Dějiny.

Rozpad chalífátu.

Po svržení posledního umajjovského chalífy se kdysi mocná muslimská říše rozštěpila na větší množství suverénních knížectví či emirátů. Státy, které takto vznikly, měly hranice uspořádány buď na základě původních okresů či jiných administrativních jednotek, nebo podle rozdělení vládnoucích špiček státu mezi Araby, Berbery, španělské muslimy (tzv. Muládíe, kterých byla v Al-Andalusu téměř většina) a bývalé slovanské otroky z východní Evropy. Během rozkvětu taifských států v 11. století mezi sebou emírové (vládci) těchto států soutěžili nejen o vojenskou, ale i o kulturní převahu. Snažili se tedy získat na své dvory co nejvýznamnější a nejznámější básníky a řemeslníky. V době chalífátu často platily severní křesťanské státy svému mocnějšímu jižnímu sousedovi vynucené dávky. Nyní se situace obrátila a taifské státy se často musely zavázat k placení poplatků křesťanským státům, zejména pak království Leónu (později Kastílie).

Almorávidé a Almohadé.

Kvůli svému slabému vojenskému potenciálu se taifská knížata obrátila na bojovníky ze severní Afriky (Almorávidy a Almohady) a po pádu Toleda (1085) pozvala Almorávidy do Al-Andalusu. Avšak místo pomoci muslimským státům Almorávidé většinu taifských států obsadili a začlenili do své říše. Později se i moc Almorávidů postupně začala vytrácet a jejich území na pyrenejském poloostrově se opět rozpadlo na řady menších nezávislých států jako dřív. Po pádu Lisabonu (1147) byli na Pyrenejský poloostrov tentokrát pozváni Almohadové a celý scénář se opakoval. Vojska severních křesťanských států posléze dobývala zbytky muslimského panství na poloostrově. Posledním z těchto států byla Granada, která padla roku 1492 do rukou katolických králů Isabely Kastilské a Ferdinanda Aragonského.

Seznam taifských států.

Jména států jsou v moderní portugalštině nebo śpanělštině.

Taifská království (arabsky طوائف, tj. "ṭawā'if", singulár taifa, arabsky طائفة, tj. "ṭā'ifa") byly drobné muslimské státy na území Pyrenejského poloostrova, které se vytvořily po pádu Córdobského chalífátu roku 1031. Označení coby taifských království je ale nepřesné. Nejednalo se o království v evropském slova smyslu, ve skutečnosti až na Sevillu se jednalo o emiráty, každý z nich měl vládce s titulem emíra. Bojovala mezi sebou o vojenskou i kulturní prestiž, avšak celkově nebyla vojensky srovnatelná s křesťanskými státy na severu poloostrova. Období taifských států ukončila invaze Almorávidů po pádu Toleda roku 1085. Poté nastalo druhé období taifských států, které bylo ukončeno vpádem Almohadů po dobytí Lisabonu křesťanskými vojsky (1147). Přes snahu těchto reformních berberských hnutí postupem času byla stále větší část muslimských území získávána do rukou křesťanů. Posledním z těchto samostatných knížectví byla Granada, kterou dobyla křesťanská vojska až roku 1492.

Une taïfa () ou royaume de taïfa ( : parti, groupe ou faction) est un royaume (émirat) musulman indépendant formé après la dissolution du Califat de Cordoue en 1031 situé dans la partie de la péninsule ibérique soumise aux musulmans.


Reprezentace za Československo.

Se sportem začala ve 40. letech 20. století v obci Libiš, kde za družstvo "Tatran Libiš" hrála košíkovou, házenou a odbíjenou, projevovala se však jako všestranná sportovkyně. Díky vynikajícím výsledkům byla v letech 1953 až 1956 členkou basketbalového klubu Sparta Praha (v sezóně 1955/1956 na 2. místě v československé basketbalové lize) a odehrála 16 zápasů za basketbalové reprezentační družstvo žen Československa, s nímž na Mistrovství Evropy 1954 v Bělehradě získala stříbrnou medaili.  Nadané sportovkyně si přitom všiml diskařský rekordman Zdeněk Čihák a v roce 1954 ji přivedl do "Rudé hvězdy", kde Fikotová už při prvním tréninku udivila hodem disku na vzdálenost 33 m. V roce 1955 se v této disciplíně stala mistryní republiky, v olympijské sezóně titul obhájila a na podzim 1956 se kvalifikovala na olympijské hry dvěma československými rekordy (51,71 a 51,80 m). Na Letních olympijských hrách v Melbourne v roce 1956 pak ustanovila nový olympijský rekord hodem na kótu 53,69 m. Zajímavostí je, že v té době byla posluchačkou lékařské fakulty a sport pro ni byl jen zábavou.  Tato olympiáda se jí však stala osudnou poté, co se zde seznámila s o rok starším americkým kladivářem Haroldem Connollym, za kterého se rozhodla provdat. V atmosféře dosud trvající studené války tím vzbudila údiv až odpor tehdejších československých úřadů, které ji začaly klást značné překážky. Díky velké osobní pomoci od manželů Zátopkových, a neúnavné snaze snoubence Harolda získat vízum, se za něj nakonec v roce 1957 provdala na Staroměstské radnici. Krátce po svatbě manželé odletěli do Bostonu, kde Harold působil jako učitel a Olga chtěla pokračovat ve studiu medicíny, to ale nakonec nezvládla. Měla přitom v úmyslu nadále reprezentovat Československo, ovšem československé úřady a tělovýchovné svazy její osobu začaly zcela ignorovat – neumožnily jí účast na kvalifikačních soutěžích a účast na Mistrovství Evropy ve Stockholmu 1958 jí nepovolily právě s poukazem na to, že neprošla kvalifikací. Oficiální prohlášení pak lživě uvádělo, že Conolly-Fikotová reprezentaci za Československo odmítla. Posledním kapkou do Olžiny trpělivosti pak byl dopis z Československého olympijského výboru, že nelze prokázat její trénink v domácích podmínkách a proto na příští olympiádě nemůže Československo reprezentovat.

Reprezentace za Spojené státy americké.

Tento psychický nátlak, obzvlášť po narození syna Marka, již Conolly-Fikotová nedokázala udržet, oficiálně se odstěhovala za manželem do USA a k 1. 7. 1960 složila přísahu občana USA. Tím se stala tamní státní občankou a mohla tak na Letních olympijských hrách 1960 v Římě startovat za USA, přičemž skončila na 7. místě výkonem 50,95 metrů.  Zúčastnila se i Letních olympijských her v Tokiu v roce 1964, v Mexiku v roce 1968 (6. místo) a svoji poslední letní olympiádu absolvovala v roce 1972 v Mnichově, kde byla vůbec první neamerickou vlajkonoškou americké olympijské výpravy.  Se svým manželem Haroldem také žila nějakou dobu ve Finsku, jejich manželství však nakonec skončilo rozvodem. Mají spolu celkem 4 děti, které se všechny aktivně věnují sportu.

Olga Fikotová, provdaná Olga Connolly (* 13. listopadu 1932 v Praze) je americká sportovkyně českého původu, atletka-diskařka, mistryně Československa, československá rekordmanka a olympijská vítězka z roku 1956.

Olga Fikotová mariée puis divorcée Connolly, née le à Prague, est une ancienne athlète américano-tchècoslovaque. Elle a gagné la médaille d'or du lancer du disque aux Jeux olympiques d'été de 1956 à Melbourne.


Předcházející události.

23. května roku 1618 došlo k druhé pražské defenestraci a byla zpochybněna reálná moc korunovaného krále Ferdinanda II., když byli vyhozeni dva císařští místodržící z oken Pražského hradu. Poté se generállajtnantem českého vojska stal Jindřich Matyáš Thurn. Další vysoký důstojník, který pracoval pro české stavy, byl Petr Arnošt Mansfeld, který byl jmenován generálem dělostřelectva a který disponoval se svoji armádou, placenou z peněz Savojska a Benátské republiky.  Mezitím začali země Koruny české opouštět katoličtí šlechtici a duchovní, kteří se obávali perzekucí. Mnohá z opatství a nechráněných sídel byla evakuována a katoličtí utečenci z těchto míst odcházeli převážně do Plzně, odkud chtěli utéci dále z Čech. Plzeň byla v této době dobře opevněná a v případě nouze by se dala velmi snadno bránit. Problém byl, že obránci byli špatně vyzbrojení a neměli dostatek střelného prachu pro dělostřelectvo. Z tohoto důvodu se Mansfeld rozhodl jednat dříve než by Plzni přišli na pomoc posily a oblehl ji.

V obležení.

19. září dosáhla Mansfeldova armáda Plzeňských předměstí. Obránci blokovali dvě brány a třetí byla bráněna další narychlo složenou skupinou. Protestanti byli příliš slabí na celkový útok na městskou pevnost, a proto se rozhodli nedobývat město ale oblehnout ho, jinými slovy nechat ho vyhladovět. 2. listopadu dorazilo protestantské dělostřelectvo, ale ráže ani počet děl nebyl dostatečný a ostřelování zdí mělo mizivý účinek. V této době již obráncům začaly docházet zásoby, ale oblehatelům přicházely stále nové zásoby a rekruti. Po nějakém čase obléhatelé prorazili hradební zeď. Následovalo několik hodin bojů muže proti muži a poté již Plzeň náležela oblehatelům.

Následky.

Po dobytí si Mansfeld vyžádal 120 000 zlatých guldenů jako válečné reparace a dalších 47 000 florinů za to, že Plzeň nevypálí. Nicméně, nedlouho poté státy Svaté říše římské spolčené do Katolické ligy uspořádaly tažení pod vedením maršála Buquoye a Maxmiliána Bavorského do Čech, které vedlo do Prahy. I přesto, že byla tato armáda napadána armádami nově zvoleného českého krále Fridricha I., tak se dostala k Praze a porazila české stavy na Bílé hoře. Mansfeld během této klíčové bitvy zůstal ležet nečinně ve „své“ Plzni.

K obléhání Plzně došlo na počátku třicetileté války, nedlouho po druhé pražské defenestraci v roce 1618. Obléhání byla vůbec první významná bitva české revolty, v které protestanti pod vedením generála Mansfelda oblehli velmi dobře opevněné město Plzeň. Plzeň nakonec padla do rukou protestantů.

Le siège de Pilsen est également connu sous le nom de Bataille de Pilsen. Le, les forces des protestants du royaume de Bohême menées par Ernst von Mansfeld mettent le siège devant la riche ville de Pilsen en Bohême. Le la ville est prise. Ce fut la première grande bataille de la Guerre de Trente Ans, et le point de départ de la révolte de la Bohême.


Popis.

Potlače se tradičně slavily u řady kmenů na severozápadním pobřeží USA a v Britské Kolumbii v Kanadě. Nejznámější z nich jsou Kvakiutlové, Haidové, Tlingitové, Pobřežní Sališové, Nutkové a Tsimšianové. Obřad se pořádal venku anebo v „dlouhém domě“ náčelníka, obvykle v zimním období, často při nějaké významné rodinné příležitosti (narození dítěte, svatba, dospělost). Hostitelem je hlava rodiny nebo náčelník, který sezve hosty a zahrnuje je dary, zároveň však očekává, že dary budou oplaceny, buďto přímo nebo na některém z příštích potlačů. Obdarovaný, který by dary neopětoval, se vystavoval posměchu a ztrátě cti. Potlače mohou být skromné, anebo i velmi prestižní a nákladné, která trvaly i několik dní. Součástí slavnosti bývá i hudba, tance a někdy i dramatické představení, při nichž herci v maskách inscenují kmenové mýty. Potlačové dary mohou být trvanlivé potraviny (rybí či lachtaní tuk, sušené ryby), přikrývky, symbolické předměty (masky, zbraně a zejména měděné destičky či štíty, angl. "coppers"), užitkové předměty jako kanoe, dřívě i otroky nebo i právo tančit určitý tanec, zpívat píseň či připojit si ke jménu čestný titul. Při některých potlačích se část darů obětovala zemřelým předkům, a to spálením nebo hozením do moře. U severních kmenů (Kwakiutlové, Haidové) měly některé potlače soupeřivou povahu, kdy šlo hostiteli hlavně o zvýšení prestiže. Hostitel výmluvně vychválil své bohatství a začal jím obdarovávat své hosty. Ti museli s hostitelem držet krok a každý dar vhodně opětovat, jinak jim hrozila ztráta cti. Pokud připravené dary hostiteli došly dřív než jeho hostům, podle některých popisů začal rozdávat kanoe, otroky nebo i své ženy, případně kanoe rozbíjel a otroky obětoval, což však byl ojedinělý akt zoufalství, nikoli pravidelná složka slavnosti. Po takovém ničení zruinovanému hostiteli nezbyl jiný způsob udržení cti než sebevražda. U jižnějších kmenů (Pobřežní Sališové, Nutkové) byl důraz kladen spíše na upevnění společenství, nechyběla ovšem snaha o zvýšení vlastní prestiže, jež se zde nezískává okázalým předváděním vlastního bohatství, nýbrž velkorysostí, štědrým a nezištným chováním.

Historie.

Potlač byl důležitou součástí kultury zámožnějších kmenů. Začátkem 19. století, když do oblasti začali pronikat běloši, přinášeli výměnou za kožešiny laciné průmyslové výrobky (bavlněné přikrývky), takže množství „darů“ nesmírně vzrostlo. Z této doby pochází většina etnografických zpráv o potlačích. Potlače byly v Kanadě zakázány v roce 1884 formou dodatku k Zákonu o Indiánech, ve Spojených státech pak koncem devatenáctého století. Důvodem bylo zejména naléhání misionářů a vyslanců vlády, kteří je považovali za "více než zbytečný zvyk", rozhazovačný, neproduktivní a v rozporu s "civilizovanými" hodnotami. Potlač byl považován za vážnou překážku asimilační politiky a obrácení na křesťanskou víru. Domorodci je však přesto různě slavili, až roku 1951 byl zákaz zrušen a potlače dnes patří k turistickým atrakcím. Rodinného potlače se účastní až stovky lidí a náklady mohou dosáhnout 10.000 USD.

Smysl a výklady.

Někteří pozorovatelé pokládali potlač především za prostředek redistribuce bohatství. Jak se později ukázalo, jde spíš o výraz kmenové solidarity, soutěž o prestiž a společenské postavení. Na potlači a melanéské kule založil francouzský etnolog Marcel Mauss svoji slavnou knihu "Esej o daru" (1924), kde ukázal překvapivé rozšíření podobných obyčejů a obřadů v archaických společnostech všude po světě a jejich význam pro společenskou soudržnost. Jeho kolega Georges Davy ukázal význam potlače při přechodu lidských společností od příbuzenských vztahů ke vztahům smluvním. Potlač se stal také modelem pro některé moderní utopie „ideálního komunismu“ a „ekonomiky darů“ bez peněz, kde by si lidé vzájemně směňovali své výrobky a služby přímo, bez zprostředkování obchodem a trhem (Petr Kropotkin, Guy Debord).

Potlach.

Slovo potlatch se do němčiny i do češtiny přepisovalo i jako potlach. Tak začali nazývat čeští trampové v první polovině 20. století své srazy v osadách na Sázavě, na Berounce a jinde. V češtině se pak název obvykle vykládal lidovou etymologií jako odvozenina slovesa „tlachat“. Název potlach se používá pro trampské srazy dodnes.

Potlač (anglicky "potlatch", též "potlach", v jazyce severoamerických indiánů Chinoků „rozdávání, dar“) je typ společenské slavnosti, spojené s rozdáváním nebo ničením darů na západním pobřeží Severní Ameriky. Studium různých druhů potlače hrálo velkou roli v etnologii a antropologii.

Le potlatch (chinook : donner) est un comportement culturel, souvent sous forme de cérémonie plus ou moins formelle, basé sur le don. Plus précisément, c'est un système de dons / contre-dons dans le cadre de partages symboliques. Une personne offre à une autre un objet en fonction de l'importance qu'elle accorde à cet objet (importance évaluée personnellement) ; l'autre personne, offrira en retour un autre objet lui appartenant dont l'importance sera estimée comme équivalente à celle du premier objet offert.


Historie.

V první polovině 20. století se společnost Kores stala jednou z prvních globalizovaných firem na světě vyrábějících chemické kancelářské produkty (např. uhlový papír) ve vzdálených zemích, jakými jsou Čína a Egypt. Společnost KORES vydávala v minulosti svůj vlastní firemní časopis KORES Revue a oficiální prodejní příručku jak prodávat uhlový papír, tyto exponáty jsou vystaveny v Kores muzeu ve vídeňské centrále. Následoval pokles tržeb prodeje uhlového papíru způsobený změnou kancelářské techniky, společnost KORES se začala věnovat výrobě lepicích tyčinek a korekčních prostředků, od roku 1990 expanduje na nových trzích ve východní Evropě, stejně tak jako dodává celosvětovým firmám v západní Evropě a ve Spojených státech.  V roce 2000, pod vedením Petera Koresky, KORES inovuje a vyvíjí stále větší počet výrobků, jako jsou korekční strojky Scooter a 2WAY, neonové lepicí tyčinky, zvýrazňovače Bright Liner a designová řada odvíjecích strojků pro lepicí pásky, především pak odvíječ DeskPot. Společnost KORES také představila jednu z největších řad barevných záložek vhodných pro organizaci poznámek a dokumentů. V roce 2009 byla uvedena na celosvětový trh řada barevných pastelek Kolores, čímž společnost Kores rozšířila nabídku školních výrobků. Pastelky Kolores jsou známé pro svou jemnou kresbu, zářivé barvy a snadné ořezávání. Po úspěchu řady pastelek Kolores společnost KORES představila také voskovky, popisovače, obyčejné tužky a ořezávátka.

2010 - Dnes.

V roce 2010 Peter a Robert Koreskovi zakoupili zpět práva k obchodním známkám na klíčových trzích v Německu, Francii, Itálii, Velké Británii, Nizozemsku a ve Skandinávii, čímž se optimalizoval distribuční potenciál značky Kores. Ve stejném roce společnost KORES Německo představila kompletní řadu spotřebního materiálu do tiskáren, včetně laserových cartridgí, inkoustových cartridgí a pásek do psacích strojů, které jsou nabízeny Kores zákazníkům v mezinárodní síti. V roce 2016 společnost KORES Praha oslavila 20 let od založení výroby ve výrobním závodě ve Strmilově.

Distributoři značky Kores.

Výrobky se značkou Kores jsou distribuovány následujícími společnostmi: Komus, Rusko; Soft Carrier, Německo; Ecomedia, Švýcarsko; KTC, Nizozemsko; SP Richards, USA; Office Distribution, Itálie; Pacasa, Honduras; Universal, Costa Rica; Fatima, Guatemala; Martinez, Paraguay; Mapa, Uruguay; King Jim, Čína; Random, Ukrajina; Belkanton, Bělorusko; Activa, Česká republika; Corwell, Maďarsko; Bernasos, Egypt; Bouber, Tunisko.

Budoucnost.

Nedávná CEO zpráva informuje o 130. výročí založení společnosti Kores. Prezident společnosti Clemens Koreska vzhlíží pozitivně do budoucnosti, kdy společnost Kores bude nadále rozvíjet vysoce kvalitní produkty v oblasti kancelářských a školních produktů, a to v souladu s moderním životním stylem.

Kores se řadí mezi přední mezinárodní značky školních a kancelářských potřeb, je známá díky kvalitním lepicím tyčinkám, pastelkám Kolores a suché korekci Scooter. Kultovní KORES Dactylo se také objevila na titulním plakátu k filmu Pedra Almodóvara Květ mého tajemství. Společnost KORES byla založena v roce 1887 Wilhelmem Koreskou, pradědečkem Clemense Koresky, současného CEO společnosti KORES. Hlavní sídlo společnosti Kores je ve Vídni, Rakousko, její hlavní pobočky jsou v Mexiko City, Karakasu, Bogotě, Praze, Paříži a Šanghaji. KORES má dva hlavní výrobní závody v Mexiko City a ve Strmilově, Česká republika.

Kores est une entreprise autrichienne spécialisée dans les articles de bureau dont le siège est à Vienne. Elle appartient à la société suisse Kores holding Zug.


Život.

Narodil se ve význačné, ale zchudlé rodině (jeho pradědečkem byl guvernér a generál Tchao Kchan). V mládí procházel vnitřním zápasem mezi osobními ambicemi, posilovanými jasnými názory na řešení státních problémů, a touhou odejít do ústraní. Sloužil v některých nižších úřednických funkcích, mimo jiné jako pobočník armádního velitele (kruté zážitky z válečného tažení se ho hluboce dotkly). Ve věku čtyřiceti let definitivně odešel do ústraní, znechucen intrikami a korupcí ve státní správě, dle vlastních slov kvůli své neochotě „hrbit se pro pět měřic rýže“ (), což byl tehdejší plat nízkého úředníka. Toto vyjádření přešlo do čínštiny jako idiom pro „ochotu spolknout vlastní pýchu pro zajištění skrovné existence“. Jeho slavná báseň "Návrat" popisuje jeho odchod na venkov, kde žil po zbytek života – dvaadvacet let. Do doby jeho života v ústraní spadají jeho nejlepší básně, tázající se po smyslu života (neboť sny o změnách poměrů v říši ho trápit nepřestávaly). Žil se sedláky a postupně přejímal jejich náhled na život; pouze občas ho navštěvovalo několik přátel, básníků a obdivovatelů.

Dílo.

Kromě poezie (dochovalo se okolo 130 básní) proslul i prozaickými díly "Pán od Pěti jív", předmluvou k "Návratu" a především pak dílem "Pramen broskvových květů" (, Tchao Chua Jüan Ťi), jež popisuje zemi skrytou zrakům vnějšího světa (). Toto jméno se stalo čínským synonymem pro utopii.  Mezi jeho největší obdivovatele patřil Tu Fu, který se jej dovolává například v básni "Ach, jaká škoda" o svém životě na venkově („Ty bys to chápal, Tchao Čchiene.“)

V češtině.

Prvním překladatelem byl Bohumil Mathesius. Jednotlivé básně přeložil například Ferdinand Stočes, samostatné výbory pak Marta Ryšavá a Josef Hiršal, a Jan Vladislav (rovněž s Martou Ryšavou).

Tchao Jüan-ming (čínsky:, pinyin: Táo Yuānmíng; 365, Sin-jang, prov. Ťiang-si – 427), známý i jako Tchao Čchien (čínsky, pinyin: "Tao Qian", WG: "T'ao Ch'ien"; česky "„Tchao Skrytý“"), byl jeden z největších čínských básníků. Žil v období vlády dynastie Ťin. Měl velký vliv na tvorbu slavných básníků dynastií Tchang a Sung.

Tao Yuanming (), ou Tao Qian (), né en 365, mort en 427, est un écrivain chinois. Tao Yuanming est considéré comme un des plus grands poètes inspirés par le taoïsme. Il chante dans ses poèmes la retraite à la campagne et le vin. L'un de ses textes les plus connus est "La Source aux fleurs de pêcher" (), qui décrit un village vivant loin du monde dans une vallée cachée. Tao Yuanming est aussi l'auteur du "Chant du retour" ("Guiqulai xi ci"), texte dans lequel il parle de son retour chez lui, à la campagne, après avoir quitté son métier de fonctionnaire.


Životopis.

Hudební a filmové začátky.

Lauryn Hill se narodila v South Orange v New Jersey jako druhé dítě středoškolské profesorky angličtiny, Valerie, a počítačového odborníka Mala. Byla to hudební rodina — její otec zpíval na svatbách, matka hrála na piáno a její starší bratr hrál na saxofon, kytaru, bicí, harmoniku, housle a piano. Sama Laryn hraje na piano a kytaru.  Lauryn byla aktivní studentka a umělkyně. Se svou hereckou kariérou začala už v dětství. Objevila se v seriálu "As The World Turns" jako Kira Johnson. V roce 1993 si zahrála po boku Whoopi Goldbergové v Sestře v akci 2. Nazpívala tu písničky "His Eye Is on the Sparrow" (spolu s Tanyou Blount) a "Joyful, Joyful". Touto rolí se stala známou a kritik Roger Ebert jí nazval „děvče s velkým veselým hlasem”.  Ve stejném roce byla přijata na 6 různých univerzit, vybrala si historii a sociologii na Columbia University. Zahrála si i dalších filmech např.: "King of the hill" (1993), "Hav plenty" (1997) a "Restaurant" (1998). Taky svým dílem přispěla k soundtracku k filmům "Conspiracy Theory" (1996) písní "Can ́t take my eyes off you" a k filmu "Divine Secrets of the Ya-Ya Sisterhood" (2002) písní "Selah".

Osobní život.

Od roku 1996 žije s Rohanom Marleym, synem Boba Marleyho. Rohan měl už dvě děti z předcházejícího manželství. Spolu s Lauryn mají pět dětí. Lauryn nazpívala několik písní se svým nejstarším synem. Jedna z nich se jmenuje "To Zion". Je na její první sólové desce "The Miseducation of Lauryn Hill". Druhá, píseň "Selah", se dá najít na soundtracku k filmu "Divine Secrets of the Ya-Ya Sisterhood".

Hudební kariéra.

The Fugees.

Kolem roku 1988 založili Prakazrel Michel "Pras", Lauryn Hill a Wyclef Jean skupinu Tranzlator crew. O něco později, v roce 1992, s nimi firma Ruffhouse records uzavřela smlouvu a po vzájemné dohodě si skupina změnila jméno na The Fugees. Název vznikl ze slova „Refugees”, což je slangově haitský uprchlík (Wyclefa a Prasa pocházejí z Haiti).  Krátce po podpisu smlouvy vyšlo jejich debutové album "Blunted on reality" 1994. Album se nesetkalo s moc kladnou odezvou, ale i tak je na něm pár výrazných písní jako "Nappy Heads" nebo "Vocab". Přelomové bylo ovšem druhé album, "The Score", které vyšlo v roce 1996. Album se velice dobře prodávalo, do dnešních dnů se ho prodalo více než 18 milionů kopií a stalo se tedy multiplatinové. Album je ovlivněné soulem i reggae — důkazem jsou například remaky skladeb "Killing Me Softly" od Roberty Flack nebo "No Woman, No Cry" od Boba Marleyho. Další hitové singly jsou "Ready or not", "Fu-Gee-La" nebo "Cowboys". Album The Score se tak stalo jedním z nejvlivnějších hip-hopových alb devadesátých let.

The Miseducation Of Lauryn Hill.

V roce 1998 vydává Lauryn Hill svůj debut "The Miseducation of Lauryn Hill" s písněmi jako "Doo Wop (That thing)", "Ex-Factor" nebo "Everything is Everything". Album se stalo nejrychleji prodávaným ženským debutem v historii. Je to album velmi osobní, Lauryn si sama složila hudbu i texty. Texty se točí okolo mateřství, závisti a života vůbec. Na albu je několik významných hostů — například Carlos Santana, Mary J. Blige, „princ R&B” D'Angelo. Album zabodovalo nejen u fanoušků, ale také u hudební kritiky, dokonce se objevuje v různých seznamech nejlepších alb 20. století. Lauryn Hill za něj obdržela 11 nominací na cenu Grammy, pět z nich nakonec získala.

MTV Unplugged No. 2.0.

V červenci 2001 nazpívala Lauryn Hill unplugged pro MTV, a vydala ho v květnu 2002 jako "MTV Unplugged No. 2.0". Toto album ale nebylo tak úspěšné jako předchozí, prodalo se ho „jen” půl milionu kusů. Všechny písně a texty si Lauryn opět napsala sama, v každé z nich ji doprovází jen její vlastní kytara.

Návrat?

V roce 2007 uskutečnila další celosvětové turné, při kterém si zahrála ve 14 zemích. Turné se ale stalo propadákem. Nejdříve odehrála mizerný koncert v Kalifornii, kde zazpívala jen čtyři skladby a rozzlobení fanoušci se dožadovali vrácení vstupného. Odzpívala tam koncert, který fanouškům nepříjemně vyrazil dech. Deník San Jose Mercury napsal, že: „Nebyl to jen hlas, který se jí třásl. Hill jednou dokonce spadla, což vyvolalo otázku, co zpěvačka tak dlouho v zákulisí dělala, když na sebe nechala tak dlouho čekat... “. Svoje „comebackové" turné završila v Čechách, kde jí zklamal hlas a celé představení neproběhlo podle nejlepšího scénáře.

Lauryn Noelle Hill (* 26. května 1975) je americká zpěvačka, raperka, písničkářka a herečka. Do veřejného povědomí se nejprve dostala jako zpěvačka skupiny Fugees. V roce 1998 vydala své debutové album "The Miseducation of Lauryn Hill", za který získala mnoho cen a které vystoupalo na vrchol albových hitparád v mnoha zemích. V roce 2002 vydala druhé album "MTV Unplugged No. 2.0". Za svou hudební kariéru obdržela 8 cen Grammy. Je matkou pěti dětí, jejich otcem je syn legendárního Boba Marleyho, Rohan Marley.

Lauryn Hill, née le à Newark, dans le New Jersey,est une chanteuse de hip-hop et de RnB. Elle est principalement connue pour son album solo "".


Popis.

Vřesnovité jsou opadavé nebo stálezelené keře a stromy. Rostliny jsou jednodomé nebo dvoudomé. Často jsou aromatické a žlaznaté. Listy jsou střídavé, jednoduché, se zpeřenou žilnatinou, většinou bez palistů. Čepel listů je nejčastěji celistvá, řidčeji peřeně laločnatá, na okraji celokrajná, nepravidelně zubatá nebo laločnatá. Květy jsou bezobalné, většinou jednopohlavné, podepřené listeny, v jehnědách. Samčí květy obsahují 2 až 20 volných nebo na bázi srostlých tyčinek s krátkými nitkami. V samičích květech je jednopouzdrý svrchní semeník srostlý ze 2 plodolistů s jediným vajíčkem a se 2 volnými nebo na bázi srostlými čnělkami. Plodem je peckovice, případně oříšek.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje celkem 4 rody a asi 50 druhů. Je zastoupena téměř po celém světě s výjimkou Austrálie a Nového Zélandu. Chybí také ve velké části Asie, Tichomoří a Jižní Ameriky. Většina druhů se vyskytuje buď v mírném až subtropickém pásu a v horských polohách tropů. Největším rodem je voskovník ("Morella"), zahrnující asi 44 druhů, rozšířených v Africe, Asii i Americe. Vřesna ("Myrica") obsahuje podle současné taxonomie pouze 2 druhy, z nichž jeden roste v Evropě a druhý v Severní Americe. Zbývající 2 rody jsou monotypické. Postopčák cizí roste v Severní Americe, druh "Canacomyrica monticola" je endemit Nové Kaledonie.

Ekologické interakce.

Nenápadné, bezobalné květy vřesnovitých jsou opylovány větrem. Na kořenech mnohých zástupců jsou nitrofilní symbiotické bakterie rodu "Frankia", umožňující růst na písečných dunách a jiných neúživných půdách. Plody jsou šířeny ponejvíce ptáky, někdy i vodou.

Taxonomie.

Sesterskou větví čeledi "Myricaceae" je podle výsledků molekulárních analýz čeleď "Juglandaceae" (včetně rodu "Rhoiptelea"). Rod "Myrica" byl rozdělen na 2 rody a převážná většina druhů byla přeřazena do rodu "Morella".

Význam.

Evropská vřesna bahenní ("Myrica gale") má široké tradiční použití. V Severní i Jižní Americe byl z plodů místních druhů voskovníku získáván vosk na výrobu svic. Některé druhy mají jedlé plody, např. voskovník červený. Druhy vřesna bahenní, voskovník pensylvánský a postopčák cizí jsou pěstovány jako sbírkové dřeviny v některých botanických zahradách a arboretech.

Seznam rodů.

"Canacomyrica", "Comptonia", "Morella", "Myrica"

Vřesnovité ("Myricaceae"), česky též voskovníkovité, je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu bukotvaré. Jsou to opadavé nebo stálezelené dřeviny s jednoduchými střídavými listy a nenápadnými bezobalnými květy. Plodem je peckovice. Čeleď zahrnuje asi 50 druhů ve 4 rodech a je rozšířena s různou četností téměř po celém světě s výjimkou Austrálie a Nového Zélandu. V Evropě roste jediný druh, vřesna bahenní, který je svým výskytem omezen na severní a západní část kontinentu. Význam čeledi je spíše lokální. Některé druhy voskovníku mají jedlé plody. S druhy vřesna bahenní, voskovník pensylvánský a postopčák cizí se lze setkat ve sbírkách českých botanických zahrad.

La famille des Myricaceae, ou myricacées en français, regroupe des plantes dicotylédones ; elle comprend 40 espèces réparties en 4 genres.


Tenisová kariéra.

John Isner se stal profesionálem teprve v létě 2007. V tomto období zatím zaznamenal svůj největší úspěch. Na turnaji ve Washingtonu porazil na cestě do finále hned čtyři hráče světové stovky (Tima Henmana, Benjamina Beckera, Tommyho Haase, Gaela Monfilse). Ve svém prvním souboji o titul z turnaje ATP pak podlehl svému krajanovi Andymu Roddickovi. Během několika málo týdnů se posunul v žebříčku z 839. místa až na 193. příčku a vysloužil si také divokou kartu na turnaji v Cincinnati. Na konci srpna se na US Open 2007 probojoval do třetího kola, kde jeho první grandslamový turnaj ukončila světová jednička Roger Federer.

Nejdelší zápas historie tenisu.

Nejdelší zápas celé tenisové historie sehrál v 1. kole mužské dvouhry Wimbledonu 2010 s Francouzem Nicolasem Mahutem. Celkový čas činil 11 hodin a 5 minut, dvakrát bylo utkání přerušeno pro tmu. Isner vyhrál po setech 4:6, 6:3, 7:6, 6:7 a 70:68.

Nejstarší vítěz prvního Mastersu po titulu na Miami Open 2018.

Na březnový Miami Open, naposledy hraný ve floridském Crandon Parku, přijel jako čtrnáctý nasazený. Na cestě do finále ztratil jediný set, který na něj po volném losu uhrál Jiří Veselý ve druhém kole. Po zdolání Rusa Michaila Južného vyřadil v osmifinále chorvatskou světovou trojku Marina Čiliće a poté ho nezastavil ani devatenáctý nasazený Jihokorejec Čong Hjon. V semifinále překazil plány světové šestky Juana Martína del Potra na zkompletování Sunshine doublu, když Argentinec ovládl předcházející Indian Wells Masters, na němž Isner vyhrál čtyřhru.  V boji o titul pak zdolal německou turnajovou čtyřku Alexandra Zvereva po třísetovém průběhu, když úvodní sadu ztratil v tiebreaku. Na okruhu ATP Tour si tak připsal třináctý titul, z toho jedenáctý na americké půdě. Proti 20letému Zverevovi snížil pasivní bilanci vzájemných duelů na 1–3. Do sezóny přitom vstoupil bez formy, když od ledna 2018 vyhrál jen dva z osmi odehraných zápasů. Tři týdny před 33. narozeninami se Isner stal nejstarším vítězem první kariérní trofeje z dvouhry série Masters. Tři předchozí finále v této kategorii prohrál. Bodový zisk jej po turnaji posunul na 9. místo, čímž vyrovnal své dosavadní kariérní maximum.

První pětinásobný vítěz v Atlantě.

Na BB&T Atlanta Open 2018 přehrál ve finále krajana a turnajovou osmičku Ryana Harrisona po třísetovém průběhu. Ve třiceti třech letech tak popáté triumfoval na Atlanta Open založeném v roce 2010. Vyjma roku 2012 se v sezónách 2010–2018 vždy probojoval do finálového utkání. Z celkového počtu osmi finále vyhrál závěrečné zápasy v letech 2013, 2014, 2016, 2017 a 2018. S pěti trofejemi z jednoho turnaje se zařadil po bok čtyř Američanů – Connorse, Johna McEnroea, Samprase a Agassiho, kteří tohoto výkonu na túře ATP dosáhli.

První čtyřnásobný vítěz v Newportu.

Na červencovém Hall of Fame Open 2019 v Newportu, kde v roce 2007 debutoval na túře ATP, zdolal ve finále kazašskou turnajovou sedmičku Alexandra Bublika po dvousetovém průběhu. Patnáctý singlový titul na okruhu ATP Tour a první v roli otce znamenal, že se stal prvním čtyřnásobným šampionem newportského turnaje. Navázal tak na trofeje z let 2011, 2012 a 2017, kdy se stal druhým tenistou od zavedení statistik ATP v roce 1991, jenž na turnaji nečelil ani jednomu brejkbolu.

Osobní život a trenérské vedení.

Narodil se v Tampě, v třetím největším floridském městě, do rodiny stavaře Roberta a realitní makléřky Karen Isnerových. Má dva starší bratry, tenisového trenéra Jordana a stavaře Nathana Isnerovi. Do deváté třídy hrál basketbal a již v šestnácti letech měřil 190 centimetrů. Silnými údery jsou forhend a podání, za preferovaný povrch tenista uvedl tvrdý podklad.  S návrhářkou šperků Madison McKinleyovou se oženil v Jižní Karolíně 4. prosince 2017. V září 2018 se do manželství narodila dcera Hunter Grace.  V letech 2007–2012 ho vedl krajan Craig Boynton, mezi roky 2012–2014 byl svěřencem bývalého tenisty Mika Sella a v období 2014–2016 jej koučoval bývalý americký tenista Justin Gimelstob. V sezóně 2018 jej začali trénovat Rene Moller a David Macpherson.

John Robert Isner (* 26. dubna 1985 Greensboro, Severní Karolína) je americký profesionální tenista, po Chorvatu Ivu Karlovićovi druhý nejvyšší hráč na túře ATP a druhý s nejvyšším počtem zahraných es. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP Tour vyhrál patnáct turnajů ve dvouhře a pět ve čtyřhře, včetně pěti singlových trofejí na Atlanta Open a čtyř na Hall of Fame Open v Newportu. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal sedm titulů ve dvouhře a tři ve čtyřhře.

John Isner, né le à Greensboro, est un joueur de tennis américain. Joueur professionnel depuis 2007, il a remporté quinze titres sur le circuit ATP, dont le Masters 1000 de Miami en 2018 lors duquel il bat Alexander Zverev en finale et cinq titres au tournoi d'Atlanta. Il a perdu treize autres finales dont quatre en Masters 1000 : à Indian Wells en 2012, à Cincinnati en 2013, à Paris-Bercy en 2016 et à Miami en 2019.


Historie.

První bezpilotní letadlo bylo z roku 1916 od profesora Archibalda Montgomeryho Lowa a jmenoval se "Aerial Target (Vzdušný cíl)". Následovalo mnoho letadel řízených na dálku, včetně Hewitt-Sperry Automatic Airplane, vyrobené během první světové války v USA.  Bezpilotní letadla se využívala a dodnes využívají při fotografování ze vzduchu. Mezi tento typ by se dala počítat také fotografie z RC modelů.  S miniaturizací všech technologií v 80. a 90. letech 20. století zájem o bezpilotní letadla rostl. První generace byly zejména průzkumné letouny, ale některé byly osazeny zbraněmi, jako třeba MQ-1 Predator, který obsahoval střely vzduch-země.  Od léta roku 2013 testovalo americké námořnictvo vzlet a přistání bezpilotního letounu Northrop Grumman X-47B na letadlové lodi USS George H. W. Bush (CVN-77).  V roce 2015 testovalo americké námořnictvo chování roje malých dronů Raytheon Coyote v rámci programu LOCUST (Low-Cost UAV Swarming Technology).

Klasifikace bezpilotních letadel.

Bezpilotní letadla většinou řadíme do následující funkčních kategorií (přestože začínají postupně převažovat multifunkční letadla):

Předpisy pro létání s drony v ČR.

Pokud člověk létá s jakýmkoliv dronem či kvadrokoptérou (obecně multikoptérou), stane se účastníkem leteckého provozu a musí dodržovat určitá pravidla.  Létání je třeba provozovat v bezpečné vzdálenosti od lidí. Srážky jistých modelů s člověkem mohou mít závažné zdravotní následky. Doporučuje se minimálně 50 metrů a v hustě obydlených oblastí je to od 150 metrů. Také je nutno vyhnout se leteckému provozu. To znamená, že se nesmí létat v blízkosti letišť. Doporučená vzdálenost je 5500 metrů. Stejně tak je třeba se vyhnout leteckému provozu i mimo letiště a to tak, že nelze létat výše než 300 metrů nad zemí. Nelze také létat v zakázaném leteckém prostoru neboli bezletové zóně. Při létání s drony je také nezbytné, aby měl pilot dronu stroj vždy na dohled očí, což de facto vylučuje používání dronů, které disponují sledovací funkci uživatele (např. uživatel dronu lyžuje nebo jede na kole, a dron sleduje jeho pohyb).  Pokud si létáním s dronem uživatel vydělává (neboli provozuje dron ke komerčním účelům, např. prodej fotografií z dronu), musí se zaregistrovat na Úřadě pro civilní letectví a zároveň zde získat příslušnou licenci. S tím je spojen i požadavek na uzavření pojištění odpovědnosti pro krytí případných škod. Samotná příprava a přihláška na zkoušku pro získání oficiálního leteckého průkazu na dron stojí dohromady cca 20 tisíc a jde o relativně obtížné přezkoušení, které se dá srovnávat s testy pro piloty rekreačních letadel.

Bezpilotní letadlo (někdy UAV z anglického "Unmanned Aerial Vehicle" nebo také dron z anglického "drone") je letadlo bez posádky, které může být řízeno na dálku, nebo je schopno létat samostatně pomocí předprogramovaných letových plánů nebo pomocí složitějších dynamických autonomních systémů. Bezpilotní letadla se používají často v armádě k průzkumným i útočným letům. Používají se také k mnoha civilním úkolům, například k hašení požárů, policejnímu sledování nebo průzkumu terénu.

Les drones (du mot anglais signifiant faux bourdon) sont des aéronefs sans pilote dont le pilotage est automatique ou télécommandé, à usage civil ou au profit des forces armées ou de sécurité d'un État. En fonction des capacités recherchées, leur masse varie de quelques grammes à plusieurs tonnes, et leur autonomie peut atteindre plusieurs dizaines d'heures (à comparer aux deux heures typiques d'autonomie d'un chasseur).


Děj.

Immanuel Raat (Emil Jannings) je gymnaziálním profesorem v německém městečku. Je respektovaným, ale také pedantským a trochu popleteným mužem, který je svými žáky nazýván "Neřád" (v originále "Unrat"). Jednou objeví při vyučování u svého žáka fotografii se zpěvačkou Lolou Lolou (Marlene Dietrich), která hostuje na představeních ve varieté Modrý anděl. Podle Raata jde o nemravnost a vydá se – z čistě pedagogických důvodů – do varieté, aby se tam porozhlédl. Lola Lola se zrovna převléká, když s ní chce profesor mluvit. Raat ke svému údivu nemůže z její lascivní, ale obyčejné krásy spustit oči. Kousek z jejího spodního prádla, který zmatený profesor najde doma v kapse svého kabátu, je pro něj důvodem, aby Lolu znovu navštívil. Sleduje jedno z jejích vystoupení, stráví u ní noc a tak propadne jejímu pochybnému šarmu, že se vzdá svého zaměstnání učitele, aby se s Lolou mohl oženit. Lolu zajímaly především Raatovy peníze. Poté, co všechny úspory utratili, to jde s touto i tak zvláštní dvojicí z kopce. Raat očividně chřadne, nedokáže se ale rozejít se svou ženou. Když Lolina herecká společnost po letech znovu hostuje v jeho rodném městečku, je Raat donucen kouzelníkem Kiepertem a Lolou vystupovat v ponižujícím klaunském čísle. Přitom pozoruje, jak Lola flirtuje se silákem Mazeppou. Smyslů zbavený Raat se pokusí Lolu uškrtit, ostatní umělci ho zadrží a Mazeppa ho zavře do svěrací kazajky. Když je po čase z kazajky vysvobozen, táhne ho to do školy, v níž dříve vyučoval, kde ve třídě na katedře umírá.

Popis filmu.

Film Modrý anděl vypráví o starém mládenci, gymnaziálním profesorovi, který upadne do nástrah kabaretní tanečnice natolik, že přijde nejen o svou důstojnost, ale nakonec i o vlastní život. Jde o naturalistické vyprávění o tom, jak se z váženého důstojného pána může stát opovrhovaná bytost, která se již jen těžko dá nazvat člověkem. Film Modrý anděl je spojován s expresionistickou filmovou tradicí, jeho hlavní postava je v zajetí svých vášní a pudů, mravní úpadek hrdiny je vyjádřen prostředky kammerspielu, tedy soumračným interiérem pochybného šantánu, plného sexuálních symbolů, naklánějícími se stíny domů, atp. Sternbergovo umění se vyznačuje zejména režijním využitím rafinovaného pološera, zdůrazněním hry světla a stínu a to tak, aby atmosféra na diváka působila co nejnaléhavěji. Tento film proslavil nejen režiséra Josepha von Sternberga, ale především v té době ne příliš známou herečku Marlene Dietrich, z níž se později stala hollywoodská hvězda. Ačkoli se všude možně píše o tom, že v tomto filmu exceluje Marlene Dietrich, podle mého názoru byl na celém filmu nejlepší herecký výkon Emila Janningse, představitele hlavní role profesora Raata. Velice se mi líbilo, jak se v počátcích zvuku ve filmu herci vypořádali se svými úlohami. Tím myslím, že našli správnou polohu filmového herectví bez divadelního přehrávání. Upocený gymnaziální profesor i eroticky živočišná kabaretní zpěvačka působí plasticky. A ostatní postavy jsou také velice expresivní; tichý klaun, který více než všichni ostatní na první pohled vypadá smutně, dále ředitel kabaretu i jeho manželka, kteří, ačkoliv jsou vespod společenského žebříčku, sami sebe pokládají za honoraci. Všechny tyto postavy jsou výrazem morálního dna, na něž profesora stahuje svůdná tanečnice. Ona však v tomto panoptiku ztroskotanců působí důstojně, jakoby nedotčena úpadkem okolí a po jejím boku je profesor postupně degradován na příživníka a posléze na nevtipného klauna, který je lidem k posměchu pro svou ubohost, nedůstojnost a pro své ponížení, na kokrhajícího starce, jemuž se smějí především ti, kteří se jej ve škole báli a kdo jej dříve uctivě zdravili.

Modrý anděl (v originále "Der blaue Engel") je německý zvukový hraný film z roku 1930, který natočil režisér Joseph von Sternberg. Scénář k filmu napsali Carl Zuckmayer, Karl Gustav Vollmoeller a Robert Liebmann podle románu Heinricha Manna "Profesor Neřád" ("Professor Unrat").

L'Ange bleu ("") est un film allemand réalisé par Josef von Sternberg et sorti en 1930. Production importante de la UFA et figurant parmi les premiers longs métrages parlant du pays, le film est chargé de sortir les studios allemands de la situation financière périlleuse dans laquelle ils se trouvent depuis la mise en chantier du film "Metropolis" de Fritz Lang en 1927. Pour cela, les producteurs comptent sur leur star Emil Jannings, premier lauréat de l'Oscar du meilleur acteur en 1928, et sur le réalisateur austro-américain Josef von Sternberg, qui a déjà dirigé l'acteur dans "Crépuscule de gloire" l'année précédente.


Historie.

Původní projekt KDevelop verze 1.x a 2.x bylo vyvíjen více než čtyři roky. 30. března 2001 začal vývojář Bernd Gehrmann tento projekt kompletně přepisovat. Pod heslem: nové vývojové prostředí pro nové tisíciletí, se zrodil nový projekt se jménem KDevelop 3.x. První verze s označením KDE 3.2 spatřila světlo světa v únoru 2004. Vývoj projektu byl zastaven v roce 2008. Následující projekt KDevelop 4.x je ve vývoji od srpna 2005. Jedná se o kompletně přepsaný projekt obsahující lepší jádro a více objektově orientovaných modelů. První vydání této verze se plánuje na konec roku 2008.

Rysy.

Architektura KDevelop 3 je založena na pluginech (v současnosti existuje 50 až 100 pluginů). KDevelop používá vestavěný textový editor skrze framework KPart. Výchozí editor je Kate, jenž může být nahrazen editorem založeném na Qt Designeru. Dalšími rysy jsou:  Využití pluginů přináší výhody zejména při modifikacích, kdy vývojářům stačí zkompilovat změněný plugin místo celého projektu. Prostředí dovoluje nastavit několik profilů, které určí, které pluginy se mají při startu aktivovat. Kdevelop je nezávislé na prostředí, ze kterého je spouštěno, takže podporuje KDE i Gnome a další technologie jako Qt, GTK+ a wxWidgets.  KDevelop dovoluje pracovat s již zmíněnými programovacími jazyky jako: jazyk C, C++, Perl, Python, PHP, Java, Fortran, Ruby, Ada, Pascal, SQL a skripty jazyka Bash. Podporované buildovací utility zahrnují GNU (automake), cmake, qmake a make pro uživatelské projekty (KDevelop vám automaticky nesmaže váš vlastní build pokud mu nedáte pokyn). Podporovány jsou i projekty skriptů, ty ale build nevyužívají. Funkce kompletace kódu je dostupná v jazycích C a C++. Symboly jsou uchovávány v databázi typu Berkeley DB pro rychlé vyhledání bez nutnosti provedení další syntaktické analýzy. KDevelop vývojářům nabízí i framework pro tvorbu nových syntaktických analyzátorů pro další programovací jazyky.  Zabudovaný debugger, pracující rovněž na základě pluginu, umožňuje graficky zobrazit nejen breakpointy a usnadňuje tak proces ladění, na rozdíl od GNU debuggeru v podobě příkazové řádky.

KDevelop je svobodné integrované vývojové prostředí pro KDE. KDevelop neobsahuje vlastní kompilátor, ale místo toho používá externí kompilátor jako je gcc. V současné verzi 3.5 podporuje mnoho programovacích jazyků jako jsou Ada, Bash, C, C++, Fortran, Java, Pascal, Perl, PHP, Python, Ruby a další.

KDevelop est un environnement de développement intégré (IDE) pour KDE. Le développement de KDevelop a commencé en 1998 par Sandy Meier et a été développé à partir de l'API Qt de Trolltech.


Historie.

Město založil 29. září 1538 Pedro de Anzures, který je pojmenoval "Ciudad de la Plata de la Nueva Toledo" ("Město Stříbra z Nového Toleda"), poté se začalo užívat zkrácené jméno "La Plata" ("Stříbro"). Zdejší území obývali Indiáni Čarkové, kteří však Španělům nekladli žádný odpor. Záhy město nabylo velké důležitosti díky blízkosti dolů v Porco a v Potosí. Roku 1559 zřídil v La Platě král Filip II. Královský soud Charcas ("Real Audiencia de Charcas") s působností nad oblastí pokrývající dnešní Paraguay, jihovýchodní Peru, severní Chile a Argentinu a velkou část Bolívie. Do roku 1776 byl součástí místokrálovství Peru, poté byl připojen k místokrálovství Río de la Plata. V roce 1609 bylo ve městě založeno arcibiskupství a v roce 1624 Universidad Mayor Real y Pontificia de San Francisco de Xavier de Chuquisaca, jedna z nejstarších univerzit na americkém kontinentu. Do 18. století byla La Plata soudním, kulturním a náboženským centrem regionu.  25. května 1809 vyšli studenti univerzity, následovaní občany města, do ulic s požadavkem o propuštění Jaimeho de Zudáñeze, jenž byl toho dne obviněn a uvězněn za "spiknutí", a odstoupení Ramóna Garcíi de Leóna y Pizarra, předsedy Královského soudu Charcas. Ještě téhož dne byl Jaime de Zudáñez propuštěn. Chuquisacká revoluce, známá jako "První osvobozenecký výkřik v Americe", byla podle některých historiků jiskrou, jež zažehla boj za nezávislost v Latinské Americe.  Roku 1825 bylo podpisem v zámečku Casa de la Libertad ("Dům svobody") stvrzeno založení Bolivijské republiky. Poté, co se město stalo metropolí Bolívie, bylo v roce 1839 na počest hrdiny bojů za nezávislost Antonia Josého de Sucre překřtěno na "Sucre". Po ekonomickém úpadku Potosí Sucre ztratilo svůj dřívější význam, což bolivijskou vládu motivovalo k tomu, aby roku 1899 přemístila své sídlo do La Pazu.

Architektura.

Sucre je jedním z měst s nejlépe zachovalou španělskou architekturou v Americe. Nachází se zde náměstíčka, zahrady a parky se žulovými kašnami, tvořící dohromady harmonický celek. Zdi většiny budov jsou bílé, díky čemuž získalo Sucre přezdívku "Bílé město".  K církevním stavbám patří kostel svatého Lazara z roku 1544, kostel Milosti, klášter svatého Františka Xaverského a katedrála, jež se začala stavět v roce 1571 a dokončena byla o sto let později.  Mezi další významné památky se řadí budovy nemocnice (1544), arcibiskupství La Plata (dnes Chuquisaca), univerzity a Nejvyššího soudního dvora.

Turistika.

Tisíce turistů, kteří každoročně navštíví Sucre, obdivují především jeho historické jádro, ale velkému zájmu se rovněž těší paleontologické naleziště Cal Orko, nacházející se několik kilometrů od města, a různé archivy a historické dokumenty, jako je např. první vlajka Argentiny, která je uložena v Casa de la Libertad. Národní knihovna uchovává více než 100 000 svazků vydaných od roku 1493. Cílem turistů je také františkánský klášter La Recoleta, jenž stojí na úpatí kopce Cerro Churuquella.

Sucre, dříve známé jako Charcas, La Plata a Chuquisaca, je oficiální hlavní město Bolívie a hlavní město departementu Chuquisaca. Je sídlem Nejvyššího soudního dvora, Ústavního soudu, Soudní rady a Hlavní republikové prokuratury, vláda však sídlí v La Pazu. Město, které má v současnosti asi 230 000 obyvatel, se nachází ve středu jižní části země v nadmořské výšce 2790 m, což z něj činí jedno z nejvýše položených hlavních měst na světě. V roce 1991 bylo zařazeno do Seznamu světového dědictví UNESCO.

Sucre, (prononcé en espagnol), est la capitale constitutionnelle de la Bolivie, et abrite le. Elle est également la capitale du département de Chuquisaca et le chef-lieu de la province d'Oropeza. Sa population s'élevait à habitants en 2011.


TCG a OCG.

Yu-Gi-Oh! se dělí na OCG (Original Card Game) a TCG (Trading Card Game). Rozdíl mezi nimi je banlist, karty, jazyk (zatímco se OCG vydává v japonštině a jiných asijských jazycích, tak TCG vychází v evropských jazycích, jako např. angličtina, němčina, italština...) atd. Některé karty, které ale vyšly v TCG, nevyšly v OCG (a samozřejmě naopak). Proto se OCG karty se nesmí hrát na TCG turnajích, ale naopak to možné je. TCG se hraje převážně v Americe a v Evropě, OCG v Asii.

Pravidla.

Každý hráč začíná s 8000 nebo s 4000 životy podle pravidel GX, což jsou pravidla hry v Yu-Gi-Oh! GX anime seriálu. Cílem obou hráčů je snížit životy protivníka (protivníků je maximálně 5) na 0 pomocí různých karet, popřípadě docílit vítězství tím, že soupeř si nemůže líznout další kartu (tedy, že buď na začátku svého kola má v "decku" (balíčku) 0 karet, nebo že mu efekt některé karty řekne, aby si líznul kartu/y a on tímto způsobem se dostane na 0, co se týká počtu karet v decku, a přesto si ještě podle efektu karty má lízat dále), nebo pomocí efektů speciálních karet, které po splnění určité těžko splnitelné podmínky, určí okamžité vítězství (jako například shromáždit 5 různých karet v ruce, přestože se každá může v balíku hrát jen jednou). Kdo první toho docílí, vyhrává. Také existují týmové hry, ve kterých se hraje 2 na 2 až 4 na 4. Hráč se také musí řídit tím, co je na kartách napsáno. Různých karet je celkem přes 20000, ale stále se vydávají nové.  Existují tři základní druhy karet - "monstra", "kouzelné karty" a "pasti". Monstra jsou jako pěšáci na bojišti. Lze s nimi provádět různé akce ale hlavně slouží ke snižování životů ničením monster protivníka. Použití kouzelných karet zase není tak přímé jako u monster a na bojišti se odehraje vždy to, co je na dané kartě napsáno. Pasti jsou podobné kouzlům, ale vytahují se při útoku soupeře. Nejznámější pastí je "Mirror Force", která útok soupeře obrátí proti němu.  Hráč ve svém tahu může:  Když je na tahu protivník, může hráč:

Banlist.

Banlist je seznam přesílených (příliš silných) karet, které jsou proto omezeny, nebo dokonce zakázány (můžete hrát max. 3 stejné karty v jednom decku). Jsou 3 druhy omezení:  Karty se většinou dostávají na Banlist kvůli jejich častému používání (např. "Cyber Dragon" se hodí skoro do každého Decku).  Na rozdíl od formátu "Advanced", který se hraje podle těchto omezení, existuje také formát "Traditional". V tomto formátu je povoleno hrát jakékoli karty z listu Forbidden jednou v každém balíku. Tento formát ale není na turnajích častý, protože decky, které v tomto formátu mohou obstát, se poté omezují na výrazně menší počet oproti Advanced formátu.

Manga a Anime.

Karetní hra Yu-Gi-Oh! pochází původně z Mangy. Anime má již šest sérií:

Yu-Gi-Oh! je sběratelská karetní hra s tematikou japonských anime a manga, kterou vytvořil Kazuki Takashi. Hra se v některých věcech podobá karetní hře a v dnešní době ji už počtem hráčů a prodaných karet překonala. Dokonce dne 7. července 2009 obdržela Guinessův rekord. I v této karetní hře hráči používají monstra a kouzla na poražení soupeře. Yu-Gi-Oh! se stalo velmi populární a je podle něho vytvořeno anime i manga.

Le manga a été adapté en deux séries d'animation, la première par Toei Animation entre avril et et la seconde par Gallop entre et. Deux films d'animation sont sortis respectivement en 1999 et 2004. Pour célébrer les 20 ans du manga, une série d'animation est diffusée à partir de 2015 et un film est sorti en.


Biografie a politická kariéra.

Imre Nagy (vlastním jménem Grotz, byl po svém otci židovské národnosti) se narodil dne 7. června 1896 v Kaposváru v tehdejším Uherském království do rodiny zemědělců. Po studiích byl nucen nastoupit základní vojenskou službu do Rakousko-Uherské armády, ve které byl odvelen na východní frontu. V červnu 1918 vstoupil do maďarské sekce ruské komunistické strany – Szibéria Külföldi Munkásainak Kommunista (Szociáldemokrata) Pártja. Poté 4 měsíce bojoval v Rudé armádě na Dálném východě, kde také padl do českého zajetí, propuštěn byl následující rok. Lze se setkat s tvrzením, že se v roce 1918 také osobně zúčastnil zastřelení carské rodiny v Jekatěrinburgu; není však ničím podloženo, a kritici této teze upozorňují na snadnou záměnu pro četný výskyt tohoto příjmení. (je to potvrzeno židovským časopisem NRS – Nové ruské slovo – vydaného v roce 1976; další časopis Naše země z 26.12.1980, vydaný v Argentině píše toto: "Ministerský předseda Nagy byl jedním z jekatěrinských vrahů carské rodiny...").  V první polovině roku 1920 sloužil v Rudé gardě a dne 10. května se stal členem ruské bolševické strany. Posléze se vrátil zpět do Maďarska, kde pracoval jako úředník v Kaposváru a zároveň vyvíjel legální politickou činnost v MSZDP. V letech 1921 až 1927 byl několikrát vězněn z politických důvodů. Roku 1925 vstoupil do komunistické Magyarországi Szocialista Munkáspárt. Díky svému členství byl po zákazu strany dne 10. března 1927 na krátkou dobu zatčen. Po svém květnovém propuštění emigroval do Vídně, odkud mnohokrát ilegálně překročil hranice Maďarska.

V emigraci.

I jako emigrant nadále vedl politickou činnost. V letech 1928 až 1929 byl dokonce v emigraci předsedou zemědělské sekce KMP. Roku 1930 je poslán jako delegát KMP na kongres do Moskvy. Zde nakonec zůstává v emigraci až do roku 1944. Od roku 1930 pracoval v moskevském Mezinárodním agronomickém institutu Kominternu, ale v roce 1936 byl z této práce propuštěn a vyloučen ze strany. Roku 1939 byl však do strany opět přijat.  Následně pracoval v Maďarském rozhlasu v Moskvě. Roku 1941 vstoupil do Rudé armády, ale nebyl u bojových jednotek. Na podzim roku 1944 vypracoval všeobecný plán pro pozemkovou reformu v poválečném Maďarsku.

Poválečné Maďarsko.

Když v prosinci 1944 vznikla v Debrecenu takzvaná Prozatímní vláda, Imre Nagy se stal jejím ministrem zemědělství a dne 15. března 1945 oznámil svou pozemkovou reformu. Od léta 1945 se pohyboval v nejužším vedení Magyar Kommunista Párt. Několik měsíců byl také ministrem vnitra. Dne 16. září 1947 byl zvolen předsedou Národního shromáždění, tuto funkci vykonával až do roku 1949, kdy byl za své názory vyloučen z politického výboru.

Maďarská lidová republika.

Od roku 1950 byl však opět členem politbyra. V srpnu 1952 byl předsedou Rady ministrů ustanoven Mátyás Rákosi a v listopadu byl Imre Nagy jmenován jeho náměstkem. Ovšem po smrti Stalina (březen 1953) byl na přímý rozkaz nového vůdce Sovětského svazu Nikity Chruščova v červnu Rákosi z vládní funkce odvolán a novým předsedou maďarské vlády se stal Imre Nagy. Avšak zarytý stalinista Rakosi zůstal nadále generálním tajemníkem MDP a po další tři roky soupeřil s Nagyem o moc. Nagy představoval nový směr a ve své funkci provedl řadu reforem. Zrušil státní kontrolu nad médii a podpořil veřejnou diskusi o politické a ekonomické reformě. Nechal také z vězení propustit antikomunisty a začal mluvit o svobodných volbách a vystoupení MLR z Varšavské smlouvy. Již v roce 1955 veřejně mluvil o tom, že by Maďarsko mohlo ""přijmout status neutrality podle rakouského vzoru"". Prakticky byl ale maďarským Berijou, rozhodoval o popravách zastřelením v Maďarsku.  Tento Nagyův trend samozřejmě narazil na odpor stalinistů v čele s Rákosim. Dne 9. března 1955 Rákosi jménem Ústředního výboru MDP Nagye obvinil z revizionizmu a protisocialistického nacionalismu a jeho politice přičetl i špatnou hospodářskou situaci v zemi. Komunistický tisk tento útok podpořil a 18. dubna 1955 byl Nagy po jednomyslném hlasování Národního shromáždění sesazen ze svého postu a poté i vyloučen ze strany. Novým předsedou Rady ministrů se stal András Hegedüs. Tento stav však netrval dlouho. Poté co Nikita Chruščov vystoupil proti tzv. kultu osobnosti, byl již v červenci 1956 opět na vyšší sovětský pokyn Rákosi odvolán ze všech svých stranických funkcí (oficiálně ""ze zdravotních důvodů"") a následně poslán do SSSR na ""léčbu"". Již 18. července 1956 byl do funkce generálního tajemníka MDP zvolen Rákosiho přítel Ernő Gerő. V MLR se však už množily demonstrace obyvatel proti komunistickému režimu. Tlak veřejnosti si vynutil 6. října 1956 důstojný pohřeb László Rajka a dalších nespravedlivě popravených. Objevil se i požadavek na okamžitý odchod sovětských vojsk, veřejný soud s Mátyásem Rákosim a povolání Imre Nagye do čela vlády. Na síle nabíraly také požadavky na svobodné volby, zrušení cenzury a důkladnou rehabilitaci nespravedlivě odsouzených. Dne 13. října 1956 byl Imre Nagy opět přijat do vládnoucí strany.

Maďarské povstání.

Maďarské povstání započalo dne 23. října 1956, kdy došlo nejprve k pokojným demonstracím spisovatelů a studentů. Odpoledne se shromáždilo 2 000 lidí u pomníku generála Bema, pak davy pokračovaly k budově Országházu, k večeru se demonstrací účastnilo na 200 000 lidí. Skupina studentů, která se domáhala veřejného vysílání „Požadavků maďarských revolucionářů“ (Šestnáct požadavků maďarských studentů), byla zadržena tajnou policií ÁVH. Ta zahájila střelbu po demonstrantech, domáhajících se před budovou rozhlasu propuštění studentů. Zpráva o tom se rychle rozšířila a veřejné protesty se šířily Budapeští a po celém Maďarsku. Následujíc den 24. října se Imre Nagy opět stal premiérem. Vláda padla 25. října a nová Nagyova vláda byla ustanovena 27. října. Ta formálně rozpustila ÁVH, vyhlásila záměry opustit Varšavský pakt a znovu zavést svobodné volby. Zdálo se, že Maďarsko je na cestě ke svobodě. Ale Moskva se již připravovala na invazi, formální rozhodnutí o ní padlo 31. října. Nagy se po počátečním váhání nakonec postavil na stranu lidu. Dne 1. listopadu vyhlásil neutralitu Maďarska a jeho vystoupení z Varšavské smlouvy.  Nagyův stranický kolega János Kádár, poté co 1. listopadu uvítal vyhlášení neutrality Maďarska, opustil vládní ústředí a odebral se na velvyslanectví Sovětského svazu, odkud byl rychle převezen do Moskvy. Vládní strana MDP se 2. listopadu přetransformovala na MSZMP. Dne 4. listopadu Kádár utvořil kolaborantskou tzv. revoluční dělnicko-rolnickou vládu a povolal do země zpět sovětská vojska, která mezitím Budapešť nakrátko opustila.  Dne 4. listopadu se za úsvitu ozvalo rozhlasové vysílání, ve kterém Imre Nagy žádal západní státy o pomoc. Později se ozval Kádárův hlas z vysílací stanice v Szolnoku a vyzýval jménem nově utvořené revoluční dělnicko-rolnické vlády k boji proti kontrarevoluci po boku sovětské armády.  Téhož dne se Imre Nagy nalezl úkryt před sovětskými agenty na Jugoslávském velvyslanectví v Budapešti. Za pomocí lsti byl však dne 22. listopadu vylákán ven a okamžitě zatčen sovětskými policejními orgány vedenými osobně Ivanem A. Serovem, tehdejším šéfem KGB, a ihned přepraven do Rumunské socialistické republiky.

Vykonstruovaný proces.

Vykonstruovaný proces s Imre Nagyem a jeho spolupracovníky se konal ve dnech 9. a 15. června 1958 za zavřenými dveřmi. Všichni byli shledáni vinnými ze spiknutí, jehož cílem bylo svrhnout lidově demokratický režim, a odsouzeni k trestu smrti. Bývalý premiér Imre Nagy, jeho poradce Miklós Gimes a ministr obrany Pál Maléter byli popraveni 16. června 1958. Ostatní vládní spolupracovníci byli uvězněni. Těla popravených byla bez pohřebního obřadu pochována na Novém veřejném hřbitově, parcela 301, kde odpočívá mnoho představitelů a bojovníků Maďarského povstání. Zde těla zůstala až do roku 1989.

Rehabilitace.

Po poraženém povstání nastalo v MLR období normalizace. Avšak s táním režimu od roku 1987 se objevily první skulinky svobody.  Přesně 31 let po Nagyově popravě, tedy dne 16. června 1989, se konal v Budapešti na Náměstí Hrdinů za účasti 300 000 lidí jedenáctihodinový pohřební obřad pro Imre Nagye a další zavražděné vůdce povstání v roce 1956, včetně prázdné rakve symbolizující všechny neznámé padlé povstalce. Na tomto pohřbu vystoupil pozdější premiér, v té době mladý vysokoškolský student Viktor Orbán (Fidesz), se svým projevem, ve kterém otevřeně prohlásil, že je nutné jednat o stažení sovětských vojsk z Maďarska a skoncovat s komunismem. Za svá slova sklidil bouřlivý potlesk. Tento akt se stal symbolem rozbřesku nové maďarské éry. János Kádár zemřel dne 6. července 1989, paradoxně ve stejný den, kdy byl oficiálně rehabilitován Imre Nagy, kterého nechal v roce 1958 popravit. Ve chvíli, kdy maďarský Nejvyšší soud oznamoval verdikt o rehabilitaci Nagye, vstoupil do místnosti neznámý muž a řekl: „"Kádár je mrtvý".“  Dnes je Imre Nagy považován za hrdinu maďarského národa.

Imre Nagy (7. června 1896, Kaposvár – 16. června 1958, Budapešť) byl maďarský komunistický politik a premiér, který se během Maďarského povstání v roce 1956 postavil na stranu povstalců a vyhlásil neutralitu Maďarska.

Imre Nagy () est un homme d'État hongrois et économiste de l'agriculture né à Kaposvár le et exécuté le à Budapest.


Klubová kariéra.

Začal svou prvoligovou kariéru v Dynamu České Budějovice, kde odehrál několik sezón. Povinnou dvouletou vojenskou službu absolvoval v Dukle Praha, kde pak zůstal ještě jeden rok na hostování a poté přestoupil do pražské Sparty. Zde si jeho pracovitosti a výkonů především v defenzivní práci všimli trenéři z Německa a Jiří se stěhoval do německého bundesligového Schalke 04. Tady působil společně s dalším Čechem Radoslavem Látalem a zahrál si i v evropských pohárech, vyhrál Pohár UEFA 1996/97. Po několika sezónách se vrátil do České republiky, zájem o něj měla Sparta, ale on překvapivě kývl na nabídku klubu Chmel Blšany, odtud o rok později přece jenom přestoupil do Sparty a profesionální kariéru ukončil v žižkovské Viktorii. V sezóně 2005/2006 si ještě zahrál divizi v dresu FK Dobrovice.  Kluby, v nichž Jiří Němec působil:

Reprezentační kariéra.

V reprezentaci byl důležitým hráčem, stal se vicemistrem Evropy na Euru 1996, poté vedl tým jako kapitán v neúspěšné kvalifikaci na světový šampionát v roce 1998. Jako kapitán vedl české mužstvo také na Euru 2000, kde ale Češi nepostoupili ze základní skupiny. V roce 1997 získal cenu Fotbalista roku ČR. Když v roce 2004 skončil s hráčskou kariérou, dal se na trenérskou dráhu.  Svůj jediný gól vstřelil Jiří Němec v roce 1998 v přátelském utkání proti reprezentaci Jižní Koreje v 18. minutě zápasu. Utkání skončilo remízou 2:2, Němec otevřel gólový účet zápasu, když si naběhl na zpětnou přihrávku Edvarda Lasoty a z 20 metrů napálil míč do tyče. Dokázal se dostat k odraženému míči a vzápětí jej vrátit do sítě.  Bilance Jiřího Němce:

Reprezentační góly a zápasy.

Gól Jiřího Němce za reprezentační A-mužstvo České republiky:

Úspěchy.

Klubové.

Dukla Praha  AC Sparta Praha  FC Schalke 04

Jiří Němec (*15. května 1966, Pacov) je bývalý český fotbalový záložník a reprezentant. Hrál nejčastěji na postu defenzivního záložníka. Mimo Československo (a později ČR) působil na klubové úrovni v Německu v klubu FC Schalke 04.

Jiří Němec, né le 15 mai 1966 à Pacov, était un footballeur tchèque évoluant au poste de milieu défensif. International tchécoslovaque puis tchèque.


Austrálie a Nový Zéland.

Téměř všude v Austrálii a na Novém Zélandu trvá školní rok od konce ledna do začátku prosince, a je rozdělen do čtyř období. Skládá se ze dvou 20týdenních semestrů, každý semestr je ještě rozdělen do tří trimestrů. Velké letní prázdniny připadají na prosinec a leden, kratší dvoutýdenní prázdniny zakončují jednotlivé trimestry studia. Vyučování začíná obvykle v 9 h a končí v 15:30.

Česká republika.

Školní rok.

V České republice začíná školní rok 1. září a končí 31. srpna následujícího kalendářního roku (dle školského zákona). Školní rok se člení na dvě období (pololetí): zimní období trvá od 1. září do 31. ledna, letní období trvá od 1. února do 31. srpna.<ref name="561/2004"></ref> Školní rok se člení na období školního vyučování, které trvá 10 měsíců (do 30. června), a období školních prázdnin – poslední dva měsíce školního roku (červenec a srpen) jsou tzv. hlavní letní prázdniny. Poslední dva týdny v srpnu pak mohou probíhat některé zkoušky, typicky reparátní apod. Ve školách se vyučuje v pětidenním vyučovacím týdnu. Délka výuky se liší dle studované školy, ale pro většinu je společná začátkem a to od 8:00 a končí nejčastěji mezi 13. a 14. hodinou.

Akademický rok.

V České republice v případě studia na vysokých školách se jedná o akademický rok (dle vysokoškolského zákona), který trvá 12 kalendářních měsíců a jehož začátek stanoví rektor. Studium je členěno zejména na semestry, ročníky nebo bloky. Každý semestr, ročník nebo blok sestává z období výuky a zkoušek a z období prázdnin.<ref name="111/1998"></ref> Začátek akademického roku může být rektorem oficiálně stanovován např. na 1. září, konec pak v tomto případě na 31. srpen následujícího kalendářního roku. Období výuky může začínat i o něco později, např. ve 3. týdnu měsíce září, a může trvat do měsíce prosince (13 týdnů). Zkušební období pak může začínat hned po novém kalendářním roce a trvat do třetího týdne měsíce února (7 týdnů), čímž může končit semestr zimní. Následně pak může začínat semestr letní, který zpravidla opět může trvat 13 týdnů, do třetího týdne měsíce května, a může být následován zkušebním obdobím (do 30. června). Od 1. července pak může začínat období prázdnin, které většinou může oficiálně trvat do poloviny srpna, poslední 2 týdny v srpnu pak mohou být stanoveny jako období zkušební.

Finsko.

Ve Finsku začíná školní rok vždy v polovině srpna a končí koncem května či začátkem června. Během školního roku mají děti také prázdniny podzimní (říjen), vánoční (prosinec), zimní (únor), velikonoční (duben).

Školní rok je rozdělení jednoho kalendářního roku na dobu studia a dobu volna na základních, středních, vysokých školách, univerzitách i učilištích. Školní rok se může dělit na čtvrtiny, trimestry, pololetí nebo semestry v závislosti na systému v dané zemi.

L'année scolaire délimite le début et la fin des leçons, échelonnées sur une année, de la plupart des écoliers. La période de l'année scolaire peut varier d'une institution d'enseignement à l'autre.


Historie.

Vznik kapely.

Projekt se zrodil v roce 1983 v hlavě tehdy devatenáctiletého Bertranda Cantata, následně frontmana kapely. Jeho přátelé z Bordeaux pomohli jeho nápad zrealizovat, a tak vznikla nová skupina, která na svůj mainstreamový úspěch čekala poměrně dlouhou dobu, ale poté se nepřehlédnutelně zapsala do historie novodobé francouzské populární hudby, stejně jako třeba Manu Chao, Brigitte Fontaine, Louise Attaque, Yann Tiersen a Leo Ferré.

80. léta.

Po čtyřech letech existence kapely vychází debutové album Où veux tu qu'je r'garde?, které obsahovalo pouze šest písní. Album neudělalo díru do světa ani neslavilo větší ohlas ve Francii, z nahrávek byla znát slabá kvalita zvuku, album působilo nedotaženě po hudební stránce. Přesto však obsahovalo dvě písně, které se za nějaký čas staly hity – La Rage a Pyromane.  V roce 1989 přišlo další album, respektive první oficiální studiové album, tentokrát o poznání profesionálnější a kvalitnější, Veuillez rendre l'âme. S tímto albem, které bylo označeno za jedno z nejlepších francouzských rockových alb všech dob, už Noir désir prorazili, alespoň na alternativní a klubové scéně. Z melancholické balady Aux sombres héros de l'amer, která se hudebně trochu vymykala zbytku nahrávky, se stal velký hit. Z Noir désir se postupně začala stávat prominentní kapela.  V této době zaujali hlavně totálním nasazením při koncertech, ale také svými levicovými názory. V rané tvorbě šlo téměř o anarchii, která se postupem času vytrácela. Hudba Noir désir byla specifická, stejně jako pochmurné, poetické a metaforické texty Bertranda Cantata, který často nalézal inspiraci u E.A.Poea a tzv. prokletých básnících.

Začátek 90. let.

V roce 1991 spatřilo světlo světa druhé studiové album Du ciment sous les plaines, které sice kvalitu a jedinečnost předešlé desky nepřekonalo, ale zároveň ani nebylo krokem zpátky. Noir désir se žánrově posunuli k punk-rocku. Ostré texty útočily na západní společnost, odvrácené strany lidské povahy, kapitalismus, zkostnatělost byrokracie a válečné konflikty. Častým tématem i do budoucna se stala smrt, deprese a skepse.  Rok 1992 znamenal definitivní přelom, kapela vydala třetí album Tostaky (zkratka španělského Todo está aquí – všechno je tady – jednoho z revolučních hesel Emiliina Zapaty, vůdčí osobnosti Mexické revoluce), které z ní udělalo fenomén, exkluzivní záležitost. Album zplodilo čtyři velké hity Tostaky (Le continent), Marléne, Lolita nie en bloc a Ici Paris.  Poté následovalo menší šílenství a velké koncertní turné. Hudebně Tostaky překonalo předešlé alba, obsahovalo i víc nápadů a melodií, texty se stočili k problémům v Chiapasu (kde o dva roky později v režii Marcose a EZLN propukla zapatistická revoluce) a ztrátě národní identity (Ici Paris). Hudba se posunula směrem vpřed, stejně tak Cantatův vokální projev.

666-667 club.

Po dlouhém koncertování si kapela dala na chvíli oddech, aby připravila nové album, které je mělo posunout na francouzské hudební nebe. Mezitím vyšlo živé dvojalbum Dies Iraem, které obsahovalo největší hity a také dvě předělávky – Long Time Man od Nicka Cavea a I want you od Beatles.  Píše se rok 1996. Vychází album 666-667 club, na obalu s rozpitým sluncem na blankytně modrém nebi obklopeným mraky. A stejně jako přebal CD vypadalo dění kolem Noir désir. Parta kolem Bertranda Cantata překonala snad všechny rekordy v zemi galského kohouta. 666-667 club se stal nejprodávanějším francouzským rockovým albem všech dob.  Komerční boom byl zapříčiněn vysokou kvalitou nahrávky, obrovským hitovým potenciálem a hlavně charismatickým Bertrandem, ze kterého se stala vážená persona. „Fin de siécle“ (Konec století) je jakási pocta prokletým básníkům, „Song for JLP“ památkou na zesnulého Jeffreyho Lee Pierce, frontmana americké kapely The gun club. „A ton étoile“ (Tvojí hvězdě) pojednává o lacandonském konfliktu v mexickém Chiapasu a vzdává hold subkomandantu Marcosovi, muži, který stojí v čele celého hnutí. „Un jour en Francé“ ukazuje Francii jako málo hrdou zemi pohlcenou amerikanismem, Asiaty, muslimy a globalizací.  Po vydání alba následovalo tentokrát už velké šílenství, dlouhá koncertní šňůra. A konečně i relativní úspěch v jiných zemích mimo domácí Francii – Německu, Kanadě, Španělsku a Argentině. Z členů kapely se staly hvězdy, z Noir désir fenomén.

Des visages des figures.

Po konci turné začala kapela pracovat na jiných projektech, proto si hladoví fanoušci museli vystačit s remixovým albem One trip/one noise, které obsahovalo více a většinou méně povedené coververze původních písní, převedených do jiných žánrů. Za zmínku stojí předělávka génia Yanna Tiersena (mimo jiné i soundtrack Amélie z Montmartru) „A ton étoile“ V roce 2000 vyšla kompilace En route pour la jolie s předělávkami od Jacquesa Brela Ces gens-lá, The doors My Wild Love a Johna Lennona Working Class Hero.  Po úspěších předešlých alb se čekalo, s čím Noir désir přijdou. Album Des visages des figures vyhrálo mnoho hudebních cen, prodalo se ho téměř milion kusů, s pomocí Manu Chaa vznikl nadčasový hit, mezinárodně úspěšná rozesmutnělá balada, Le vent nous portera. Pocty se dostalo i mrtvé legendě francouzské poezie a hudby, Leu Ferrému, jehož báseň Des armes Cantat osobitě zhudebnil. Na písni L’europe spolupracovala francouzská avantgardní zpěvačka Brigitte Fontaine.  Noir désir v okamžiku vydání alba byli na vrcholu slávy. Deska byla velmi hudebně propracovaná, s novými prvky, měla pomalejší tempo a také víc umělecké zpracování, v mnoha ohledech je naprosto jedinečná.  I turné k nové desce se lišilo od předešlých. Noir désir vsadili na absolutní stylizaci, na umělecký dojem a propracovanou scénu. Na turné spolu s nimi vyrazil i orchestr.

Skandál.

Bertrand Cantat tou dobou opustil svou manželku, se kterou měl dvě děti. Měl poměr s Marií Trintignantovou, filmovou herečkou a dcerou slavného herce. Jejich vztah byl velmi vášnivý, láska to byla doslova smrtící. V roce 2003, na vrcholu své slávy, byl odsouzen v litevském Vilniusu k osmi letům vězení za zabití své milenky. Po hádce a žárlivé scéně totiž Cantat Marii zmlátil a v přesvědčení, že ztratila vědomí, ji uložil do postele. Marie byla převezena do nemocnice v Paříži, kde po třech dnech zemřela. Cantat dostal poměrně nízký trest, a sice osm let vězení za neúmyslné zabití a neposkytnutí pomoci. Ve chvíli, kdy došlo k incidentu, byl pod vlivem drog, k činu se přiznal a ve vazbě se pokusil o sebevraždu.  V roce 2004 byl převezen do Francie, kde se po odsezení poloviny trestu dostal na svobodu. Stalo se tak v říjnu 2007. Cantat odmítl vystoupit na veřejnosti, ale svého činu hluboce lituje, podle jeho slov a slov jeho přátel Marii hluboce miloval, po její smrti se psychicky zhroutil a pokusil se o sebevraždu.

Cantat na svobodě.

Věci se po jeho propuštění daly znovu do pohybu. Kytarista skupiny Serge Teyssot-Gay oznámil, že se pracuje na nové desce. Cantat musel zaplatit odškodné pozůstalým Marie Trintignantové a soud mu uložil zaplatit i reparace za film, který kvůli smrti hlavní herečky nemohl být dotočen.

Noir Désir (česky "Černá touha") byla francouzská rocková kapela (řazená do žánrů punk-rock, grunge, alternativní rock, experimentální rock, garage rock).

Noir Désir est un groupe de rock français, originaire de Bordeaux, en Gironde. Formé dans les années 1980, et dissout en 2010, il se compose de Bertrand Cantat (chant, guitare et harmonica), Denis Barthe (batterie), Serge Teyssot-Gay (guitare) et Frédéric Vidalenc (basse) remplacé par Jean-Paul Roy à partir de 1996.


Životopis.

Dunajevskij se narodil 18. (30.) ledna 1900 v městečku Lochvica v Poltavské oblasti na Ukrajině. Jeho otec Cale-Josef Simonovič Dunajevskij byl nižším bankovním úředníkem. Rodina měla pro hudbu pochopení. Dědeček Isáka byl chazanem, tj. mužem, který v synagoze předzpěvoval společné modlitby. Matka hrála na klavír a zpívala. Pět Izákových bratrů se stalo rovněž hudebníky. Nejznámější z nich je sbormistr Boris Osipovič (1896–1976). Hudební nadání projevoval od dětství. Podle sluchu už v pěti letech improvizoval na klavír pochody a tance, které zaslechl a od osmi let se učil hrát na housle u Grigorije Poljanského.  V roce 1910 se rodina přestěhovala do Charkova a Izák začal navštěvoval charkovskou hudební školu, kde studoval hru na housle a kompozici. V roce 1918 s vyznamenáním odmaturoval a o rok později ukončil i studium na Charkovské konzervatoři.  V roce 1919 se stal koncertním mistrem smyčcového orchestru a od roku 1920 působil jako skladatel a dirigent v Charkovském ruském dramatickém divadle pod vedením N. N. Sinelnikova. Vedle toho přednášel o hudbě a vedl vojenský amatérský soubor. Jako skladatel debutoval v roce 1920 hudbou k divadelnímu představení "Figarova svatba". V letech 1919–1924 se široce angažoval jako spolupracovník novin a časopisů, organizátor hudebních kroužků u vojenských útvarů a byl i vedoucím hudebního oddělení lidového vzdělávání charkovské gubernie.  V roce 1924 přijel do Moskvy a stal se hudebním ředitelem divadla "Ermitáž". V letech 1926–1929 pak působil ve stejné funkci v "Divadle satiry". Pro toto divadlo napsal své první dvě operety: "Ženichové" a "Nože".  V roce 1929 přesídlil do Leningradu a až do roku 1935 působil jako skladatel a hlavní dirigent "Leningradského music-hallu". První představení s jeho hudbou – satirická parodie "Odyseus" – byla po několika představeních zakázána. Začal spolupracovat s hercem a zpěvákem Leonidem Osipovičem Utjosovem, prakticky prvním sovětským zpěvákem populárních písní a jazzu. Pokusil se vytvořit jakousi formu sovětského jazzu vycházející z ruské lidové hudby. V tomto stylu uváděl pořad "„Jazz na obrátce“" sestavený z fantazií na téma národních písní. V roce 1933 pak s dalšími autory sestavil z jazzových interpretací melodií Giuseppe Verdiho, Rimského-Korsakova a Petra Iljiče Čajkovského "Hudební magazin". V tomto stylu upravil i slavnou operetu Florimonda Hervé "Mamzelle Nitouche" a uvedl ji pod názvem "Nebeské vlaštovky" ("Небесные ласточки", 1933)  Společně s režizérem Grigorijem Vasiljevičem Alexandrovem se stal zakladatelem žánru sovětské filmové hudební komedie. Jejich první společný film "Celý svět se směje" ("Весёлые ребята", 1934) se setkal s mimořádným úspěchem a proslavil Dunajevského nejen v Sovětském svazu. Po něm následovaly stejně úspěšné filmy "Cirkus" ("Цирк", 1936), "Volha, Volha" ("Волга-Волга", 1938) a "Светлый путь" (1940) ve kterých vynikla i slavná herečka Ljubov Orlovová. Dunajevskij napsal hudbu k 26 filmům, ve kterých často také sám účinkoval, hrál na klavír nebo zpíval. Např. ve filmu "Jaro" zpívá romanci Michaila Ivanoviče Glinky. Symfonickou hudbu Dunajevského ocenil i Dmitrij Šostakovič. O předehře k filmu "Děti kapitána Granta" (1936) napsal, že je to dílo velkého žáru a temperamentu.  V letech 1937–1941 byl předsedou Leningradského svazu skladatelů a v roce 1938 byl zvolen poslancem Nejvyššího sovětu Ruské sovětské federativní republiky.  Během Druhé světové války byl uměleckým vedoucím "Souboru písní a tanců železničářů", se kterým vystupoval po celém Sovětském svazu. Po válce se ještě vrátil k operetě. V roce 1947 uvedl na scénu operetu "Volný vítr". Svou poslední operetu, "Bílý akát", již nedokončil. Po Dunajevského smrti ji uvedl na scénu Kirill Vladimirovič Molčanov.  V roce 1950 byl Dunajevskij u příležitosti svých padesátin jmenován národním umělcem RSFSR. Při tom se však často potýkal s obvyklými perzekucemi stalinské éry: partitury jeho prací nebyly zveřejňovány kvůli přezíravému postoji k tzv. lehké hudbě a v rámci boje proti kosmopolitismu bylo odmítáno provedení skladatelových děl s židovskou tématikou.  I. Dunajevskij byl ženatý dvakrát. Jeho první manželka byla herečka Věra Jureněvová. Manželství však mělo krátké trvání. Podruhé se oženil s baletkou Zinou Sudejkinou a měl a ní syna Jevgenije (*1932). Matkou druhého syna Maxima (1945) byla přítelkyně tanečnice Zoja Pašková.  Zemřel v Moskvě 25. července 1955 na srdeční selhání. Spekulace o sebevraždě se nepotvrdily. Je pochován na Novoděvičím hřbitově.

Dílo.

Isaac Dunajevskij měl jedinečný melodický dar a byl de facto zakladatelem žánru sovětské populární hudby. Jeho dílo je sice silně poplatné době svého vzniku a mnohé jeho skladby lze označit za projev socialistického realismu v ruské hudbě, nicméně jeho věhlas přesáhl hranice Sovětského svazu a mnohé jeho melodie se hrají dodnes.

Filmová hudba.

Filmy uvedené v československé distribuci jsou uvedeny přednostně s českým názvem.

Písně.

Dunajevskij je autorem více než sta písní. Vytvořil zcela nový typ ruské populární písně. V jeho písních se prolínají styly klasické ruské romance, operety a jazzu. Velice úspěšné byly i jeho masové písně na politická a budovatelská témata. Mezi nejznámější patří:

Isaak Osipovič Dunajevskij, rusky Исаак Осипович Дунаевский (30. ledna 1900 Lochvica, Poltavská gubernie – 25. července 1955 Moskva) byl ruský hudební skladatel a dirigent židovského původu. Jednalo se o autora známého především na poli ruské populární hudby, který kromě běžných písní psal také filmovou, scénickou a cirkusovou hudbu. Kromě toho je také autorem několika operet. Ve své době byl jedním z nejpopulárnějších hudebních skladatelů v bývalém Sovětském svazu.

Isaac Ossipovitch Dounaïevski (en ), né le à Lokhvitsia, dans le gouvernement de Poltava (Empire russe, aujourd'hui en Ukraine) et mort le à Moscou (Union soviétique), est un compositeur soviétique.


Dějiny.

Historici se domnívají, že se zde víno pěstovalo již v římských dobách, nicméně nejstarší doložená existence vinohradu se datuje do roku 1423. Vlastní historie usedlosti začíná v roce 1525, kdy se člen bordeauxského parlamentu Jean de Pontac oženil s Jeanne de Bellon, jež mu jako věno přinesla pozemek zvaný Haut-Brion. Pontac postupně skupoval okolní pozemky a o 25 let později zde začal budovat zámek. S nesmírnou jasnozřivostí jej postavil na místě, jež se nehodilo pro pěstování révy, a na veškeré vhodné půdě zřídil vinohrady.  Jeho potomci pokračovali v započatém díle. Asi 100 let po založení château zavedl François-Auguste de Pontac, jenž se v roce 1653 stal prezidentem bordeauxského parlamentu, nové metody prodeje vína a jeho uvádění na trh. Jako první začal do zahraničí vyvážet červené víno z jediného vinohradu. Hned po Velkém požáru Londýna v roce 1666 zde otevřel tavernu, která se rychle stala velmi oblíbeným místem. První zmínku o ní a o víně z Château Haut-Brion najdeme v "Deníku" kronikáře období stuartovské restaurace Samuela Pepyse. Napsal: „Pil jsem francouzské víno, kterému se říká Ho-Bryan. Mělo dobrou chuť, nejzvláštnější, s jakou jsem se kdy setkal.“ K dalším obdivovatelům tohoto vína v Anglii patřili též spisovatelé Daniel Defoe a Jonathan Swift a filozof John Locke. Po bouřlivém období Francouzské revoluce vlastnil usedlost v letech 1801–1804 francouzský ministr zahraničí Charles Maurice de Talleyrand-Périgord. Jedna z legend, jež o něm kolují, vypráví o tom, že povýšil gastronomii na umění a svůj stůl učinil nástrojem diplomacie. Méně se však už ví, že jeden z hlavních nástrojů jeho „stolní diplomacie“ nesl jméno vinohradu, jejž kníže zakoupil v Pessaku.  Dalším rodem, jehož jméno je spojováno s Château Haut-Brion, jsou Larrieuovi. Usedlost koupil v roce 1836 za vlády Ludvíka-Filipa pařížský bankéř Joseph-Eugène Larrieu. Díky jeho synu Amédéovi prošla poprvé velkou modernizací a začala produkovat výtečné víno.  Tradici spojení diplomacie s gastronomií zopakoval o sto padesát let po Talleyrandovi americký finančník Douglas Dillon, jenž v letech 1953–1957 působil jako velvyslanec USA ve Francii, a svým vínem zásoboval Bílý dům i Elysejský palác. Později, za prezidenta J. F. Kennedyho, se stal ministrem financí. Douglas Dillon byl synem významného newyorského bankéře Clarence Dillona, který založil další dynastii majitelů Château Haut-Brion. Usedlost zakoupil v roce 1935 od předchozího majitele André Gilberta po měsíci přemlouvání. Teprve krátce předtím byl zrušen americký zákon o prohibici, takže v zemi nastala neukojitelná poptávka po víně. Clarence Dillon se sice dostal do světa vín pozdě, přistupoval však k němu s výjimečným zanícením a se zdravým smyslem pro význam terroiru. Podařilo se mu předat své vinařské nadšení potomkům, takže dnes je u kormidla již čtvrtá generace. Vnučka Clarence Dillona Joan, vévodkyně de Mouchy, a jeho vnuk, kníže Robert Lucemburský, převzali pochodeň a se zápalem typickým pro rodinný podnik dnes vedou vinařství s názvem Domaine Clarence Dillon.

Vinařství.

Haut-Brion je dnes „městské Graves“. Celá usedlost s vinohradem i sklepy je totiž obklopena bordeauxským předměstím a aglomerací Pessac-Léognan, od nichž je oddělují vysoké zdi, které usedlosti zajišťují pokoj a klid. Toto zvláštní městské mikroklima způsobuje, že zdejší hrozny dozrávají ve srovnání s ostatními vinicemi rychleji. Pozemek usedlosti má rozlohu 109 akrů (44 ha), jež dávají každoročně mezi 12 000 až 15 000 kartony (1 karton = 12 láhví) vína. Vinohrad Château Haut-Brion je z 55 % osázen Cabernetem Sauvignon, z 25% Merlotem, z 20% Cabernetem Franc. Průměrné stáří keřů révy je 30 let.  Vinaři usedlosti Haut-Brion vždy propagovali pokrokové metody v pěstování vinné révy a výrobě vína. Po epidemii mšičky révokaze v polovině 19. století patřili mezi průkopníky roubování révy na podnože; po 2. světové válce zavedli používání mechanizace a traktorů a po ničivých mrazech v roce 1956 přešli na nový způsob selektivní výsadby. V 70. a 80. letech minulého století začali zavádět další moderní postupy. Z klonů, jež pocházejí ze zdejší révové školky, se postupně po částech obnovuje celý vinohrad.  V roce 1961 se Haut-Brion stalo prvním vinařstvím premier cru z oblasti Bordeaux, jež nahradilo staré dřevěné kvasné kádě tanky z nerezové oceli. Kromě zvýšení hygieny výroby vína se tím zlepšila kontrola teploty kvašení. Tyto tanky lze totiž i chladit, aby se dal v pravou chvíli zastavit fermentační proces. Víno zraje v nových sudech z dubového dřeva po dobu 24 až 27 měsíců a poté se láhvuje a ukládá k dalšímu dlouholetému zrání.  Haut-Brion bylo prvním vínem kategorie premier cru, o němž existují záznamy, že bylo vyvezeno to do Spojených států: Během své cesty po Francii si totiž Thomas Jefferson, pozdější prezident USA, zakoupil šest kartonů zdejšího vína a nechal si je poslat na svoji usedlost ve Virginii.  Víno Haut-Brion, představuje skutečný klenot mezi všemi premier cru v kraji Bordeaux. Je to největší červené víno z oblasti Graves. Jeho nenapodobitelná chuť je dána "terroirem" vinohradu. Je velice jemné a dokonale hebké, vybraně harmonické a lahodné. Je vždy nádherně vytříbené a komplexní. Časem získává nenapodobitelný buket kouře a koření a jeho aroma se smyslně rozvíjí. Díky své dlouhověkosti může nádherně rozvinout svoji intenzitu, půvab i ušlechtilost.

Château Haut-Brion je nejstarší a nejmenší z vinařských usedlostí, jimž byla při Bordeauxské klasifikaci vín v roce 1855 přiznána kategorie "premier cru". Úředně je sice součástí obce Pessac-Léognan v oblasti Graves, ale její území je v podstatě sevřeno z jedné strany Pessakem a z druhé předměstím Bordeaux, které je centrem oblasti Médoc. Château Haut-Brion, jež leží v oblasti Graves, je jedinou usedlostí mimo oblast Médoc, jíž byla při legendární Bordeauxské klasifikaci vín v roce 1855 udělena zvláštní výjimka a byla zařazena do skupiny klasifikovaných usedlostí, navíc na její samotný vrchol. Château Haut-Brion je také první usedlostí, která propůjčila své jméno velkému vínu.

Le château Haut-Brion est le domaine viticole le plus réputé du vignoble des Graves. Il est situé dans l'aire d'appellation du pessac-léognan, sur les communes de Pessac (siège social) et de Talence, dans l'agglomération de Bordeaux. Il produit l'un des vins de Bordeaux les plus prestigieux, qui porte ce même nom.


Synonyma.

Vědecké názvy.

Pro rostlinu s označením javor babyka ("Acer campestre") je používáno více rozdílných názvů, například "Euacer scharkense, Acer affine, A. bedoi, A. collinum, A. eriocarpon, A. erythrocarpum, A. haplolobum, A. heterolobum, A. heterotomum, A. macrocarpon, A. marucum, A. microcarpon, A. microphyllum, A. molle, A. orthopteron, A. palmatisectum, A. polycarpon, A. praecox, A. quinquelobatum, A. robustum, A. suberosum, A. sylvestre, A. tauricum, A. tauschianum, Euacer affine, Euacer scharkense," a další.

České názvy.

Pro rostlinu s označením javor babyka je používáno více rozdílných názvů, například staročesky "klenicě".

Podřazené taxony.

Je pěstováno mnoho kultivarů, které se výrazně liší především růstem, ale i jinými vlastnostmi.

Zeměpisné rozšíření.

Babyka roste téměř všude v Evropě, od Skandinávie až na jih, v západní Asii a severozápadní Africe i v oblasti Středozemí, kde je však omezena na vyšší nadmořské výšky. Ve střední Evropě je rozšířena od rovin po hory. V severních Alpách roste i na hranici 800 m. n.m. Jen málo se však pěstuje, protože je malého vzrůstu. V parcích a zahradách je běžná jako volně stojící okrasný strom nebo jako živý plot.

Popis.

Javor babyka je opadavý keř nebo strom dorůstající 5–15, ale i 25 m výšky. Dožívá se věku 150 až 200 let. Má srdčitý kořenový systém, středně hluboký (do 1 metru), délky do 6 metrů.

Kmen a letorosty.

Často vytváří nižší vícekmenné stromy, kmen bývá křivý. Kmen může být široký až do 1 m v průměru, s jemně popraskanou, často poněkud korkovitou šedohnědou borkou, ve stáří rozpukanou. Výhonky jsou hnědé, s tmavě hnědými zimními pupeny. Starší větve na sobě mají rezavě hnědé korkovité lišty.

List.

Vstřícné listy jsou v párech, protistojné, 5–16 cm dlouhé a 5–10 cm široké. Mají pět vejčitých, tupě zašpičatělých laloků s hlubokými zářezy. Řapík je 3–9 centimetrů dlouhý. Čepel je na obou stranách chlupatá, vespod světlejší než svrchu. Řapík po nalomení roní mléčnou šťávu. Listy jsou na podzim před opadem jasně žluté.

Květ.

V dubnu a květnu, hned po vyrašení listů nebo i současně s rašícími listy, se objevují zelenožluté květy ve vzpřímených, chocholičnatých, 4–6 cm velkých květenstvích. Obvykle jsou jednodomé. Květy jsou opylovány hmyzem.

Plod.

Plody jsou dvounažky s 2,5 cm dlouhými křídly, která jsou vodorovně rozložená. Každá nažka je 8–10mm široká, plochá, s 2cm křídlem.

Ekologie.

Preferuje vlhké až suché půdy bohaté na živiny. Nachází se jako příměs v porostech dubu, habru, ve smíšených lesích, bukových porostech, na lesních okrajích a v mlází. Javor babyka toleruje částečný stín. Dobře snáší znečištěné ovzduší ve městech, průmyslové znečištění a posypové soli kolem cest. Z tohoto důvodu je často používána pro výsadby v městských oblastech.

Použití.

Babyka nachází použití v mnoha oborech. V Alsasku větve babyky visící nad vchodem domů údajně odrazují netopýry.

Průmysl.

Odolné, načervenalé dřevo je vhodné k soustružení.

Zahradnictví.

Babyka se dá použít do živých plotů, ale dost rychle roste, proto se musí až 4× ročně řezat. Babyka je používaná pro výsadby podél silnic jako alej, pro větrolamy i jako pozadí zahradních úprav.

Zemědělství.

Listy jsou v některých regionech používány jako příměs do krmiva. Babyka je jako medonosný druh ceněna ve včelařství.

Farmacie.

Používá se hlavně kůra, externě v kosmetice na zarudlou kůži nebo vnitřně jako čaj se svíravou chutí. Kůra se používá vysušená na slunci a udržovaná v suchu. Obsahové látky: fytosteroly, choliny, allantoiny, taniny.

Choroby a škůdci.

Mnohdy se vyskytují hálky na listech, způsobené roztoči rodu "Aceria". V suchém počasí se vyskytují listové plísně (padlí).

Památné a významné javory babyky.

Babyky patří k pomaleji rostoucím stromům, takže i ve vyšším věku dosahují drobnějších rozměrů. K našim nejmohutnějším babykám patří:

Javor babyka ("Acer campestre") nebo též javor polní je strom, domácí téměř v celé Evropě s výjimkou Skandinávie. Roste jako keř, stromek či mohutný strom, a to hlavně na okrajích lesů a keřových porostů. Preferuje vápenitou půdu, ale prospívá i v půdě mírně kyselé.

L'Érable champêtre "(Acer campestre)" est un arbre du genre "Acer" appartenant à la famille des Acéracées ("Sapindaceae" APG III). Il est classé dans la section "Platanoidea" de la classification des érables.


Historie.

Samojské souostroví bylo osídleno již asi mezi lety 1000 a 700 př. n. l. Pro Evropany Samou objevil 13. června 1722 nizozemský admirál a průzkumník nizozemské Východoindické společnosti Jacob Roggeveen. Název souostroví znamená v místním jazyce "Místo moa", tedy místo vymřelých ptáků Moa, kteří byli totemovým označením místního rodu (Moa, vyhynulý kolem roku 1500 byl však novozélandský endemit). Roku 1768 pojmenoval francouzský mořeplavec Louis Antoine de Bougainville ostrovy jako "Plavecké ostrovy" (). Kolem roku 1830 zde byla založena anglická misionářská stanice. První doloženou vlajkou byl červený list s bílým půlměsícem a bílou hvězdou uprostřed, užívaná v letech 1858–1873 (není obrázek).  2. října 1873 byla přijata první vlajka Samojského království tvořená červeným listem s bílým středovým křížem a bílou pěticípou hvězdou v horním žerďovém rohu. Vlajka (pravděpodobně o poměru 2:3) měla tradiční polynéské barvy (červenou a bílou) doplněné o křesťanské symboly.  28. ledna 1886 se za pomocí Němců chopil vlády náčelník Tupua Tamasese. Ten z vděčnosti změnil barvy vlajky na více německé. Vlajka byla tvořena bílým listem s černým středovým křížem a červeným kantonem s bílou pěticípou hvězdou.  V roce 1889 byla obnovena původní vláda a v této souvislosti i původní vlajka z let 1873–1886.  V prosinci roku 1889 se Spojené království vzdalo území Samoy výměnou za jiná území a 27. dubna 1900 vznikla v západní části souostroví kolonie Německá Samoa. Východní část připadla USA (dnes nezačleněné území Americká Samoa). Německá Samoa užívala vlajku Německého císařství, černo-bílo-červenou trikolóru s vodorovnými pruhy.  Kolem roku 1912 začalo Německo uvažovat o rozlišení vlajek svých kolonií podle britského vzoru (německé kolonie byly považovány za nedílnou součást říše). Vlajky byly navrženy, v roce 1914 i schváleny, ale po vypuknutí 1. světové války nebyly nikdy zavedeny. Vlajkou Německé Samoy měla být německá černo-bílo-červená vodorovná trikolóra o poměru 2:3 se znakem kolonie v bílém pruhu. Znak byl tvořen červeným štítem s (v dolní části) modrobílými vlnami, z nichž vystupovaly tři malé bílé ostrůvky s třemi bílými kokosovými palmami. Existuje několik návrhů této vlajky. Žádná z vyobrazených vlajek ale neodpovídá uvedenému zdroji.  29. srpna 1914 obsadil, v souvislosti s vypuknutím 1. světové války, Německou Samou Nový Zéland (v té době britské dominium) a na souostroví se začala užívat novozélandská vlajka.  V prosinci roku 1920 byla Německá Samoa přejmenována na "Západní Samou" a stala se mandátním územím Společnosti národů pod správou Nového Zélandu. Novou vlajkou se v této souvislosti stala britská státní námořní vlajka (Blue Ensign) s místním vlajkovým emblémem (Badge) ve vlající části. Emblém tvořilo bílé kruhové pole s (v přirozených barvách) vyobrazením pobřeží, trsy trávy a třemi kokosovými palmami. Inspirací pro emblém byla vlajka Cookových ostrovů z let 1893–1901 s jednou palmou.  V roce 1946 byl statut Západní Samoy změněn na Poručenské území OSN pod správou Nového Zélandu. 1. června 1948 byla zavedena nová vlajka s červeným listem o poměru 1:2 a modrým kantonem. V něm byly (pod vlivem Novozélandské vlajky čtyři nestejně velké, bílé, pěticípé hvězdy, rozmístěné do podoby souhvězdí Jižního kříže.  24. února 1949 byla do kantonu přidána pátá (nejmenší) hvězda. 1. ledna 1962 byla v Západní Samoi vyhlášena nezávislost pod stejným názvem. 2. července 1962 byl název státu upraven na "Samoa". Vlajka z roku 1949 změněna nebyla a platí dodnes.

Vlajka Samoy je červený list s modrým kantonem, ve kterém je pět bílých, nestejně velkých pěticípých hvězd, seřazených do tvaru souhvězdí Jižního kříže. Jedná se o připomínku novozélandské vlajky, protože Samoa byla v letech 1914–1962 Novým Zélandem spravována).

Le drapeau des Samoa a été adopté le. Ce drapeau comporte dans son coin supérieur gauche la représentation de la constellation de la Croix du Sud. Le carré bleu symbolise la liberté, tandis que la couleur rouge représente le courage.


Předchůdci.

Snaha vyložit složité skutečnosti pomocí jednodušších je podstatou každého výkladu. První řečtí filosofové, předsókratici, kteří se snažili najít počátek nebo původ světa v jednom ze živlů, neznamená ještě úplné převedení čili redukci. Předchůdcem redukcionismu – pokud lze z dochovaných zlomků spolehlivě soudit – je teprve Démokritos:  U Démokrita provází ovšem toto přesvědčení i hluboká skepse co do možností lidského poznání:

Descartes a novověká věda.

Novověká věda si klade jiný cíl: smyslem poznání není skutečnosti rozumět, nýbrž ji účinně ovládnout. K tomu se výborně hodí reduktivní postup, který skutečnost rozkládá na jednoduché součásti a složky a zanedbává všechno, co se takovému rozložení příčí. Jakmile se rozklad na jednoduché složky podaří, lze mezi nimi najít i jednoduché příčinné vztahy (kauzalita), jež se dají vyjádřit matematicky a s jejich pomocí s jistotou předvídat. Tuto metodu vypracoval francouzský filosof, matematik a vědec René Descartes.  Reduktivní postup spočívá u Descarta v tom, že skutečnost chápe jako neživou, složenou z neživých částí a ovládanou zákony mechaniky: i živé organismy jsou stroje, které by bylo možno rozebrat a opět složit. Jen člověk má kromě toho nehmotnou duši, kterou nelze tímto způsobem rozkládat a skládat. Descartův mechanistický postup se skvěle osvědčil při zkoumání a ovládání neživé přírody, narazil však tam, kde musel obětovat příliš mnoho – už při výkladu meteorologických jevů a zejména při zkoumání živých organismů. Descartův výklad fysiologie lidského těla se nikdy neprosadil a švédská královna Kristýna I., jíž knihu věnoval, mu odepsala, že se jí výklad líbí, nedovede si však představit, že by se dvěma hodinovým strojům narodily malé hodinky. Přesto se v 18. století těšily velké pozornosti mechanické automaty, napodobující chování živočichů i člověka.

Moderní věda.

Od 17. století si pokusná (empirická) věda postupně uvědomuje, že objevování přírodních zákonitostí vyžaduje umělé uspořádání experimentu, kde se pokud možno vyloučí všechny rušivé jevy: tak volný pád je třeba měřit ve vakuu. Ve 20. století se nástrojem tohoto poznávání stávají modely a modelování, nejprve mechanické, matematické a později i s pomocí počítačů. Redukcionismus pak znamená přesvědčení, že i složité skutečnosti lze ztotožnit s jejich zjednodušenými modely a vyložit beze zbytku ze zákonitostí jejich jednodušších složek. Redukcionismus je jedním z postupů positivismu, který chce poznání redukovat na vykazatelná, případně měřitelná fakta.

Kritika redukcionismu.

Námitky proti redukcionismu jsou několika druhů, lze je však shrnout do zásady, že „celek je víc než souhrn jeho částí“ (Aristotelés).  Pokud bychom chtěli živý organismus vysvětlit pouze z atomů a jejich vlastností, museli bychom u nich předpokládat nějaký zárodek schopnosti reprodukce a dokonce i vývoje a vědomí.  Význam vědeckého redukcionismu vysvětluje americký evolucionista Richard Boyd takto:

Redukcionismus (z lat. "reductio", přivedení nazpět) je výkladový postup a myšlenkový směr, který se snaží vysvětlovat složité skutečnosti převedením na jednoduché části zejména rozkladem a tvrzením, že celek není „nic než“ soubor částí.

Au sens le plus large, on appelle réductionnisme la position selon laquelle une théorie, un domaine de discours ou un concept peut être expliqué, défini ou subsumé sous un autre.