Příběh.

Hvězdného data 3025.3 kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Tiberius Kirkem doráží na orbitu planety systému Omicron Delta. Senzory ukazují, že planeta je neobydlená, bez fauny s pozemskou atmosférou. Protože je posádka lodě unavená po posledních 3 měsících služby, kapitán Kirk chce nařídit dovolenou, ale nejprve vysílá na povrch planety výsadek složený z Dr. McCoye, poručíka Sulu, aby ověřili data z lodních senzorů. Prostředí se zdá pro dovolenou jako stvořené, ale McCoye zaskočí setkání s velkým, mluvícím králíkem a následně s malou dívkou podobnou té z příběhu Alenka v říši divů. První důstojník Spock dovolenou odmítá, protože Vulkáncům stačí klasický odpočinek a nikoliv plýtvání energie v přírodě. Donutí však k odpočinku kapitána Kirka.  Na povrchu planety se transportuje Kirk s dalšími členy posádky. Při pátrání po McCoyově králíkovi však potkává starého přítele z akademie Federace. Pan Sulu nachází starou pistoli, pro něj krásný sběratelský kousek. Vše vrcholí, když Kirk potkává ženu, kterou kdysi miloval. Je zřejmé, že planeta není tak obyčejná, jako se zdála. Pan Spock hlásí kapitánovi, že objevil jakýsi druh silového pole, které patrně vychází z útrob planety a hlavně odčerpává energii "Enterprise". Kvůli úbytku energie se stále zhoršuje spojení mezi výsadkem a lodí. Kirk a Sulu zjišťují, že kromě komunikátorů nefungují ani phasery. Když se na povrch transportuje i pan Spock, zbývá energie sotva na 1 další transport. Jako potíž se jeví také to, že zjevení nejsou jenom přátelská. Pan Sulu je napaden samurajem a Dr. McCoy proboden rytířem. Při ohledání humanoida v brnění Spock zjišťuje, že byl vyroben ze stejné buněčné struktury, jako vše okolo. Záhy výsadku dochází, že se na planetě zhmotňují jejich myšlenky a přání. Kirk následně svede dlouhou a tvrdou rvačku s Finnigenem - jeho spolužákem z akademie. Celý výsadek se poté setkává s mužem, který se představí jako strážce. Ten vysvětluje, že planeta je vlastně zábavní park, který dopřeje jeho návštěvníkům vše co chtějí. Úlevu, radost, hrdinství, akci nebo i strach. Záhy se objevuje i Dr. McCoy, který vysvětluje, že v podzemí planety se nachází obří továrna pro tvorbu snů. Spolu s kapitánem pak dovolují začít transportovat zbytek posádky "Enterprise".  Po skončení dovolené se vrací na "Enterprise" a opouští orbitu planety.

„Dovolená“ (v originále „Shore Leave“) je osmnáctý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 29. prosince 1966.

Une partie de campagne ("Shore Leave") est le quinzième épisode de la première saison de la série télévisée "Star Trek". Dix-septième épisode à avoir été produit, il fut diffusé pour la première fois le sur la chaîne américaine NBC.


Popis.

Papuchalk severní dorůstá délky 26–29 cm a v rozpětí křídel měří 47–63 cm. Samci jsou zpravidla větší než samice, ale zbarvením se nijak viditelně neliší. Svrchu je převážně černý a ze spodní strany bílý s šedými až bílými tvářemi a oranžovočervenými končetinami. Zobák je velký 3–4 cm, trojúhelníkového tvaru, během hnízdního období jasně oranžový, modrý a žlutý. Papuchalk bělobradý se velmi podobá papuchalku černobradému ("Fratercula corniculata"), ale v porovnání s ním má odlišně zbarvený zobák.

Areál rozšíření.

Hnízdí na pobřeží severní Evropy, Faerských ostrovů, Islandu a na východě Severní Ameriky, severně přitom zasahuje až po oblasti uvnitř Severního polárního kruhu, jižně pak po Francii a Maine. Zimní měsíce tráví na otevřeném moři daleko od pevniny - v Evropě během tohoto období jižně zasahuje až po Středozemní moře a v Severní Americe zase po Severní Karolínu.

Způsob života.

Potrava.

Za potravou se potápí, a to až do hloubky 70 m; pod vodou dokáže vydržet až 5 minut, i když častěji se potápí do menších hloubek a pouze krátce. K plavání využívá svých silných křídel. Končetiny s plovacími blánami mu pak slouží jako kormidlo. Během hnízdního období se přitom při hledání kořisti může od hnízdiště vzdálit až 100 km. Živí se především malými druhy ryb, jakými jsou např. sledi, šproti nebo smáčky, požírá též zooplankton, různé korýše a měkkýše. Má přitom zvláštně přizpůsobenou horní čelist zobáku a jazyk, které má poseté spoustou drobných trnů umožňujících držení i více než 30 rybek najednou.

Hnízdění.

Papuchalci bělobradí pohlavně dospívají ve věku 4–5 let, jsou monogamní a hnízdí v koloniích. Využívají přitom převážně nor vyhloubených na travnatých svazích, ale hnízdí též mezi skalami nebo balvany. Na úpravě budoucího hnízda, které později vystýlají trávou, peřím nebo mořskými řasami, se podílí především samec.  V každé snůšce je jen jedno vejce, na jehož 39–45 dnů dlouhé inkubaci se podílí oba rodiče. Mláďata jsou pak opeřena asi ve věku 49 dnů. V tomto věku opouští hnízdo a hned se vydávají do moře.

Používání nástrojů.

U papuchalků bylo pozorováno i používání nástrojů, a to větviček, kterými se škrábali na místech, kde je zřejmě trápili paraziti. K pozorování došlo na dvou místech, které dělilo 1700 km - na ostrově Skomer (Wales) a Grimsey (Island).

Predátoři.

Mezi predátory papuchalka bělobradého patří především racek mořský ("Larus marinus") a chaluha velká ("Stercorarius skua"), ale také krysy, kočky, psi nebo lišky. Menší rackové, jakým je např. racek stříbřitý ("L. argentatus"), pak často plení hnízda a dospělým ptákům kradou i již ulovenou kořist.

Početnost.

Podle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) je papuchalků 12-14 milionů. Populace těchto ptáků byla lovem a vybíráním hnízd během 19. století výrazně redukována. Ačkoli jsou papuchalkové v některých oblastech (na Islandu a Faerských ostrovech) lovným druhem dodnes, mnohem vážněji je v současné době ohrožují především noví, zavlečení predátoři (kočky, psi, krysy), znečišťování moří jedovatými látkami, rybolov a klimatické změny, které vedou k výraznému nedostatku potravy.

Papuchalk severní ("Fratercula arctica"), známý též pod názvy papuchalk ploskozobý nebo bělobradý, je malý mořský pták z čeledi alkovitých. Díky svému výrazně zbarvenému velkému zobáku je nazýván též "mořským papouškem".

Le Macareux moine (Fratercula arctica), également dit « perroquet de mer », est une espèce d'oiseau marin pélagique nord-atlantique qui vit en haute mer, sauf lors de sa reproduction qui le contraint à rejoindre la terre ferme où il niche sur les pentes enherbées, les îles ou sur des falaises (insulaires ou continentales).


Části podvozků.

K základním částem podvozku patří rám, dvojkolí včetně vedení a ložiskových skříní, vypružení, kolébka a brzdová výstroj.

Rám.

Rám je základní díl podvozku. Podle technologie výroby rozlišujeme rámy nýtované, svařované, odlévané nebo vyrobené kombinací těchto technologií. Podle tvaru rámy uzavřené (obdélníkové) nebo otevřené (H nebo dvojité H). Podle umístění podélníků vůči kolům dělíme rámy na vnější a vnitřní. Podle tuhosti konstrukce dělíme rámy na tuhé a kloubové.

Dvojkolí.

Dvojkolí mohou být s obručovými koly s plnými kotouči nebo paprskovými, obvyklejší jsou, zejména u vozů, kola monobloková. Nejobvyklejší jsou podvozky dvounápravové, méně často se vyskytují jedno- a třínápravové. Jiný počet náprav je spíše výjimečný.

Ložiska.

Nápravová ložiska se dělí na dva základní druhy - kluzná a valivá. Valivá ložiska se obvykle používají válečková, kuželíková nebo soudečková, jednořadá nebo dvouřadá. Nejnovějším trendem je používání uzavřených ložiskových jednotek, často s integrovanými teplotními nebo otáčkovými čidly.

Vedení dvojkolí.

Z hlediska tuhosti se zpravidla rozlišuje vedení dvojkolí na  "Poznámka: jedná se o principiální schemata. Konkrétní provedení na vozidle se může lišit, a to i značně - viz např. provedení křížové vazby podvozku VT 612 na obrázku níže."  Příklady v praxi:  Z hlediska konstrukce se vedení dvojkolí dělí historicky na dvě základní skupiny: starší rozsochové a novější bezrozsochové. Druhá skupina obsahuje řadu principiálně zcela odlišných typů.

Rozsochové vedení.

Nejstarší vedení dvojkolí je rozsochové - ložisková skříň se ve svislém směru pohybuje mezi dvěma deskami, rozsochami. Zatímco rozsochy v původním pojetí u rámového pojezdu (dvounápravového vozidla) jsou často v příčném směru pružně poddajné (plochého tvaru), u rozsoch podvozků tomu tak obvykle není.  Rozsochové vedení je vhodné spíše pro nižší rychlosti, podléhá opotřebení a při požadavku na vyšší rychlosti vyžaduje sledování vůlí a včasnou výměnu kluzných částí, jinak dochází k nestabilnímu chodu vozidla. Toto vedení je v Česku použito na podvozcích řady 26.2 a na pensylvánských podvozcích osobních vozů a elektrických jednotek ř. 451, 452.  Modifikované rozsochové vedení je použito i u současných nákladních podvozků řady Y25. Podélná vůle ve vedení ložiskové skříně je však vyčerpána mechanismem třecího tlumiče kmitů (systém Lenoir) a natáčení dvojkolí je tím zamezeno.

Bezrozsochové vedení.

Bezrozsochové vedení je velmi široký pojem. Rozlišujeme následující druhy (s uvedením některého typu vozidla nebo podvozku, na kterém je v ČR použito):

Vypružení.

Vypružení se dělí na primární (mezi dvojkolím a rámem podvozku) a sekundární (mezi rámem podvozku a skříní/rámem vozidla). Některé podvozky mají pouze jednostupňové vypružení, ať už primární - 26.2, Y 25, nebo sekundární - Diamond, Bettendorf. Primitivní konstrukce na úzkokolejných drážkách se někdy obejdou bez vypružení zcela. Ve vypružení mohou být použity následující typy pružin a pružnic:

Brzda.

Brzda v podvozku bývá obvykle špalíková (s oboustranným nebo jednostranným obrzděním kol) nebo kotoučová. Brzdové kotouče bývají samostatně nalisované na nápravě nebo na discích kol.

Typické konstrukce nákladních podvozků.

Americká konstrukční škola.

Vývoj podvozků u nákladních i osobních vozů v Americe (konkrétněji ve Spojených státech a Kanadě) předběhl Evropu. Bylo to dáno zejména požadavky na velké objemy přeprav na velké vzdálenosti. Oproti tomu v Evropě se většina přeprav uskutečňovala v rámci poměrně malých národních států, čemuž vyhovovala únosnost dvounápravových vozů. V 2. polovině 19. století byl podvozkový vůz v Evropě spíše výjimečným jevem. Americké konstrukce byly od počátku založeny na principu provahadlovaných neodpružených dvojkolí a odpruženého rámu vozu.

Diamond.

Podvozek Diamond se objevuje ve Spojených státech přibližně v polovině 19. století. Pro svoji jednoduchost a spolehlivost se velmi rychle rozšířil, takže již v roce 1870 představoval prakticky jediný typ podvozku u nových nákladních vozů. Nejstarší podvozky měly ještě některé díly dřevěné. V roce 1941 byly ve Spojených státech vyloučeny z celosíťové dopravy, avšak v Evropě se ještě v 60. letech stavěly vozy s těmito podvozky.  Podvozek se skládá ze dvou bočnic z pásové oceli pevně spojených s ložiskovými skříněmi dvojkolí. Bočnice jsou vzájemně spojeny příčníkem. Vyráběly se v provedení s kolébkou i bez (tzv. pevné - rigid). Pásy v bočnicích jsou uspořádány do kosočtverců - anglicky diamond.

Bettendorf.

Podvozek Bettendorf byl patentován v roce 1903. Navazuje na konstrukci Diamond. Jedná se o tzv. Three pieces bogie, čili podvozek ze tří částí: dvě bočnice a odpružený příčník. Bočnice jsou odlévané a na rozdíl od podvozku diamond nejsou pevně spojené. S podvozky Bettendorf je možné se setkat i v Česku na výsypných vozech firem zabývajících se údržbou tratí.

Evropská konstrukční škola.

První podvozkové vozy se na evropských železnicích objevují kolem roku 1860. Podvozky, na rozdíl od amerických konstrukcí, připomínají malé dvounápravové vozy.

Příhradová konstrukce.

První evropské podvozky měly jednoduchý rám, často ještě dřevěný, ke kterému byly připevněny rozsochy. Konstrukce rozsoch byla provedena z ocelových pásů, které tvořily příhradovou konstrukci. Teprve po roce 1890 byly rozsochy provedeny mnohem jednodušším způsobem z plechu.

Podvozky s plechovými bočnicemi.

Podvozky s plechovými bočnicemi se začínají objevovat v 70. letech 19. století. Roku 1885 přichází s tímto typem podvozku i firma Ringhoffer sídlící v Praze na Smíchově. Tento typ podvozku se stal výchozím typem evropské konstrukční školy - typické prvky jako rozsochové vedení dvojkolí, jednostupňové vypružení dvojkolí listovými (ev. parabolickými) pružnicemi, plechové bočnice spojené ocelovými profily se používají dosud.  Rám nejstarších podvozků byl tvořen dvěma plechovými bočnicemi, které byly spojeny dvěma čelníky a dvěma příčníky tvaru U. Dvojkolí byla vypružena provahadlovanými listovými pružnicemi.  V Československu byly a jak v ČR tak v SR dosud jsou rozšířeny podvozky 26-2.8, zavedené v roce 1968 (8. modifikace podvozku 26-2) a vyráběné jako již značně zastaralé ještě v roce 1987. (Pro ilustraci: Jakožto podvozky s krátkými závěsy pružnic mají v ČR předepsanou lhůtu technických prohlídek 4 roky, zatímco obecná lhůta pro vozy s rychlostí v loženém stavu do 100 km/h je 6 let.) Pro jejich značný počet a finanční náročnost případné náhrady jinými typy majitelé přistoupili k dílčím modernizacím, které mají za cíl zlepšení chodových vlastností a prodloužení způsobilosti k mezinárodnímu provozu (zvětšení příčných vůlí v rozsochách, dosazení odpružených kluznic, snížení hmotnosti na nápravu z 20 na 18t).

Podvozky osobních vozů.

Jednonápravové podvozky.

Rybák.

Podvozek typu Rybák prvně použila firma Ringhoffer pro sérii vozů s rozvorem 9,4 m v letech 1910 - 1917. K této konstrukci se firma vrátila u osobních vozů z let 1939 - 1955. Podvozek se vyznačuje zejména tím, že je neotočný - rám je veden vůči skříni čtyřmi čepy uvnitř vinutých pružin. Primární vypružení zajišťují listové pružnice a vedení dvojkolí rozsochy ukotvené v rámu vozu. Vůle v rozsochách umožňují částečné natočení dvojkolí v oblouku.

Podvozek ř. 810/010.

Tento typ podvozku, úředně označený 8-807.8 použila Vagónka Studénka v letech 1973 - 1984 u motorových vozů ř. 810, přípojných ř. Blm a jejich maďarských mutací. Podvozek má pouze primární vypružení tvořené vinutými pružinami a dvojkolí je vedeno trny. Skříň je zavěšena pomocí čtyř dlouhých závěsů, které jsou na jedné straně v příčném směru k ose vozu provahadlovány. Podvozek je navržen tak, aby umožňoval dvojkolí zaujmout v oblouku radiální postavení.

Talgo.

Podvozky Talgo jsou nejsou v pravém slova smyslu jednonápravové - každé kolo má vlastní nápravu, což umožňuje změnu rozchodu. Navíc při tomto uspořádání odpadá sinusový pohyb dvojkolí při jízdě v přímé koleji. Dvojkolí jsou zde nuceně stavěna do radiální polohy pomocí paralelogramového mechanismu, jehož táhla jsou připojena k sousedícím článkům. Poloha krajních dvojkolí soupravy je odvozena od vzájemného natočení krajního a sousedního článku pomocí dlouhých táhel. Od konce 70. let, kdy vznikla koncepce Talgo Pendular, přibyl další charakteristický znak těchto podvozků - uložení pružin na vysokých sloupech, což vede k příznivému náklonu vozové skříně při průjezdu obloukem. Nevýhodou těchto podvozků jsou poměrně velké neodpružené hmoty.

Západní Německo.

Minden-Deutz.

Podvozek typu Minden-Deutz byl zkonstruován v roce 1949. Jeho označení je odvozeno od sídla regionální správy DB v Mindenu a jména části Kolína nad Rýnem - Deutz, kde sídlila firma Westwaggon. Podvozek se stal typickým znakem osobních vozů DB, ale bylo možno se s ním setkat i v jiných zemích - například u italských nebo švédských železnic. Podvozek typu MD-50 má obdélníkový rám se dvěma čelníky a dvěma příčníky, mezi kterými se nachází kolébka. Vypružení obou stupňů je provedeno vinutými pružinami. Typickými pro tuto konstrukci jsou vedení dvojkolí ocelovými pásy a šikmé tlumiče sekundárního vypružení, které měly tlumit příčné i svislé pohyby zároveň. Vedení dvojkolí je velmi tuhé a neumožňuje ani částečné natočení dvojkolí v podvozku při jízdě obloukem.  Z typu MD-50 byl v polovině 70. let odvozen typ MD-52. Přechodem na použití kotoučových brzd ztratily opodstatnění čelníky, rám byl zjednodušen na dvojité H a oba ocelové pásy byly umístěny paralelně směrem ke středu podvozku. Varianta MD-52-350 byla vyzkoušena až do rychlosti 400 km/h a je schválena pro maximální rychlost 300 km/h.  Sovětské vozy metra řad E a 81-71 byly vybaveny podvozky velmi podobné konstrukce. V 90. letech bylo kvůli snížení opotřebení kol i kolejnic původní vedení dvojkolí nahrazeno trny.

Východní Německo.

Görlitz V.

Podvozek Görlitz V vznikl na přelomu 50. a 60. let 20. století v Německé demokratické republice. Těmito podvozky byly osazovány od 60. do 80. let prakticky všechny nové vozy a velká většina rekonstruovaných vozů v NDR, včetně vozů pro export. Pravděpodobně jde stále o nejrozšířenější typ podvozku osobních vozů ČD.  Podvozek je kolébkového provedení, má uzavřený svařovaný rám se dvěma čelníky a dvěma příčníky. Vedení dvojkolí je uskutečněno trny, oba stupně vypružení jsou provedeny vinutými pružinami. Je vystrojen špalíkovou brzdou.  V 90. letech byla část vozů v držení ČD vystrojených těmito podvozky modernizována v česko-maďarské kooperaci. Předmětem modernizace byly i podvozky, do kterých byla dosazena kotoučová brzda a změněna řada jiných částí; rekonstrukci podvozku zajišťovala maďarská strana podle vlastního návrhu. Vznikl tím nový typ podvozku neoficiálně podle místa vzniku označovaný Görlitz V/Dunakeszi nebo Görlitz V/DS, který není u žádných dalších vozů použit.

Görlitz VI.

Podvozek Görlitz VI se liší od předchozího typu vedením dvojkolí laminátovými pasy. Byl vyvinut na přelomu 60. a 70. let. K ČSD se dostaly tyto podvozky s patrovými vozy Bap v roce 1976.

GP 200.

Podvozek GP 200 (Görlitz - Praha pro rychlost 200 km/h) byl vyvinut ve spolupráci zhořelecké vagonky a VÚKV v 80. letech. Jedná se opět o kolébkové provedení s rámem ve tvaru dvojitého H, s vedením dvojkolí laminátovými pasy a s kotoučovou brzdou. Existuje i varianta s čelníky a špalíkovou brzdou - těmito podvozky jsou osazeny vozy Postmw z Vagónky Studénka.

Lokomotivní podvozky.

"Tento článek není výčtem všech konstrukcí lokomotivních podvozků. Zaměřuje se pouze na typy, které přinesly zásadní inovace."

Švýcarsko.

Ae 4/4 BLS.

V letech 1941–1944 vyvinul švýcarský průmysl čtyřnápravovou podvozkovou lokomotivu pro rychlost 120 km/h. Šlo o průlom v konstrukci elektrických lokomotiv, dosud se mělo za to, že lokomotivy pro vyšší rychlosti je možné z hlediska bezpečnosti chodu konstruovat pouze jako rámové s běhouny – viz např. řada E 18 DRG. Lokomotivy byly dodány společnosti BLS a označeny řadou Ae 4/4. Podvozky měly dvojkolí vedená trny, prvotní vypružení šroubovými pružinami, druhotné listovými pružnicemi. Poprvé zde byl použit i podvlečený příčník a otočný čep na rámu podvozku zasunutý do pouzdra v kulovém kloubu umístěném v podvlečeném příčníku. Lokomotivy měly i pneumatické vyrovnávače nápravových tlaků a mezipodvozkovou vazbu. Hodinový výkon motorů dosahoval 735 kW a k přenosu kroutícího momentu z motoru uloženého v rámu na pastorek převodovky byl použit hřídel procházející dutým hřídelem rotoru a opatřený na obou koncích lamelovými spojkami Sécheron. Stejná konstrukce byla použita i u licenční řady E 499.0 ČSD.

Švýcarské lokomotivy 2. generace.

V roce 1964 byla uvedena do provozu lokomotiva řady Re 4/4. Vedení a vypružení ložiskové skříně odpovídá lokomotivám starším, stejně jako použití podvlečeného příčníku. Na rámu podvozku jsou prostřednictvím čtyř šikmých závěsek, které tvoří příčné vypružení a zároveň umožňují natáčení podvozku, zavěšeny nosiče pružin, které jsou vzájemně spojené. Na vinutých pružinách je uložen podvlečený příčník, vůči kterému vykonávají nosiče pružin pouze svislé pohyby (neotáčejí se s podvozkem). Přenos podélných sil se děje prostřednictvím šikmých tyčí na obou čelech podvozku. K přenosu kroutícího momentu z motoru na nápravu je použit „Federtopfantrieb“ – ozubené kolo je nalisované na dutém hřídeli s unašečem, který má na svých ramenech předepjaté tangenciální pružiny, každou uloženou ve dvou hrncích – jeden je spojen s unašečem u ozubeného kola a druhý se opírá o desku unašeče na nápravě, což umožňuje vzájemný pohyb ozubeného kola a nápravy. Pružiny tak tvoří jakýsi prstenec (viz též DRG řada E 18). Náprava je vůči ložisku odpružena v axiálním směru. Podvozky jsou spojeny mezipodvozkovou vazbou.

Francie.

Podvozek Alsthom.

V roce 1942 se pro podvozkovou konstrukci bez běhounů rozhodli i Francouzi. Šestinápravová lokomotiva řady CC 7100 firmy Alsthom měla skříň uloženou na podvozku prostřednictvím páru svislých sloupků v podélné ose lokomotivy – ekvivalent ploché torny. Dvojkolí byla vedena párem ojniček u každé ložiskové skříně (ojničky Alsthom) a poháněna individuálně prostřednictvím dutých hřídelů. Dutý hřídel byl spojen s kolem pomocí „tančícího prstenu“ – unašeče napojeného párem ojniček na dutý hřídel a druhým párem ojniček na kolo.

Podvozek Jacquemin.

Podvozek Jacquemin vznikl krátce po druhé světové válce ve Francii. Inženýr francouzských drah André Jacquemin publikoval svoji koncepci v roce 1952. Jeho práci využila skupina MET (Matériel de Traction Electrique) při konstrukci čtyřnápravových elektrických lokomotiv BB 9003 a BB 9004, z nichž druhá dosáhla v roce 1955 rychlosti 331 km/h. Typické pro tuto konstrukci je především jho spojující ložiskové komory náprav. Na tomto jhu spočívá primární vypružení, jho je vůči rámu podvozku vedené systémem ojniček. Skříň je na zavěšena ojničkami na příčníku, který je uložen otočně na horní straně rámu podvozku a jehož poloha vůči skříni je vázána podélnými ojničkami u boků skříně. Přenos kroutícího momentu se děje také dutým hřídelem napojeným na unašeče na nápravě a převodovce přes Hookeův kříž, který přenáší i příčné síly na převodovku, která je pevně spojená s rámem podvozku. Mechanického optima se dosahuje přenosem tažných sil šikmými tyčemi.

Jednomotorový podvozek.

V roce 1958 představila firma Alsthom lokomotivu řady BB 16500 s podvozky s extrémně krátkým rozvorem – 1608 mm, s jedním trakčním motorem a měnitelným převodem pro max. rychlost 90(100)/140 km/h. Tento podvozek byl pokračováním konstrukce Jacquemin, lišila se však použitím jediného motoru v podvozku a zejména převodovkou na boku podvozku. Stejný podvozek měla i řada BB 17000. U dieselové lokomotivy řady Dr13 byl tento systém pohonu použit v třínápravových podvozkách. Podvozek podobné koncepce, ale s převodem uvnitř podvozku byl použit i u lokomotiv řady V43.

Syntéza koncepcí v 70. letech.

Vývoj ve Francii pokračoval v 70. letech směrem k jednomotorovým, dvou- a třínápravovým podvozkům. Ve vedení dvojkolí byly opět použity ojničky Alsthom a v sekundárním vypružení pryžokovové sloupky. Přenos tažných sil se uskutečňoval šikmými tyčemi na obou stranách podvozku, později bývala použita i táhla vodorovná. Malý rozvor třínápravových podvozků (2x 1608 mm) umožňoval vynechání provahadlování bez vážnějšího vlivu na chodové vlastnosti podvozku.

Spolková republika Německo.

Nejstarší poválečné konstrukce.

V první fázi poválečného vývoje elektrické trakce vznikly řady E 10, E 40, E 41 a šestinápravová E 50. Podvozky těchto strojů se vyznačují vedením dvojkolí dvěma trny umístěnými v jedné ose na horní a spodní straně ložiskové skříně. Prvotní vypružení bylo provedeno šroubovými pružinami s vahadlem opřeným o horní trn ložiskové skříně. Později byly šroubové pružiny nahrazeny pryžovými prvky. Přenos tažných sil byl otočným čepem, pohon dvojkolí se uskutečňoval tlapovým motorem uloženým na nápravě přímo nebo na dutém hřídeli odpruženém pryžovými segmenty Siemens.

E 03.

V roce 1965 představil německý průmysl lokomotivu pro rychlost 200 km/h. Pojezd se značně lišil od předchozích konstrukcí. K vedení dvojkolí bylo použito ojniček Alsthom, k přenosu podélných sil šikmých tyčí, nápravy byly v ložiskách axiálně vypružené, v druhotném vypružení byly použity flexi-coil pružiny – čtyři na každém podélníku podvozku. K pohonu byl použit dutý kloubový hřídel s šesti ojničkami na straně převodovky a pryžovými segmenty Siemens na straně kola.

Švédsko – ASEA.

Lokomotivy Rb a Rc vyráběné od roku 1958 mají podvozky s podvlečeným příčníkem, podobně jako švýcarské lokomotivy. Příčník je vůči skříni veden ojničkami, natáčení podvozku vůči skříni je umožněno zavěšením příčníku na rámu podvozku prostřednictvím dlouhých závěsek. Tyto závěsky neslouží, na rozdíl od švýcarské koncepce, k příčnému vypružení skříně – to je provedeno příčnou deformací druhotného vypružení. Prvotní vypružení a vedení dvojkolí tvoří pryžokovové prvky Megi. Trakční motory jsou uloženy v rámu a přenos kroutícího momentu se děje kloubovým hřídelem ASEA, který prochází dutým hřídelem rotoru. Na straně pastorku je na hřídeli pryžová čepová spojka Layrub, na straně motoru zubová spojka. Pneumatická brzda je kotoučová s kotouči v kolech. Lokomotivy odvozené z tohoto typu jezdí m.j. v Rumunsku a v zemích bývalé Jugoslávie.

Československo.

ČKD.

Vývoj podvozků motorových lokomotiv ČKD byl poměrně jednoduchý. První poválečné konstrukce - řada T 434.0, resp. T 436.0 a z ní odvozená T 435.0 měly podvozky pensylvánské s plochou tornou a s jednostupňovým vypružením paralelně řazenými vinutými pružinami a listovými pružnicemi. Kývačkový podvozek s typickým H rámem se objevuje prvně u ř. T 444.0 (725) v roce 1959, tehdy ještě s pružinami nad ložiskovými skříněmi. U dalších lokomotiv pak byly použity už jen varianty tohoto podvozku lišící se uložením skříně na podvozku, typem motorů, převodem, umístěním pružin a tlumičů a dalšími detaily. Třínápravové podvozky s kyvnými rameny pro ř. T 678.0, T 679.0, T 669.0,1/770,771, ČME3 SŽD a další byly v ČKD vyráběny v prakticky nezměněné podobě v letech 1961–1992.

Škoda.

1. generace.

Podvozky 1. generace lokomotiv se dělí na dvě základní, odlišné skupiny - podvozky stejnosměrných lokomotiv, reprezentované řadami 140 (dvounápravové podvozky) a 180 (třínápravové podvozky), a podvozky střídavých lokomotiv, opět ve dvounápravové variantě (řada 230) a třínápravové (řada S 699.0).  Stejnosměrné podvozky mají společné vedení dvojkolí trny, sekundární a ve většině případů i primární vypružení listovými pružnicemi, uložení skříně na šikmých závěskách a třecí, mazané kluznice mezi podvozkem a skříní a mezipodvozkovou vazbu. U dvounápravových podvozků jsou motory plně odpružené, s dutým hřídelem a přenosem kroutícího momentu přes lamelové spojky Sécheron. K přenosu podélných sil slouží otočný čep zasunutý do podvlečeného příčníku. Třínápravové podvozky mají tlapové motory s převodem na obou stranách motoru. Sekundární vypružení bylo později rekonstruováno s použitím vinutých pružin.  Podvozky střídavých lokomotiv mají vedení dvojkolí ojničkami Alsthom, primární vypružení párem vinutých pružin prostřednictvím nízko uloženého vahadla s čepem pod nápravovým ložiskem, pohon přes kloubovou spojku ŠKODA a podvozky bez mezipodvozkové vazby. U dvounápravových podvozků je použito listových pružnic a šikmých závěsek v sekundárním vypružení a k přenosu podélných sil slouží páry šikmých tyčí směřujících od podvozku ke středu, resp. za střed lokomotivy. Třínápravové podvozky jsou spojeny vazbou, skříň je uložena na čtyřech odpružených kluznicích na každém podvozku a otočný čep je příčně vypružený.

2. generace.

Vývoj podvozků 2. generace byl zahájen již v roce 1972. Pro urychlení získání výsledků byly podvozky zavázány pod lokomotivu E 469.3030 (124.601). Podvozky byly prvně použity u dvousystémové lokomotivy řady 350 (resp. u souběžně vyráběného typu ČS200 pro SSSR) a dále zejména u řad E 479.0, 163, 363 a dalších.  Rám podvozku je obdélníkového půdorysu, tvořený skříňovými nosníky, svařený z plechů a odlitků. Vedení dvojkolí je provedeno opět čepy, oba stupně vypružení jsou tvořeny vinutými pružinami. Opět je použit podvlečený příčník. V podvozku jsou použity svislé a příčné hydraulické tlumiče. Motor je uložen v rámu podvozku a k přenosu kroutícího momentu slouží kloubový hřídel. Dvojkolí jsou brzděna jednostranně brzdovými jednotkami s litinovými špalíky (s výjimkou řady 151). Kromě řad 350, 150 a 372 byly z výroby podvozky spojeny mezipodvozkovou vazbou.

Podvozek u běžného kolejového vozidla je část pojezdu opatřená dvojkolím(-i), která je pohyblivě spojená s rámem nebo samonosnou skříní vozidla. V naprosté většině případů je vůči rámu nebo skříni vozidla otočný kolem svislé osy. Použití podvozků umožňuje pro zadaný poloměr oblouku stavbu delších vozidel, než při použití rámových pojezdů. Dvoustupňové vypružení, pokud je použito, zvyšuje komfort jízdy.

Un bogie (ou boggie) est un chariot situé sous un véhicule ferroviaire, sur lequel sont fixés les essieux (et donc les roues). Il est mobile par rapport au châssis du véhicule (locomotive, wagon ou voiture) et destiné à s'orienter convenablement dans les courbes.


Historie.

Vzor 1958.

Registrační značky vzoru 1958 byly vydávány v letech 1958–1980. Registrační značky vzoru 1958 Litevské SSR měly černé pozadí s bílým textem kódu, který se skládal ze čtyř číslic, oddělených pomlčkou a třech písmen v azbuce, z nichž první dvě byly nejčastěji ЛЛ, méně často ЛИ, ЛК... První dvě písmena označovala (sovětskou) republiku a na území Litvy byly platné až do roku 1992. Text vzorku: 79-09 LLČ.

Vzor 1980.

Registrační značky vzoru 1980 byly vydávány v letech 1980–1991. Registrační značky vzoru 1980 Litevské SSR měly bílé pozadí s černým textem kódu, který se skládal z písmene, čtyř číslic dalších dvou písmen v azbuce, která označovala (sovětskou) republiku. Po rozpadě Sovětského svazu se azbuka nahradila latinkou. Na území Litvy byly platné až do roku 1992. Text vzorku: R 1444 LK.

Vzor 1992.

Registrační značky vzoru 1992 jsou v současnosti platné. Byly vydávány v letech 1992–2004. Mají bílé pozadí s černým textem kódu, který se skládá ze třech písmen a třech číslic (například AKA 123), oddělených dvěma kruhovými ploškami pro nalepení kontrolních nálepek o provedené pravidelné technické prohlídce. V levém rohu se nachází modrý štítek s vlajkou Litvy (někdy také ještě s vlajkou Evropské unie) a bílými písmeny LT označující Litvu. Prostřední písmeno označovalo kraj, kde bylo vozidlo registrováno. 1. května 2004 byly zavedeny registrační značky současného vzoru, kde bylo mimo jiné upuštěno od rozlišování podle místa registrace, a to z bezpečnostních důvodů.

Speciální typy registrační značky.

Dočasné (transportní) registrační značky.

Dočasné (transportní) registrační značky mají bílé pozadí s červeným textem kódu. Dočasné (transportní) registrační značky jsou dvou odlišných typů:

Registrační značky vozidel diplomatického sboru.

Registrační značky vozidel diplomatického sboru mají zelené pozadí s bílým textem kódu. Vzor: 01 3 123, první dva znaky označují kód Zastupitelského úřadu. Prostřední znak označuje kategorii (status osoby, které vozidlo náleží):

Vozidla taxislužby.

Registrační značky vozidel taxislužby mají žluté pozadí s černým textem kódu, který se skládá z písmene T a pěti číslic. V levém rohu se nachází modrý štítek s vlajkou Evropské unie a bílými písmeny LT označující Litvu, oddělený od kódu dvěma kruhovými ploškami pro nalepení kontrolních nálepek o provedené pravidelné technické prohlídce.

Registrační značky vojenských vozidel.

Registrační značky vojenských vozidel jsou používány v Litvě od 1. října 2008. Mají černé pozadí s bílým textem kódu, který se skládá ze třech písmen a třech číslic. V levém rohu se nachází vlajka Litvy.

Litevské registrační značky (, zkráceně, VN Nr. XXX XXX) jsou státní poznávací značky evropského standardu, mají bílé pozadí s černým textem kódu, který se skládá ze třech písmen a třech číslic (například ABC 123), oddělených dvěma kruhovými ploškami pro nalepení kontrolních nálepek o provedené pravidelné technické prohlídce. V levém rohu se nachází modrý štítek s vlajkou Evropské unie a bílými písmeny LT označující Litvu. Ve speciálních vyjmenovaných případech mohou být i v americkém standardu. Pro cesty do ciziny se i v Litvě používají ještě tzv. mezinárodní poznávací značky (MPZ).

Les plaques d'immatriculation lituaniennes sont composées des 2 lettres « LT » (Lituanie), de 3 lettres puis de 3 chiffres (pouvant aller jusqu'à 9) écrits en noir sur fond blanc.


Vznik.

Albánie před vyhlášením království.

Albánie vyhlásila 28. listopadu 1912 nezávislost a stala se republikou. V Londýně byla 29. července 1913 podepsána mírová smlouva, která Albánii již stanovila definitivně jako "autonomní, suverénní a dědičné knížectví". Z několika zájemců o albánský trůn byl úspěšný Wilhelm Wied v Neuwiedu z Porýní, rozhodujícím faktorem pro něj bylo to, že byl protestant a tedy přijatelný pro všechny. Wilhelm Wied dorazil do Albánie 7. března 1914, ale nedlouho poté vypukla první světová válka a nenacházeje východisko předtím než se opět nalodil na loď Misurata vydal prohlášení, v němž Albáncům sdělil, že neabdikuje ale opouští zemi proto že mu poměry v ní neumožňují řádnou správu země. Kníže vyjádřil přesvědčení, že během jeho dočasné nepřítomnosti "si bude moci lid v klidu rozmyslet a najít pro sebe správnou cestu".  Po ukončení války zůstával osud nezávislé Albánie nejistý. Podle Londýnského paktu by velkou část Albánie dostala Itálie a zbytek Řecko, popř. Srbsko, ale díky přičinění amerického prezidenta Wilsona zůstala Albánie nezávislým státem a monarchií. Krátce po jejím ukončení roku 1920 došlo k jedné významné změně; hlavní město bylo přesunuto z Drače do Tirany, tehdy malého dvacetitisícového města. V roce 1924 vypukla v hlavním městě revoluce, která vyústila ve zrušení monarchie a vytvoření republiky. Legálním titulárním panovníkem Albánie však stále zůstal kníže Vilém Wied.  Mezi lety 1922 až 1939 byl vůdčí albánskou postavou Ahmet Zogu, který byl nejdříve premiérem 1922-1924, později prvním prezidentem Albánie 1925-1928. K jeho dosazení napomohly jugoslávské síly. Zog I. odvozoval svůj původ od hrdinného Skanderbega (i když proto musel být upraven rodokmen), což však nic nemění na tím, že některými historiky je podobně jako Napoleon Bonaparte považován za uzurpátora trůnu, který předtím patřil dědičně zvolenému rodu Wiedů.

Vyhlášení Albánského království.

Roku 1928 Zog I. prohlásil zemi královstvím a sobě uzurpoval titul krále ("krále Albánců"). Tímto potvrdil svůj diktátorský post a trvalou vládu v zemi. I když byla oficiálně Albánie konstituční monarchie, král Zog I. vládl pomocí královské diktatury. Zogu vládl až do roku 1939 kdy Albánii obsadila Itálie. Jen pár dní předtím se mu narodil dědic trůnu Leka.

Druhá světová válka a okupace.

Ve dnech 7. dubna 1939-12. dubna 1939, pouhých 5 měsíců před vypuknutím druhou světovou válkou 7. dubna 1939 Albánii obsadila fašistická Itálie a titul Albánského krále obdržel od italské vlády král Viktor Emanuel III.. Zogu opustil zemi a žil v Londýně jako exilový král a po válce na dvoře egyptského krále Farúka. Roku 1943 po spojeneckém vylodění v Itálii se italský král Viktor Emanuel III. vzdal titulu Albánského krále(a etiopského císaře) a v Albánii nahradili Italy Němci, kteří zde vytrvali až do roku 1944. Za spoluúčasti albánské komunistické strany se zformovalo protifašistické partyzánské hnutí, které roku 1944 zemi osvobodilo. V jeho čele stál Enver Hodža, ten mezi lidmi získal ohromnou oblibu a stal se velkou autoritou. Okamžitě po skončení bojů získala PPSH moc a začala provádět komunistické reformy.

Vyhlášení lidové republiky.

Na permetské konferenci v květnu 1944 v Permetu byli zastoupeni velitelé albánských partyzánských skupin pod velením komunistů. Na této konferenci se komunistická "Antifašistická národní fronta" (ANFO) konstituovala na zákonodárný sbor Albánie. ANFO byla řízena "Osvobozeneckým výborem", který byl její součástí. Nyní se však tento výbor stal za novou albánskou vládu. V říjnu se do jejího čela postavil Enver Hodža a 10. listopadu 1945 byla vláda uznána západními mocnostmi. Již od konce roku 1944 totiž mohli komunisté regulovat mezinárodní obchod, a výrobu v zemi – tyto změny zařídila přechodná vláda, která v zemi vládla až do voleb v prosinci následujícího roku. V těch byla však připuštěna jen kandidátka Demokratické fronty (tu tvořili v podstatě členové komunistického odboje), ostatní strany kandidovat nemohly. Volební výsledky nakonec skončily 92% vítězstvím komunistů.  Ti 11. ledna 1946 zrušili monarchii a vyhlásili lidovou republiku. Na jaře téhož roku vznikla nová vláda, jejímž předsedou se stal Hodža, který zastával též i funkce některých ministrů (zahraničí, obrany).

Albánské království (albánsky "Mbretëria Shqiptare", italsky "Regno albanese") byl stát na území dnešní Albánie existující od 1. září 1928 do 11. ledna 1946. V letech 1928-1939 vládl královskou diktaturou král Zog I., v letech 1939-1943 bylo království obsazeno fašistickou Itálií a byl to její loutkový stát a protektorát, zatímco vládu vedli italští guvernéři. Albánie v této době neexistovala jako nezávislý stát, ale jako autonomní součást Italské říše. Po německo-italské invazi do Jugoslávie se součástí tohoto „státu“ stala i Albánci osídlená okolní území: většina území moderního Kosova a okrajové části moderní Černé Hory, Severní Makedonie a Srbska. Záhy poté byla připojena i malá Albánci osídlená část řeckého Epiru. Po spojenecké Invazi na Sicílii v roce 1943 se Italové z Albánie stáhli a zemi na rok obsadili Němci. V letech 1944-1945 již zemi ovládali velitelé albánských partyzánských skupin pod velením komunistů. Ti 11. ledna 1946 zrušili monarchii a vyhlásili lidovou republiku.

Le Royaume albanais ("Mbretnija Shqiptare", également traduit en français par "royaume d'Albanie") a été le gouvernement de l'Albanie de 1928 à 1939.


Výskyt.

Oblast výskytu dříve zasahovala přes celou subsaharskou Afriku. V dnešní době je rozšířen v několika málo oblastech Keni, Tanzanie, Namibie, Zambie a dalších částech Jižní Afriky.

Popis.

Nosorožec dvourohý neboli černý je menším ze dvou druhů afrických nosorožců. Tělo je silné a kůže má šedou barvu, je skoro holá, bez větších kožních záhybů. Srst má pouze na koncích uší a ocasu. Hlava je krátká a vyrůstají na ní dva rohy, které jsou tvořeny z keratinu (rohoviny), což je hmota, ze které jsou tvořeny i lidské nehty a vlasy. Hlavu nosí pod úrovní hřbetu. Nemá týlní hrbol jako nosorožec tuponosý. Nohy jsou krátké a silné. Další viditelný rozdíl mezi těmito druhy je horní pysk, který má nosorožec dvourohý protažený do špičky, a může s ním tak otrhávat listy a větvičky ze stromů a keřů.

Chování.

Nosorožec dvourohý je samotářské zvíře. Je to plaché zvíře, které je ostražité. Je krátkozraký. Oproti tomu má dobrý sluch i čich, a jakmile se přesvědčí, že nehrozí nebezpečí, uklidní se. Pase se hlavně za šera a v noci. Přes den se nejradši válí v bahně a nebo odpočívá ve stínu. Matka vodí mládě za sebou.

Potrava.

Nosorožec dvourohý díky svému pohyblivému hornímu pysku může otrhávat listí i větvičky z keřů a nebo stromů.

Rozmnožování.

Rozmnožují se po celý rok. V Keni jsou vrcholy v září až listopadu. V Jižní Africe vrcholy nastanou v období dubna-července. Samice rodí v periodách 2-5 let. Tele má při narození asi 40 kg a poněkolika týdnech je schopno přijímat pevnou stravu. Je odstaveno ve 2 rocích a je nezávislé kolem 2,5-3,5 roku.

Ohrožení a ochrana.

Nosorožec dvourohý neboli černý je zařazen na Červeném seznamu IUCN v kategorii kriticky ohrožený (CR/A2abc). Černí nosorožci byli dříve rozšíření a hojní přes celou subsaharskou Afriku. Jsou dodnes loveni kvůli rohům, ze kterých se vyrábí ozdobné dýky a jsou používány v některých asijských zemích v tradičním lékařství. Důvodem je mylná domněnka, že prášek z rozemletých rohů napomáhá mužské erekci a sexuální touze. Je odhadováno, že 90 % dospělých nosorožců je zabito pytláky právě kvůli jejich rohům.  Ještě v roce 1900 žilo na území západní Afriky asi 100 tisíc nosorožců dvourohých. V roce 1995 už to bylo podle odhadů pouhých 2400 jedinců.  Poddruh nosorožec dvourohý severozápadní ("Diceros bicornis longipes") byl v letech 2011 a 2013 organizací IUCN prohlášen za vyhubeného.

Kam do zoologické zahrady.

Chov v zoologických zahradách je poměrně složitý. Pokud chce zoo chovat více nosorožců, musí mít více výběhů. Nosorožci se totiž dají spojit pouze jako mláďata, nebo v době říje. V Česku je jako jediná chová ZOO Dvůr Králové, která odchovala již 43 mláďat! Tím se řadí mezi nejúspěšnější chovatele na světě. Dříve je chovala ZOO Praha a ZOO Zlín.

Nosorožec dvourohý ("Diceros bicornis") nazývaný někdy též nosorožec černý je společně s nosorožcem tuponosým zástupcem nosorožce v Africe. Je býložravec, populace nosorožců dvourohých se vyskytuje zejména v afrických rezervacích.

Le Rhinocéros noir ("Diceros bicornis"), qui vit en Afrique, est la seule espèce du genre Diceros, l'un des quatre genres de rhinocéros.


Historie.

Tento sportovní dolnoplošník byl zalétán 14. června 1923. Původně jej poháněl hvězdicový šestiválec Anzani 6A3 o výkonu 51 kW/70 k. Později byl do letounu vestavěn motor Walter NZ-60, první československý motor určený především pro sportovní a školní letouny. Jednalo se o čtyřdobý zážehový vzduchem chlazený hvězdicový letecký pětiválec s rozvodem OHV (řízený vačkovým kotoučem, s jedním sacím a jedním výfukovým ventilem na válec) a tlakovým oběžným mazáním se suchou klikovou skříní. Motor poháněl přímo pravotočivou vrtuli. Na přelomu července a srpna 1923 získal svou první mezinárodní trofej a získal poprvé v historii pro naše sportovní létání mezinárodní úspěch. Zdeněk Lhota se zúčastnil ve dnech 29.7. až 1.8.1923 na tomto letadle (L-BOSA) mezinárodních závodů turistických letadel v Bruselu, kde se umístil jako první. Získal tak putovní "Pohár belgického krále" a cenu pro turistiku belgického Aeroklubu. Výjimečnost celého závodu pak podtrhl i král Albert I., který osobně předal Lhotovi vítězný pohár. Cestu tam a zpět vykonal vzduchem. Let zpět prolétl Zdeněk Lhota s mezipřistáním v Mohuči průměrnou rychlostí 138 km/h, což byl v roce 1923 zajímavý výkon nejen v kategorii sportovních letounů. Československá sportovní letadla Avia tím vstoupila úspěšně na mezinárodní kolbiště. Ve stejném roce 1923 ještě zvítězila Avia BH-5 v kategorii D v závodě o cenu Presidenta republiky a továrna získala i peněžitou odměnu ve výši 5000,- Kč.  Na základě těchto úspěchů a účasti na podzimních manévrech armády v září 1923 se o letoun začala zajímat i armáda. Byla to osvědčená praxe z doby před První světovou válkou, kdy zejména francouzští letečtí konstruktéři se snažili tímto způsobem prosadit svá letadla u armády. V roce 1923 se to podařilo také Avii a po provedení vojenských zkoušek objednalo MNO sérii nepatrně upravených Avií BH-9, BH-10 a později ještě BH-11, které byly úspěšné v mnoha domácích i mezinárodních závodech a při rekordních a propagačních letech. Samotnou Avii BH-5, která byla vyrobena pouze v jednom kusu, po ukončení zkoušek armáda odkoupila a zařadila do svého stavu jako cvičný a kurýrní letoun.  Letoun byl s úspěchem vystaven i na mezinárodní letecké výstavě v Praze v roce 1924.

Vzpomínkové akce.

V roce 2007 představila Historická letka republiky Československé ve vzduchu věrnou repliku Avie BH-5, vybavenou originálním motorem Walter NZ-60. V roce 2008 pak členové této organizace zopakovali vítězný let do Bruselu z roku 1923, tentokrát ve skupině s Avií BH-1

Technické údaje.

Motor: Walter NZ-60Výkon: 60 - 70 kRozpětí: 9,7 mDélka: 6,5 mHmotnost prázdného letounu: 350 kgVzletová hmotnost: 580 kgMaximální rychlost: 210 km/hDostup: 2200 mDolet: 500 km

Avia BH-5 je přímým následovníkem prvních letounů továrny Avia, typu Avia BH-1 (1920) a Avia BH-3 (1921) mladých konstruktérů Pavla Beneše a Miroslava Hajna. Oproti nim byl však větší, výrazně zpevněný, aerodynamicky a technologicky lépe propracovaný. Opět šlo o celodřevěný dvoumístný letoun, oproti BH-1 exp. měl křídla kromě plátna z větší části potažená i překližkou.

L'Avia BH-5 est un avion de sport biplace tchécoslovaque de l'entre-deux-guerres. Cet appareil dérivé de l'Avia BH-1, dont il conservait les lignes générales, était équipé d’un moteur NZ 60, premier moteur d’avion réalisé par le motoriste tchèque Walter. Surnommé "Boska" en raison de son immatriculation [L-BOSA] se fit remarquer par sa participation au Concours des avions légers organisé par l’Aéro Club Royal de Belgique les et. Piloté par Zdeněk Lhota, il quitta Prague le pour rejoindre Evere le après avoir dû faire escale à Cheb et Mayence en raison de conditions météorologiques défavorables. Il remporta la compétition dans la catégorie des moins de 100 ch. Quelques semaines plus tard le même appareil s’attribuait le Prix du Président de la République Tchécoslovaque.


Popis.

"Haptanthus hazlettii" je jednodomý, stálezelený, zcela lysý keř se vstřícnými jednoduchými celokrajnými listy se zpeřenou žilnatinou a bez palistů. Květenství jsou úžlabní s jedním samičím květem uprostřed a s 5 až 6 samčími květy na každé straně. Květy jsou žlutozelené, bezobalné. Samčí květy obsahují jedinou tyčinku, semeník v samičích květech je jednokomůrkový, s více vajíčky. Plody nejsou známy.

Rozšíření.

Druh byl doposud nalezen pouze v severním Hondurasu, kde se vyskytuje v tropickém deštném lese.

Taxonomie.

Druh byl znám z jediného sběru z lokality Matarras v Hondurasu, kde byl nalezen v roce 1980 poblíž oblasti těžby dřeva a na základě sebraného herbářového materiálu byl v roce 1989 taxonomicky popsán. Později bylo uspořádáno celkem 5 výprav pokoušejících se o jeho znovunalezení, které však byly neúspěšné. Uvažovalo se též o možnosti, že se již jedná o vyhynulý druh. Rostlina má v rámci vyšších dvouděložných rostlin unikátní znaky v květních orgánech a její zařazení v systému bylo nejasné. Pokusy o odběr DNA z jediných existujících dvou herbářových vzorků nebyly úspěšné. V systému APG I byl rod "Haptanthus" veden jako nezařazený do čeledi. V roce 2001 byla ustavena nová samostatná čeleď "Haptanthaceae", která byla v systému APG III zařazena do řádu "Buxales". V roce 2010 byl při úspěšné expedici do severního Hondurasu nalezen další živý jedinec tohoto druhu, honduraští botanici na základě poskytnutých údajů později nalezli ještě několik dalších exemplářů. Ze vzorků byla odebrána DNA a pozice druhu v rámci taxonomie rostlin se posléze vyjasnila a v systému APG IV byl vřazen do čeledi "Buxaceae".

Unikátní znaky.

Stavba květních orgánů "Haptanthus hazlettii" je unikátním způsobem redukována. V centru květenství je jediný bezobalný samičí květ, který je tvořen víceméně jen jedním jednoplodolistovým semeníkem. Po stranách tohoto květu vyrůstají 2 svazky velmi redukovaných samčích orgánů, které nemají jednoznačnou interpretaci. Jsou považovány buď za jednotlivé tyčinky nebo za modifikované samčí květy se 2 připojenými tyčinkami a pravděpodobně se 2 redukovanými okvětními lístky.

Haptanthus hazlettii je druh rostliny z čeledi zimostrázovité a jediný druh rodu Haptanthus. Po dlouhou dobu byla rostlina známa pouze z jediného sběru v roce 1980 v Hondurasu a její zařazení v rámci taxonomie dvouděložných rostlin bylo nejasné. Znovu byla nalezena v roce 2010.

Haptanthus hazlettii est une espèce d'arbres de la famille des "Buxaceae". Il s'agit de l'une des plus rares que l'on puisse trouver sur Terre, à l'exception peut être de "Pennantia baylisiana" dont un seul exemplaire est connu dans la nature sur une île de Nouvelle-Zélande. Jusque très récemment il n'existait que deux spécimens d"'Haptanthus hazlettii" conservés dans des herbiers aux États-Unis et au Honduras. Un exemplaire vivant a été impossible à localiser ces trente dernières années dans son milieu naturel en dépit de cinq expéditions organisées dans ce but. Finalement, le, un pied est apparu dans les jumelles de deux botanistes russes partis à sa recherche.


Tennis aux Jeux olympiques d'été de 2004

Olympijský turnaj.

Olympijský turnaj se konal mezi 15.–22. srpna 2004 na otevřených dvorcích s tvrdým povrchem DecoTurf v řecké metropoli Athénách, které již olympiádu hostily v roce 1896.  Dějištěm se stalo Athénské olympijské tenisové centrum, ležící v severovýchodní části města Marousi. Postaveno byl přímo pro olympijskou událost. K jeho otevření došlo v únoru 2004 a obsahovalo šestnáct dvorců. V soutěžích hrálo celkem 172 účastníků. Poprvé v historii byly výsledky z olympijského turnaje započítány v podobě bodů do žebříčků ATP a WTA.  Pořadí národů vyhrálo premiérově Chile, jehož tenisté si odvezli zlaté kovy ze dvou soutěží a jeden bronz. V mužském singlu triumfoval desátý nasazený Nicolás Massú, který se stal prvním chilským olympijským vítězem v historii. Ve finále přehrál amerického olympionika Mardyho Fishe po pětisetovém dramatu. Největším překvapením se stala porážka světové jedničky Rogera Federera, když ve druhém kole nestačil na 74. hráče žebříčku Tomáše Berdycha.  Ženskou dvouhru ovládla turnajová jednička Justine Heninová-Hardenneová po výhře nad druhou nasazenou Francouzkou Amélií Mauresmovou. Stala se tak prvním belgickým medailistou v tenisu a současně jedinou olympijskou vítězkou belgické výpravy na hrách. Bronzovou medaili si odvezla nenasazená Australanka Alicia Moliková, když porazila světovou trojku Anastasii Myskinovou z Ruska.  Mužskou deblovou soutěž opanovala chilská nenasazená dvojice Nicolás Massú a Fernando González poté, co v pětisetovém boji o zlato porazila německý pár Nicolas Kiefer a Rainer Schüttler. Massú se tak stal prvním mužským dvojnásobným šampionem v tenisu od Olympiády 1924, na níž dvakrát vyhrál Američan Vincent Richards.  V ženské čtyřhře turnajové vítězství vybojovala osmá nasazená dvojice Sun Tchien-tchien a Li Tching, když si ve finále poradila se španělskými reprezentantkami Conchitou Martínezovou a Virginií Ruanovou Pascualovou. Obě Číňanky se tak staly vůbec prvními čínskými medailisty v tenisu.  Premiérovou účast na olympijských hrách si připsala americká tenistka Martina Navrátilová, která vytvořila v ženské čtyřhře třetí nasazenou dvojici s Lisou Raymondovou. Ve čtvrtfinále skončily na raketách japonského páru Šinobu Asagoeová a Ai Sugijamová po setech 4–6, 6–4 a 4–6.

Tenis na Letních olympijských hrách 2004 v Athénách měl na programu celkem čtyři soutěže, v jehož rámci se představily mužská dvouhra a čtyřhra, stejně jako ženská dvouhra a čtyřhra.

Les épreuves de tennis aux Jeux olympiques d'été de 2004 d'Athènes se déroulent du 15 au au sein de l"'Olympic Tennis Centre"sur des courts en dur (Decoturf).


Olympijský turnaj.

Olympijský tutnaj probíhal v Anverpách mezi 23.–28. srpnem 1920. Dějištěm se stal Tenisový klub Beerschot – Antverpský stadion v Kontichu, založený roku 1899. Události se nesměli účastnit reprezentanti Centrálních mocností, včetně Německa, jakožto poražení v právě skončené první světové válce. Na olympiádu také nepřicestovali tenisté Spojených států, kteří se soutředili na zářijové Mezinárodní mistrovství USA 1920, hrané v newyorském Forest Hills.  Do mužské dvouhry nastoupilo čtyřicet jedna singlistů ze čtrnácti zemí. Hlavní bitvou soutěže se stalo utkání druhého kola mezi Britem Francisem Lowem a Řekem Athanasiosem Zerlentisem, trvající šest hodin, respektive jeden a půl dne. Úvodní set připadl britskému tenistovi poměrem her 14–12. Následně byl zápas přeložen na dopoledne dalšího dne. Druhou sadu si připsal řecký hráč 12–10. Po obědě došlo k odehrání zbylých třech sad. Do třetí fáze turnaje postoupil Lowe po vítězství 3:2 na sety. Ve čtvrtfinále Brita vyřadil dvojnásobný olympijský vítěz ze Stockholmu Charles Winslow, opět v pětisetovém dramatu. Zlato si odvezl Jihoafričan Louis Raymond po finálové výhře nad japonským tenistou Ičijou Kumagaem.  Ženské soutěže se účastnilo osmnáct hráček ze sedmi zemí. 21letá Francouzka Suzanne Lenglenová vstupovala do nejlepšího období kartiéry. Celému turnaji dominovala, když si odvezla zlaté medaile z dvouhry a mixu, a k tomu přidala bronzový kov z ženské čtyřhry. V singlové soutěži dovolila soupeřkám uhrát pouze čtyři gamy v pěti kolech. Stříbrný kov připadl Britce Dorothy Holmanové. Poprvé v historii se her zúčastnilo Československo, státní útvar konstituovaný v roce 1918. Milada Skrbková a Ladislav Žemla vybojovali bronzové medaile ve smíšené čtyřhře a zajistili tak týmu 5. místo v pořadí národů.

Zúčastněné země.

Celkově nastoupilo sedmdesát pět tenistů, z toho padesát dva mužů a dvacet tři žen ze čtrnácti zemí:

Tenis na Letních olympijských hrách 1920 v Anverpách měl na programu celkem pět soutěží, a to mužskou dvouhru a čtyřhru, ženskou dvouhru a čtyřhru, stejně tak i smíšenou čtyřhru.

Les épreuves de tennis aux Jeux olympiques d'été de 1920 d'Anvers se déroulent du 23 au au sein de l"'Antwerp Stadium" sur des courts en gazon.


Dějiny.

Vytvořil je Fridrich I. Barbarossa 18. září 1180, když po porážce Jindřicha Lva povýšil na vévodu Otakara IV., vládnoucího ve Štýrské marce. Otakar byl zároveň první a posledním vévodou ze starobylého rodu Otakarů ze Štýru. Do roku 1254 náleželo k vévodství i nyní dolnorakouské Pittensko a hornorakouské Travensko, včetně města Štýru (Steyru). Od Štýru je také odvozen název Štýrska, zatímco německý název Štýrska stále znamená „Štýrská marka“. Po smrti Otakara IV. roku 1192 získali území na základě Georgenberských úmluv Babenberkové, vládci sousedních Rakous. Po jejich vymření zůstalo vévodství bez vévody a později si je nárokovali český král Přemysl Otakar II. a uherský král Béla IV. Na základě Budínského míru ze 3. dubna 1254 došlo k rozdělení území původního vévodství, přičemž Pittensko a Travensko získal Přemysl Otakar II., zatímco zbytek území získal Béla IV. Pro Štýrsko to zároveň znamenalo trvalou ztrátu Travenska a Pittenska. Béla IV. vládl Štýrsku do roku 1258, následován synem Štěpánem V. Po bitvě u Kressenbrunnu roku 1260 Štýrsko opětovně získal Přemysl Otakar II., jenž mu pak vládl do roku 1276, kdy byl Vídeňským mírem donucen se ho vzdát. Od roku 1278 drželi Habsburkové Štýrsko jako svou dědičnou zemi, přičemž v letech 1379–1439 a 1564–1619 zde vládly samostatné rodové větve. Ve 12. a 13. století dochází k zesilování přistěhovalectví německojazyčného obyvatelstva. V 16. a 17. století se Štýrsko v důsledku řady tureckých vpádů v podstatě vylidnilo, Turci zde ničili a rabovali, obyvatele buď vraždili nebo odváděli do otroctví.  Po skončení první světové války dochází k rozdělení území Štýrského vévodství mezi Rakousko, jemuž zůstala severní a střední část vévodství, a Stát Slovinců, Chorvatů a Srbů, který získal jižní, převážně Slovinci obývanou část. Rakouská část, zabírající asi 73 % bývalého vévodství, se stala spolkovou zemí Štýrsko, zatímco slovinská jižní část se stala v rámci Státu SHS a pozdějšího Království SHS součástí krátkodobé autonomní země Slovinska, od roku 1922 součástí Mariborské oblasti, od roku 1929 součástí Drávské bánoviny a nakonec od roku 1945 opět součástí Slovinska (v tehdejší Jugoslávii).

Štýrské vévodství, také psáno Vévodství štýrské či Vévodství Štýrsko (; ; ), bylo vévodství o rozloze 22 425 km2, zahrnující území moderní rakouské spolkové země Štýrska a území slovinského regionu Dolní Štýrsko. Do roku 1806 bylo součástí Svaté říše římské a v jejím rámci náleželo již od roku 1278 k Habsburské monarchii, v níž tvořilo autonomní korunní zemi až do rozpadu Rakouska-Uherska roku 1918.

Le duché de Styrie (en, en ) était un duché situé dans le Sud de l’actuelle Autriche et au nord de l'actuelle Slovénie. Élevée au rang de duché en 1180, la Styrie a été dirigée en union personnelle par les ducs d'Autriche dès l'an 1192. Reçu par la maison de Habsbourg en 1276, il faisait partie des pays héréditaires autrichiens et une partie intégrante de l'Autriche intérieure.


Geografie.

Území kantonu se táhne podél jižního břehu Bodamského jezera, jezera Lintersee a řeky Rýna. Na západě sousedí s kantonem Curych, na jihu s kantonem Sankt Gallen. Území je pahorkaté a příznivé pro zemědělství, které zde má větší význam než v průměru Švýcarska.

Historie.

V prehistorických dobách bylo toto území osídleno lidmi pfynské kultury, v římské době tvořilo část provincie Raetia. V 8. století se území ustavilo jako "gau" (župa) Franské říše, mělo však podstatně větší rozlohu a patřil k němu i Curych. Později území tvořilo lankrabství, jež mělo téměř stejné hranice jako moderní kanton. Od roku 1264 patřilo území Habsburkům, roku 1460 je společně dobyla vojska kantonů Glarus, Lucern, Schwyz, Unterwalden, Zug a Curych. Území bylo od té doby ve společné správě těchto kantonů. Za reformace se zde odehrávaly různé boje, významné bylo vyplenění a vypálení kláštera v Ittingen roku 1524. Pod vlivem Curychu se v Thurgau šířila reformace až do porážky u Kappelu. Následný mír chránil protestanty i katolíky. Od roku 1712 se na správě území podílel též kanton Bern. Od 2. března 1798 se lankrabství Thurgau stalo kantonem nově zřízené Helvétské republiky, od roku 1803 má tento kanton plnou autonomii.

Hospodářství.

Tradičně v Thurgau převládalo zemědělství a ovocnářství, zejména pěstování jablek, výroba moštu a v údolí řeky Thur také vína. Později přibyl drobný průmysl, kde dnes pracuje přes 35 % zaměstnanců. Thurgau má velmi dobré dopravní spojení: letiště v blízkém Curychu, dvě rychlíkové trati (směr Curych a St. Gallen) a několik dálnic. Také veřejná doprava se v posledních letech významně rozvíjí. Důležitou součástí hospodářství je turismus, zejména cestování na kole.

Thurgau (francouzsky Thurgovie) je kanton na severu Švýcarské konfederace, na jižním břehu Bodamského jezera, které tvoří hranici s Německem. Úředním jazykem je zde němčina. Hlavní město je Frauenfeld (22 300 obyvatel).

Le canton de Thurgovie (TG, en allemand : "" ; en italien : "Canton Turgovia" ; en romanche : "Chantun Turgovia") est un canton de Suisse, dont le chef-lieu est Frauenfeld.


Centrifugační zrychlení.

Lze nahlédnout, že rozdělení směsi při centrifugaci bude probíhat tím rychleji, čím rychleji se bude točit rotor centrifugy. V praxi se většinou pracuje s veličinou označovanou jako "relativní centrifugační síla". Udává, kolikrát je odstředivé zrychlení vyšší než tíhové zrychlení (g) a zpravidla se uvádí v násobcích g.  Snadno lze odvodit, že relativní centrifugační síla závisí na poloměru rotoru centrifugy a počtu otáček:  kde R je relativní centrifugační síla, n je počet otáček rotoru za minutu a r je poloměr rotoru v centimetrech.  Rychlost, kterou se budou jednotlivé částice ve směsi během centrifugace pohybovat, se uvádí jako tzv. "sedimentační rychlost". Za idealizovaných podmínek je úměrná odstředivému zrychlení (tedy relativní centrifugační síle) a rozdílu hustoty částice a prostředí, v němž je dispergována. Dále závisí na velikosti částice a viskozitě směsi.  Namísto sedimentační rychlosti se často pracuje se "sedimentačním koeficientem" – veličinou, která popisuje chování konkrétní částice bez ohledu na podmínky centrifugace. Sedimentační koeficient vlastně odpovídá sedimentační rychlosti v poli o jednotkovém zrychlení (tj. asi 10× menším, než je tíhové zrychlení). Udává se v sekundách, popřípadě se používá násobná jednotka Svedberg (1 Svedberg = 1 S = 10 s).

Centrifugy.

Pokud pro zpracování materiálu postačují malé relativní centrifugační síly (do 20 000× g či ještě méně), lze použít poměrně jednoduché nízkoobrátkové centrifugy. Pro sedimentaci velmi malých částic se používají ultracentrifugy, jejichž rotor pracuje ve vakuu, čímž se zamezí jeho brždění vzduchem a zahřívání. Součásti ultracentrifug musejí odolávat obrovským silám a jsou proto velmi náročné na výrobu; cena ultracentrifug je proto vysoká.  Mezi nízkootáčkovými centrifugami a ultracentrifugami stojí tzv. vysokootáčkové centrifugy. Pracují bez vakua, lze však pomocí nich dosáhnout zrychlení až kolem 100 000× g.  Centrifugování při vyšších otáčkách by kvůli tření o vzduch vedlo k zahřívání vzorku, navíc biologické vzorky často musí být zpracovávány při nízkých teplotách. Centrifugy proto bývají často vybaveny chlazením.

Centrifugace je proces rozdělení částic pomocí odstředivé síly. Často jde o urychlení sedimentace. Zatímco při sedimentaci se částice rozdělují podle své hustoty vlivem gravitačního zrychlení, při centrifugaci na ně působí mnohem větší odstředivé zrychlení. Rozdělení směsi proto probíhá mnohem rychleji.

La centrifugation est un procédé de séparation des composés d'un mélange en fonction de leur différence de densité en les soumettant à une force centrifuge. Le mélange à séparer peut être constitué soit de deux phases liquides, soit de particules solides en suspension dans un fluide. L'appareil utilisé est une machine tournante à grande vitesse appelée centrifugeuse. Cette technique ne fait pas partie des opérations unitaires en génie des procédés.


Klubová kariéra.

Prošel řadou světových klubů, hrál za Liverpool, Arsenal, Paris SG, Real Madrid, Chelsea. V sezoně 2008/09 v Anglii se stal nejlepším střelcem Premier League. Jeho trenér Carlo Ancelotti ho popisoval jako rychlého hráče s poziční dovedností, technikou, střelou a skvělým pohybem bez míče. V roce 2004 konvertoval k islámu ve Spojených arabských emirátech a přijal jméno Abdul-Salam Bilal.  Z Chelsea odešel do čínského klubu Shanghai Shenhua FC, kde působil až do ledna 2013. Pak zamířil do Itálie na hostování do turínského Juventusu. Juventus v sezóně 2012/13 získal italský titul.  Po vítězné sezóně se Anelka vrátil v červenci 2013 na Britské ostrovy, přestoupil do klubu West Bromwich Albion. V zápase s West Hamem United (3:3) použil gesto zvané „quenelle“, které je často vnímáno jako rasistické (antisemitské). West Brom kvůli tomu přišel o sponzora, společnost Zoopla, kterou vlastní židovský podnikatel Alex Chesterman. Anelka se hájil, že není rasista ani antisemita, a že gesto je obecně proti systému. Chtěl jím prý také pozdravit svého přítele francouzského komika Dieudonna M'balu M'balu, který gesto často používal ve svých zábavních show. Koncem února dostal od anglické fotbalové asociace zákaz startu na 5 zápasů a pokutu 80 000 liber. Anelka se ihned poté rozhodl ukončit své angažmá ve West Bromwichi.  6. dubna 2014 oznámil prezident brazilského klubu Clube Atlético Mineiro Alexandre Kalil, že Anelka zde bude pokračovat ve fotbalové kariéře. Atlético ale ztratilo zájem poté, co Anelka nebyl schopný přicestovat k podpisu smlouvy.  V září 2014 se nechal zlákat do nově zformované indické ligy Indian Super League do klubu Mumbai City FC. Při svém debutu 28. října 2014 proti Chennaiyin FC musel skousnout porážku 1:5.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Francie debutoval v roce 1998. S francouzskou fotbalovou reprezentací získal v roce 2000 titul mistra Evropy.

Nicolas Sébastien Anelka (* 14. března 1979, Versailles, Francie) je bývalý francouzský fotbalový útočník a reprezentant. Fotbalový světoběžník, prošel věhlasnými kluby ve Francii, Anglii, Španělsku, Turecku, Itálii, Indii a působil i v Číně.

Nicolas Anelka, né le au Chesnay, est un footballeur international français qui a évolué au poste d'attaquant. Grand espoir du football français à ses débuts, Anelka connaît une carrière contrastée. Il évolue dans plusieurs des plus grands clubs européens (PSG, Arsenal, Real Madrid, Liverpool, Manchester City, Chelsea et Juventus).


Charakteristika.

Vilínovité jsou opadavé nebo stálezelené keře a stromy s jednoduchými střídavými (nebo výjimečně vstřícnými) listy s palisty. Odění je nejčastěji složeno z hvězdovitých chlupů nebo z hvězdovitých až štítkovitých šupin. Pupeny jsou nahé nebo kryté šupinami. Listy jsou obvykle dvouřadě usporádané a řapíkaté. Čepel je celistvá nebo dlanitě členěná, s peřenou nebo dlanitou žilnatinou, celokrajná nebo zubatá. Palisty jsou drobné až velké, vyrůstající z větévky a přilehlé k řapíku, u většiny zástupců v páru, u rodu "Mytilaria" jednotlivé a obklopující pupen, u rodoleji ("Rhodoleia") palisty chybějí. Květy jsou malé až středně velké, jedno nebo oboupohlavné, pravidelné nebo výjimečně lehce souměrné (rodoleja), v úžlabních nebo vrcholových květenstvích, většinou v klasech nebo hlávkách, méně často v hroznech, stažených thyrsech nebo latách. Okvětí je rozlišené na kalich a korunu, kališní lístky v počtu 4 nebo 5 (nebo až 10), korunní lístky v počtu 4 nebo 5. Tyčinky jsou volné v počtu 4 nebo 5 a střídající se se staminodii, výjimečně je tyčinek mnoho. Semeník je spodní nebo polospodní, částečně až zcela srostlý ze 2 plodolistů s jedním nebo několika vajíčky. Čnělky jsou volné. Plodem je kožovitá nebo dřevnatá, jedno až mnohosemenná tobolka. Semena jsou s tenkým endospermem.  Charakteristickými obsahovými látkami jsou zejména třísloviny.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 30 rodů a 140 druhů. Vyskytuje se v jihozápadní a střední až jihovýchodní Asii, v severní Austrálii a na Nové Guineji, ve východní a jižní Africe a na Madagaskaru, ve východních oblastech Severní Ameriky, ve Střední Americe a navazující nejsevernější oblasti Jižní Ameriky. Centrum diversity je ve východní Asii. V tropické Americe jsou vilínovité omezeny na horské polohy.

Ekologické interakce.

Vilínovité opylovány větrem i hmyzem, především mouchami a včelami. Opylovače láká buď nektar nebo pyl. Květy rodoleji ("Rhodoleia"), uspořádané v hlávkách podepřených nápadnými listeny, jsou opylovány ptáky. Větrem jsou opylovány např. květy "Distylium". U rodu fotergila ("Fothergilla") jsou opylovači lákáni nápadnými dlouhými tyčinkami se zploštělými nitkami, nahrazujícími korunní plátky. Hmyzosprašnost je u tohoto rodu považována za druhotnou. Semena jsou z vysychajících dřevnatých tobolek vystřelována do okolí, u vilínů až do vzdálenosti 10 metrů. Mnohé druhy rostou podél vodních toků a jejich semena jsou přinejmenším z části šířena vodou.

Historie.

Nejstarší nálezy fosílií předků dnešních vilínovitých pocházejí z konce druhohor, z období křídy. Tyto nálezy jsou dosti řídké, náleží mezi ně †"Archamamelis", †"Allonia" a †"Androdecidua endressii". Naproti tomu nálezy ze spodních třetihor jsou již poměrně hojné. Nejstarší nálezy fosílií vilínu ("Hamamelis") pocházejí z počátku třetihor, z paleocénu. Lískovníček †"Corylopsis reedae" je datován do spodního eocénu, do doby před 50 miliony let. V období třetihor se tento rod vyskytoval i v Evropě a Severní Americe. Do období spodního eocénu spadají i nálezy fotergily †"Fothergilla malloryi".

Taxonomie.

Čeleď vilínovité je v současném pojetí dělena na 4 podčeledi:  V některých systémech (např. Cronquist) byly do vilínovitých řazeny i rody ambroň ("Liquidambar") a "Altingia", jimž je v současné taxonomii vyčleněna čeleď "Altingiaceae".

Význam.

V medicíně je využíváno svíravého účinku tříslovin obsažených v listech a kůře zejména vilínu viržinského ("Hamamelis virginiana"). Je používán na různé kožní choroby, při léčbě hemoroidů a snižuje také horečku. V domorodé medicíně byly vilíny používány při léčbě různých neduhů jako je bolest ledvin, průjmy, silné menstruace, krvácení z nosu a podobně a také jako tonikum.  Některé druhy vilínovitých jsou v ČR pěstovány jako zajímavé parkové a zahradní dřeviny s atraktivním podzimním olistěním a neobvyklými květy. Vilín ("Hamamelis"), nejčastěji pěstovaný rod, je zajímavý kvetením v zimním až předjarním období. Dále se pěstuje lískovníček ("Corylopsis") a fotergila ("Fothergilla"), v botanických zahradách a arboretech i parotie ("Parrotia"), parociovka ("Parrotiopsis"), dvoukvětec ("Disanthus"), sinowilsonie ("Sinowilsonia") aj. V subtropických zemích je vysazován krásně kvetoucí stálezelený okrasný keř "Loropetalum chinense".

Seznam rodů.

"Chunia", "Corylopsis", "Dicoryphe", "Disanthus", "Distyliopsis", "Distylium", "Embolanthera", "Eustigma", "Exbucklandia", "Fortunearia", "Fothergilla", "Hamamelis", "Loropetalum", "Maingaya", "Matudaea", "Molinadendron", "Mytilaria", "Neostrearia", "Noahdendron", "Ostrearia", "Parrotia", "Parrotiopsis", "Rhodoleia", "Sinowilsonia", "Sycopsis", "Trichocladus"

Vilínovité ("Hamamelidaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lomikamenotvaré. Jsou to dřeviny s jednoduchými střídavými listy, rozšíření v mírném a subtropickém pásu severní polokoule i v tropech. V Evropě čeleď není zastoupena. Některé druhy, zejména vilíny a lískovníčky, jsou v Česku pěstovány jako okrasné rostliny nápadné zejména brzkým kvetením a podzimním zbarvením listů.

Les Hamamelidaceae (Hamamélidacées) forment une famille de plantes dicotylédones qui comprend 80 espèces réparties en 25 genres. Ce sont des arbres, ou des arbustes, à feuilles persistantes ou caduques, alternes, des régions tempérées à tropicales. La fleur est régulière composée d'un calice (4 ou 5 sépales) et d'une corolle (4 ou 5 pétales) distincte. Toutefois, chez certaines espèces les sépales et les pétales sont indifférenciées et l'on compte alors 4 à 7 tépales. Parfois enfin, les fleurs sont nues, sans pétales ni sépales.


Popis.

Zástupci lomikamenovitých jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny s listy střídavými nebo v přízemní růžici (výjimečně vstřícnými), bez palistů. Rostliny jsou bylinné až sukulentní. Listy jsou celistvé nebo zpeřeně členěné až zpeřené, se zpeřenou až dlanitou žilnatinou nebo jednožilné. Čepel je celokrajná nebo zubatá. Květenství jsou převážně vrcholová, různých typů (vrcholík, hrozen, klas, svazeček, lata). Květy jsou malé až středně velké, jedno nebo oboupohlavné, pravidelné až souměrné, s vyvinutou češulí. Kalich i koruna je nejčastěji v počtu 4 nebo 5, kališní lístky volné nebo srostlé, korunní volné, někdy redukované nebo i zcela chybějící. Tyčinek je nejčastěji 10 nebo 5 (řidčeji 3 až 10). Gyneceum je složené ze 2 až 5 volných nebo častěji do různého stupně srostlých plodolistů, nejčastěji dvoukomůrkové, svrchní až spodní, na bázi často s nektáriovým diskem. Plodolisty obsahují mnoho vajíček s axilární nebo laterální placentací. Čnělky jsou volné. Plodem je mnohosemenná tobolka nebo měchýřek. Semena mají olejnatý endosperm.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 550 druhů ve 34 rodech. Největší rody jsou lomikámen ("Saxifraga", asi 325 druhů), dlužicha ("Heuchera", 55) a mokrýš ("Chrysosplenium", 55 druhů). Lomikamenovité jsou široce rozšířené především v mírném až arktickém pásu severní polokoule, a to zejména v horských oblastech. Největší počet rodů je zastoupen v Severní Americe, především v horských masívech v západní části kontinentu. V Jižní Americe rostou téměř výhradně v Andách.  V České republice je (podobně jako v celé Evropě) čeleď lomikamenovité zastoupena 2 rody. V ČR roste v rámci původní květeny 6 druhů lomikamenů a 2 druhy mokrýše. Mezi běžnější druhy náleží mokrýš střídavolistý, lomikámen zrnatý a lomikámen vždyživý. V celé Evropě se vyskytuje asi 120 druhů lomikamenů a 5 druhů mokrýše.

Ekologické interakce.

Květy lomikamenovitých jsou opylovány drobnějším hmyzem s krátkými sosáky, především mouchami a včelami, sbírajícími nektar a/nebo pyl. Semena jsou šířena různými způsoby. Drobná semena lomikamenů a dalších rodů jsou šířena větrem a procházejícími zvířaty, u některých rodů (mokrýš ("Chrysosplenium"), "Mitella") jsou rozstřikována deštěm z otevřených číškovitých tobolek.

Taxonomie.

Ve starších taxonomických systémech bylo pojetí čeledi lomikamenovité velmi různorodé, byla pojímána široce a členěna až na 17 podčeledí. Výsledkem byla různorodá skupina zahrnující i rody dnešních čeledí zábludovité ("Escalloniaceae"), meruzalkovité ("Grossulariaceae"), hortenziovité ("Hydrangeaceae"), tolijovité ("Parnassiaceae"), frankoovité ("Francoaceae"), pětirožcovité ("Penthoraceae") a "Vahliaceae", které jsou v dnešním systému nezřídka řazeny i do jiných řádů.  Vymezení některých rodů této čeledi je problematické a objevují se pochybnosti o tom, že jsou monofyletické (např. lomikámen ("Saxifraga") a "Mitella"). Rod "Brachycaulos" byl přeřazen do čeledi "Rosaceae", kde byl vřazen do rodu "Chamaerhodos".

Význam.

Lomikamenovité mají využití především v zahradnictví. Mezi nejčastěji pěstované patří čechravy ("Astilbe"), dlužichy ("Heuchera") a bergenie ("Bergenia"), méně často se pěstují robustnější rostliny z rodu rodgerzie ("Rodgersia"), čechravovec štítnatý ("Astilboides tabularis") či štítovka štítnatá ("Darmera peltata"). Různé druhy lomikamenů ("Saxifraga") patří mezi oblíbené sklaničky. Některé druhy lomikamenovitých se pěstují jako pokojové rostliny, zejména tolmie Menziesova ("Tolmiea menziesii") a lomikámen výběžkatý ("Saxifraga stolonifera").

Seznam rodů.

"Astilbe", "Astilboides", "Bensoniella", "Bergenia", "Bolandra", "Boykinia", "Cascadia", "Chrysosplenium", "Conimitella", "Darmera", "Elmera", "Heuchera", "Jepsonia", "Leptarrhena", "Lithophragma", "Micranthes", "Mitella", "Mukdenia", "Oresitrophe", "Peltoboykinia", "Rodgersia", "Saniculiphyllum", "Saxifraga", "Saxifragodes", "Saxifragopsis", "Suksdorfia", "Sullivantia", "Tanakaea", "Telesonix", "Tellima", "Tetilla", "Tiarella", "Tolmiea", "Whipplea"

Lomikamenovité ("Saxifragaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lomikamenotvaré ("Saxifragales"). Jsou to jednoleté nebo vytrvalé byliny s jednoduchými nebo složenými listy a nevelkými květy. Některé druhy jsou sukulentní. Jsou rozšířeny především v severním mírném pásu a často rostou v horách. V původní květeně České republiky je zastoupeno 6 druhů lomikamenů a 2 druhy mokrýše.

La famille des Saxifragaceae (Saxifragacées) est constituée de plantes à fleurs dicotylédones ; elle comprend environ 600 espèces réparties en une trentaine de genres. Ce sont des plantes herbacées parfois succulentes, annuelles ou pérennes, des zones froides à tempérées principalement dans l'hémisphère nord. Plantes d'aspect divers, herbacées ou ligneuses, à feuilles alternes ou opposées, généralement sans stipules.


Historie.

Napoleonský řád.

Habsburský řád byl přímým nástupcem napoleonského Řádu železné koruny, který založil Napoleon I. jakožto král italský dne 15. června 1805 po vzoru Čestné legie. Řád byl pojmenován po starodávné železné koruně Lombardie, kterou byli korunováni císaři Svaté říše římské, Karel Veliký a po jeho vzoru i Napoleon. Tento řád se dělil na tři stupně a to velkokříž, důstojník a rytíř, přičemž byl stanoven maximální počet 20 velkokřížů, 30 komandérů a 50 rytířů. S udělením řádu byla spojena roční renta 3000 lir pro velkokříže, 700 lir pro důstojníky a 300 lir pro rytíře.  Italským nositelům řádu náležel titul “rytíř království”. Příslušný majestát s erbem ale tyto osoby obdržely teprve tehdy, když prokázaly roční příjem v minimální výši 3000 liber. Titul mohli zdědit i jejich prvorození synové, pokud jim náležel roční příjem alespoň 2000 liber.  Řád byl udělován za služby prokázané italskému králi na bitevním poli, ve státní správě i za zásluhy kulturní a vědecké. Jeho odznakem byla stylizovaná koruna, okolo níž se obtáčí páska s řádovým heslem. Z koruny vyrůstá šest štíhlých, modře emailovaných cípů vpředu nesoucích zlatý medailon s hlavou Napoleona I. a vše je převýšeno francouzským císařským orlem. Stuha byla oranžová se zeleným okrajem.  První a druhá třída byly ze zlata, třetí třída byla ze stříbra. jako zvláštní vyznamenání se uděloval řád s brilianty, které dostal například Evžen de Beauharnais, který byl italským vicekrálem. Řádová stuha byla oranžová se zeleným okrajem.

Habsburský řád.

Podle ujednání Vídeňského kongresu z roku přešla vláda nad Lombardsko-Benátskem na Rakousko, jehož císař František I. obnovil dne 1. ledna 1816 Řád železné koruny. Zároveň umožnil dosavadním držitelům řádu nosit jej i nadále. Nikoli ale v původní podobě. Do vydání nových (rakouských) statut totiž směly tyto osoby nosit jen řádovou stuhu bez dekorace, protože ta obsahovala portrét svrženého císaře. Výjimku představovali prostí vojáci. Protože Ti nemohli noví rakouský řád získat (v případě vojáků byl vyhrazen důstojníkům), nosili od roku 1816 na řádové stuze (původní napoleonské) zvláštní stříbrnou medaili. Byla však přiznána jen nositelům napoleonského řádu, v Rakousku udílena nebyla.  Řád byl rozdělen do tří tříd, které byly číslovány. Zároveň byl zaveden numerus clausus, jenž ale od počátku 40. let 19. století nebyl dodržován: 20 rytířů první, 30 druhé a 50 třetí třídy. Až do roku 1848 byl téměř výlučně udílen za zásluhy o Lombardsko-Benátsko, teprve po tomto datu byl udílen za všeobecné zásluhy všem mužským obyvatelům Rakouského císařství bez rozdílu. Roku byla u řádu zřízena válečná dekorace udílená za válečné zásluhy v podobě dvou vavřínových ratolestí položených na orlova křídla. Od roku 1916 mohl být řád udělen (za statečnost před nepřítelem) také s meči (u III. třídy byly kladeny na stuhu, u vyšších mezi klenot a korunu) a od roku 1918 bylo možné získat II. a III. třídu řádu také podruhé. Toto opakované udělení se vyjadřovalo u II. třídy prostřednictvím vavřínového věnce umístěného mezi dekoraci a závěs, u III. třídy pak pomocí spony umístěné na stuze.  Po ztrátě italských držav roku 1866 bylo dohodnuto s Italským královstvím, že po smrti císaře Františka Josefa I., který byl posledním lombardsko-benátským králem, přestane být řád udělován. Vzhledem k tomu, že František Josef zemřel roku 1916, kdy říše byla ve válce s Itálií, nebylo této dohody dbáno a řád uděloval i císař Karel I. Nicméně, protože v Itálii byl udělován Řád italské koruny, který navazoval na Řád železné koruny, bylo v Itálii zakázáno tento řád nosit, a rakouský řád také nebyl Italům od tohoto roku udílen.  Privilegia spojená s držbou řádu  Rytíři Řádu železné koruny I. třídy automaticky získávali hodnost tajného rady s právem na oslovení Excelence (pokud nepatřili mezi barony, měli právo o titul požádat), II. třída umožňovala požádat o povýšení do stavu svobodných pánů a se III. byla spojena možnost požádat o udělení rytířského stavu. Časté udílení řádu ale vedlo k neobyčejnému nárůstu nobilitací. Nejvyšším rozhodnutím císaře Františka Josefa I. z 18. července 1884 (5. srpna 1884 publikovaného v oficiálním vládním listě Wiener Zeitung) proto bylo privilegium nobilitace zrušeno a nositelé řádu ztratili nárok na jakékoli další výsady. Pouze osoby, kterým byl řád udělen před publikováním výnosu, mohly o titul žádat i nadále.  Popis odznaku  Odznak řádu sestával z vyobrazení lombardské železné koruny, z níž vyrůstal dvouhlavý císařský orel držící v drápech žezlo, meč a říšské jablko. Císařský orel měl na prsou modrý emailový štítek s iniciálou „F“ (jako František I.). Na rubu bylo datum „1815“. Odznak byl vyveden ve zlatě. Hvězda velkokříže byla osmicípá, stříbrná, uprostřed s medailonem s odznakem řádu tedy, se železnou korunou, a dále s opisem řádového hesla "Avita et Aucta" (Zděděné a rozšířené). Za vojenské zásluhy se po roce 1860 udělovala válečná dekorace, sestávající z palmových ratolestí kolem orla. Řádová stuha byla žlutá s modrými okraji.

Třídy a způsoby nošení.

Řád byl rozdělen na tři třídy:

Významní nositelé.

Z Čechů řád získali například František Palacký (II. třída), Antonín Rezek (II. třída), Hermenegild Jireček (III. třída), Jaroslav Goll (III. třída), Antonín Randa (III. třída), Alois Pražák (I. třída), František Ladislav Rieger (II. třída), Josef Kaizl (I. třída), Emil Holub (III. třída), Alois Musil, Antonín Frič, Antonín Dvořák (III. třída), Vojtěch Hynais (III. třída), František Ženíšek (III. třída), František Křižík (III. třída), Emil Kolben (III. třída), Josef Mocker (III. třída), Wenzel Worowka (III. třída), Bohuslav Schnirch (II. třída), Matěj Havelka, Ferdinand Michl, Josef Bergmann, Karel Emanuel ze Žerotína, František Adolf Hering a další.

Řád železné koruny (italsky "Ordine della Corona Ferrea", francouzsky "Ordre de la Couronne de Fer," německy "Österreichisch-Kaiserlicher Orden der Eisernen Krone", latinsky "ordo coronae ferreae") byl původně napoleonský italský, později rakouský řád založený roku 1805 císařem Napoleonem I. a roku 1816 převzatý rakouským císařem Františkem I.

L'ordre de la Couronne de fer est un ordre honorifique fondé le à Milan par, agissant en tant que roi du Royaume d'Italie (1805-1814), sur le modèle de la Légion d'honneur.


Sportovní kariéra.

V roce 1968 získala zlatou medaili na evropských halových hrách (od roku 1970 halové mistrovství Evropy) v Madridu. V témže roce reprezentovala poprvé na Letních olympijských hrách, které se konaly v mexickém hlavním městě Ciudad de México. Umístila se zde na pátém místě, když překonala na druhý pokus 178 cm. Na této olympiádě mělo Československo ve finále tři výškařky, když na šestém místě byla Mária Mračnová, čtvrtá Jaroslava Valentová a olympijské zlato získala za 182 cm Miloslava Rezková.  O rok později získala druhé zlato na EHH v Bělehradu a skončila těsně pod stupni vítězů, čtvrtá na mistrovství Evropy v Athénách. Z prvního ročníku halového mistrovství Evropy ve Vídni 1970 si odvezla bronzovou medaili. V roce 1971 na evropském šampionátu v Helsinkách skončila podruhé na čtvrtém místě. V následujícím roce se stala ve francouzském Grenoblu halovou mistryní Evropy, když jako první výškařka v hale překonala hranici 190 cm. Na Letních olympijských hrách v Mnichově 1972 zdolala 185 cm, což ve třiadvacetičlenném finále stačilo na páté místo.  Z halového mistrovství Evropy v Göteborgu 1974 si odvezla stejně jako z Vídně bronz. V témže roce se konalo mistrovství Evropy v Římě, kde překonala laťku ve výšce 189 cm, avšak potřetí za sebou skončila na tomto šampionátu čtvrtá. V roce 1976 reprezentovala na olympiádě v Montrealu, kde však neprošla sítem kvalifikace.

Osobní život.

V listopadu roku 1972 se provdala za desetibojaře Joachima Kirsta, který se stal v roce 1969 a 1971 mistrem Evropy. Jeho bratr, výškař Edgar Kirst se mj. v roce 1976 oženil s výškařkou Juttou Krautwurstovou, která na Letních olympijských hrách 1980 v Moskvě získala bronzovou medaili.

Rita Kirstová, rozená Rita Schmidtová (* 21. října 1950 Großgrimma, Sasko-Anhaltsko) je bývalá východoněmecká atletka, trojnásobná halová mistryně Evropy ve skoku do výšky.

Rita Kirst (née Schmidt le à Großgrimma) est une athlète allemande concourant dans les années 1960 et 1970 pour la République démocratique allemande, spécialiste du saut en hauteur.


Věž.

Blackpool tower není na rozdíl od Eiffelovy věže samotně stojící stavbou. Její základnu tvoří budova, v níž jsou pořádána představení blackpoolského cirkusu. Z nejvyšší platformy je možné vidět Lancashire, jižní Cunbriu, severní Wales a Ostrov Man. Dvě další platformy a úplný vrchol věže jsou přístupné pouze pro personál. Na nejníže položené platformě, ve výšce 116 metrů, mají návštěvníci možnost pozorovat ulici pod jihozápadním pilířem přes skleněnou podlahu. Na úplném vrcholu bývá vztyčena vlajka EU, kromě příležitostí slavnostního osvětlení věže. Celá věž je obvykle natřena tmavě červeně, při příležitosti stého výročí však byla mimořádně natřena zlatou barvou.  Během druhé světové války byla věž využita jako radarová stanice RAF, v té době byla hovorově nazývána RAF Tower.  Na věži jsou v současnosti umístěny vysílače pro místní FM stanici Radio wave 96,5 a pro další telekomunikační účely. Národní a regionální stanice tuto možnost nevyužívají, protože je město dostatečně pokryté většími vysílači.

Historie.

Nápad postavit věž pochází z dob, kdy tehdejší starosta John Bickerstaffe zadal objednávku na novou pamětihodnost pro Blackpool. V roce 1891 do stavby vložil 2 000 liber z vlastních zdrojů. Společně s ostatními investory založili společnost Blackpool Tower Company, která dohlížela na stavbu a provoz věže až do roku 1964.  Design věže pochází od architektů Jamese Maxwell-a a Charlese Tukea, kteří dohlíželi na stavbu betonového základu i ocelovou konstrukci. Oba však zemřeli krátce před otevřením v roce 1894. Celkové náklady na stavbu činily 300 000 liber (přepočteno na dnešní poměry je to zhruba 21 milionů).  Nejstarší částí věže je akvárium, které bylo vybudováno dvacet let před samotnou věží. Z důvodu velké popularity mezi obyvateli bylo rozhodnuto jej nebourat a akvárium bylo tedy věží de facto obstavěno. Akvárium je stále otevřené, jeho interiér však byl kompletně přestavěn.  Slavný taneční sál ve věži byl postaven mezi lety 1897-1898 podle návrhu Franka Matcha, pro veřejnost jej otevřeli v květnu 1899.

Blackpool Tower je věž s ocelovou konstrukcí v britském městě Blackpool. Pro veřejnost byla otevřena 14. května 1894. Je to 158 metrová věž s vyhlídkovými plošinami ve výškách 116, 125 a 131 metrů. Její tvar a konstrukce byla inspirována Eiffelovou věží v Paříži. Její výstavba stála 41 000 liber.

La tour de Blackpool est une attraction touristique située à Blackpool, dans le Lancashire en Angleterre du nord. Elle est inspirée par la Tour Eiffel à Paris et atteint 158 m de haut. Elle a coûté et ouvre au public le.


Povrch.

Povrch Černé Hory je převážně hornatý s velkým lesním porostem a vodním potenciálem. Reliéf státu je neobyčejně mnohotvárný. Nejvyšší horou je Zla Kolata v pohoří Prokletije, měřící (2534 m).

Hory.

Většina země je pokryta vysokými, rozsáhlými horskými masivy, které jsou protírány kaňony řek a hlubokými údolími. Všechna pohoří náleží k Dinárské horské soustavě. Základním stavebním kamenem celého systému je vápenec a dolomit, na mnoha místech silně zkrasovatělý, ve kterém se vytvářejí krasová pole, jeskyně a ponorné řeky. Horské oblasti trpí nedostatkem vody, protože ta prochází pouze z tajícího sněhu a potoky se tak často ztrácejí ve vymletém vápencovém podloží.  Nejvyšším a nejkrásnějším pohořím země je Durmitor na severozápadě. Celý masiv divoce rozeklaných vrcholů, horských luk, jeskyní a kaňonů je chráněn jako národní park. Nejvyšším vrcholem je Bobotov kuk (2522m n. m.). Durmitor na severu spadá do hloubky 1300 metrů do kaňonu řeky Tary.  Na Durmitor navazuje na východě pohoří Sinjajevina, které je tvořeno spíš soustavou náhorních plošin s nejvyšším vrcholem Babin zub (2253 m n. m.). V západní části země se poblíž hranic s Bosnou a Hercegovinou rozkládají masivy Ljubišnja (2338 m n. m.), Pivska Planina (1775 m n. m.), Volujak (2294 m n. m.), Bioć (2396 m n. m.), Maglić (2388 m n. m.) a Golija (1945 m n. m.).  Ve středu země jižně od Durmitoru se rozkládají zajímavé horské masivy Terskavec (2093 m n. m.), Vojnik (1977 m n. m.), Stožac (2140 m n. m.), Maganik (2139 m n. m.) a Prekornica (1926 m n. m.), které přitahují zájem turistů svými přírodními krásami. Přirozený přechod od středu do vysokých hor Prokletije na východní hranici tvoří pohoří Komovi a Bjelasica s množstvím horských pastvin, pěkně tvarovaných štítů a hlubokých kaňonů.  Nádherný masiv Prokletije pokračuje i na albánskou stranu. z Černé Hory jsou přístupné pouze hřebeny v blízkosti Plavského jezera a města Gusinje, ale naštěstí jsou to nejkrásnější pasáže celého masivu. V tomto pohoří se nachází i nejvyšší vrchol Černé Hory – Zla kolata (2534 m n. m.).  Velice zajímavé a atraktivní jsou horské masivy, které se zvedají do značné výšky přímo od hladiny moře. Je to masiv Rumija mezi mořem a Skadarským jezerem, zdvihající se do výše 1593 m n. m., dále známý Lovćen (1749 m n. m.) nad zálivem Boka Kotorska a krasové pohoří Orjen (1895 m n. m.).

Nížiny a jezera.

Nížin v Černé Hoře moc není,až na malé výjimky na jihu a okolo dolních toků řek Morača a Zeta. Černohorské hlavní město Podgorica se celé nachází v úrodné nížině, stejně jako jeho aglomerace a podgorické mezinárodní letiště.  Řeky Černé Hory spadají do tří různých úmoří. Do Jadranu proudí jenom málo klasických povrchových toků, poněvadž v Dinárském horském systému téměř neexistují. Vyvěrající potůčky mizí v propustném vápenci, pak opět vytékají na povrch, aby znovu zmizely pod zemí. Nejvýznamnějšími řekami jsou Morača a Zeta, které se vlévají do Skadarského jezera. Většina řek na Balkáně míří do Černého moře. Největší sběrnicí je Dunaj, který zde pohlcuje na 40 přítoků. Patří k nim Lim a nejkrásnější černohorská řeka Tara, které se obě vlévají do Driny, ta později do Sávy a nakonec do Dunaje. Bulharská Stara planina tvoří pro východobalkánské řeky rozvodí mezi Černým a Egejským mořem.  V této vyprahlé krajině jsou velká jezera vzácností. Největší vodní plochu v zemi představuje Skadarské jezero nedaleko pobřeží, dále také jezero Krupačko a Liverovići u Nikšiće, Crno jezero v Durmitoru, Biogradsko jezero v Bjelasici (v NP Biogradska Gora) a Plavské jezero na úpatí masívu Prokletije.

Pobřeží a moře.

Pobřeží je úzký pás země, táhnoucí se od Herceg Novi po ústí řeky Bojana na albánských hranicích. Toto pobřeží je vyhlášeno písčitými plážemi a bohatou subtropickou vegetací. Podobně jako v Chorvatsku je značně členité s množstvím malých zálivů, ostrovů a poloostrovů.  Průměrná teploty vody moře dosahuje v lednu a červenci 25 °C. V moři se dá koupat 180 dní v roce. Má tmavě modrou průzračnou vodu s viditelností 38 – 65 metrů. Voda obsahuje 38 g soli na litr. Rozdíl mezi přílivem a odlivem je kolem 31 cm, výška vln činí kolem 50 cm, někdy až 2 m.

Podnebí.

Klimaticky se Černá Hora dělí na dvě podnebné oblasti. V přímořské části je středozemní (mediteránní) podnebí s teplým a suchým létem a mírnou deštivou zimou. Průměrná teplota vzduchu je v lednu 8 °C a v červenci 27 °C. Jaro začíná velmi brzy, začátkem března. Příjemný je barevný podzim, který bývá slunný a teplý. Ve vnitrozemí je podnebí mírně kontinentální, v lednu je průměrná teplota -3 °C, v červenci 18 °C.  Celkově je podnebí pod vlivem moře, protože voda se během léta ohřeje a teplo se pozvolna uvolňuje do ovzduší. Pobřeží Černé Hory je se svými 2700 hodinami slunečního svitu nejslunečnějším místem Středomoří.  Počasí u pobřeží je však hodně ovlivněno větry. Jihovýchodní jugo je nejčastější, ze severozápadu duje maestral a ze severovýchodu bóra. Největší vlnobití, které bičuje pobřeží, způsobuje jugo. Maestral je příjemný odpolední větřík, který ochlazuje horké léto.

Srážky.

Na pobřeží spadne průměrně 1400 mm vody ročně. Vyšší srážky jsou obvyklé na jaře a na podzim. Sníh spadne v zimě jenom ve vnitrozemí v horách. Velmi vysoké srážky zachycují hory nad Bokou Kotorskou, kde ročně spadne až 4928 mm, což z ní činí nejdeštivější místo Evropy.  V tomto zálivu (ve městě Tivat) se také nachází jedno ze dvou mezinárodních letiště v Černé Hoře – mezinárodní tivatské letiště. Navzdory tomu, že letiště obklopují vysoké hory a ranvej leží jen 100 metrů od vody, nedošlo na letišti k žádné nehodě. Ovšem vzhledem k horskému terénu a špatnému světelnému navádění je letiště otevřeno pouze za denního světla. Letiště je jedno z nejnebezpečnějších pro přiblížení na přistání, i pro čekání pro přijetí ve vzduchu. Při velmi špatné viditelnosti jsou lety odkláněny na letiště v Podgorice. Říká se, že pilot, který zvládne přistát na letišti v Tivatu, se nemusí bát žádných přistání – žádné letiště prý není na tam nedostupném místě.

Seismická činnost.

Celá země patří k seismicky aktivním místům s častými otřesy půdy. V roce 1968 postihlo Černou Horu zemětřesení, při kterém byla mj. zasažena města Bar, Petrovac a Ulcinj a hlavně roku 1979 s epicentrem pod masivem Lovćenu, kdy byla zničena většina měst a obcí na jadranském pobřeží, včetně historických staveb, obytných domů a hotelů. Jeho následky jsou místy patrné i dodnes.

Flóra a fauna.

Živočišná i rostlinná říše Balkánu je díky teplotám výrazně odlišná od zbytku Evropy. Jižní krasová oblast je holá, ačkoliv byla v minulosti porostlá dubovými a cypřišovými lesy. Dlouhodobé kácení lesních porostů, které byly využívány jako zdroj palivového a stavebního dříví, nedostatek orné půdy a hlavně krasový podklad se negativně podepsaly na druhovém zastoupení typických druhů. Převládají zde křovinaté, méně náročné porosty. V horách je situace lepší. Více jak třetinu plochy zde pokrývají rozsáhlé porosty smíšených a jehličnatých lesů. Nad 800 metrů se objevují souvislé porosty listnáčů, dubů, javorů, jilmů, jedlých kaštanů a topolů, nad 1500 metrů převažují aromatické borovice, smrky jsou zde v menšině. Hory jsou téměř holé, s minimem vegetace. Převládají horské byliny a alpinky, na jaře vybarví horské louky šafrány, tulipány a narcisy.  K mizení lesů přispěla nemalou měrou i turecká okupace. Turci při pronásledování odbojných místních obyvatel lesní porosty káceli, aby omezili možnosti úkrytu pro nespokojené domorodce.  Zvířecí říše je rovněž poznamenána tisíciletým ničením jejího přirozeného prostředí, kácením lesů, pastevectvím a lovem. Dnes se na území Černé Hory z velkých šelem nachází medvěd, vlk, rys, divoká kočka, vydra, kuna, běžně se vyskytuje jelení a černá zvěř. Z ptactva se zde můžou pozorovat některé druhy orlů, sokolovité dravce, někdy dokonce i supa. Suché a teplé podnebí je ideální pro plazy a obojživelníky. Vyskytuje se zde i zmije růžkatá nebo jedovatí štíři. Největším plazem Balkánu je 1 metr dlouhý blavor žlutý, který je vlastně beznohým ještěrem a je zcela neškodný.  Velká jezera patří vodnímu ptactvu, volavkám nebo kormoránům. V mokřinách Skadarského jezera žije poslední volně žijící populace pelikánů.

Ochrana přírody a národní parky.

Ochrana přírody je zatím v Černé Hoře interpretována poněkud volněji než jinde ve světě. Turisté mohou navštívit i přísně chráněná území a ve většině z nich je povolen pohyb mimo značené stezky a mnohdy i volné táboření.  Černohorský parlament před časem vyhlásil, že má eminentní zájem na tom, aby se jejich země stala prvním ekologickým státem na světě. I přes dlouholeté zásahy do původního stavu je černohorská příroda stále dobře zachovalá. Bude však třeba vynaložit mnoho úsilí na jakousi "převýchovu" obyvatel Černé Hory, kteří si nádhernou přírodu mnohdy pletou se skládkami a odpadky někdy "ukládají" ve městech a vesnicích přímo na ulicích nebo rovnou do volné přírody. V Černé Hoře bylo zatím zřízeno pět národních parků: Park má za úkol chránit ve stejnojmenném pohoří zachovalou přírodu, oblast, která má pro Černohorce i velkou historickou hodnotu, neboť právě zde se nachází kolébka nezávislé Černé Hory. Nádherné dubové i bukové porosty přecházejí ve vyšších polohách ve vysokohorské louky, kleče a kamenité pláně jsou bohaté na ptactvo a zvěř. Nejvíce zde žije jelen a srnec, ale i liška či vlk. Leží ve výšce 6 m n. m. a jsou zde chráněny především vzácné druhy rostlin a živočichů. NP byl vyhlášen v roce 1983. Jsou zde jedny z nejvyšších vrcholů Černé Hory, krasová území, nádherná horská jezera a hlavně kaňon Tary, který je se svými 1300 metry nejhlubší v Evropě. Základy parku byly položeny již v roce 1872 černohorským králem Nikolou I. – jde tak o nejstarší národní park v Evropě a druhý nejstarší na světě. PArk se nachází na území pohoří Bjelasica. Nikde jinde se nenachází takové bohatství lesů, množství šťavnatých horských luk a nádherných ledovcových jezer ve spojení s vysokými skalnatými masivy. Park se může chlubit jedním z nejzachovalejších tří posledních evropských pralesů. Bjelasica je zároveň rájem divoké zvěře, jímž "kraluje" medvěd. Jezera a potoky jsou plné ryb, vč. pstruha kalifornského.

Černá Hora (černohorsky: "Crna Gora, Црна Гора") je republika v Jihovýchodní Evropě, rozkládající se na Balkánském poloostrově mezi 41°52' – 43° 42' s. š. a 18° 26' v. d. Sousedí s Chorvatskem, Bosnou a Hercegovinou, Srbskem, Kosovem a Albánií.

Le Monténégro est un pays montagneux des Balkans dont la majeure partie du territoire est occupée par les Alpes dinariques. Le sud du pays possède un accès à la mer Adriatique et la côte forme au niveau de Kotor le fjord le plus austral d'Europe, les bouches de Kotor.


Stavba.

Loď byla postavena francouzskou loděnicí DCN v Brestu. Stavba lodi byla zahájena v roce 1989. V květnu 1994 byl trup spuštěn na vodu a v roce 2000 letadlová loď zahájila zkoušky. Do operační služby byla zařazena v dubnu 2001.

Konstrukce.

"Charles De Gaulle" je vybaven úhlovou letovou palubou. Na pravoboku je mohutný velitelský ostrov. Na přídi se nachází americký katapult typu C13.  K obraně proti nepřátelským letounům a protilodní střelám slouží systém SAAM vyvinutý konsorciem Eurosam. Systém využívá protiletadlových řízených střel Aster 15 s dosahem 30 km. Ty jsou odpalovány ze čtyř osminásobných vertikálních vypouštěcích sil Sylver A43. Na palubě jsou rovněž dvě šestinásobná odpalovací zařízení Sadral, využívající řízených střel Mistral s dosahem 4 km. Hlavňovou výzbroj tvoří osm 20mm kanónů Giat 20F2.  Letadlová loď "Charles De Gaulle" může nést až 40 palubních letounů a vrtulníků. Útočné stroje typu Dassault Super Étendard jsou v současnosti vyřazovány. Hlavní údernou silou lodi tak jsou moderní stíhací a útočné letouny Dassault Rafale M. Letouny včasné výstrahy jsou amerického typu Grumman E-2 Hawkeye. Letecký park doplňují vrtulníky typu Eurocopter AS565 Panther či NHIndustries NH90.  Pohonný systém tvoří dva tlakovodní reaktory K15, dvě parní turbíny a čtyři turbogenerátory. Nejvyšší rychlost je 27 uzlů.

Služba.

V prosinci 2001 se "Charles De Gaulle" přesunul do oblasti Perského zálivu, kde se zapojil do operace Trvalá svoboda. Zpět do Toulonu se vrátil v červenci 2002. Při tomto nasazení byly operačně použity palubní letouny Super Étendard a Hawkeye.  Od září 2007 do prosince 2008 loď prošla generální opravou, včetně výměny jaderného paliva a instalace nového velícího a kontrolního systému SYTEX. Lodě také získala schopnost provozovat letouny verze Rafale F3 s řadou nové podvěšené výzbroje.  Dne 24. září 2009 prováděl "Charles de Gaulle" kalibraci katapultů. Při návratu na loď se v 8:09 srazily dva Rafale M (M-22 a M-25 od 17F) a zřítily se do Středozemního moře asi 30 kilometrů od Perpignan. Pilot Yann Beaufils byl zachráněn, ale jeho kolega Françoise Dufolt zůstal v kokpitu svého stroje a zahynul. Jeho tělo bylo nalezeno po šesti dnech v hloubce 700 metrů.  V únoru 2015 byl "Charles de Gaulle" vyslán do Perského zálivu, aby se tam zapojil do operací proti Islámskému státu. Po teroristických útocích v Paříži loď vyplula do východního Středomoří k provedení dalších leteckých úderů proti IS, tato operace byla plánována a připravena již předtím než k těmto útokům došlo (původně však měla loď operovat v Perském zálivu). Z paluby "Charles de Gaulle" operovalo dosud největší letecké křídlo (18× Rafale M, 8× Super Étendard, 2× E-2C Hawkeye a 3–5 vrtulníků). Jednalo se také o poslední bojové nasazení útočných letounů Super Étendard. Operační skupinu okolo letadlové lodě tvořily fregaty "Chevalier Paul" a "La Motte-Picquet", zásobovací tanker "Marne" a ponorka třídy "Rubis". Svaz podporovaly belgická fregata "Leopold I", australská fregata HMAS "Melbourne" a britská fregata HMS "St Albans".  Dne 6. července 2016 byl na palubě "Charles de Gaulle" poprvé testován provoz konvertoplánu Bell Boeing V-22 Osprey. Testována je také kooperace plavidla s bezpilotním technologickým demonstrátorem Dassault nEUROn.  Po vyřazení typu Dassault Super Étendard v červenci 2016 se palubní letecká skupina skládá z 24 letounů Rafale M, dvou E-2C a proměnlivého počtu vrtulníků NH90 Caïman, AS365 Dauphin a Alouette III, zajišťujících podporu a protiponorkovou ochranu. Například během mise "Arromanches 3" (poskytující podporu pozemním silám v bitvě o Mosul) na podzim 2016 to bylo po dvou strojích Dauphin a Alouette III, a jeden NH90.  Od září 2016 do února 2018 by loď měla podstoupit generální opravu a modernizaci, která by měla stát 1,3 miliardy euro.

Charles de Gaulle (R91) je francouzská letadlová loď s jaderným pohonem. Je jedinou lodí své třídy. Ve francouzském loďstvu slouží od roku 2000 a je jeho vlajkovou lodí. Byla pojmenována na počest francouzského prezidenta Charlese de Gaulla. Po vyřazení letadlové lodi "Foch" v roce 2000 zůstává prozatím jedinou francouzskou letadlovou lodí. Je první francouzskou hladinovou lodí s jaderným pohonem a jedinou letadlovou lodí s jaderným pohonem postavenou mimo území USA.

Le Charles de Gaulle (indicatif visuel R91) est un porte-avions de la Marine nationale française, dont il est le bâtiment majeur et la pièce maîtresse. Il est le premier et unique bâtiment de combat de surface à propulsion nucléaire construit en Europe occidentale. En 2019, la France est le seul pays, en dehors des États-Unis, à avoir terminé la construction d'un porte-avions à propulsion nucléaire.