motrorů zaznamenaly větší vylepšení. Villeuneuve nedokázal ani jednou zvítězit (podobně jako sezónu předtím mistr světa Hill) a na stupních vítězů dojel jen v Grand Prix Německa a v Grand Prix Maďarska. Celkově skončil v klasifikaci na 5. místě s 21 body. Na mistra světa, kterým se tal Fin Mika Häkkinen s vozem McLaren, ztratil 79 bodů.

1999-2003: BAR.

1999.

V roce 1999 se Villeneuve připojil k nově vzniklému týmu British American Racing (BAR), který spoluzaložil a vlastnil jeho osobní manažer Craig Pollock, a spolu s ním také Adrian Reynard. Druhým jezdcem se stal Brazilec Ricardo Zonta. Média dávala novému týmu velké naděje, skutečnost ale byla o dost horší. Villeneuve nedojel ani jednou v prvních 11 závodech (což je smutný rekord Formule 1) a nezískal za sezónu ani bod. V některých okamžicích ukazoval BAR slibné tempo, například když Villeneuve jezdil v Barceloně na 3. místě, ale časté technické problémy ničily veškeré šance na úspěch. Villeneuve také havaroval ve velké rychlosti při tréninku na Grand Prix Belgie, naštěstí zůstal nezraněn.

2000.

I přes hroznou předchozí sezónu zůstali jak Villeneuve, tak Zonta věrni týmu BAR. Motory Supertec byly nahrazeny motory Honda a nové spojení BAR-Honda se ukázalo jako více konkurenceschopné. Villeneuve dokázal bodovat v 7 závodech a těsně mu uniklo pódium při Grand Prix USA. Zaznamenal celkově 17 bodů a umístil se na 7. místě v poháru jezdců.

2001.

Zonta BAR opustil a stal se testovacím jezdcem stáje Jordan, najradil ho zkušený Francouz Olivier Panis. Villeneuve byl akterém tragické nehody v prvním závodě, kdy zezadu trefil Williams Ralfa Schumachera, a po níž letící kolo zasáhlo traťového maršála do hrudníku, ten poté zemřel. Villeneuve si připsal v sezóně jen 12 bodů, za to ale stál dvakrát na pódiu, konkrétně při Grand Prix Španělska a Grand Prix Německa. Byly to však poslední pódiová umístění v jeho kariéře.

2002.

Pollock byl z postu týmového manažera propuštěn a nahradil ho šéf společnosti Prodrive, David Richards. Ten potom propustil i technického ředitele Malcolma Oastlera a 50 dalších zaměstnanců stáje BAR. Poté začal debatovat o Villeneuvově platu 15 milionů liber. Od té doby se Kanaďan cítil v týmu méně spokojeně. Vůz BAR 004 se ukázal jako horší než dva jeho předchůdci. Body přicházely jen sporadicky, tým získal jen 7 bodů (Villeneuve 4, Panis 3).

2003.

Do vypršení smlouvy s týmem BAR zbýval Jacquesovi ještě jeden rok. Údajně měl Kanaďan na rok Formuli 1 opustit a strávit sezónu v sérii CART a na sezóny 2004 a 2005 se vrátit k BAR, nakonec se tak ale nestalo a ve Formuli 1 pokračoval i v roce 2003. K týmu se připojil Jenson Button,který předtím závodil s vozem Renault. Panis dotal nabídku od týmu Toyota, kterou akceptoval. Button se stal druhým stájovým kolegou, který Villeneuvea bodově porazil, když dokázal celkem pravidelně bodovat. Na Kanaďana se snesla kritika, že ho poráží méně zkušený jezdec a před posledním závodem v Japonsku byl nahrazen bývalým šampionem Britské Formule 3, kterým byl Japonec Takuma Sato.

2004.

Pro sezónu 2004 zůstal Villeneuve bez angažmá, prohlásil však, že se hodlá do kokpitu vrátit. Pokračoval v tréninku a ukázal se na Goodwood Festival of Speed, kde řídil bývalý vůz Ferrari svého otce. V září se potom do Formule 1 vrátil, když absolvoval poslední 3 závody v týmu Renault. Dostal příležitost poté, kdy byl z týmu vyhozen Jarno Trulli a týmový šéf Flavio Briatore chtěl dát Kanaďanovi šanci. Villeneuve slíbil, že pomůže Renaultu získat 2. místo v poháru konstruktéru před týmem BAR, nezískal však ani bod. Jacques prohlásil, že nucená pauza ho stála mnoho času, vozy byly rychlejší než v roce 2003 a nestihl se tak adaptovat. Ještě před angažmá v Renaultu podepsal dvouletý kontrakt s týmem Sauber, počínaje rokem 2005.

2005-2006: Sauber a BMW.

2005.

Do Grand Prix Austrálie startoval Jacques ze 4. místa, závod mu ale nevyšel a dojel s jedním kolem ztráty na 13. místě. V prvních 3 závodech byl nejpomalejším jezdcem na pneumatikách Michelin a proslýchalo se, že by měl být brzy nahrazen. Fámy se ale ukázaly jako nepravdivé a na okruhu Imola dojel Villeneuve na bodech, když skončil na 4. místě. Pod tlakem médií se opět ocitl poté, když přinutil v Monaku svého týmového kolegu Felipeho Massu vyjet z trati, což znamenalo pro oba vozy Sauber konec v závodě. Ke konci sezóny se Villeneuve zlepšil a vybojoval další body. Přestože ho v celkovém pořadí Massa porazil, byli oba dva jezdci Sauberu na konci sezóny zhruba stejně rychlí. Brazilec poté odešel k týmu Ferrari a stal se týmovým kolegou Michaela Schumachera.  Po dlouhém období nejistoty bylo potvrzeno, že Villeneuve bude v týmu závodit i v další sezóně. Se závodní sedačkou byli spojováni Heikki Kovalainen, v té době jezdec série GP2 a také Dan Wheldon, šampion série IndyCar. Sauber se ale rozhodl dodržet kontrakt s Villeneuvem, jelikož zrušení smlouvy by je stálo kolem 2 milionů dolarů, navíc byl Kanaďan oblíbený u sponzorů a také u zaměstnanců týmu.

2006.

V zimní pauze se u týmu Sauber udála řada změn. Švýcarský tým byl koupen automobilkou BMW a přejmenován na BMW Sauber. BMW bylo předtím 6 let ve spojení s týmem Williams, nyní chtěli provozovat vlastní tým. Místo Massy, který odešel do Ferrari, přišel Němec Nick Heidfeld. Villeneuve získal v prvních 12 závodech 7 bodů. Při Grand Prix Německa ale havaroval a utrpěl zranění. V Grand Prix Maďarska ho nahradil testovací jezdec Robert Kubica a hned dojel v deštivém závodě na bodech, byl však po závodě diskvalifikován kvůli nízké hmotnosti vozu. O několik dní později BMW oznámilo, že se s Villeneuvem rozchází. Jako důvod poté vyšlo najevo, že Villeneuve nechtěl s Kubicou o místo v kokpitu bojovat, jelikož cítil, že své kvality už předtím ukázal. Do Formule 1 se poté už přes svou snahu nedokázal vrátit.

2010: Stefan.

Villeneuve byl blízko podpisu smlouvy s týmem Stefan GP pro sezónu 2010, FIA ale Stefan GP jako nový tým nepřijala. Jacques prohlásil že se v letech 2010 a 2011 stále ucházel o místo ve Formuli 1, bohužel však neúspěšně.

2011: Potenciální vlastník týmu.

V polovině července 2010 se v německém tisku objevilo, že Villeneuve dává dohromady svůj vlastní tým a bude se ucházet o vstup do Formule 1 pro rok 2011. Tým se měl jmenovat „Villeneuve Racing“ a údajně splnil kritéria stanovená FIA pro vstup. Villeneuve poté potvrdil, že podal přihlášku a také že se spojil s italským týmem Durango. Projekt však nakonec neuspěl, žádný nový tým do Formule 1 přijat nebyl.

Le Mans.

10. ledna 2007 byl Villeneuve potvrzen jako jeden z devíti jezdců týmu Peugeot pro závod 24h Le Mans 2007. Byla to jeho první jízda ve sportovním autě od roku 1992, kdy spolupracoval s Toytou. V závodě se o vůz s číslem 7 dělil s Marcem Gené a Nicolasem Minassianem. Villeneuve zajel v kvalifikaci nejlepší čas z těch tří a vyjel vozu 4. místo na startu. Vůz se po velkou část závodu pohyboval na 2.místě, po problému s motorem ale musel do boxů, ze kterých už nakonec nevyjel. Odstoupení přišlo 100 minut před koncem závodu.  V roce 2008 skončil Villeneuve se stejným vozem na 2. místě. Několik hodin dokonce vedli, přišli však o náskok, když začalo pršet. Zvítězil vůz Audi. Villeneuve prohlásil, že bude jezdit tak dlouho, dokud závod nevyhraje. V tom ho podpořil bývalý jezdec Formule 1, Allan McNish. Kdyby Viilleneuve 24h Le Mans vyhrál, stal by se druhým jezdecm po Grahamu Hillovi, který by získal „Triple Crown of Motorsport“, tedy vítězství v 500 mil Indianapolis, titul ve Formuli 1 a vítězství v 24h Le Mans.

NASCAR.

V jednom z dřívějších rozhovorů pro magazín Autosport, uvedl Villeneuvův manažer Craig Pollock, že Kanaďanova kariéra ve Formuli 1 je u konce. 24. srpna 2007 bylo oznámeno, že Villeneuve se zúčastní zbývajících 7 závodů šampionátu Craftsman Truck Series s vozem Toyota Tundra v týmu Bill Davis Racing a v roce 2008 se zúčastní poháru Sprint Cup. V prvním závodě Craftsman Truck Series se kvalifikoval na 7. místě, skončil ale až na 21. pozici. Poté si odbyl debut v poháru NASCAR Nextel na okruhu Talladega Superspeedway v Alabamě. Kvalifikoval se jako šestý, ale kvůli nedostatku zkušeností s vozem musel startovat z konce startovního pole, kde se pohyboval i během závodu. Dojel na 21. místě po mnoha haváriích technických potížích soupeřů. V roce 2008 se neúspěšně pokoušel kvalifikovat na závod Daytona 500. Po ztrátě sponzorů přišel o své místo u Bill Davis Racing. Poté zkusil závodit pro tým Braun Racing na závodě v Montrealu. Startovalo se za sucha, ale při závodě začalo pršet a jezdci byli poprvé v historii NASCAR nuceni použít mokré pneumatiky. Villeneuve startoval z 5. místa, ale kvůli havárii dojel až na 16. pozici.  V roce 2009 se zúčastnil 2 závodů série Canadian Tires Series. Nejlépe startoval jako pátý a dojel nejlépe na 4. místě na okruhu Circuit de Trois-Rivieres. Také dvakrát startoval v sérii NASCAR Nationwide Series, opět pro Braun Racing, a nejlépe dojel na 4. místě na okruhu pojmenovaném po jeho otci, Circuit Gilles Villeneuve. V závodě opět pršelo a mokré pneumatiky byly použity podruhé. Následně bylo potvrzeno že bude startovat v roce 2010 v Montrealu a na Road America. Právě na Road America měl slibně rozjetý závod, ale porucha alternátoru v posledním kole ho stála pódium. V roce 2011 převzal na dva závody vůz Penske Racing po Bradu Keselowskim v sérii NASCAR Nationwide Series. Na Road America zaznamenal 3. místo, na okrugu Gilles Villeneuve startoval dokonce z pole position, dojel ale až v hloubi pole na 27. místě.

Speedcar.

Když nesehnal sponzory pro sérii NASCAR Sprint Cup, vstoupil Villeneuve do šampionátu Speedcar Series pro zbytek sezóny 2008. Série se skládá ze závodů na dráze a na ovále, podobně jako NASCAR. Villeneuve prohlásil, že závody Speedcar mu dají více zkušeností se závoděním s těmito auty na dráze, což v budoucnu může uplatnit u NASCAR a také že je to pro něj příležitost setkat se s fanoušky. Závodil celkem čtyřikrát a nejlépe skončil na 6. místě.

Top Race V6.

Po závodění v sériích NASCAR Sprint Cup a Speedcar Series byl Villeneuve pozván na závody Top Race V6, touringových vozů. Pozval jej sám ředitel Alejandro Urtubey a to na hlavní závody sezóny 2008, s názvem La Carrera del Aňo, na okruhu Buenos Aires. Villeneuve jel v týmu Oro Racing a dojel na 16. místě. V roce 2009 byl pozván znovu a to do dvou ze tří hlavních závodů: na Interlagos (kde nedokončil) a opět do Buenos Aires (kde dojel na 13. místě). Na tiskové konferenci Villeneuve prohlásil, že pokud nezíská místo ve Formuli 1 ani NASCAR, bude závodit celou sezónu v Top Race V6.

Zimní olympijské hry 2010.

Jacques Villeneuve byl jedním z Kanaďanů, kteří nesli olympijskou vlajku na olympijský stadion ve Vancouveru při zahajovacím ceremoniálu 21. zimních olympijských her. Nesl také olympijský oheň.

Helma.

Jacques Villeneuve používá žlutou helmu, s modrou horní částí a s růžovými, červenými a zelenými pruhy. Helmu si prý navrhl sám, když si čmáral na kreslícím zařízení. Růžové pruhy tvoří písmeno V na každé straně, což Villeneuve prohlásil že bylo neúmyslné. Říká se také, že barvy na helmě převzal z trička své matky Joann.

Hudební kariéra.

Přestože první texty začal psát už za svého pobytu v Japonsku, trvalo až do roku 2006, než vydal první komerční singl s názvem „Accepterais-tu“, francouzskou píseň, ve které znázorňuje svoji tehdejší osobní situaci – žádá svou milovanou, aby si ho vzala. 19. února 2007 vydal své první album s názvem "Private Paradise". Album představil ve své kavárně, kde zazpíval 2 písničky hlavně před zraky reportérů. Když se ho ptali co od alba očekává, odpověděl: „Doufám, že album bude mít úspěch, nikdy bych nedělal něco, za co bych měl být kritizován.“ Album však úspěch nemělo, za první měsíc se prodalo jen 233 kopií v provincii Quebec a asi 30 kopií mimo Quebec a Kanadu. Na konci roku to údajně bylo celkem 836 prodaných kusů v Severní Americe.

Reklamy.

Jacques Villeneuve se objevil v několika televizním reklamám pro Hondu, když jezdil za tým BAR. V roce 2006, když závodil za BMW Sauber, se objevil v televizní kampani pro notebook Centrino od společnosti Intel, ve kterých zdůrazňuje výhody jeho používání. Objevil se také v kanadské reklamě společně s olympijským vítězem Donovanem Baileym, krátce po zisku titulu v roce 1997. Reklama prohlašuje, že Kanada je nejrychlejší národ na světě. Po zisku titulu mistra světa se ještě objevil v reklamě na Volkswagen, kde řídil auto VW, poté zastaví a do kamery říká, že nemá nic proti Němcům. To vše jako narážká na jeho souboj s Michaelem Schumacherem z Grand Prix Evropy 1997. Krátce se také objevil v roce 2001 ve filmu od Sylvestera Stallona, Driven, jako závodní jezdec.

Kompletní výsledky.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Touring Cars.

Complete V8 Supercar results.

≠ Sezóna v průběhu † Nemohl bodovat

Jacques Joseph Charles Villeneuve (* 9. duben, 1971) je kanadský automobilový závodník a hudebník, mistr světa závodů Formule 1 z roku 1997 a také vítěz závodu 500 mil Indianapolis z roku 1995. Je synem bývalého jezdce Formule 1 Gillese Villeneuvea a jeho strýcem (a jmenovcem) je další závodník, Jacques Villeneuve Sr.. Jacques Villeneuve vyhrál v roce 1995 šampionát CART, 500 mil Indianapolis a v roce 1997 se stal mistrem světa Formule 1. Tato kombinace se v historii povedla jen třem jezdcům v historii, kromě Villeneuvea to byli Mario Andretti a Emerson Fittipaldi. Do této doby žádný další Kanaďan nevyhrál 500 mil Indianapolis ani se nestal mistrem světa F1.

Jacques Joseph Charles Villeneuve, né le à Saint-Jean-sur-Richelieu au Québec, est un pilote automobile canadien, actuellement commentateur des Grands Prix de Formule 1 sur Canal+. En Formule 1, de 1996 à 2006 (166 départs), il a été sacré champion du monde en 1997 et a remporté onze victoires, dont quatre dès sa première saison, toutes sur Williams-Renault. Il compte également à son palmarès les 500 Miles d'Indianapolis et le championnat CART en 1995.