První generace.

První generace se vyráběla v letech 2000 až 2005. V Japonsku se prodávala pod názvem Suzuki Swift. Byla nabízeny s motory o objemu 1,3 až 1,5 litru dosahujících výkonů od 65 do 81 kW. Pouze pro vývoz byl použit ještě slabší motor 1,3 litru o výkonu 61kW. Převodovka byla pětistupňová manuální nebo čtyřstupňová automatická. Vůze měl na výběr pohon předních nebo pohon všech kol. V roce 2003 prošel vůz faceliftem, kdy byl pozměněn vzhled přední části. Ve stejném roce se také objevila sportovní verze Ignis Sport, kterou poháněl motor o objemu 1,5 litru o výkonu 85 kW. Vůz byl vybaven řadou sportovních doplňků.  Rozměry

Druhá generace.

Druhá generace se vyráběla od roku 2001 do roku 2008. Nejednalo se tedy o nástupce předchozího modelu v pravém slova smyslu. Vůz byl prodáván také pod názvy Chevrolet Cruze, Holden Cruze a Subaru Justy. Pro evropský trh se vyráběl v maďarském městě Esztergom. Na výběr byl opět pohon předních nebo všech kol. Vůz byl svým zaměřením považován za malé SUV. Nabídka motorů byla shodná s předchozím modelem, jednalo se ale o novější agregáty s variabilním časováním ventilů, navíc se v Evropě do něj montoval i turbodiesel od FIATu 1.3 DDiS 51 kW (FIAT ho označuje jako 1.3 MultiJet, 1.3 MJET nebo 1.3 MJTD)  Rozměry

Závodní verze.

Suzuki Ignis S1600.

Vůz se účastnmil soutěží od sezony mistrovství světa v rallye 2004. Jako základ byla použita pětidveřová karoserie modelu druhé generace. Vůz používá novou převodovku, která vznikla ve spolupráci s firmou Hewland. Tlumiče pocházejí od společnosti Rieger. Suzuki World Rally Team poprvé nasadil tyto vozy na Rallye Monte Carlo 2004.  K pohonu sloužil řadový šestnáctiventilový čtyřválec DOHC o objemu 1597 cm3 uložený napříč, který dosahoval výkonu 218 koní. Kompresní poměr motoru byl 1:12,9. Převodovka byla šestistupňová sekvenční a spojka jednokotoučová.  Rozměry

Suziki Ignis je malý automobil, který v letech 2000 až 2008 vyráběla japonská automobilka Suzuki. Vůz byl nástupcem Suzuki Cultus. Tento automobil byl prodáván i pod značkou Subaru jako Subaru Justy

Le Suzuki Ignis est un petit crossover à 3 ou 5 portes japonais Suzuki de 2000 à 2008. Il était proposé en versions traction ou quatre roues motrices.


Historie.

První jednotky Rangers.

První jednotku Rangers založil na počátku 18. století ve státě Massachusetts Benjamin Church, jako obranu před Indiány v pohraničních oblastech, v nichž byly polovojenské jednotky neefektivní. Později založil podobnou jednotku Robert Rogers z New Hampshire. Dvě rangerské roty, známé jako Rogers' Rangers (Rogerovi Rangeři), podporovaly britská vojska proti Francouzům v Kanadě v oblasti státu New York a řeky sv. Vavřince.

Druhá světová válka.

Během druhé světové války byl z dobrovolníků 1. obrněné a 34. pěší divize (odkud pocházelo 80 % mužstva) vytvořen speciální prapor pojmenován 1. prapor Rangers. Výcvik praporu začal ve Skotsku pod vedením britských instruktorů British Commandos. Následně vznikly další čtyři prapory. Rangers byli nasazeni jako první vlny útoků při obojživelných operacích Torch a Husky.  Pod vedením Williama O. Darbyho se zúčastnili i bitvy o Cisternu, kde byla 29. ledna velká část 3. a 5. praporu zajata. Během operace Overlord přistál 5. prapor Rangers s první vlnou amerických vojsk na úseku Dog White na pláži Omaha. 2. prapor Rangers se zúčastnil známého útoku na Pointe du Hoc. Na pacifickém bojišti byl v 26. září 1944 vytvořen 6. prapor Rangers, který se zúčastnil vylodění na Filipíny a útoku na Cabanatuan. Po skončení války byly tyto jednotky rozpuštěny.

Korejská válka.

Během Korejské války byl vytvořením první nové roty Rangers pověřen Ralph Puckett. V následujícím období jednotky Rangers nebyly nikdy větší než rota a byly vždy přiděleny větším celkem. Po skončení války opět většinu jednotek Rangers rozpustili. Zůstala jen škola Rangers ve Fort Bening ve státě Georgie.

Vietnamská válka.

Opětovná potřeba speciálních jednotek tohoto typu se projevila během války ve Vietnamu. Od roku 1966 operoval v zemi 75. pluk Rangers (75th Ranger Infantry Regiment) jako průzkumná složka 101. výsadkové divize. Několik dalších rot připadlo i jiným jednotkám. Celkově ve Vietnamu operovaly roty C, D, E, F, G, H, I, K, L, M, N, O a P. Prosazovaly se zejména při hlídkách dálkového průzkumu (tzv. LRRP – Long Range Reconnaissance Patrol). Tyto akce byly pozemní průzkumné mise na velké vzdálenosti, často do mířily do oficiálně nepřístupných oblastí Kambodže a Laosu podél Ho Či Minovy cesty. Byly při nich získávány informace o pohybech nepřítele, naváděny letecké útoky, vyhodnocovány výsledky bombardování, vytváření pastí atd.. Jednotky se několikrát zúčastnily akcí na osvobození válečných zajatců nebo získání zajatce z řad VLA či Vietkongu. U některých akcích používali vojáci černé oděvy Vietkongu a dokonce namísto předepsané vojenské obuvi nosili tenisky nebo vietnamské sandále, které byly pohodlnější a navíc matoucí pro nepřátelské stopaře.

Současnost.

První stálý prapor byl zřízen v roce 1974 z iniciativy generála Creighton Williams Abramse juniora ve Fort Benning a druhý ve Fort Lewis ve státě Washington. Poprvé byly tyto oddíly bojově nasazeny na Grenadě v roce 1983. V roce 1984 byl zřízen další prapor ve Fort Bening. V roce 1987 vznikl z těchto tří praporů samostatný 75. pluk Ranger (75th Ranger Regiment).  75. pluk Rangers je elitní jednotka lehké pěchoty americké armády, která operuje minimálně se silou roty; to znamená 150 členů, ojediněle čety – 50 členů. Je určena na dálkový hloubkový průzkum, na speciální zajišťovací operace, úderné a podpůrné akce. Rangers většinou podporují menší elitní skupiny například Delta Force. Pluk Rangers se skládá ze tří praporů, z nichž každý má přibližně 1 600 osob. 1. prapor Hunter Army Airfield, stát Georgie, 2. prapor Fort Lewis, stát Washington, 3. prapor Fort Benning, stát Georgie.  Kritéria výběru členů jsou přísné. Zájemci musí mít středoškolské vzdělání, absolvovat pětiměsíční základní výcvik, třítýdenní výsadkářský kurz a třítýdenní vstupní program Ranger. Vzhledem k tomu, že tyto jednotky operují ve větších počtech, nejsou nasazovány na příliš utajované akce.

U.S. Army Rangers jsou elitní jednotky americké armády, které jsou schopny provádět přímé, tajné a záchranné akce (výpady, přepady). V současnosti existuje "75. Ranger Regiment", který vznikl za druhé světové války a v současnosti sídlí ve Ft.Benning v Georgii. Linie Rangerů byly v současnosti zmenšeny ze šesti praporů na tři, známé jako "5307 Composite Unit" přezdívané "Merrill's Marauders", poté repatriovaná jako "475th Infantry", později jako "75. Infantry". "75th Ranger Regiment" je speciální bojový útvar ovládaný United States Army Special Operations Command (USASOC).

Les sont des fantassins d'élite de l'Armée de terre des États-Unis. Ce terme est utilisé pour désigner d'une part les soldats membres d'une unité portant le nom de Ranger, et d'autre part ceux qui sortent qualifiés de la, une école d'aguerrissement.


Historie.

V 70. letech 20. století vznikl plán na celkovou rekonstrukci čtvrti Bercy. Palais Omnisport byl součástí velkého městského projektu na rozvoj v této oblasti Paříže, který těžil z dobré dopravní obslužnosti (Lyonské nádraží, RER, metro, přivaděč na pravém břehu od městského okruhu).  Koncem října 1979 začaly průzkumné práce. Samotná výstavba začala 30. března 1981 a skončila v prosinci 1983. Slavnostní otevření proběhlo dne 3. února 1984 za přítomnosti pařížského starosty Jacquese Chiraca, kdy se zde jako první konaly závody v dráhové cyklistice. Druhou sportovní disciplínou byly fotbalové zápasy 14. a 15. února 1984 klubu Paris Saint-Germain. První hudební koncert proběhl 29. února 1984 a vystoupila na něm německá skupina Scorpions.

Architektura.

Na stavbě spolupracovali architekti Michel Andrault, Pierre Parat a Aydin Guvan. Celková plocha činí 55 000 m a kapacita hlediště se v závislosti na využití pohybuje od 3500 po 18 000 osob.  Hala se skládá z hlavního prostoru s průměrným počtem 17 000 sedadel a několika menších přilehlých sálů, z nichž jeden má ledovou plochu. Hlavní prostor nabízí dokonalou viditelnost ze všech stran, protože v hledišti nejsou žádné podpůrné sloupy. Vnější vzhled stavby připomíná pyramidu, jejíž stěny jsou pokryté trávníkem. Na stavbě je umístěná výrazná ocelová konstrukce. Ta slouží jako koleje pro dopravníky a jeřáby, které umožňují v krátké době mnipulaci s vnitřním zařízením a změnit tak rychle vnitřní uspořádání haly. Díky zařízení, které bylo tímto způsobem navrženo a postaveno poprvé na světě, nejsou uvnitř haly omezení pro akustiku, osvětlení a speciální efekty.

Využití.

Hlavní náplní jsou sportovní utkání nejrůznějšího druhu. Dalšími významnými projekty jsou koncerty francouzských i zahraničních zpěváků a hudebníků. Kromě toho nabízí POPB též různé typy představení, kulturních a společenských událostí jako opery, taneční vystoupení, sjezdy politických stran, vědecké konference apod.

Sportovní události.

Aréna se stala dějištěm mnoha sportovních událostí:

Koncerty.

První koncert zde odehrála skupina Scorpions.

CD a DVD natočené v hale.

Na mnohých koncertech uskutečněných v hale byl pořízený záznam vydán na nosičích (výběr):

AccorHotels Arena nebo jen Bercy Arena (dříve "Palais omnisports de Paris-Bercy", česky "Palác různých sportů Paříž-Bercy"), je víceúčelová sportovní hala, která se nachází v Paříži ve 12. obvodu ve čtvrti Bercy na Boulevardu de Bercy. Leží na pravém břehu řeky Seiny mezi parkem Bercy a budovou ministerstva financí. Jejím majitelem je město Paříž.

Le palais omnisports de Paris-Bercy (en abrégé POPB) souvent désigné par ellipse Bercy, et actuellement parrainé sous le nom Accor Arena, est une salle polyvalente et modulable située boulevard de Bercy, dans le quartier de Bercy, dans le de Paris. Il a fait l'objet d'importants travaux de rénovation en 2014 et 2015. Il est depuis son inauguration en 1984 le théâtre de nombreuses manifestations sportives, certaines régulières (comme le Masters de Paris-Bercy en tennis et le Grand Chelem de Paris en judo), de concerts des plus grands artistes nationaux et internationaux, et prévoit d'accueillir les compétitions de basket-ball et de judo des Jeux olympiques d'été de 2024.


Příběh.

Děj se odehrává v severovýchodní provincii fiktivního státu Černarus, v Jižní Zagorii. Zde trvá občanská válka mezi černaruskou vládou a separatistickým Hnutím Rudé Hvězdy (zkráceně ČdKZ, jeho příslušníci jsou známí jako čedaci), které již téměř celou provincii ovládlo a je viněno z válečných zločinů. Do oblasti je vyslána americká letadlová loď USS Khe Sanh spolu s jednotkami námořní pěchoty, Ti mají zastavit násilí a obnovit pořádek v Jižní Zagorii. Hra sleduje osudy příslušníků pětičlenné speciální jednotky Razor tým.  Hra obsahuje 6 konců, které závisí na rozhodnutích hráče či splněnosti různých úkolů v kampani.

Editor misí.

Editor misí obsahuje okolo 100 vozidel. Možností je spousta – buď si vytvořit válku, nebo se např. projíždět ve škodovce nebo prohánět se ve vrtulníku či stíhačce. Ale to není všechno, je možné hrát i za zvířata. Hra obsahuje 2 terény – Černarus (225 km) a Utes.

Rozšíření.

ArmA 2: Operation Arrowhead.

Jedná se o stand-alone datadisk, ve kterém se hráč přesune do fiktivní blízkovýchodní země Takistán. Ačkoliv se jedná o fiktivní zemi, herní lokace jsou vytvořeny na základě satelitních snímků Afghánistánu. Kromě zcela nové kampaně datadisk přinesl nové zbraně, vozidla či letecké jednotky. Přidává také 3 nové terény – Tákistán (164 km), Zargabad (67 km) a Poušť (4 km). Ve hře se dokonce krátce objeví i Armáda České republiky. Vydán byl 29. června 2010.

Stahovatelný obsah.

V roce 2010 vyšlo ještě rozšíření, které do hry přidalo britskou armádu, novou kampaň a nový terén – Šapur (4 km). V sejném roce pak vyšlo další rozšíření –, které do hry přidalo novou kampaň, novou frakci a terén Zkušební Oblast (4 km).  Poslední rozšíření vyšlo až v roce 2012. Jedná se o. To hru doplnilo o české jednotky, českou kampaň, českou výzbroj a 2 terény – Bystrica a Bukovina. Tyto terény jsou však pouze upravené výřezy Černarusi. Navíc byla do hry přidána možnost zatopení oblastí a využití stopovacího psa.

ARMA II je česká počítačová hra z roku 2009. Část obsahu hry byla vypuštěna jako free to play, pod jménem ArmA 2 Free. Tato část hry neobsahuje příběhovou část hry a má celkově nižší rozlišení všech textur ve hře. Hra je volným pokračováním hry ArmA z roku 2006. Hra se dočkala většinou kladného přijetí od kritiky a prodeje byly později výrazně zvýšeny díky modifikaci DayZ, která hru předělává na onlinový survival horor. Na serveru Hrej.cz byla hra označena za 8. nejlepší hru roku 2009. Na jiném serveru DDWorld.cz se hra umístila na 5. místě. V obou žebříčcích se ArmA II umístila v rámci českých her na druhém místě (za adventurou Machinarium). V roce 2011 byla ArmA 2 na serveru PC Gamer označena za 13. nejlepší počítačovou hru všech dob. Hra však byla kritizována za přítomné chyby. V roce 2013 byl vydán další díl.

ARMA II (stylisé "ArmA II") est la suite de la simulation de fantassin '. Cette série est développée par Bohemia Interactive Studio, créateurs dOperation Flashpoint", dont "ARMA" et ARMA II sont les suites spirituelles. Le jeu a reçu une suite en 2013, "ARMA III".


Biografie.

Sandra Roelofs se narodila 23. prosince 1968 v Terneuzenu v Nizozemsku. Absolvovala studium na Ústavu cizích jazyků v Bruselu a na Mezinárodním institutu pro lidská práva ve Štrasburku.  V roce 1993 se ve Štrasburku seznámila s Michailem Saakašvilim, pozdějším gruzínským prezidentem, a v témže roce se oba přestěhovali do New Yorku ve Spojených státech amerických. Sandra Roelofs pracovala na Kolumbijské univerzitě a v nizozemské advokátní kanceláři. Na konci téhož roku Roelofs a Saakašvili uzavřeli sňatek. V roce 1996 se odstěhovali do Gruzie a Sandra Roelofs začala pracovat pro Mezinárodní výbor Červeného kříže a nizozemský konzulát v Tbilisi. V letech 1999 až 2003 přednášela na Státní univerzitě v Tbilisi, kde také pracovala na své disertační práci o jazykových aspektech francouzštiny v Belgii. Kromě rodné nizozemštiny ovládala Sandra Roelofs již tehdy nejen francouzštinu a angličtinu, ale také němčinu, ruštinu a gruzínštinu.  V roce 2005 vydala Sandra Roelofs autobiografickou knihu "De first lady van Georgië. Het verhaal van een idealiste" ("The Story of an Idealist").  Když její manžel jako exprezident a trestně stíhaný muž v roce 2013 Gruzii opustil, zůstala Sandra Roelofs zprvu bydlet v Tbilisi. Poté co byl jejich byt zabaven, uchýlila se i ona do zahraničí. Bydlí od té doby u svých rodičů v nizozemském Terneuzen, se svým mladším synem Nikolozem. Její starší syn Eduard studuje fyziku v USA. Ke svému manželovi se nepřipojila, ani když byl Saakašvili na Ukrajině jmenován guvernérem Oděské oblasti. V současnosti studuje na vysoké škole v Londýně obor zvaný "celosvětová zdravotní politika" ("Global Health Policy").

Charitativní činnost.

V roce 1998 Sandra Roelofs založila humanitární a charitativní nadaci SOCO, která na území Gruzie realizuje řadu aktivit v oblasti sociální, zdravotní a vzdělávací. Sandra Roelofs je ředitelkou této nadace. V roce 2007 stála u vzniku první rozhlasové stanice s výlučným zaměřením na vážnou hudbu na Kavkaze - rádio "„Muza“".

Sandra Elisabeth Roelofs (* 23. prosince 1968 Terneuzen, Nizozemsko) je nizozemsko-gruzínská aktivistka a diplomatka. Od 25. ledna 2004 do 25. listopadu 2007 a od 20. ledna 2008 do 17. listopadu 2013 první dámou Gruzie. Jejím manželem je bývalý gruzínský prezident Michail Saakašvili.

Sandra Elisabeth Roelofs–Saakashvili (en ) est une diplomate néerlando-géorgienne née le à Terneuzen. Elle est la première dame de Géorgie de 2004 à 2013, lorsque son mari, Mikheil Saakachvili, est le président du pays.


Životopis.

Prvních 14 let svého života Belle trávil v rodném místě Fécamp, později v Les Sables d'Olonne, kde se projevila jeho chuť pro akci a rychlý pohyb. Vyniká v atletice, gymnastice, horolezectví a bojovém umění. Byl hodně inspirován dědečkem z matčiny strany Gilbertem Kittenem, který v něm vyvolával snahu pomáhat druhým. V roce 1988 ve svých 15 letech Belle opustil školu a šel na všeobecnou střední školu poté se přestěhoval do Lisses u Paříže, kde nastoupil do povinné vojenské služby. V té době získal Certifikát Francouzského národního červeného kříže a Certifikát vedoucího gymnastiky UFOLEP. Získal velmi blízké přátele u dospívající mládeže s podobnou chutí k pohybu. Později společně vytvořili skupinu "Yamakasi" (Yann Hnautra, Frédéric Hnautra, David Malgogne, Sébastien Foucan a Kazuma). Poté, co nastoupil do hasičského sboru, se snahou následovat kroky otce a dědečka, byl dočasně propuštěn pro zranění zápěstí. Z osobních důvodů se ke sboru již nevrátil.  Později nastoupil k armádě u námořní pěchoty ve Vannes, kde byl povýšen a obdržel mnoho certifikátů za gymnastiku a provazolezectví. Armádu opustil, protože jeho chuť a láska k dobrodružství a svobodě se s životem v armádě nesnoubila. Po čase, kdy pracoval jako skladník, hlídač a prodavač nábytku, odlétá do Indie, zde získal černý pás v kung-fu. Po návratu začal propagovat svou sportovní disciplínu parkour filmovými záznamy svých schopností.  V roce 1997 se filmový tým Stade 2 po spatření jeho záznamů rozhodl natočit filmovou sérii o Belleovi a parkouru s názvy "The Speed-Air Man", "Catman", "La Reléve", "Les Traceurs". Slovo „traceur“ se začalo používat pro označení osob provozujících parkour. Bell spolu s přítelem a hercem Hubertem Koundé (film "La Haine") definují název parkour. Hubert také Bellea poprvé zasvětí do herectví na velkém plátně. Bell rozvíjí své herecké schopnosti ve hře "Pygmalion", získává mnoho dalších rolí převážně ve francouzských filmech a reklamách. Poprvé je obsazen do hlavní role v propagačním videu pro Tinu Turner. Jeho herecká kariéra pokračuje obsazením do malých rolí ve filmech jako "Les Gens du voyages" a "Un Monde meilleur", následuje "L'engrenages" a "Femme fatale", a také "Purpurové řeky 2: Andělé apokalypsy", v hlavní roli s Jeanem Reno.  Po natočení mnoha dalších reklam pro BBC, Nissan či Nike Bellea kontaktoval Luc Besson, režisér filmů "Brutální Nikita" a "Pátý element" s nabídkou hlavní role spolu s Cyrilem Raffaellim v akčním filmu "Okrsek 13", po kterém bylo natočeno pokračování "".

David Belle (* 29. dubna 1973, Fécamp, Francie) je francouzský herec, traceur a sportovec, kterého především proslavil film "Okrsek 13". Narodil se v departementu Seine-Maritime v Normandii. Pochází z prosté rodiny žijící na okraji Paříže. Jeho dědeček Gilbert Kitten, otec Raymond Belle a bratr Jeff Belle byli velmi zkušení záchranáři francouzského hasičského sboru. David Belle je považován za zakladatele a předního představitele parkouru (umění přemístění).

David Belle, né le à Fécamp, est un sportif, cascadeur et acteur français. Il est le fondateur du parkour. David commença le parkour dès l'âge de 15 ans, inspiré par son père Raymond Belle et soutenu par son frère Jean-François. Son grand-père Gilbert Kitten, son père Raymond Belle et son frère étaient des sauveteurs expérimentés qui travaillaient dans le service du feu de l'armée française.


Historie.

Již v roce 1953 byl uspořádán automobilový maraton na počest korunovace královny Elizabeth. jeho název zněl Coronation Safari a jeho duchovním otcem byl Eric Cecil. Tohoto ročníků se účastnila s vozem Tatra 600 posádka Marwaha, Prestom, která později vyhrála následující ročník s vozem Volkswagen Beetle.  V dalších letech se soutěž stala nejdelší, nejtěžší a nejsložitější rallye. Safari rallye 1971 měřila 6400kmv těžkém terénu. Tradiční datum shodné s velikonočními svátky často poznamenaly monzunové deště. Navíc rallye neměl zpočátku klasické rychlostní zkoušky ale průjezdové body kontroly, podobně jako Rallye Dakar.  Od Safari rallye 1970 začala nadvláda vozů Datsun, když zvítězil Hermann a Schuler na voze Datsun 1600 SSS. Na Safari rallye 1973 poprvé vyhrál evropský jezdec Hannku Mikkola s Escortem RS1600. Safari rallye 1978 byla poznamenána velkým výpadkem favoritů, a tak se z vítězství radoval Nicolas s Peugeotem 504. Tovární týmy zde často najímali místní jezdce, kteří měli automobilkám získat body. Mezi ty patřili Jodinger Singh nebo Shekhar Mehta, který tuto soutěž vyhrál pětkrát s vozem datsun. Na Safari rallye se nikdy nedařilo vozům skupiny B ani vozům s pohonem všech kol. Teprve na Safari rallye 1987 zvítězilo Audi 200 Quattro. Před tím zde byla tříletá nadvláda vozů Toyota Celica TCT. Řadu vítězství zde získaly vozy Lancia Delta Integrale, Toyota Celica GT-4 a Mitsubishi Lancer EVO různých generací. Safari rallye 2002 se stala posledním ročníkem, který byl zařazen do mistrovství světa  Tato soutěž přinesla největší úspěch týmu škoda Motorsport. Na Safari rallye 2001 získal Armin Schwarz s vozem Škoda Octavia WRC třetí místo.

Safari rallye je soutěžní rallye, která se pořádá v africkém státě Keňa. centrem soutěže je město Nairobi. Od roku 1973 do roku 2002 byla součástí Mistrovství světa v rallye. V roce 2009 se stala součástí šampionátu Intercontinental Rallye Challenge 2009.

Le Rallye Safari, ou Safari Rally (surnommé the "World's toughest rally", le "Rallye le plus difficile au monde"), antérieurement appelé East African Coronation Safari de 1953 à 1959, puis East African Safari Rally de 1960 à 1974, est un rallye automobile créé en l'honneur du couronnement ("coronation") de la reine Élisabeth II en mai 1953, par Eric Cecil (vainqueur en 1956), L.F. Menton et Ian Craigie, trois officiers de l'armée de sa Majesté membres du "Royal East African Automobile club".


Biografie.

Villa se narodil jako Doroteo Arango chudým rolníkům Agustínu Arangovi a Micaele Arambula v Rancho de la Loyotada, jedné z největších haciendas v mexickém státě Durango. Doroteo byl nejstarší z pěti dětí a jako takový matce pomáhal s péčí o sourozence, když jejich otec zemřel.  Podle Villových vlastních prohlášení ve věku šestnácti let zastřelil Lopeze Negre, jednoho z majitelů či správců haciendy, když se Negre pokoušel znásilnit jeho sestru. Někteří historici však pochybují o pravdivosti tohoto příběhu. Poté Villa utekl do kopců, kde se dostal do skupiny banditů. Nakonec se dostal do skupiny, v jejímž čele byl Ignacio Parra, jeden z nejznámějších loupežníků v Durangu té doby. Poté Doroteo přijal jméno "Francisco Villa" po svém dědečkovi z otcovy strany, Jesusu Villovi.  V roce 1902 byl Pancho Villa zatčen za krádeže mul a násilí. Byl sice ušetřen trestu smrti kvůli svým vztahům s mocným Pablo Venezuelou (kterému Villa prodával kradené zboží), avšak rovněž přinucen vstoupit do federální armády. O několik měsíců později z armády utekl a uprchl do sousedního státu Chihuahua.

Vrchol kariéry.

Villa a jeho podporovatelé, známí jako "Villistas", postupně ovládli rozsáhlé území a půdu rozdělili rolníkům a vojákům. Zároveň Villa olupoval a zabavoval vlaky, stejně jako ostatní revoluční generálové. Rovněž se zapojil do tisku nekrytých peněz.  Villova dominance v severním Mexiku byla rozbita v roce 1915, příčinou byla série porážek, které utrpěl u Celaya a Agua Prieta z rukou Álvaro Obregóna a Plutarco Elías Callese. Po slavném nájezdu na Columbus v roce 1916 se generál John J. Pershing snažil Villu a jeho stoupence marně stíhat. Tento pokus trval zhruba rok.  Villa odešel na odpočinek v roce 1920 a stal se majitelem rozsáhlého pozemku, který změnil ve vojenskou kolonii pro své bývalé vojáky. V roce 1923 se Villa rozhodl znovuzapojit do mexické politiky. Výsledkem bylo jeho zavraždění, pravděpodobně na příkaz Álvara Obregóna, tehdejšího mexického prezidenta. Zemřel v pětačtyřiceti letech.

Villa ve filmech, televizi a literatuře.

Villa si zahrál sám sebe v letech 1912, 1913, 1914 a 1916:  Film "Viva Villa!" z roku 1934 byl nominován na Oscara. Mezi herce, kteří si Pancho Villu zahráli, patří:  Román Davida Morrella Poslední ráno pojednává o americké trestné výpravě do Mexika roku 1916 pod velením Johna J. Pershinga, která měla za úkol vypátrat a potrestat Pancho Villu za přepadení amerického příhraničního města Columbus v Novém Mexiku.

José Doroteo Arango Arámbula (5. června 1878 – 20. července 1923), spíše známý pod pseudonymem Francisco Villa nebo jeho zdomáčtělou verzí, Pancho Villa, byl jeden z nejvýznamnějších generálů mexické revoluce.

José Doroteo Arango Arámbula plus connu sous le pseudonyme de Francisco Villa, ainsi que sous l'hypocoristique mexicain de Francisco : Pancho, né le ( à La Coyotada, municipalité de San Juan del Rio, Durango, mort le à Parral, Chihuahua), est un hors-la-loi mexicain devenu chef de la et général de l'armée fédérale au cours de la révolution mexicaine.


Příběh.

Hvězdného data 4040.7 kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 pod vedením kapitána Jamese Tiberius Kirka nachází při svých cestách trosky z hvězdné lodi "USS Beagle", která zmizela před šesti lety. Pan Spock vypočítal, že trosky mohou pocházet od jedné planety v systému FGC 892. "Beagle" byl pod velením kapitána R. M. Merricka, kterého Kirk znal z akademie hvězdné flotily. "Enterprise" objevuje planetu, která velmi připomíná Zemi. Má stejné složení atmosféry, stejný poměr oceánů a pevniny, sondy ukazují, že je obydlená a částečně znečištěná smogem. Poručík Uhura zachycuje vysílání, které se podobá denním zprávám a naznačují, že obyvatelstvo žije ve společnosti s kombinací Římského impéria a 60. let 20. století. Pár snímků naznačuje, že na planetě existuje otroctví, gladiátorské zápasy, ale i televizní vysílání. Jeden ze zabitých gladiátorů se jmenuje William B. Harrison a byl i člen posádky "Beagle".  Výsadek čítající kapitána Kirka, pana Spocka a Dr. Leonard McCoye se brzy na povrchu setkává s obyvateli. Jde o jakýsi odboj, který jim vysvětluje, že jsou pod nadvládou prvního občana jenž pořádá hry otroků a gladiátorů. Také se ukazuje, že hledaný kapitán Merrick může být právě krutovládce Merikus. Výsadek se musí vydat do města a na cestě je doprovází Klavius, bývalý gladiátor a současný „následovník světla“. Všichni ale po krátké době upadají do zajetí místní policie. Kirk chce po strážném, aby jejich vládci oznámil, že on je v cele. Strážný je nedůvěřivý, ale posléze patrně tak vykoná, protože po nezdárném pokusu o únik z věznice se opravdu setkává s Merikem a jeho prokonzulem Claudiem Markem. Markus je místní obyvatel planety, kterého před šesti lety kapitán Merrick potkal při hledání potřebných krystalů po zásahu "Beagle". Kapitán Merrick zůstal na planetě a donutil svou posádku se transportovat na povrch. Ti, kteří souhlasili žijí ve společnosti dodnes, ale ostatní skončili v arénách. Prokonzul ví, že Kirk nemůže povolat ozbrojené muže, protože by porušil základní směrnici. Vládu očividně drží spíše prokonzul, který přikazuje Merrickovi, co má dělat. Sám pak žádá po Kirkovi, aby přikázal se posádce transportovat na povrch a vzdát se režimu. Kirk toto neuposlechne a velícího důstojníka Scotta informuje pouze vyhlášením zeleného režimu. Za to nechává prokonzul vyhlásit hry, kterých se musí účastnit pan Spock, Dr. McCoy, ale i Klavius, jako jejich oponent. Zatímco vše Kirk musí sledovat, McCoy sehrává souboj s Klaviem, kdy ani jeden nechce druhého zabít a Spock se utkává s dalším gladiátorem. Toho Spock nakonec porazí a pomáhá McCoyovi, když Klavia bezbolestně složí vulkánským nervovým hmatem. Vše přitom snímají kamery Říšské televize. Prokonzul je rozhořčen, že nikdo v aréně nezemřel a nechává Spocka s McCoyem opět uvěznit. Kirk namísto vězení dostává svůj pokoj, kde na něj čeká otrokyně Brusila.  Mezitím Scotty připravil "Enterprise" k vyřazení všech zdrojů energie na povrchu planety. Kirk je vehnán do arény, spíše pro popravu než souboj. Prokonzul jej ještě předtím zpovídá, jestli náhodou něco neví o zmizelém komunikátoru. Do arény vbíhá Klavius, který napadne vojáka, který měl Kirka zabít. V ten samý moment Scotty vyřadil z provozu energii a Kirk toho využil, aby se zmocnil meče a osvobodil přátele. Jsou ihned dopadeni prokonzulem a policií, ale Markus vydává rozkaz použít pouze meče. V souboji najednou Merrick vytahuje zmizelý komunikátor a prosí "Enterprise" o transport, ale prokonzul jej zabije dýkou. Komunikátoru se však zmocní Kirk a daří se všem třem transportovat na "Enterprise".  Kirk ve své zprávě chválí Scottyho za včasný zásah, kterým neporušil základní směrnici a přitom zachránil výsadek. McCoy lituje, že Klavius zemřel a Uhura ještě vysvětluje, že následovníci světla neměli na mysli sluneční svit, ale v podstatě světlo samotného boha. "Enterprise" tak může opustit orbitu planety.

„Chléb a hry“ (v originále „Bread and Circuses“) je čtrnáctý díl druhé řady seriálu Star Trek, později známého jako "Star Trek (seriál)". Premiéra epizody v USA proběhla 15. března 1968, v České republice 3. ledna 2003.

Sur les chemins de Rome ("Bread and Circuses") est le vingt-cinquième épisode de la deuxième saison de la série télévisée "Star Trek". Il fut diffusé pour la première fois le sur la chaîne américaine NBC.


Nářečí.

Ižorštinu můžeme rozdělit na čtyři dialekty:

Abeceda a fonetika.

V letech 1932–1937 se používala abeceda založená na upravené latince. Pořadí písmen přibližně odpovídá ruské azbuce.  Současná abeceda (2005) je také založena na latince, rozšířené o písmena "š", "ž", o spřežky "ts", "tš" a o přehlásky "ä", "ö" a "ü". Pořadí písmen je podobné finské abecedě.  Složení samohlásek se v ižorštině neliší od finštiny. Obsahuje samohlásky přední "ä", "ö", "ü", střední "e", "i" a zadní samohlásky "a", "o", "u". Stejně jako ve finštině slova podléhají vokálové harmonii. Ta se uplatňuje tak, že typ samohlásek v koncovkách a znacích se řídí typem samohlásky v kořeni slova, proto přípony existují ve dvou variantách – s předními a zadními samohláskami. Hlásky "e" a "i" jsou z tohoto pohledu neutrální, ačkoliv formálně jsou typově předními samohláskami. U slov složených se varianta koncovky řídí poslední částí slova.  Ižorština obsahuje také množství dvojhlásek. Lze je rozdělit do čtyř skupin podle samohlásky na druhé pozici dvojhlásky:  Ižorské souhlásky podobně jako v jiných baltofinských jazycích mají dvě významotvorné délky, krátkou a dlouhou (gemináty). Týká se to hlásek "p", "t", "k", respektive "pp", "tt", "kk". Další zvláštností ižorských souhlasek "p", "t", "k" a "s", obdobně třeba jako v estonštině či finštině, je jejich různá výslovnost v závislosti na fonetickém okolí. Na začátku slova a vedle neznělých souhlásek uprostřed slova jsou realizovány jako neznělé silné okluzivy [p], [t], [k] a [s], v ostatních případech odpovídají poloznělým slabým okluzivám [B], [D], [G] a [Z].

Gramatika.

Podstatná jména.

Obecně u jmen, ižorština sdílí s baltofinskými jazyky absenci rodu, existenci tří gramatických pádů (nominativ, genitiv, partitiv) a 9 převážně adverbiálních pádů (illativ, inessiv, elativ, allativ, adessiv, ablativ, translativ, essiv a abessiv) a čísla jednotného a množného. Skloňování podstatných jmen a zájmen je v ižorštině značně nepravidelné, kořeny jmen často při morfologické derivaci podléhají hláskovým změnám (existence až 21 jmenných skloňovacích tříd) – např. 1. třída (sg. nom. "maa", gen. "maan", part. "maata"), 11. třída (sg. nom. "uuz", gen. "uuvven", part. "uutta"), 21. třída (sg. nom. "illiine", gen. "ilinehen", part. "ilineeht"). Při tvorbě adverbiální pádů může docházet ke změně kmenové souhlásky (p, t, k), např. slova s vokalickými kmeny tvoří tyto pády pomocí slabého vokalického kmene a příslušných koncovek – nom. "katto", gen. "kato-n", el. "kato-st", trans. "kato-ks" atp., s výjimkou illativu a essivu, které se tvoří od silného vokalického kmene – nom. "katto", gen. "katon", part. "katto-a", ill. "katto-o", ess. "kattoo-n".

Přídavná jména.

Adjektiva v ižorštině se skloňují podle stejných vzorů jako podstatná jména. Stupňování je v komparativu pomocí znaku -"mp", superlativ se tvoří analyticky pomocí zájmene "kaik" (vše) v partitivu a tvaru přídavného jména komparativu, např. "kaikkea vanhemp" – nejstarší.

Zájmena.

Stejně jako u jiných jmen, ani u zájmen ižorština nerozeznává rod, např. u třetí osoby jednotného a množného čísla (žádný uralský jazyk nerozlišuje mluvnický rod), ale rozlišuje, zda se jedná o životný nebo neživotný objekt.  Zájmena se skloňují podobně jako ostatní jména:  nom. "miä", gen. "miun", part. "minnua"  nom. "siä", gen. "siun", part. "sinnua"  nom. "hää", gen. "hänen", part. "hännee"  nom. "see", gen. "senen", part. "sitä"  nom. "möö", gen. "meijjen", part. "meitä"  nom. "töö", gen. "teijjen", part. "teitä"  nom. "höö", gen. "heijjen", part. "heitä"  nom. "neet", gen. "niijjen", part. "niittä".

Číslovky.

Ižorština používá desítkovou číselnou soustavu.

Základní číslovky.

Přehled základních číslovek:  Vyšší číslovky se tvoří velmi pravidelně pomocí znaků od číslovek základních (-náct "-toist", desítky "-kümment", stovky "-satta", tisíce "-tuhatta"): 11 – "ükstoist", 20 – "kakskümment", 300 – "koltsattaa", 4000 – "neljätuhatta". Číslovky se skloňují jako jména. Po číslovce následuje počítané v partitivu singuláru, mimo číslovku jedna, která je následována jménem v nominativu singuláru.

Řadové číslovky.

I v řadových číslovkách panuje vysoká míra pravidelnosti. Všechny baltofinské jazyky tvoří atematicky pouze první dvě řadové číslovky, zbylé pak jednoduchou derivací: první – "enzimäin", druhý – "toin", třetí – "kolma-az", čtvrtý – "neljä-äz" atp.

Slovesa.

Stejně jako u ostatních baltofinských jazyků, tak i v ižorštině existují krom časovaných forem i bohatá množství forem jmenných a infinitivních. Patří mezi ně příčestí minulá činná i trpná (příčestí I a II), a dva neurčitky (infinitiv I a II, skloňují se a pojí se pouze s určitými slovesy). Mezi časované formy patří aktivum ("hää pessöö" – myje), reflexiv ("hää pessiiää" – myje se), pasivum ("hää pessää" – je myt) a kondicionál ("hää pessiz" – myl by). Ty časovatelné formy mají všechny prézens, imperfektum a perfektum. Slovesné kořeny často při morfologické derivaci podléhají hláskovým změnám, ižorština má 15 slovesných časovacích tříd.  miä annan (pres.) – miä annoin (imperf.); miä kutsun – miä kutsuin, miä haarvoin – miä haarvoin, miä teen – miä tein, miä rakennan – miä rakenzin, miä läkkään – miä läkkäizin.  Negativ se tvoří pomocí sklonného negativního slovesa ("en", "et", "ei", "emmä", "että", "evät") a eventuálně modifikovaného kořene slovesa: negativ prézentu "miä en tee" (negované sloveso je ve formě prostého kořene) – nedělám, negativ impefekta "miä en teht" (negované sloveso je v participiu minulém aktiva, v tzv. participiu I) – nedělal jsem, negativ kondicionálu "miä en tekkiiz" (negované sloveso je ve 3. os. sg. kondicionálu) – nedělal bych.

Záložky a předložky.

K vyjádření dalších vztahů ve větě využívá ižorština jak záložek, tak i předložek. Obojí se u každé záložky/předložky pojí se jmény v různých pádech, např. záložka "eelee" se pojí s genitivem, předložka "ümpär" s partitivem.

Ižorština (někdy také ingrijština či inkerština; ižorsky,, nebo jen ) je ugrofinský jazyk, jímž mluví Ižorové v Ingrii. Název ingrijština není zcela vhodný, protože jako jméno jazyka koinciduje s ingrijskou finštinou, jazykem finské protestantské populace v Ingrii. Ižorština má dnes již jen velmi málo mluvčích a postupně vymírá (120 v Rusku k roku 2010, počet mluvčích v ostatních zemích je již staršího data – 19 v Estonsku) a dva na Ukrajině. Je blízce příbuzná karelštině, byla však hodně ovlivněna finštinou, ruštinou a také votštinou.

L'ingrien (ou ijore, ižor, izhor, du russe ижорский язык ) est une langue fennique de la famille des langues finno-ougriennes parlée en Russie.


Konstrukce.

Loď byla postavena v loděnici bratří Lairdových v Birkenheadu jako domnělá obchodní loď "Enrica". Jednalo se o plavidlo s dřevěným trupem, třemi stěžni s oplachtěním barku, vybavené parním strojem s jedním komínem a jednou vrtulí, která mohla být v případě plavby pod plachtami vytažena z vody. Stavbu zde objednal důstojník Konfederace komandér James Dunwoody Bulloch, který se staral o výstavbu Konfederačního námořnictva v Evropě. Na svou první plavbu vyplula z řeky Mersey 29. července 1862, den předtím, než vstoupilo v platnost nařízení britské vlády o zabavení této lodi.

Služba.

Jelikož loď vyplula z Británie neozbrojena, její první cesta mířila na Azorské ostrovy, kde už na ni čekala připravena děla, munice i střelný prach ze zásobovacích lodí Agrippina a Bahama. Po vyzbrojení byla loď 24. srpna 1862 slavnostně zařazena svým kapitánem Raphaelem Semmesem do stavu Konfederačního námořnictva pod jménem CSS Alabama.  První výprava Alabamy směřovala k Newfoundlandu, odtud pak zamířila podél pobřeží na jih až do Karibského moře. Cesta trvala od září do prosince 1862 a lodi se podařilo potopit 27 unijních lodí. 11. ledna 1863 se střetla přibližně 32 km jižně od Galvestonu s unijním pomocným kolesovým dělovým člunem USS Hatteras, který v následné bitvě potopila. Poté pokračovala v plavbě na jih, dostala se až k pobřeží Brazílie. 20. června 1863 ve zdejších vodách zajala unijní obchodní bark Conrad, který následně vyzbrojila a zařadila do služby jako CSS Tuscaloosa. Alabama zamířila k pobřeží jižní Afriky, odkud měla v plánu zamířit do Indického oceánu a dále do Singapuru. Jelikož ale nutně potřebovala pravidelnou údržbu a očištění od nánosů mořských korýšů, musela se vrátit do Evropy.  Dne 11. června 1864 se dostala k přístavu Cherbourg, před kterým zakotvila. O tři dny později (14. června) zde dorazila vrtulová šalupa USS Kearsarge. Jelikož kvůli neutralitě Francie nemohla Alabama vplout do přístavu a zůstat tam déle jak den (pro opravy nedostačující), rozhodla se střetnout s Kearsarge v boji. Dne 19. června zvedla kotvy a vyrazila proti svému nepříteli. Palba byla zahájena před jedenáctou hodinou dopolední. O hodinu později se začala Alabama potápět, posádku a kapitána Semmese zachránila britská loď Deerhound.

CSS Alabama byl pomocný křižník Konfederovaných států amerických. V Konfederačním námořnictvu se řadí k nejúspěšnějším přepadovým plavidlům vůbec, potopila přes 60 lodí nepřítele. Přesto nikdy nevplula do přístavu, ovládaného Konfederací.

Le CSS "Alabama" est un sloop de guerre à propulsion mixte (vapeur et voiles) construit en Grande-Bretagne en 1862, qui appartint à la "Confederate States Navy" (Marine de Guerre des États Confédérés d'Amérique) jusqu'à ce qu'il coule le à l'issue d'un combat naval avec le sloop de guerre nordiste USS "Kearsarge", au large du port de Cherbourg, en France. L’"Alabama" servit comme corsaire, et pendant les deux années que dura son activité, il détruisit un grand nombre de navires de commerce de l'Union, ainsi qu'une canonnière à vapeur, l'USS "Hatteras". Sa croisière lui fit traverser à trois reprises l'océan Atlantique, deux fois l'océan Indien, ainsi que la mer de Chine méridionale. Cependant l’"Alabama" n'a jamais fait escale dans un port confédéré.


Osobní život.

Pochází z úřednicko-novinářské rodiny, jeho otec Daniel Leo byl státní ochránce přírody a šéfredaktor přírodovědeckého časopisu, majitelkou téhož časopisu a novinářkou místních novin byla jeho maminka. Prarodiče z otcovy strany byli Chorvati z Ozalje, matka Joe Anne Choisser měla předky skotského, francouzského a německého původu. John má tři sestry a staršího bratra, vyrůstali v Bentonu ve státě Illinois. V dětství a zejména v dospívání měl nadváhu a kvůli školnímu sportu (americký fotbal) držel přísnou redukční dietu. Kromě sportu se věnoval také hudbě a zpíval v chrámovém sboru.  Vzhledem k tomu, že oba jeho rodiče se angažovali v ochraně přírody, toužil i on být profesionálním ochráncem přírody. Proto nejprve studoval ekologii na Eastern Illinois University, ale pak zvítězil zájem o divadlo a přešel na studium herectví na Illinois State University. Ochotnicky hrál divadlo od roku 1972.

Kariéra.

V roce 1974 až 1976 společně s Joan Allen, Gary Sinisem a Glenn Headly založili v Chicagu dnes významné divadlo Steppenwolf Theatre Company, kde hrál, režíroval a pracoval i jako divadelní výtvarník. Od konce 70. let působí také na newyorské Broadwayi, kde jako herec i režisér získal několik významných divadelních cen (Obie Award a Drama Desk Award).  Ve filmu působí od roku 1978, jeho první velký úspěch přišel v roce 1984, kdy byl poprvé nominován na Oscara za snímek "Místa v srdci". V roce 1987 se objevil ve filmu Stevena Spielberga "Říše slunce" a v adaptaci hry Tennesseeho Williamse "The Glass Menagerie". Velký úspěch mu přinesla role zlověstného a citlivého Valmonta ve snímku "Nebezpečné známosti", kde se objevil vedle Glenn Close.  V roce 1992 se objevil ve filmové adaptaci románu Johna Steinbecka "O myších a lidech". O dva roky později si vysloužil další nominaci na Oscara, opět za vedlejší roli, za snímek "S nasazením života". Verzi sama sebe s prostředním jménem Horatio ztvárnil ve filmu napsaném Charlie Kaufmanem "V kůži Johna Malkoviche". Jako cameo se objevil v dalším filmu, jehož autorem je Kaufman, "Adaptace". V roce 2002 byl uveden jeho režisérský debut "Tanečník seshora".  Na 44. ročníku MFF v Karlových Varech obdržel cenu Křišťálový glóbus za svůj celoživotní přínos oboru kinematografie.

John Malkovich (* 9. prosince 1953, Christopher, Illinois, USA) je americký herec, režisér, divadelní výtvarník a producent. Jako herec se objevil ve více než 70 filmech a získal 2 nominace na cenu Americké akademie filmových umění věd Oscar.

John Malkovich est un acteur, scénariste, réalisateur, styliste et producteur de cinéma américain, né le à Christopher (Illinois). Malkovich participe au tournage de plus de soixante-dix films, interprétant de nombreux rôles dans des registres totalement différents. Il est nommé deux fois à l'Oscar du meilleur acteur dans un second rôle, pour "Les Saisons du cœur" (1984) et "Dans la ligne de mire" (1993). Il est récompensé par divers prix pour ses interprétations dans des films tels "La Déchirure" (1984), "Les Liaisons dangereuses" (1988), "Dans la peau de John Malkovich" (1999) et "L'Échange" (2008).


Původ Lembů.

Lembové jsou podle tradice etnikem, které přišlo do Afriky ze Seny před 2 500 lety. V současnosti předpokládáme, že tehdejší Sena ležela na území dnešního Jemenu. Při putování Židů na africký kontinent došlo k jejich rozmístění na velké území. Jedna skupina obyvatel zůstala na území dnešní Etiopie a druhá putovala dál na jih. Tito lidé se pak usadili v oblasti jihovýchodní Afriky (od území Keni až po Mosambik). V současnosti žije největší počet Lembů v oblasti Zimbabwe. Židovský původ Lembů dokládá i vědecká studie z Londýna. Výzkum pomocí zkoumání genetické skladby Lembů a židovských etnik Levítů a Izraelců prokázal, že předkem obou skupin je Aaron (starší bratr Mojžíše), který žil v oblasti Blízkého Východu přibližně před 3 000 lety. Podle studie jsou mužské geny Lembů velmi podobné těm, které vědci popsali u židovské populace. Zvlášť silná podobnost byla prokázána u kmene Buba, který je považován za přímé potomstvo izraelských Židů.

Zvyky Lembů podobající se židovským.

V lembské kultuře najdeme znaky stejných zvyků jako u Židů.

Tradice Lembů.

Podle tradice by si žádný Lemba neměl vzít protějšek z jiného etnika, aby byla zachována dlouhodobá tradice. Pokud k tomu přesto dojde, musí se stát,ne-Lemba“ řádným členem etnika. Avšak přijetí mezi ostatní je velmi obtížné především pro muže. Pokud se ke kmenu přivdá žena, musí přijmout všechny jejich tradice. Musí se učit jejich náboženství a zvykům. Pokud jejich víru nepřijme, jsou ona i její muž, který je řádným Lembem, vyloučeni ze společnosti. Tradice také vypráví již po staletí o tzv. Ngona Lungundu. Podle Lembů se jedná o posvátný buben, který si přinesli ze Seny. Podle názorů vědců by se mohlo jednat o Archu úmluvy, což byla truhla s nejcennějšímu židovskými předměty. Truhla se ztratila v roce 587 př. n. l. po zničení Jeruzalémského chrámu. Byla objevena pouze sedm set let stará replika, která je dnes v muzeu v Harare.

Uznání židovské identity.

Všechny uznávané židovské větve mají mateřské linie předávání judaismu. Tyto podmínky však lembské etnikum neplní, tudíž ho nikdy neuznají ortodoxní věřící jako samostatnou skupinu Židů. Několik židovských skupin na světě se ale přiklání k teorii, že Lembové představují ztracenou větev judaismu. Lembové žádají zimbabwskou poslaneckou sněmovnu o uznání židovského statusu.

Důkazy o lembském etniku ve Velkém Zimbabwe.

Velké Zimbabwe existovalo v období 13.–16. století jako královské město tehdejších panovníků. Rozkládalo se na ploše cca 730 ha a v době jeho největšího rozkvětu zde mohlo žít až 18 000 lidí. Podle ústní tradice přišli Lembové do této oblasti za zlatem. Nutno podotknout, že se vypracovali na zdatné zlatokopy a umělce ve zpracování kovu. Existuje i několik důkazů, které prokazují přítomnost Lembů ve Velkém Zimbabwe:

Lembové jsou jednou z mnoha etnických skupin, jejichž počet je odhadován okolo 80 000 členů. Podle tradice byli jejich předky Židé, kteří utekli z Izraele asi před 2 500 lety. Dnes tito lidé žijí převážně v centrálním Zimbabwe a na severu jižní Afriky. Přestože se Lembové hlásí k židovskému národu, mluví bantuskými jazyky podobně jako jejich nejbližší sousedé. V současnosti najdeme mezi etnikem spoustu vyznavačů křesťanství či islámu, avšak jejich zvyky a víra se úzce podobají judaismu. Slovo „lemba“ může mít více významů. Pravděpodobně pochází ze svahilštiny a znamená něco jako „neafrický“ nebo „uznávaný cizinec“.

Les Lembas sont une population d'Afrique australe. Au nombre d'environ, ils vivent en Afrique du Sud (en particulier la province de Limpopo), mais aussi aux Zimbabwe, Malawi, Mozambique.


Myšlenka.

Webové frameworky (frameworky pro psaní webových aplikací) dříve představovaly problém pro nové uživatele Pythonu, protože volba frameworku omezovala volbu použitelných webových serverů a naopak. Webové aplikace v Pythonu byly často tvořeny buď pro CGI, FastCGI, mod python nebo nějaké jiné vlastní API specifického webového serveru.  WSGI (někdy vyslovováno jako 'whiskey' nebo 'wiz-gee') bylo vytvořeno jako nízkoúrovňové (low-level) rozhraní mezi webovými servery a webovými aplikacemi nebo frameworky, jako základ pro vývoj přenositelných webových aplikací. WSGI je založeno na již existujícím standardu CGI (Common Gateway Interface).

Stručná specifikace.

WSGI má dvě strany: serverovou nebo "gateway", a aplikační nebo frameworkovou. Serverová strana spustí funkci (popř. metodu nebo spustitelný objekt), která byla poskytnuta aplikační stranou. WSGI také poskytuje koncept "middleware": WSGI middleware implementuje obě strany API a může tak být vloženo "mezi" WSGI server a WSGI aplikaci; middleware se pak z pohledu serveru jeví jako aplikace a z pohledu aplikace jako server.  Middleware komponenta může vykonávat různé funkce:

Ukázková aplikace.

WSGI-kompatibilní aplikace Hello World v Pythonu: def app(environ, start_response):

Příklad zavolání aplikace.

Příklad zavolání WSGI aplikace a získání její odpovědi: def call_application(app, environ):  status, headers, body = call_application(app, {...environ...})

WSGI-kompatibilní aplikace a frameworky.

Existuje mnoho webových frameworků podporujících nebo založených na WSGI:

Obaly.

V současnosti jsou k dispozici WSGI obaly pro FastCGI, CGI, AJP (za použití modulu flup), Apache (použitím mod wsgi nebo mod python) a Microsoft IIS (použitím isapi-wsgi, PyISAPIe nebo ASP brány).

Web Server Gateway Interface definuje jednoduché a univerzální rozhraní ("interface") mezi webovým serverem a webovou aplikací nebo frameworkem v programovacím jazyce Python. Poslední verze jazyka Python, 3.0, vydaná v prosinci 2008, je již podporována modulem mod_wsgi webového serveru Apache.

La Web Server Gateway Interface (WSGI) est une spécification qui définit une interface entre des serveurs et des applications web pour le langage Python.


Život.

Královna Konstancie zemřela při Adélině porodu a král Ludvík toužící po synovi, se již pět týdnů po královnině smrti potřetí oženil s mladou Adélou ze Champagne.  Adélina starší sestra Markéta byla již jako nemluvně roku 1158 zasnoubena s anglickým následníkem trůnu Jindřichem. Jako nevěstino věno bylo určeno strategicky důležité hrabství Vexin, které leželo mezi anglickou Normandií a Ile-de-France, výsostným územím francouzských králů. V lednu 1169 se Ludvík VII. dohodl s anglickým králem Jindřichem II. o zásnubách mladší dcery Adély s Richardem Lví srdce. Poté byla Adéla odeslána na anglický dvůr, kde se postupem času údajně stala milenkou svého potenciálního tchána krále Jindřicha a plánovaná svatba s Richardem se ani na naléhání Ludvíka VII. nekonala.  V červnu 1187 bylo uzavřeno francouzsko-anglické příměří a Jindřich se brzy poté rozhodl převést Richardovu Akvitánii na mladšího syna Jana, pokud uzavře sňatek s Adélou. Rozzlobený Richard se proti otci spřáhl s mladým francouzským králem Filipem II. a koncem roku 1188 na setkání v Bonmoulis předložili Jindřichovi soubor podmínek, v nichž byla zahrnuta i Adéla, která se měla konečně provdat za Richarda a ten by získal vládu nad provinciemi a byl by vazaly uznán za následníka anglického trůnu. Jindřich s návrhem nesouhlasil a Richard vzdal Filipovi lenní hold za všechny své francouzské državy. Na jaře roku 1189 začala další válka, jež se stala starému králi osudnou. Zemřel 6. července 1189 v osamění s vědomím, že se dočkal zrady od obou synů.  Richard Lví srdce dosedl na anglický trůn a záhy se chystal společně s Filipem II. na křížovou výpravu. Při přezimování na Sicílii se Filip pokoušel Richarda přesvědčit, aby konečně naplnil slib a s Adélou se oženil. Za zprostředkování flanderského hraběte se nakonec oba panovníci dohodli. Richard přislíbil, že vyplatí v Adélin prospěch 10 tisíc hřiven stříbra a Filip jej za to zprostil manželského slibu. Richard se však neměl k jakémukoli sňatku a tak záležitost vzala do svých rukou jeho matka Eleonora Akvitánská. Místo Adély všeobecně považované za souložnici mrtvého Jindřicha II. přivezla synovi na Sicílii novou nevěstu - navarrskou princeznu Berengarii. Francouzský král během obléhání Akkonu vážně onemocněl a na podzim roku 1191 se oproti předchozí úmluvě rozhodl odcestovat zpět do Evropy. Již v lednu 1192 pozval Jana Bezzemka do Paříže, nabídl mu Adélinu ruku a přislíbil mu být nápomocný při získání Richardova trůnu. Janovi v cestě na francouzský dvůr zabránila královna Eleonora společně s regenty. Po Richardově zajetí v Rakousku se Jan skutečně do Paříže rozjel, složil Filipovi lenní přísahu za všechny kontinentální državy Plantagenetů a přestože byl ženatý, požádal o ruku Adély. Opět zasáhla Eleonora a společně s regenty ostrovního království se jí podařilo donutit Jana ke stažení se na své statky.  Adéla se po mnoha letech čekání sňatku nakonec dočkala. Roku 1195 se vrátila zpět do Francie a bratr Filip ji provdal 20. srpna za poněkud mladšího hraběte Viléma Talvase. Naposledy je Adéla společně s manželem písemně doložena v lednu 1213 v listině pro kostel Sainte-Marie v Clairvaux.

Adéla Francouzská (" Adèle, Adélaïde, Alix de France", 4. října 1160 – po lednu 1213) byla dcerou francouzského krále Ludvíka VII. a jeho druhé manželky Konstancie, dcery kastilského krále Alfonse VII. Do dějin se zapsala jako milenka anglického krále Jindřicha II.

Adèle de France (Adélaïde ou encore Alix) (octobre 1160 - † après ) est la fille du roi Louis VII de France (1120 - † 1180) et de sa deuxième épouse Constance qui meurt le lendemain de la naissance de sa fille.


Život.

Rašbi studoval u rabiho Akivy, nejprve 13 let v Bnej Brak společně s rabi Chananjou ben Chakinajem, a později rovněž ve vězení, kde byl rabi Akiva držen až do své popravy.

Neshody s Římem.

Talmud uvádí, že rabi Šim'on bar Jochaj kritizoval římskou nadvládu a byl přinucen skrývat se se svým synem po dobu třinácti let. Ukrývali se v jeskyni poblíž Peki'in. Tradice uvádí, že poblíž vchodu do jeskyně vyrostl rohovník a vytryskl pramen. Takto zabezpečeni před hladem a žízní odložili oblečení, aby se neobnosilo, a oblékali je jen v době modlitby, po zbytek času se zahrabali do písku a celé dny studovali Tóru.

Dílo a legendy.

Podle rabínské literatury Rašbi proslul díky zázrakům, které činil. Z tohoto důvodu byl také vyslán do Říma, kde podle legendy uzdravil císařovu dceru z posedlosti démonem; démon přitom ženu ochotně posedl právě proto, aby umožnil rabi Šim'onovi ukázat zázrak.  Rabi Šim'on přispěl velkou měrou k ustanovení halachy a jeho rozhodnutí jsou často citována. O jeho významu svědčí i to, že tam, kde Talmud připisuje nějaký výrok „rabi Šim'onovi“ bez bližšího určení, o kterého rabi Šim'ona se jedná, je tím míněn Šim'on bar Jochaj.

Jarcajt.

Lag ba-omer je tradičně slaven jako "Jarcajt" (výročí smrti) rabiho Šim'ona.  Na rozdíl od jiných jarcajtů, jarcajt Rašbiho je všeobecně slaven jako "jom hilula", den oslavy. To vychází z původního textu knihy "Ša'ar ha-kavanot" od Ramchala, která tento den označuje jako "jom simchato" („den jeho radosti“), a nikoli jako "jom še-met" („den, ve který zemřel“). Existuje proto velmi rozšířený zvyk slavit jeho "jarcajt", v Meronu, na místě, kde byl pohřben Rašbi i jeho syn, rabi El'azar ben Šim'on. Desetitisíce lidí přichází slavit tento "jom hilula" u táborových ohňů a za doprovodu písní. O tento způsob slavení požádal sám Rašbi své studenty.  Od dob rabi Jicchaka Lurii je také zvykem při oslavách v Meronu přivést tříleté chlapce na jejich první stříhání vlasů.  Ačkoli je všeobecně přijímáno, že rabi Šim'on a jeho syn jsou pochováni někde na hoře Meron, sama budova, označovaná jako jejich hrob, je klenutá stavba typická pro architekturu křižáckého období, jak je zřetelně vidět z fotografie interiéru budovy.

Šim'on bar Jochaj, (), nazývaný také Šim'on ben Jochaj, (), zkráceně Rašbi (), byl proslulý rabín z období čtvrté generace tanaitů (učenců, kteří utvářeli Mišnu) na území dnešního Izraele v římském období, po zničení druhého chrámu v roce 70. Byl jedním z nejvýznamnějších žáků rabiho Akivy a je mu připisováno autorství knihy "Zohar" (Záře), stěžejního díla židovské mystiky, jakož i dalších homiletických textů, označovaných jako "Sifre" a "Mechilta". V Mišně je často označován jednoduše jako rabi Šim'on.

Rabbi Shimon bar Yohaï (hébreu : שמעון בן יוחאי "Siméon fils de Yohaï", judéo-araméen שמעון בר יוחאי "Siméon bar Yohaï", acronyme Rachbi) est un rabbin galiléen ayant vécu entre la fin du et le de l'ère chrétienne.


Historie.

Skupina se zformovala v roce 2004 původně jako militantní křídlo Svazu islámských soudů (ICU). Aš-Šabáb vedl povstání proti prozatímní vládě Somálska a jejím etiopským přívržencům od prosince 2006, kdy ICU ztratil moc. Boje mezi aš-Šabábem a somálskou vládou vzplanuly od května 2009.  V současné době má tato skupina pod kontrolou většinu jižní a centrální části Somálska včetně části hlavního města Mogadiša.  Od roku 2008 se skupina nachází na seznamu USA nejvýznamnějších teroristických organizací, díky svým vazbám na al-Káidu. Dle odhadů z roku 2006 se k této militantní skupině hlásí zhruba 3000 až 7000 přívrženců a jejich počet stále roste.

Vedení a rozdělení divizí.

Současným vůdcem organizace je Mohamed Mukhtar Abdirahman, známý spíše jako Abu Zubeyr. Tato skupina je rozdělena do tří geografických divizí: regiony Bay a Bokool, v jejichž čele stojí Mukhtar Robow (Abú Mansúr). Druhou divizí je jižní a centrální Somálsko a oblast hlavního města Mogadišo, třetí divizí jsou pak Puntland a Somaliland.  V současné době existuje ještě „čtvrtá divize“, která má pod kontrolou Jubské údolí. V jejím čele stojí Hassan Abdillahi Hersi (al-Turkí), který není považován za člena aš-Šabábu, ale je s touto skupinou úzce spojen. Tyto jednotky fungují nezávisle na sobě, přesto mezi nimi existuje určitý způsob komunikace a spolupráce.

Program.

Aš-Šabáb je pokusem mladé generace Somálců o vytvoření určitého náboženského konceptu, díky kterému budou ostatní lidé věřit v lepší budoucnost v Somálsku, jelikož starší generace somálských klanů a politických vůdců v posledních dvaceti letech selhala.  Jedním z plánů je vedení, které je oddáno džihádistické ideologii, je vytvoření Somálského chalífátu. Dalším cílem je zavedení drakonické verze šaríe. Současně se aš-Šabáb podílí i na činnostech, které považují Somálci za velmi užitečné. Jedná se především o odstraňování silničních zátaras, opravy silnic, budování infrastruktury, pořádání trhů atd.  Aš-Šabáb se hlásí k pansomálskému nacionalismu. Snaží se zde získat podporu somálských obyvatel a také se zde snaží přilákat nové členy. Jedná se zde hlavně o probuzení somálského iredentismu v sousedních zemích (Keňa, Etiopie a Džibutsko), kde žije hodně Somálců.

Působnost.

Rekruti aš-Šabábu prochází procesem resocializace. Tento proces je zaměřen na děti v islámských vzdělávacích institucích, které jsou sirotky nebo se jich rodiny vzdaly. Poté podstoupí proces intenzivní indoktrinace. Tato metodologie dovoluje aš-Šabábu nabírat nové rekruty z více klanů. Již neplatí, že v aš-Šabábu dominuje pouze jeden klan, nýbrž je zde v současné době zastoupeno mnohem více klanů.  Aš-Šabáb má v současnosti velké komunikační možnosti, zejména pak hojně využívá internet. Pomocí něj pak komunikuje s obrovskou masou Somálců roztroušených všude po světě. V dnešní době může využít až několik tisíc bojovníků pro akce přímo v Somálsku. Jedná se především jednorázové akce a bezohledné útoky v městských oblastech, jako je Mogadišo. Odhady o počtu zahraničních bojovníků se pohybují kolem 1000.  Sebevražedné útoky se v Somálsku začaly stávat běžnými od roku 2006. Aš-Šabáb přijal odpovědnost za 10 z nich. Většina z těchto útoků byla zaměřena na etiopské vojáky či vojáky Africké unie s cílem dosažení strategických politických a vojenských výhod. Zatím nejhorší útok se udál na univerzitě v Mogadišu, kde byli mimochodem zabiti i tři ministři prozatímní federální vlády, ovšem aš-Šabáb popřel, že by se na tomto útoku nějak podílel.

Útok na Garissa University College v Keni, duben 2015.

2. dubna 2015 podnikli ozbrojenci z aš-Šabáb útok na půdě univerzity ve městě Garissa v Keni, kde zabili celkem 148 lidí. Maskovaní útočníci během útoku vraždili pouze křesťanské studenty. Keňská vláda se od roku 2011 snaží o stabilizaci situace na keňsko-somálské hranici, kde mělo docházet k únosům obyvatelstva. V rámci vládní snahy o eliminaci hnutí aš-Šabáb keňské, somálské a etiopské jednotky společně operovaly na somálském území. To však přineslo opačný efekt, aktivita skupiny se zvýšila. Její první masivní útok na keňském území se odehrál v září 2013, kdy v nákupním centru Westgate v Nairobi zemřelo 67 lidí.

Budoucnost.

Při pohledu do budoucna existuje hned několik důvodů proč bude působení a síla Aš-Šabáb nadále stabilní. Za prvé, skupina je schopná rozšířit svůj vliv po celém území Somálska, ale i v zahraničí. Za druhé, může počítat s podporou somálských obchodníků, a za třetí somálská diaspora bude i nadále podporovat aš-Šabáb.  Odborníci také zdůrazňují, že Spojené státy zatím nic vážného, co by ohrozilo stabilitu aš-Šabábu, nepodnikly. Jejich nálety spíše zvýšily popularitu této militantní skupiny. Navíc se může aš-Šabáb spolehnout na podporu al-Káidy, s níž je dle mnohých již nějakou dobu propojena.

Taktika.

Taktika aš-Šabábu se vyvíjela v průběhu. Při povstání na konci roku 2006 využívala klasickou partyzánskou taktiku – sebevražedné bombové útoky, střelbu a cílené atentáty – s cílem postavit se somálské vládě, etiopské armádě a mírovým silám Africké unie. Nejvíce násilí bylo použito v hlavním městě Mogadišo. Boje mezi aš-Šabábem a etiopskou armádou měly za následek úprk zhruba 400 000 lidí z města.  V průběhu roku 2008 začala skupina stále více oslovovat somálskou veřejnost díky svým veřejným výstupům. Jednalo se o duchovní vystoupení na lidovém shromáždění, debaty s klanovými radami starších, rozdávání peněz a jídla pro chudé. Před obsazením určitého města začali používat politickou strategii. Ještě předtím, než se jim město samo vzdalo, snažili se přesvědčit vůdce klanů, kteří určitě město ovládali, že jejich úmysly jsou dobré a jsou ku prospěchu celého města a lidu. Do února 2009 aš-Šabáb ovládal většinu jižního Somálska, nicméně pokračoval dál v sebevražedných útocích. Za brutální útok je považováno zabití 11 burundských vojáků při útocích na jednotky Africké Unie v Mogadišu.  Mnoho odborníků se domnívá, že metody a ideologie této skupiny nutně nesouvisejí jedna s druhou. Dle nich se skupina vyvíjela ze skupiny s původním militantním přístupem na skupinu, která se činí nároky v tu samou dobu také vést džihád. Na jednu stranu se skupina hlásí k dodržování přísné formy islámu saláfismu/wahhábismu a na druhou stranu aš-Šabáb prosazuje na jihu Somálska svou politickou moc pragmaticky nikoli radikálně.

Hnutí mladých bojovníků (v originále, často přepisováno ) více známé zkráceně jako aš-Šabáb, je teroristická skupina islámských vzbouřenců, kteří povstali během války v Somálsku. Tato militantní skupina usiluje o vytvoření islámského státu v Somálsku.

Harakat al-Chabab al-Moudjahidin (, signifiant « mouvement des jeunes combattants ») est un groupe terroriste islamiste somalien d'idéologie salafiste djihadiste créé en 2006 lors de l'invasion éthiopienne. Ses membres sont couramment appelés shebabs ou chebabs. Le groupe est issu de la fraction la plus dure de l'Union des tribunaux islamiques et a pour objectif l'instauration de la charia dans la région.


Piraterie autour de la Corne de l'Afrique

Historie.

Od konce 60. let až do vypuknutí občanské války v roce 1991, tedy za vlády třetího somálského prezidenta Siad Barreho proudila do Somálska mezinárodní finanční pomoc. Tato pomoc měla být využita druhoplánově, tedy ne přímo na obstarání potravin pro obyvatele, nýbrž pro rozvoj rybářství. Začaly se proto stavět rybářské lodě a zařízení na jejich údržbu. Extrémní znečišťování místních vod ale vedlo k úbytku rybí populace a následně i ke zvýšení jejich výkupní ceny, což pomalu způsobilo nefunkčnost obchodu. Rozmáhat se začal i ilegální rybolov ze strany lodí jiných států, se kterým se díky absenci jakékoli pobřežní stráže nedalo bojovat. Po vypuknutí občanské války zde definitivně vznikly podmínky zralé pro růst pirátství  V současné době je Somálsko jednou z nejchudších zemí na světě, což dokládají i údaje o HDP na hlavu, které se pohybují zhruba kolem 600 dolarů na rok. Podle Světové Banky dokonce 73% Somálců žilo v roce 2008 s méně než 2 dolary na den. Somálsko je tedy téměř výlučně závislé na zahraniční pomoci. Absenci jednotné vlády a tedy i funkční ochrany vlastních rybolovných oblastí přitom využívají rybářské lodě jiných zemí k ilegálnímu rybolovu.  Všechny výše uvedené faktory spolu s několika povedenými únosy pak vedly k tomu, že mladí muži začali hromadně vstupovat do pirátských gangů. Vůdci těchto gangů mají v Somálsku vysoké sociální i ekonomické postavení a řadí se mezi místní elity. Právě oni zde mají nová auta, velké domy, moderní zbraně a nejhezčí dívky. Mnoho z pirátů jsou bývalí rybáři, kteří doplatili na ilegální rybolov v oblasti Adenského zálivu a když viděli ziskovost pirátství, začali se mu věnovat. Ve většině případů je totiž výkupné za zajatce zaplaceno a oni se ve zdraví dostanou na svobodu. Do boje s pirátstvím se zapojila i federální vláda Somálska, která například čas od času umožní vstup mezinárodním plavidlům do svých teritoriálních vod, stává se tak ovšem jen zřídkakdy, častěji jsou mezinárodní plavidla nucena přerušit pronásledování pirátů ve chvíli kdy vstoupí do somálských teritoriálních vod.

Piráti.

Většina pirátů pochází z oblasti Puntland, což je severovýchodní výběžek Somálska a mají mezi 20 – 35 lety. V oblasti Somálska působí nejméně 4 velké pirátské gangy. První z nich, Národní dobrovolnická pobřežní stráž (NVCG) působí v oblastech kolem přístavu Kismaayo na jižním pobřeží Somálska, kde se zaměřuje především na menší čluny a rybářské lodě. Této skupině velí Garaad Mohamed. Skupina Marka, pod vedením Yusufa Mohameda Siad Inda’adeho se skládá spíše z více neorganizovaných a roztroušených skupin působících v okolí města Marka. Třetí významnou skupinu Puntland tvoří především tradiční a bývalí rybáři právě v okolí Puntlandské oblasti. Tito piráti se vyznačují velmi dobrou znalostí místních vod. Poslední skupinou jsou Somali Marines, o které se říká, že je nejmocnější a nejsilnější. Má dokonce vojenskou strukturu, můžeme zde proto najít například admirála, viceadmirála nebo finančního vedoucícho.

Útoky pirátů.

8. dubna 2009 obsadili čtyři somálští piráti americkou loď jihovýchodně od somálského města Eyl. Tato loď převážela 17 000 tun nákladu, z čehož zhruba 5000 tun byly humanitární dávky určená pro Somálsko, Keňu a Ugandu. O čtyři dny později zabili odstřelovači amerického námořnictva tři piráty, kteří drželi kapitána Richarda Phillipse na palubě záchranného člunu americké lodi. Americké námořnictvo uvedlo, že jeho život byl v bezprostředním ohrožení. Poslední ze čtyř pirátů se vzdal a později byl odsouzen.  20. dubna 2009 byla unesena jemenská rybářská loď společně s 20 rybáři na palubě. Rybáři byli převezeni čluny na pirátskou loď a byli donuceni ji řídit. Zachytila je však nizozemská námořní loď, která zrovna v té době prováděla cvičení NATO. Nizozemští vojáci zabavili sedmi pirátům zbraně, nicméně později je byli nuceni propustit z důvodu nedostatečných pravomocí.  8. listopadu 2009 došlo k zatím nejmedializovanějšímu únosu. Obětí somálských pirátů se stal britský pár, který si piráti vzali jako rukojmí a požadovali jeho výměnu za 7 svých držených mužů. Piráti proklamovali, že se jedná o somálské rybáře, ale EU oponovala, že tito muži byli zadrženi z důvodu střelby z pušek AK-47 na francouzskou rybářskou loď. Po 100 dnech od únosu britského páru poslali somálští piráti video, na kterém je vidět podvyživená unesená britka a požadovali 3 miliony dolarů jako výměnu za její propuštění a to do května roku 2010.

Vnímání.

Samotní obyvatelé Somálska vnímají pirátství pozitivně i negativně. Mnoho z nich se pochopitelně necítí bezpečně, když jsou kolem nich ozbrojení muži. Dalším vadí nadměrná konzumace alkoholu a khatu (místní droga).  Na druhou stranu obyvatelé vítají ekonomické úspěchy pirátů, jelikož z jejich osobního profitu mají užitek celé vesnice a gangy pak pořizují věci jako například generátory a tak je ve vesnici elektrický proud po celý den, což byl donedávna při většinu obyvatel nedosažitelný luxus. V sousední Keni zase rybáři zaznamenávají nebývalé úlovky a připisují to taktéž na vrub působení somálských pirátů v oblasti s tím, že jejich přítomnost odrazuje ostatní rybáře od komerčního rybolovu.

Zbraně a financování.

Většinu zbraní získávají piráti z Jemenu nebo je koupí přímo v hlavním městě Somálska Mogadišu. Z uveřejněných fotek lze rozpoznat že se jedná především o zbraně jako AKM, RPG-7 nebo poloautomatické pistole TT-33.  Ohledně výkupného pro piráty se většinou jedná o neoznačené dolarové bankovky. Předávka probíhá buď vrtulníkem, pomocí skifu ve vodotěsném kufru anebo pomocí padáku. Pro ověření pravosti bankovek používají piráti klasické počítací stroje na peníze. Somálské piráty údajně finančně podporují i somálci žijící v diaspoře po celém světě.

Pirátství v Somálsku se rozmohlo, jako moderní forma pirátství, v poslední době a stalo se stálou hrozbou pro mezinárodní vody a námořní obchodní trasy, především v okolí somálského pobřeží (další rizikovou oblastí je například Malacký průliv).

La piraterie autour de la Corne de l'Afrique, essentiellement composée de pirates somaliens, a pris la forme d'attaques de navires, de pillages et d'enlèvements en mer à partir de 2005. Elle est devenue une menace pour le transport maritime international et de nombreuses organisations internationales, l'Organisation maritime internationale (IMO) et le Programme alimentaire mondial notamment, ont exprimé leur préoccupation devant l'augmentation de la fréquence des actes de piraterie. En réponse à la fréquence de ces actes, des bâtiments militaires de l'OTAN, russes, indiens, chinois et sud-coréens ont été mobilisés. Ils sillonnent la zone et escortent certains navires tandis que des gardes armés sont embarqués sur des navires civils, réduisant notablement les actes de pirateries à partir de 2014. En 2019, les attaques ont diminué dans la corne de l'Afrique, mais ont augmenté en revanche, de l'autre côté, au large du Nigéria.


Nový volební zákon.

Na jaře 1998 se objevily snahy HZDS o přijetí volebního zákona, který by fakticky likvidoval volební koalice. Tento krok byl namířen zejména proti právě vznikající Slovenské demokratické koalici (SDK). Ta by podle nového zákona potřebovala získat 25 % hlasů, aby se dostala do parlamentu. To vyústilo do formální přeměny SDK z koalice na stranu. Původně se rovněž uvažovalo o dvojkoalici Křesťanskodemokratického hnutí (KDH) a Demokratické unie (DÚ) s kandidáty tří menších stran (DS, SDSS a SZS) na jejich kandidátkach. Členové právě těchto pěti stran novou SDK vytvořili.  Parlamentní volby v roce 1998 sice vyhrálo HZDS se ziskem 27 % hlasů, na vytvoření vlády to však nestačilo. Vládní koalici tedy nakonec vytvořila SDK, která skončila druhá se ziskem 26,33 % hlasů. Vytvořila vládní koalici společně se Stranou demokratické levice (SDĽ), Stranou maďarské koalice (SMK) a Stranou občanského porozumění (SOP) v čele s Mikulášem Dzurindou.

Zavlečení Michala Kováče ml. do ciziny.

31. srpna 1995 byl syn tehdejšího prezidenta SR Michala Kováče Michal Kováč mladší násilně zavlečen do rakouského Hainburgu. Z provedené akce byla podezírána slovenská tajná služba SIS pod vedením Ivana Lexy. Podle policejního vyšetřování důstojník SIS Ján T. toho dne odpoledne cestoval do Hainburgu. Anonymně po telefonu oznámil rakouské policii, že se před hainburskou policejní stanicí nachází v zaparkovaném Mercedesu člověk, na kterého je vydán mezinárodní zatykač. Šlo o uneseného, zbitého a do bezvědomí opilého Michala Kováče mladšího.  Podle zveřejněných informací mělo být důsledkem této akce odstoupení prezidenta z funkce, což mohlo být snahou tehdejší vlády pro její neustálé konflikty mezi ní a prezidentem. Prezident však ve funkci zůstal až do konce svého funkčního období. Do ukončení jeho funkčního období se ale nepodařilo nového prezidenta zvolit, proto po 3. březnu 1998 převzala část jeho kompetencí vláda a její předseda Vladimír Mečiar (Nový prezident byl zvolen až přímou volbou a funkce se ujal až 15. června 1999). Hned první den využil Mečiar získané prezidentské pravomoci a udělil amnestii pro pachatele zavlečení. 7. července 1998 udělil ještě jednu amnestii na stejné skutky. Tyto amnestie v kombinaci s několika výměnami vyšetřovatelů způsobily, že kauza nebyla nikdy zcela vyšetřena a právně dotažena do konce. 20. prosince 2002 Nejvyšší soud SR zamítl stížnost Generální prokuratury proti zastavení vyšetřování. Odvolání proti tomuto rozhodnutí není možné.

Složení vlády.

Rolnická strana Slovenska se v listopadu 1997 sloučila s Hnutím zemědělců Slovenské republiky (HP SR) a nadále společně vystupovali již pod názvem nové strany Nová agrární strana (NAS).

Třetí vláda Vladimíra Mečiara působila na Slovensku od 13. prosince 1994 do 30. října 1998. Vznikla po parlamentních volbách, které se uskutečnily 30. září a 1. října 1994.

Le gouvernement Mečiar III ("Tretia vláda Vladimíra Mečiara", en slovaque) est le gouvernement de la République slovaque entre le et le, durant la première législature du Conseil national.


Odkrytí hrobky.

Víra v existenci hrobky Tutanchamona v Údolí králů vyplývala z předchozích vykopávek "Theodora M. Daviese" v letech 1908-9 kdy se našel úlomek fajánsové nádoby se jménem Tutanchamona v blízkosti pravděpodobně identifikované menší hrobky Aye, následníka Tutanchámona. Později byly v Metropolitním muzeu umění v New Yorku identifikovány další fragmenty pocházející z pohřebního ceremoniálu Tutanchamona. Hrobka byla Howardem Carterem objevena 4. 11. 1922 po delší době neúspěšných pátrání v zásypu po budování hrobky Ramesse VI. (budované zhruba v letech po 1145 př. n. l.) "KV9" a pod vrstvou zbytků chýší dělníků. V kritický den byl odkryt první schod schodiště mířící do svahu. Po odkrytí vchodu do hrobky a vyklizení vstupní komory se objevila neporušená zeď s pečetěmi strážců údolí. Po pečlivě Carterem vedených pracích byl odkryt vstup do pohřební komory zaplněné pohřební výbavou a nepoškozenými sarkofágy Tutanchámona.

Život.

Tutanchamonovo původní osobní jméno znělo Tutanchaton, což v překladu přibližně znamená: "Žijící podoba Atona", "Živoucí obraz Atonův" či "Dokonalý je život Atonův"." Jméno mělo poddaným připomínat, že je přímým potomkem tehdejšího nového nejvyššího boha Atona. Teprve ve 2. roce své vlády se stal široké veřejnosti dobře známým Tutanchamonem, tj.: "Žijící podobou Amona"" atp"." Někteří badatelé používají zkráceninu jeho jména a nazývají ho též ""králem Tutem"", což je ale velmi neoficiální forma.  Při svém nástupu na trůn si faraon musel zvolit tzv. trůnní jméno, jež se pak vždy psalo před jeho původním osobním jménem. Pod trůnním jménem byl znám např. v cizině – objevovalo se v korespondenci atp. Od Střední říše bylo definitivně vžitou tradicí, že trůnní jméno obsahovalo nejvyššího boha egyptského pantheonu – boha slunce Rea (v období Nové říše známého pod jménem Amon-Re či Amenre). Svým jménem se faraoni hlásili k Reovi, za jehož syny se pokládali. Tutanchamon si zvolil za trůnní jméno Nebcheperure ("či "Nebcheprure)", což lze přeložit jako: „Pán zjevení Rea" či "Pán proměny je Re"". V korespondenci s cizinou (např. Chetity, Babylonií) bylo trůnní jméno zkomoleno na: ""Nipchururia"" či ""Nipchuriria"".  Jako princ Tutanchaton vyrůstal na královském dvoře svého otce v Achetatonu (dnešní Amarně) ve středním Egyptě. Jako faraon vládl v době velké 18. dynastie. Tato slavná a mocná dynastie, kterou egyptologové považují za jednu z nejvýznamnějších v dějinách, sjednotila v 16. století př. n. l. opětovně Egypt a stala se tak zakladatelkou Nové říše. Tutanchamon vládl královstvím Hornímu a Dolnímu Egyptu (a dalším zemím, podmaněným Egyptem). V jeho době však veleříše 18. dynastie byla již za svým zenitem a musela se smiřovat s četnými neúspěchy, územními ztrátami a ústupem z velmocenského postavení v přední Asii či v Núbii.  Tutanchamon se stal faraonem v přibližném věku devíti let a vládl až do své smrti (18 let). Pro jeho nízký věk však nepanoval sám a po léta byl jeho poručníkem a skutečným vykonavatelem moci vezír a jeho příbuzný a nástupce Aye. Mladý panovník zemřel již po devíti až deseti letech vlády (čeští vědci udávají dobu pod 9 let), přibližně v osmnácti letech, pravděpodobně na malárii nebo spíše na gangrénu po zlomenině stehenní kosti, po pádu z vozu. Pohřben byl v Údolí králů u Luxoru, při severozápadním okraji staré říšské metropole Théby (staroeg. Vesetu).  Světově proslulou hrobku předčasně zesnulého faraona objevil po téměř 3300 letech v roce 1922 britský archeolog Howard Carter. Jeho sarkofág se podařilo otevřít ale až roku 1925 a tím i potvrdit, že se jedná o místo skutečného hrobu. Díky nálezu se o tomto panovníkovi ví mnohem více než o ostatních faraonech z tohoto období.  Zásluhou téměř neporušené hrobky, která byla téměř kompletní i s pohřební výbavou, se Tutanchamon stal faraonem, o kterém se podařilo zjistit velké množství informací. Pro egyptology ovšem nadále zůstává jedním z nejméně probádaných a politicky významných panovníků v historii celých egyptských dějin. Stále mnohé se toho o jeho osobě, rodině a vládnutí neví. Je to zapříčiněno jeho poměrně krátkou vládou a vymazáním z dějin Egypta jeho pozdějším následníky, kterými byli: Aj II. a především Haremheb a proslulý Ramesse II. (ten již přináleží k 19. dynastii).

Původ Tutanchamona.

Nejnovější poznatky Teprve před několika lety se podařilo vědeckému týmu egyptologů prokazatelně stanovit původ Tutanchamona. Početný tým slavného egyptologa Dr. Zahi Hawasse nade vší pochybnost (za pomocí počítačového tomografu, srovnávání DNA ad. vědeckých a historických metod) potvrdil starší (nejvíce uváděnou) teorii, že mladík byl synem tzv. kacířského faraona Achnatona (tj. původního Amenhotepa IV.) Otcova mumie byla při tomto výzkumu také definitivně ztotožněna. Vedle těchto zjištění se pomocí výše uvedených vědeckých metod podařilo objevit Tutanchamonovu matku, kterou byla vlastní Achnatonova sestra a (nepochybně) zároveň i jeho vedlejší královská manželka (hlavní královskou ženou byla slavná Nefertiti). Matčino jméno není dosud prokázáno, ale snad jí mohla být Achnatonova vedlejší žena – královna Kija. Zjištěná Tutanchamonova matka byla, podobně jako Achnaton, dítětem faraona Amenhotepa III. a slavné královny Teje, jejíž dříve nalezenou mumii se též podařilo při průzkumech jednoznačně ztotožnit. Podle nedávných zjištění Hawassova týmu však byla Tutanchamonova matka brzy zřejmě zavražděna a to úderem do hlavy. Incestní vztahy v egyptských dynastiích byly běžné a jeho rodiče tudíž nijak zvláště nevybočují z tehdejší praxe.  Egyptologové předpokládají, že Tutanchamon byl posledním právoplatným dědicem 18. dynastie. Jeho nástupci (Ayj a Haremheb) jsou do dynastie počítáni díky svému společensko-politickému sepětí a díky svému příbuzenskému spříznění s tímto rodem.  Dřívější teorie o původu  Existovalo několik hlavních teorií, přičemž nejstarší (už od dob objevení hrobky a znovu potvrzená po roce 2000 zkoumáním pozůstatků koster počítačovým tomografem) pravila, že faraonovým otcem by měl být faraon Achnaton/Amenhotep IV. a matkou by snad mohla být Achnatonova vedlejší manželka Kija. Hlavní královská manželka Nefertiti Achnatonovi totiž porodila pouze šest známých dcer.  Další, méně přijímaná teorie pravila, že Tutanchamon by mohl být synem jednoho z předních dvořanů a šlechticů Achnatonova dvora. Pokud byl Achnaton bez mužského dědice (z písemných dokladů a vyobrazení je známo, že měl pouze šest dcer), se tato varianta jevila jako opodstaněnou a sňatek s Achnatonovou třetí dcerou – dědičnou princeznou Anchesenpaaton/Anchesenamon, pak mladíčkův nárok na trůn legitimizoval.  Méně přijímanou a opuštěnou teorií původu byla i ta, jež za jeho matku měla královnu Teji. V tomto případě by ale otcem jistě nebyl Amenhotep III. Uvažovalo se dokonce, že Teje mohla mít chlapce se svým vlastním synem Achnatonem.

Osoba Tutanchamona a jeho dětství.

Tutanchaton/Tutanchamon byl tedy prokazatelně Achnatonovým synem z jeho incestního spojení s vedlejší manželkou a zároveň vlastní sestrou. Snad i díky tomu byl mladík slabší fyzické konstituce (což prokázaly testy na jeho mumii). V dětství byl princ Tutanchaton snad nezávislý na otcově dvoru a ze začátku byl zřejmě vychováván svou matkou, Achnatonovou sestrou (předčasně zavražděnou), tak svojí babičkou – vlivnou velkou královnou Teje. Proto také neuctíval pouze boha svého otce Atona, jehož jméno nosil, ale i dříve zavedeného boha Atuma, který podle pověsti stvořil počátek světa. Princ se veřejného života nijak nezúčastňoval (není známo jeho vyobrazení z této doby) a žil spíše v ústraní.

Tutanchamon a Anchesenamon.

Sňatek  Teprve po smrti otce Achnatona a jeho spoluvládce Smenchkareho, jenž samostatně vládl snad jen několik měsíců či maximálně tři léta, (buď šlo o jeho strýce, mladšího bratra Achnatona, což se jeví datově pravděpodobnějším, či šlo o jeho staršího bratra, není ovšem zřejmé, zda mohlo jít o vlastního sourozence) se stal jeho a otcovým nástupcem. (Oba zemřeli v týž samý čas, krátce po sobě. Usuzuje se dokonce, že mohli být zavražděni, což je ale doposud jen nepotvrzená teorie.)  Aby nový faraon Tutanchamon potvrdil a legitimoval svou pozici, oženil se (v rámci tradic) s Achnatonovou třetí dcerou a zároveň nevlastní sestrou dědičnou princeznou Anchesenpaaton, přejmenovanou posléze na Anchesenamon. (Její původní jméno se dá přeložit jako: ""Žijící Atonem"" či ""Ta, která žije pro Atona""). Princezna Anchesenpaaton byla dcerou hlavní královské manželky – královny Nefertiti a Tutanchamonova otce Achnatona a je velmi pravděpodobné, že již dříve se s ní oženil její vlastní otec.  Při svém sňatku byl Tutanchaton ještě dítětem (zhruba devítiletým) a princezna Anchesenpaaton byla zhruba třináctiletá mladá dívka (byla asi o tři/čtyři roky starší, narodila se ve 4. roce vlády svého otce).  Rádci  Tutanchatonovým rádcem (preceptorem), vychovatelem a zřejmě i prastrýcem (bratrem babičky královny Teje) byl vysoký hodnostář, pozdější král Aj II. Aye byl hlavní postavou vlády (především v jeho prvních letech) mladičkého panovníka a měl tehdy tituly: ""Božský otec" a "vrchní velitel jednotek bojových vozů"" (tj"." velel části egyptského vojska). Předpokládá se též, že byl zároveň dědem královny Anchesenpaaton/Anchesenamon"."  Další vlivný muž dvora děckého faraona byl generál, písař, právník a druhý nejvlivnější dvořan – pozdější faraon Haremheb. Ten patřil k nanejvýš mocným lidem, ale prozatím se držel v ústraní či pobýval u armády, neboť hlavní úlohu na dvoře získal Aj.  Návrat k Amonovu kultu, nová jména a vláda  Korunovace nového krále se konala v Thébách (tradičním říšském hlavním městě 18. dynastie a zároveň centru Amonova kultu).  Tutanchaton po převzetí vlády postupně opouštěl Atonovo učení, které již začal opomínat jeho předchůdce Smenchkare, jenž uctíval současně s Atonem i Amonův kult v Thébách. Atonovo jméno bylo za dětského faraona příliš spojené s neblahými reformami jeho otce Achnatona, které zemi očividně společensky, hospodářsky a nábožensky devastovaly a výrazně mocensky oslabovaly. Mladíček se proto – za pomocí regenta Aye a dvořanů – ve 2. roce své vlády vrátil se k tradičním egyptským božstvům, zřekl se Atonova učení a zahájil postupnou obnovu země, v níž opět kvetla náboženská svoboda.  Výrazem nastupujících změn bylo demonstrativní přijetí nového jména. Se svou manželkou (dosavadní) Anchesenpaaton tak ve 2. roce své vlády (snad již v novém sídelní městě Memfidě) přijal nové jméno. Faraon Tutanchaton, což lze přeložit (jak již bylo na začátku řečeno) jako: ""Žijící podoba Atona"", se stal Tutanchamonem, tj.: ""Žijící podobou Amona"." Královna Anchesenpaaton, jejíž jméno se překládá jako: ""Žijící Atonem"," se současně přejmenovala na Anchesenpaamon neboli Anchesenamon, což lze přeložit jako: ""Žijící Amonem"". Obě přijatá jména, jak vidíme, jsou velmi podobná původním, jen se vyměnili ve jménu obsažení (tehdejší hlavní egyptští, proti sobě stojící) bohové. Tutanchamonovým otcem Achnatonem zavržený a nakonec zakázaný bůh Amon se tímto krokem opět dostal do popředí, jako tomu bylo do konce vlády Tutanchamonova děda Amenhotepa III. a ještě v počátcích vlády jeho otce Amenhotepa IV./Achnatona. Opuštění Atonova učení však neproběhlo okamžitě a jeho kult zanikal postupně, přežil vládu Tutanchamona a zřejmě zanikl až v období Tutanchamonova nástupce Aye II.  Dalším dokladem velkých změn bylo v prvních letech vlády symbolické přesídlení nedospělého panovníka a jeho dvora z Achetatonu, za čímž samozřejmě stál dvůr v čele s Ajem a Haremhebem. Achetaton, teprve nedávno dostavěná metropole, byla v důsledku opuštění dvorem velmi rychle ponechána osudu též dalšími obyvateli a po krátkém čase (ještě za 18. dynastie) zcela zanikla. Její stavby byly rozebírány a zbytky pohřbil písek. K zániku města přispěla i rostoucí nenávist kněží, obyvatel, dvora a Tutanchamonových nástupců k faraonovi Achnatonovi a jeho bohu Atonovi, jehož kult sídlil právě v Achetatonu.  Panovník tedy odešel do Memfidy (Memfis, staroeg. Mennefer), což bylo někdejší hlavní město Egypta a zároveň metropole Dolního Egypta, nacházející se dnes 30 km jz od Káhiry. Rozlehlé a zelené město (poblíž delty Nilu) bylo do jisté míry opakem spíše pouštního Achetatonu, jehož sídelní funkci za Tutanchamona nahradilo. Vedle Memfidy byl Tutanchamon často přítomen i v Thébách, které po mnoho staletí fungovaly jako oficiální hlavní město starověkého Egypta a zároveň jako hlavní náboženské centrum země (a hlavního boha Amona). (Na okraji této megapole ve známé nekropoli zv. Údolí králů, následně našel i své poslední místo odpočinku.)  Nový král Tutanchamon dal opravovat všechny chátrající chrámy a ostatní památky starých bohů v čele s Amonem. Amonovým kněžím a kněžstvu dalších božstev vracel majetek, který předtím z velké části připadl právě kněžím Atonova kultu. Tímto krokem se měla do země navrátit přízeň božstev a zároveň hospodářská prosperita, neboť chrámy byly centry hospodářského i kulturního života (byly v nich knihovny, archivy, školy). Hlavnímu staronovému bohu Amonovi, ke kterému choval úctu zřejmě již před nástupem na trůn, dal vystavět nepřeberné množství nových soch, které se nalézají především v Thébách. Vedle toho začal mladý faraon realizovat mnoho stavebních podniků, ale řada byla dokončena až za faraona Haremheba, jenž si je také přisvojil (odtesával kartuše s Tutanchamonovým jménem atp.).  V šestém roce vlády faraon Tutanchamon dosáhl věku patnácti let a začal se podrobně seznamovat s povinnostmi krále a učit se vedení státu. Aje a Haremheb byli schopnými rádci a jejich výchova a učení Tutanchamona znamenala mnohé pro jejich pozdější mocenský růst (až k trůnu).  Tutanchamon se nechával zpodobňovat klasicky jako faraon, který poráží své nepřátele. Skutečnost byla ale jiná. Tutanchamon se pravděpodobně (podobně jako otec) žádného vojenského tažení nezúčastnil. Za jeho vlády se mezinárodní situace příliš neměnila. Jeho zástupce generál Haremheb měl od samotného Tutanchamona plnou moc s titulem "„Zástupce krále“" a díky tomu mařil všechny nájezdy nepřátel ještě na hranicích stále rozlehlé říše.  Předčasná smrt  Osud je nevyzpytatelný a Tutanchamon zřejmě v devatenácti letech bez dědiců nečekaně zemřel. (Jedna jeho dcerka se narodila nedonošená a mrtvá, druhá zemřela hned po porodu.) Po skonu mu byla postoupena malá nedokončená hrobka v Údolí králů (na západním břehu Théb), kterou doposud držel jeho nástupce Aje II. Tato hrobka se nachází v sousedství Tutanchamonem určené malé hrobky otce Achnatona a babičky – královny Teje. Dělníci měli tehdy sedmdesát dní na to, aby hrobku připravili. Proto pohřeb faraona Tutanchamona a obřad otvírání úst královské mumie řídil právě Aje II., který se na obřad mohl dokonale připravit.  Sám Aye II. si přivlastnil původní Tutanchamonovu nedokončenou hrobku v západním Údolí opic, vedle hrobky králova děda Amenhotepa III.

Dopis pro chetitského krále.

Po náhlé smrti faraona Tutanchamona se začaly dít zvláštní věci. Královská vdova Anchesenamon napsala dopisy znepřátelenému chetitskému králi Šupiluliamaši I., ve kterých mu oznámila smrt svého manžela a krále. (Ještě dnes ovšem někteří badatelé soudí, že dopisy mohla napsat spíše její matka Nefertiti. Tato verze je ale podstatně méně přijímána.) Královna žádala o jednoho z Šupiluliamašových synů, kterého by si vzala za manžela a tím by se princ stal novým králem. Tím chtěla zřejmě říše spojit, zajistit si moc a zároveň zabránit dalším výpadům ze severu. Klínopisná verze dopisu se dochovala v tomto znění:  "„Můj manžel (Tutanchamon) zemřel. Ty máš dospělé syny. Pošli mi jednoho z nich. Provdám se za něho a udělám z něj krále.""  Diplomatické sňatky byly zcela běžnou záležitostí, ale dosadit na trůn chetitského prince byl neskutečný plán. Egypt by ho na trůně nikdy nepřijal. Chetitský král Šupiluliumaš na královninu žádost odpověděl otázkami:  "„Kde je syn krále? Zemřel snad?""  Po prozkoumání celé věci chetitský král Šupiluliumaš I. skutečně svého syna Zannanzu poslal, ten ale do Egypta nikdy nedorazil. Na cestě (v Sýrii) byla výprava přepadena a princ zavražděn, což znamenalo vyhlášení války Chetitskou říší. Za jeho vraždou mohli stát právě nástupci na trůn Aye II. s generálem Haremhebem, kteří zřejmě úmysl královny pojali jako velezradu. Navíc v tehdejších podmínkách bylo nemyslitelné, aby na trůn usedl Neegypťan.  Tutanchamonovi bezprostřední nástupci a zamlčení mrtvého faraona  V důsledku nastíněných událostí po smrti faraona Tutanchamona vzrostlo válečné napětí s Chetitskou říší a Egypt potřeboval urychleně nového krále. Anchesenamon se proto pravděpodobně musela formálně provdat za Ayeho II. (zřejmě vlastního děda /poslední teorie, že byl otcem Nefertiti/, jakožto bratrem její babičky královny Teje), který se ihned ujal vlády a zabránil vpádu Chettitů do země. Jedině Anchesenamon totiž měla dle egyptské tradice dědické právo na trůn, neboť Tutanchamon zemřel bez potomka, který by zdědil korunu a zřejmě už z dynastie nežil nikdo, kdo by přicházel v úvahu.  Aye II. se tedy stal Tutanchamonovým nástupcem a vládl přibližně 4 roky. Při nástupu k moci vyhlásil, že je přímým duchovním nástupcem Tutanchamonova děda Amenhotepa III. Amenhotepovy tři nástupce, včetně Tutanchamona (jenž byl s Achnatonem příliš spojen) tímto krokem vyškrtnul z oficiálního seznamu egyptských králů. Stejně se zachoval i Ajeho nástupce král Haremheb a později Ramesse II. Těmito kroky se oba Tutanchamonovi nástupci chtěli distancovat od Achnatona a jeho kultu. Památky na něj, na kult a poslední členy dynastie byly tak ničeny. Díky tomu se Tutanchamonovo jméno jen zřídka vyskytuje v některých textech, zatímco na stélách, stavbách či v hrobkách nefiguruje vůbec (bylo odtesáno, vyškrábáno atp.).  Spoluvládcem starého Aye II. se stal generál Haremheb, který na hranicích (v Sýrii) zatlačil Chettity zpět a odvrátil hrozbu vpádu do země. Haremheb byl velmi pravděpodobně manželem mladší sestry královny Nefertity – Mutnedžemet, jež byla zřejmě dcerou Ayjeho II. Po smrti Ayeho II. se pak Haremheb sám ujat trůnu a stal se posledním faraonem 18. dynastie.  Období Nové říše – přehled panovníků cca 1539–1075 př. n. l., podle českých egyptologů 1543–1080 př. n. l.  18. dynastie – Ahmose I., AmenhotepI., ThutmoseI., ThutmoseII., Hatšepsut (královna a spoluvládkyně Thutmose III.), Thutmose III., Amenhotep II., Thutmose IV., Amenhotep III., Amenhotep IV. (Achnaton), Smenchkare, Tutanchamon, Aj II., Haremheb  19. dynastie – Ramesse I., Sethi I., Ramesse II., Merenptah, Sethi II./Amenmesse, Siptah, Tausret (královna)  20.dynastie – Sethnacht, Ramesse III., Ramess IV., Ramesse V., Ramesse VI., Ramesse VII., Ramesse VIII., Ramesse IX., Ramesse X., Ramesse XI.

Bohatství nalezené v hrobce.

Hrobka Tutanchamona obsahovala kompletní pohřební výbavu, která se skládala z různých věcí pro faraonovu posmrtnou potřebu. Například to byly nádoby s oleji, vodou i vínem, byly tam potraviny, oděvy, které faraon používal za svého života. Byly tam předměty vyrobené pro den smrti, kdy byla pohřební výbava vnesena do pohřební komory, jako byly například sošky, lůžka, rozložené vozy, luky, šípy, truhlice naplněné šperky, truhlice s oděvy nebo truhlice s plátnem. V hrobce byla pohřební komora se sarkofágem a zde v několika rakvích spočívalo tělo krále. Hrob byl menší, ale předměty v něm nalezené se počítaly na tisíce.<br> Mezi nalezenými předměty se nacházelo také několik rozložených dvoukolových antických válečných vozíků, které se staly předmětem intenzívního výzkumu jejich konstrukce, schopnosti pohybu a dynamice v nerovném terénu, možnosti řízení směru jízdy, technologie jejich výroby a v neposlední řadě i materiálů, které byly v době 18. dynastie k dipozici. Z četnosti nálezů v hrobce se vyvozuje, že to nebyly dobové unikáty, ale v širším měřítku vyráběné vozíky ať pro potřeby lovu, nebo také ve válečných výpravách Tutanchamonových předchůdců, jako byli například Thutmose IV., či následníků – generála-faraona Haremheba. Zmíněné výzkumy ukázaly na sofistikované prvky konstrukce, optimální dynamickou vyváženost pro pohyb v nerovném terénu, ale zejména technologie výroby a v historické době použité, převážně dřevěné konstrukční prvky. Ujal se termín jejich označení jako "Tutanchamonova třída vozíků" (chariot)

Kletba faraónů.

Objevením Tutanchamonovy hrobky se začaly šířit spekulace o kletbě faraónů. V žádné z hrobek nebyl nikdy nalezen nápis, který by kletbu nebo jakékoliv potrestání toho, kdo naruší klid zemřelého, obsahoval. V hrobkách se objevovaly texty, které chrání zemřelého a jeho duši před zničením, a formulky, které měly zahnat zlé duchy. Tzv. kletba faraónů není vědecky ani historicky podložená, je to spekulace určité skupiny lidí.

Zpracování nálezů z hrobky.

Tutanchamon vládl jen krátkou dobu a zemřel náhle a patřil k těm méně významným panovníkům Nové říše. Bohatství nalezené v hrobce mu vyneslo slávu a jeho jméno je známé nejen mezi egyptology, ale i mezi veřejností. Bohatství nalezené v hrobce je vystavováno v káhirském muzeu. Howard Carter pečlivě provedl zdokumentování předmětů vynesených z hrobky a pečlivě předměty popsal a opatřil akvarelem. Ve třech svazcích vydal záznamy doplněné kresbami a chtěl vydat detailní a precizní publikaci, ale v roce 1939 zemřel a publikaci nestihl dokončit. Obsah hrobky je vystaven v souhrnné kolekci v několika sálech v Egyptském muzeu v Káhiře. Křemencový sarkofág a vnější rakev jsou vystaveny v původní hrobce KV62 v Údolí králů.

Genetická genealogie.

Testy DNA z roku 2010 vyvrátily teorii o skonu panovníka cizím přičiněním a potvrdily, že faraon zemřel v devatenácti letech na gangrénu po úrazu nohy nebo na malárii. Testy rovněž potvrdily, že jeho rodiči byli sourozenci, a to král Achnaton a jeho vlastní sestra. Měl malý rozštěp horního patra, stejně jako jeho otec. Levou nohu měl kratší než pravou, a proto při chůzi musel používat dřevěné hůlky. Byla prokázána vada kostí s diagnozou Köhlerova syndromu. Bezprostřední příčinou úmrtí byla synergie geneticky zděděných vývojových defektů, zmíněný Köhlerův kostní syndrom, snížená imunita s prokázanou infekcí malárie.

Nebcheperure Tutanchamon byl faraonem Horního a Dolního Egypta, 11. faraon 18. dynastie. Vládl jen 9 let, přibližně v letech 1333–1323 př. n. l. (uvádí se i jiná jen nevýrazně odlišná data). Jeho hrobka byla objevena až v roce 1922.

Toutânkhamon (né vers -1345, mort vers -1327) est le onzième pharaon de la (Nouvel Empire). Selon les dernières études génétiques, il est le fils d'Akhenaton et de la propre sœur de ce dernier, dont l'identité est inconnue, mais désignée comme Younger Lady, dont la momie est répertoriée KV35YL. Manéthon l'appelle Chebres.