Název.

Název města je odvozen z osobního jména "Wigberht." Část "wig" znamenala ve střední horní němčině „boj“ a druhá část „skvělý“. V historických pramenech se název vyskytuje ve tvarech Weyberth (1506), Waippert (1555), zum Weyperth (1616), Weypert (1785), Weipert (1847) a Vejprty nebo Weipert (1854).

Historie.

Nejstarší dějiny.

Krajina v okolí Vejprt byla osídlena na přelomu dvanáctého až třináctého století. Nejstarší osídlení souviselo s existencí obchodní stezky z Lipska do Přísečnice a dále do českého vnitrozemí, jejíž větev procházela vejprtskem nejpozději od dvanáctého století. Území v té době patřilo královské koruně. Od císaře Karla IV. jej v roce 1351 získali Fridrich a Bernard ze Šumburka. Páni ze Šumburka na svém panství podporovali rozvoj hornictví a zpracování rud. Některý z příslušníků rodu zřejmě nechal hamerníka Weybertha otevřít hamr u přechodu přes Polavu v místech, kde později vzniklo město Vejprty. První zmínka o něm pochází z roku 1413, ale během husitských válek byl hamr roku 1427 nejspíše zničen křižáky.  Další zpráva o hamru Weyberth pochází až z roku 1506, kdy jej s dalšími právy dostal od Lobkoviců rychtář Hans Schneider. Z hamru se časem vyvinul svobodný statek, jehož součástí byl již roku 1530 železnorudný důl a později také mlýn s pilou. Vznik města souvisí s dalšími objevy rudných žil železa a stříbra, u jejichž výchozů horníci zakládaly drobné osady. K zásadnímu rozvoji hornictví došlo po roce 1533, kdy přísečnické panství s Vejprty koupili Šlikové. Patřilo ji pouze do roku 1545, kdy je k rostoucímu vlivu rodu zabavil císař Ferdinand I.

Rozvoj a úpadek hornictví.

V roce 1550 byl ve vejprtské oblasti v Novém Zvolání založen důl "Jan na poušti" na polymetalické žíle, která byla náhodně odkryta bouří. Vyskytovaly se v ní nejčastěji chalkopyrit, galenit, rudy kobaltu a stříbra, výjimečně i ryzí stříbro a jiné minerály. O dvacet let později byla přívalovým deštěm odkryta jiná žíla, na které byl založen důl "Milostivá ruka Páně." Na přelomu šestnáctého a sedmnáctého století bylo v provozu mnoho dolů: "Michal, Feigen, Voršila, Jiří, Římský orel, Mnich, Jan, Tři paní, Pivní desátek" aj. V šachtě "Louka" bylo vytěženo celkem 1144 kg stříbra.  Na objevení stříbrné žíly odkazuje i vyvrácená jedle ve znaku města.  Kromě stříbra se u města těžila také železná ruda. Železná ruda se dobývala i v převážně stříbrném dole "Jan na poušti" a z období 1530–1550 je znám železný důl Pavla Spindlera z Magdeburgu. V severní části vejprtského revíru se nacházelo několik menších dolů a v dole "Marie pomocná" se krevel těžil společně s rudami olova.  Vejprty v šestnáctém století zůstávaly poddanským městečkem a na rozvíjejícím se dolování bohatla především vrchnost, kterou byli do roku 1583 Lobkovicové a poté česká koruna. Stížnosti obyvatel vyslyšel císař Rudolf II., a roku 1607 vydal listinu, která vejprtským obyvatelům poskytla množství práv a svobod. Mimo jiné k nim patřilo osvobození těžařů a horníků od roboty a velké části poplatků, právo svobodného příchodu a odchodu, možnost nakládat se svým majetkem nebo používat vykázané pastviny a těžit dřevo v panských lesích. Královští úředníci ani přísečnická vrchnost však listinou udělená práva nerespektovala, a ke zlepšení stavu došlo až roku 1617, kdy císař Matyáš povýšil Vejprty na královské horní město a zároveň jim potvrdil starší práva a svobody. Město za to muselo zaplatit 2224 kop a dvanáct grošů. I přes veřejnou sbírku si museli vejprtští půjčit 600 rýnských zlatých.  Během třicetileté války došlo k výraznému útlumu těžby a její obnova byla jen pomalá, protože v okolí nebyl dostatek pracovních sil a samotné doly velmi zpustly. Obecní prostředky podpořené daňovými úlevami nestačily, a tak byly nové doly zakládány a staré prozkoumávány až počátkem osmnáctého století za účasti finančně silnějších těžařů. Jednou z příčin úpadku hornictví byl proces protireformace zahájený po bitvě na Bílé hoře. Velké množství protestantských horníků odešlo do Saska, aby se nemuseli vzdát své víry. Část se jich usadila hned na opačném břehu Polavy, kde založili osadu Bärenstein.  Samotná třicetiletá válka městu sice neublížila tolik jako nedaleké Přísečnici, ale i tak bylo město po jejím skončení ve špatném stavu. Podle berní ruly v něm bylo 92 obydlených usedlostí. Z obyvatel se hornictvím živil pouze jediný horník. Naprostá většina obyvatel se zabývala zemědělstvím. Z 24 řemeslníků se výlučně řemeslu věnoval jen jeden uhlíř a ostatní kromě toho obdělávali také půdu. Výrobní struktura města se skládala jen ze základních řemesel nezbytných pro zajištění potravin a oděvů. Výjimku tvořili formani, kteří využívali polohy města u významné obchodní cesty. Zemědělská půda města měla výměru přibližně 122 hektarů, ale vzhledem k vysoké nadmořské výšce nebylo pěstování plodin příliš efektivní a v průměru při sklizni poskytovalo jen dvojnásobek výsevu. Významnější byl chov skotu. Obecní stádo se podle berní ruly skládalo z 203 krav a 113 jalovic. Celkově tak v polovině sedmnáctého století Vejprty patřily mezi hospodářsky velmi slabá řemeslnicko-zemědělská města.  Po roce 1713 bylo otevřeno 22 dolů, ale mnoho z nich jejich majitelé brzy uzavřeli, protože nemohli hradit vysoké náklady na odčerpávání důlních vod. Po roce 1722 byla uzavřena tavicí huť, a později dokonce zbořena. Sedmiletá válka se stala příčinou uzavření dalších dolů, protože během ní stát nemohl těžaře podporovat. Teprve po jejím skončení mohlo město věnovat pětinu daně na provoz dolu Jan na poušti a v roce 1766 byla státem otevřena nejhlubší dědičná štola vejprtského revíru "Klement," která však nezastihla žádné rudné žíly. V devatenáctém století již byly stříbrné doly nerentabilní. Příčinou byla kromě vyčerpání ložisek také nemožnost spojovat jednotlivé doly do větších důlních celků způsobená konfigurací terénu a charakterem stříbronosných žil. V roce 1854 stát nechal zastavit práce v dolech "Milostivá ruka Páně" a "Jan na poušti." Poslední pokusy o obnovu dolů proběhly v polovině dvacátého století, kdy zde byla neúspěšně hledána ložiska smolince, barytu a fluoritu. Naproti tomu v sousedním německém Niederschlagu se smolinec úspěšně těžil. Pozůstatky řady hornických děl byly po roce 1989 zlikvidovány. Z ostatních se dochovaly často jen zaslepená ústí šachet nebo haldy porostlé náletovými dřevinami. Po roce 2000 byla vyčištěna štola Antonína Paduánského z let 1766–1789 v Jiráskově ulici, ale vzhledem k pozdějšímu velkému závalu nebyla zpřístupněna. Odhaduje se, že vejprtské doly vyprodukovaly od šestnáctého do devatenáctého století asi 11,5 tuny stříbra.

18. století.

Přestože na přelomu sedmnáctého a osmnáctého století došlo k poslednímu rozmachu hornictví, výnosy dolů byly menší než dřív, a obyvatelé museli hledat jiné zdroje obživy, kterými se stalo krajkářství, výroba prýmků a pušek. Město také postihly války, které vedla Marie Terezie se svými odpůrci. V roce 1741 muselo město ve válkách o rakouské dědictví dodat do Lokte pouze množství ovsa a sena. Horší byly důsledky sedmileté války. Na jejím počátku se v polním opevnění utábořily císařské oddíly husarů a Chorvatů, které roku 1757 napadlo pruské vojsko. Střetnutí skončilo ústupem husarů, zatímco chorvatský oddíl byl pobit do jednoho. Po zbytek války město střídavě ovládaly obě bojující strany, kterým muselo vyplácat vysoké kontribuce. Kromě poplatků město trpělo četnými pobyty a průchody vojáků.  Přes válečné strádání se ve městě začala rozvíjet řemeslná výroba. Významné bylo zejména puškařství, které navázalo na tradici výroby hlavní započatou již v první polovině sedmnáctého století. Sedmiletá válka a později napoleonské války způsobily růst státních zakázek na dodávky ručnic. Například roku 1758 museli vejprtští puškaři dodat tři tisíce pušek. V osmdesátých letech osmnáctého století potom výrobci dosáhli zřízení státní zkušebny pro nastřelování hlavní vojenských pušek, která do té doby působila jen v Praze. Úpadek puškařství nastal s koncem napoleonských válek. Výroba sice přetrvala, ale nedokázala zareagovat na nárůst poptávky v polovině devatenáctého století. Roku 1864 proto ministerstvo války výrobu vojenských zbraní zastavilo, a nadále se vyráběly zejména lovecké pušky. Vyráběly se také součástky pro zahraniční puškařské firmy a rozběhla se výroba pušek pušek Mannlicher. Výroba zbraní zaměstnávala ještě v roce 1898 kolem 500 dělníků.

19. století.

Napoleonské války se města přímo nedotkly, ale lidé trpěli průchody armád, které tudy roku 1813 táhly, aby se zúčastnily bitvy u Lipska. Přímo přes Vejprty v srpnu procházely carské a císařské oddíly, kterým museli měšťané dodávat potraviny, píci a další potřeby. Vojskům veleli generálové Jan z Klenové a hrabě Friedrich Kleist.  Převážně domácí výroba prýmků se díky vývoji textilních strojů začala měnit na tovární, a ve městě proto vznikla řada menších továren, které tvořily výrobní komplex od spřádání a barvení k výrobě prýmků a později jiného textilního zboží. Od roku 1806 fungoval významný podnik Franze Pohla zaměřený na výrobu punčoch, čepců a jiného pleteného zboží. Ve třicátých letech devatenáctého století se zlepšila dopravní situace. Na stavbu silnic přispěla hraběnka Gabriela Buqoyová, která nechala postavit také silnici přes Kovářskou do Kalku.  V letech 1843, 1847, 1848 a 1859 způsobila neúroda brambor nedostatek potravin. Přestože obyvatelé města i jeho okolí hladověli, vyváželo se obilí z úrodnější Mostecké pánve do Saska. Obyvatelé Vejprt a dalších vesnic na Vejprtsku a Přísečnicku začali vozy s obilím přepadávat, a dokázali porazit i vojenský doprovod. K největším nepokojům docházelo na jaře roku 1843, kdy pětiliberní chléb zdražil 45 krejcarů, což představovalo přibližně týdenní výdělek krajkáře nebo tkalce. Loupežím zabránila až velká vojenská posádka, která přišla do Kovářské, a menší oddíl také do Vejprt. Přesto se život ve městě úspěšně rozvíjel. V roce 1865 byla otevřena státní spořitelna a roku 1911 ji doplnila městská spořitelna. Důležitým impulzem budování průmyslu se stalo zprovoznění železniční trati Chomutov–Vejprty s pokračováním do Chemnitz v roce 1872. Ve stejném roce byl zásluhou továrníka Jindřicha Englerta založen sbor dobrovolných hasičů. Poštu měly Vejprty od roku 1782, ale v roce 1845 byl otevřen nový poštovní úřad. Poštovní posel jezdil pro poštu dvakrát týdně do Jáchymova a Karlových Varů a čtyřikrát týdně, až do otevření železnice, do Hory Svatého Šebestiána. Na přelomu devatenáctého a dvacátého století se nová budova pošty stala dominantou tehdejšího Poštovního náměstí. Koncem devatenáctého století začala být budována rozvodná elektrická rozvodná síť napájená elektrárnou firmy Zahm zaměřené na výrobu kabelů. V roce 1897 ji nahradila městská elektrárna, která musela být pro značnou poptávku roku 1904 rozšířena.

Novodobé dějiny.

V prvním desetiletí dvacátého století město řešilo stavbu vodovodu, protože voda ve stávajících studnách nevyhovovala, a koncem devatenáctého století se začalo šířit onemocnění tyfem. Po dlouhém zvažování a vyjednávání s majitelem pozemků byla stavba roku 1908 zahájena. Vodovod do města přiváděl vodu zejména z Velkého Špičáku a postupně musely být postaveny čtyři vodárny.  Počátek první světové války zpomalil rozvoj města. Vejprtští vojáci patřili k chomutovskému 92. pěšímu pluku, který utrpěl velké ztráty na srbské frontě hned na začátku války. Celkem v boji padlo nebo na následky zranění ve válce zemřelo 433 vejprtských mužů. V samotném městě se zejména na konci války výrazně projevoval nedostatek potravin, v jehož důsledku zemřela řada lidí hlady. V převážně německém městě během války rostla nevraživost vůči Čechům, kteří byli obviňováni ze špatné situace ve městě i ve zbytku monarchie. Po vzniku Československa se Vejprty staly součástí provincie Německé Čechy vyhlášené 29. října 1918. V souvislosti s tím byla ve městě na krátkou dobu uložena část státního pokladu z žatecké banky, které mělo být podle správních orgánů provincie odvezeno do Německa. Poklad byl ve Vejprtech nejprve zadržen, později odvezen do Lipska a posléze se přes Vídeň vrátil do Prahy. Provincie vydávala a ve Vejprtech tiskla vlastní nouzové peníze. Měly podobu poukázek v hodnotách 5, 20, 100 a později také 500 a 1000 korun. Německé Čechy zanikly 16. prosince 1918 a 17. ledna 1919 do města vstoupily jednotky československé armády.  Meziválečné období proběhlo ve znamení mírného pokroku a rozvoje. Brzy po první světové válce byl zbořen velký pomník císaře Josefa II. Roku 1923 byla nerentabilní vejprtská elektrárna přestavěna na rozvodnu a napojena na Městskou elektrárnu v Kadani. Ve stejném roce vzniklo veřejné koupaliště. V roce 1927 zahájila provoz první autobusová linka do Jáchymova a později také do Perštejna. Rostoucí počet obyvatel si vyžádal stavbu nového vodovodu, který přiváděl vodu z pramenů v Loučné. Poptávka po arsenu umožnila v letech 1923–1924 otevřít u staršího dolu tzv. Jedovou šachtu s výskytem arsenopyritu. Její uzavření zapříčinil výbuch v důsledku špatné údržby, který zapříčinil smrt šesti horníků.  V období těsně před druhou světovou válkou proběhla řada potyček mezi Stráží obrany státu a oddíly sudetoněmeckých freikorps. Vyvrcholily 25. září 1938, kdy příslušníci sudetoněmecké strany vyhodili do vzduchu železniční trať na okraji města, a způsobili vykolejení vlaku. V té době již probíhala evakuace českých obyvatel a 5. října bylo město obsazeno jednotkami wehrmachtu. Válka znamenala omezení a postupnou likvidaci výroby. Měšťanská škola byla upravena na nemocnici a vyučování částečně probíhalo v budovách továren. Vejprské firmy trpěly špatnými dodávkami surovin, a nedokázaly konkurovat německému průmyslu, i když ve městě byly zřízeny dva zajatecké tábory, jejichž zajatci pracovali v továrnách. Do koncentračních táborů bylo z města odvezeno 57 mužů a čtyři ženy, z nichž pět zemřelo. Další obyvatelé však byli odvezeni do jiných táborů.  Osvobození města Rudou armádou proběhlo 8. a 9. května 1945. Spojení s vnitrozemím zpočátku zajišťoval pluk revolučních gard Albatros a prapor Železo, jehož úkolem bylo zajistit bezpečný provoz na železniční trati. Bezpečnost ve městě a v okolí měli na starost četníci a členové pohraniční stráže, kteří se do města vrátili z vnitrozemí, dále dvě roty vojenské posádky a jednotka Rudé armády. Kromě jiného bylo jejich cílem omezit pašování.  Neorganizované odsuny německých obyvatel začaly již v roce 1945. Organizované odsuny obyvatel Vejprt a sousedních vesnic probíhaly od března do října roku 1946. Do Německa během nich odcestovalo 9910 lidí, přičemž při sčítání obyvatel ze 17. května 1939 ve městě žilo 10 667 lidí. Další němečtí obyvatelé se však vystěhovali ještě v dubnu roku 1948. Osidlování vyprázdněného města Čechy se nedařilo. V roce 1945 se sice vraceli obyvatelé, kteří museli město opustit před válkou, a přicházeli drobní zemědělci, ale nejistá budoucnost průmyslu a drsné přírodní podmínky způsobily, že se počet obyvatel města nevrátil ani na polovinu předválečného stavu.  S koncem druhé světové války ukončil svou činnost také vejprtský pivovar. Právo vařit pivo městu udělil v roce 1607 císař Rudolf II. Město mívalo jednu varnu, ve které ročně vařilo dvě až tři várky piva a zbývající čas ve varně si losováním rozdělili jednotliví majitelé domů, kteří potom pivo sami prodávali. Až roku 1840 vaření piva převzal pivovarnický spolek, který také nechal postavit nový pivovar zprovozněný roku 1869. Vejprtské pivo však bylo dlouhodobě nekvalitní, a tak se pivo dováželo zejména z Přísečnice, Klášterce, Chomutova, Vernéřova, Libočan, a dokonce i z Plzně. Pivovar ve městě měl přesto výstav 13 701 hektolitrů v roce 1091 a 16 950 hektolitrů v roce 1920. O uzavření pivovaru rozhodla rada ONV Vejprty v roce 1947.  Zbrojařská firma Morgenstern byla připojena k družstvu Lověna Praha a firma Bittner přejmenovaná na Krušnohorskou továrnu zbraní skončila pod správou opočenské firmy Dušek. Pro oba podniky to znamenalo ukončení výroby na přelomu čtyřicátých a padesátých let dvacátého století. Podobně skončily i další vejprtské firmy. Do urbanistické podoby města výrazně zasáhlo stanovení 100–200 metrů širokého pohraničního pásma, ve kterém bylo v roce 1952 zbouráno 53 domů a sedm továren. Dalších 115 budov zaniklo roku 1960 a 43 budov v roce 1969. Důvodem byla výstavba nových bytových domů určených pro rodiny příslušníků vojenského útvaru a pro obyvatele zanikající Přísečnice. Zahájena byla také výstavba panelových domů, ve kterých bylo v roce 1973 k dispozici 354 bytů. Po druhé světové válce neudržovaný vodovod byl sedmdesátých letech dvacátého století nahrazen novým, který byl napojen na přípojku v Kovářské.  K oživení města přispělo v roce 1991 otevření hraničního přechodu pro pěší a vznik tržnice v objektu bývalých kasáren. Tržnice vyhořela roku 1998. Opraven byl také železniční most a od roku 1994 zahájen mezinárodní provoz na železniční trati do Bärensteinu. Pravidelná osobní doprava na trati však byla v jízdním řádu 2015/2016 zastavena a spojení s Chomutovem zredukováno na malé množství víkendových spojů. Většina rozsáhlé nádražní budovy byla zbořena v letech 2011–2013. Hraniční přechod byl v roce 2005 rozšířen i pro osobní automobily. Nezdařená privatizace vejprtských podniků vedla k zániku poboček firem TOSTA a Amati, ale výrobu manipulační techniky ve firmě Belet se podařilo udržet. K nově vzniklým podnikům patří kovovýrobní firma Setja.  Dne 19. ledna 2020 došlo ve městě k tragédii, kdy došlo k požáru v domě pro hendikepované, který si vyžádal osm obětí na životech klientů.

Obyvatelstvo.

Při sčítání lidu v roce 1921 zde žilo 10 256 obyvatel (z toho 4692 mužů), z nichž bylo 96 Čechoslováků, 9832 Němců, jeden Žid, pět příslušníků jiných národností a 322 cizinců. Převládala římskokatolická většina, ale žilo zde také 410 členů evangelických církví, dva členové církve československé, 36 židů, šestnáct příslušníků nezjišťovaných církví a 102 lidí bez vyznání. Podle sčítání lidu z roku 1930 mělo město 11 751 obyvatel: 238 Čechoslováků, 11 751 Němců, dva Židy, jednoho příslušníka jiné národnosti a 407 cizinců. I tentokrát dominovala římskokatolická církev. Počet evangelíků se zvýšil na 565 a kromě nich zde žilo sedm členů československé církve, 41 židů, deset členů nezjišťovaných církví a 427 lidí bez vyznání.

Obecní správa.

Vejprty leží v Ústeckém kraji v okrese Chomutov a patří k obci s rozšířenou působností Kadaň. V letech 1869–1890 jsou Vejprty uváděny jako součást okresu Kadaň, v období 1900–1930 potom v okrese Přísečnice. Od 9. května 1945 se Vejprty staly centrem politického okresu, ke kterému patřily obce České Hamry, Dolina, Dolní Halže, Horní Halže, Kamenné, Kotlina, Kovářská, Kryštofovy Hamry, Kunov, Měděnec, Nová Víska, Petlery, Černý Potok, Podmilesy, Přísečnice, Rusová, Sobětice, Kýšovice, Třebíška, Úbočí, Volyně a Vykmanov. Tento okres zanikl a jeho území bylo od 1. ledna 1949 připojeno k okresu Karlovy Vary-okolí, u kterého zůstalo do územní reorganizace v roce 1960. Od té doby jsou Vejprty součástí okresu Chomutov.

Místní části.

Od 1. ledna 1986 k městu patří části Výsada a České Hamry. V letech 1961–1974 byl součástí města také Černý Potok, v letech 1986–1991 také Háj a Loučná.

Zastupitelstvo a starosta.

V místních volbách se volí patnáct členů obecního zastupitelstva. Ve volbách do obecního zastupitelstva na funkční období 2014–2018 byla volební účast v obci 48,53 %. Ze zvolených zastupitelů bylo pět členy ODS, jeden patřil k ČSSD a ostatní byli bez politické příslušnosti. Starostkou se stala Jitka Gavdunová.

Školství.

Nejstarší škola ve Vejprtech byla poprvé zmíněna v roce 1616. Až do roku 1869 vybírali zájemce o učitelská místa zdejší faráři. Nová školní budova na Kostelním náměstí byla založena roku 1876. Vejprtská obecná škola měla pobočku v místní části Grund. Pobočka se v roce 1889 osamostatnila a roku 1893 přestěhovala do nové budovy. Roku 1878 se z obecné školy oddělila obecná škola pro dívky. Od roku 1875 byla otevřena nejprve dvoutřídní měšťanská škola, jejímž sídlem se po několika stěhováních stala budova čp. 723. Od prosince roku 1885 ve městě působilo střední odborné učiliště, ve kterém se o tři roky později začali učit také obchodní učedníci. V roce 1914 ve městě byla kromě pěti obecných škol i chlapecká a dívčí měšťanská škola, pomocná škola, prýmkařské učiliště a dvě pokračovací školy pro učně. Jednotřídní českou školu se české menšině podařilo otevřít roku 1925. Sídlila v budově německé dívčí obecné školy. V budově bývalé prýmkařské školy funguje městský úřad.  V roce 2018 ve městě působila Základní a mateřská škola Vejprty s kapacitou 450 žáků v základní a 105 žáků v mateřské škole a Základní umělecká škola založená v roce 1950 s pobočkou v Kovářské.

Vejprty () jsou město v Ústeckém kraji v Krušných horách, ve správním obvodu Kadaň. Leží v nadmořské výšce od 748 do 846 metrů. S německou obcí Bärenstein opticky tvoří jeden celek rozdělený pouze hraničním potokem Polava. Žije zde obyvatel.

Vejprty (en ) est une ville du district de Chomutov, dans la région d'Ústí nad Labem, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Předměty.

Předměty, mezi které patří nové zbraně, klobouky (pouze kosmetické) a taunty. Ve hře se také nachází předmět (Strange Saxxy), který můžete dostat způsobem výhry v akci Saxxy Awards. Také je ve hře předmět "Robin Walkers" který má poukázat na jednoho z grafiků hry.  Některé předměty mohou náhodně padnout při hraní, ovšem další předměty jsou k dispozici pouze za peníze a/nebo výměnou. Některé unikátní předměty hráč může dostat i plněním úkolů (achievementů).

Postavy.

V této hře je celkem devět herních postav, které se dělí do tří skupin – obranná, útočná a podpora.Každá skupina má 3 postavy, dohromady má tým 9 postav. V každém zápase proti sobě hrají dva týmy, tým BLU (modrý) a tým RED (červený).

Meet the Team.

Společnost Valve vytvořila 10 videí, která popisují vzhled a vlastnosti všech postav a jednoho předmětu zastoupených ve hře Team Fortress 2. Tato videa jsou dostupná na YouTube:

Mann vs. Machine.

Mann vs. Machine (MvM) je součástí hry Team Fortress 2 od 15. srpna 2012. Cílem Mann vs. Machine je spojit všech devět herních tříd v tým (červený tým hráčů brání), aby všichni bojovali bok po boku proti robotům (modrý tým robotů útočí). Úkol robotů je odnést bombu na spawn; pokud bomba vybuchne, kolo se opakuje. Z robota, kterého zabil hráč, vypadnou peníze, ty lze potom použít v „obchodě“ na spawnu červených na různá vylepšení. Peníze, které leží na zemi delší dobu, zmizí. Vylepšení skupin jsou podobná u každé skupiny, hraje však roli zbraň, ty mají většinou rozdílné a občas i unikátní vylepšení.  Pro inženýra je v MvM největším nepřítelem tzv. "Sentry Buster ", vzhledově podobný speciálním bombám z Demomanova vrhače, které jsou avšak mnohem větší a na jejich spodku se nachází nohy k pohybu. Sentry Buster má 2 500 života. Zničení inženýrových budov probíhá tak, že Sentry Buster přiběhne k inženýrově Sentry, sedne si a po pár sekundách vybuchne. Pokročilý hráč stihne se Sentry utéct, nebo má koupené vylepšení ÜberCharge s tímto vylepšením se zachrání tak, že když se Sentry Buster přiblíží, aktivuje inženýr ÜberCharge. ÜberCharge se aplikuje na inženýra i na jeho Sentry; na Dispenser a na teleporty ÜberCharge neplatí.  Map pro Mann vs. Machine je celkem 7:

Herní módy a jejich mapy.

Payload.

První dva mapové podklady (a nový herní mód) byly vydány 29. dubna 2008. V Payload mapách musí modrý tým (BLU) dotlačit vozík plný výbušnin přes několik záchytných bodů (checkpointů) až k základně červeného týmu (RED) v určitém časovém limitu - každý další projetý checkpoint časový limit zvyšuje. Hráči z modrého týmu pohybují vozíkem tak, že poblíž něho prostě stojí, čím více hráčů u něj stojí, tím rychleji se pohybuje (všechny herní třídy tlačí rychlostí 1, Scout tlačí rychlostí 2); pokud je u něj nepřítel, nemůže se pohybovat dopředu, pokud u něj stojí Medic s ÜberCharge vozík se také nemůže pohybovat. Pokud u vozíku nebude stát žádný modrý hráč, začne vozík couvat a zastaví se na záchytném bodu. Vozík funguje jako Dispenser na úrovní 1, munice nebude doplněna hráčům, kteří jsou přímo před vozíkem. Payload je doporučen pro všechny hráče. Map, určených pro Payload, je celkem 8:

King of the Hill.

Tento herní mód byl vydán 13. srpna 2009. King of the Hill se soustředí na jediný kontrolní bod ve středu mapy, který je neutrální a zamčený na začátku kola. Týmy musí najít cestu a zabrat bod. Když je bod zabrán, hodiny týmu který tak učinil začnou odpočítávat tři minuty. Pokud po tuto dobu zabere bod konkurenční tým, začnou jeho hodiny odpočítávat tři minuty a hodiny prvního týmu se zastaví dokud není bod znovu zabrán. Tým který zabere bod a jehož hodiny odpočítají limit jako první vyhrává hru. King of the Hill je určen pro všechny hráče. Map, které jsou adaptovány pro KOTH, je celkem 10:

Control Point.

Control Point byl vydán společně s hrou. Dělí se na standardní Control Point, Útok/Obrana a její středověkou verzi. Všechny verze byly vydány společně s hrou a dohromady ve hře tvoří 22 map.

Control Point.

Oba týmy začínají se dvěma obsazenými body. Jeden, neutrální, zůstává ve středu mapy. Tým, který obsadí všechny body vyhrává. Map pro Control Point je 13:

Útok/Obrana.

Červený tým začíná se zabranými všemi body a jeho úkolem je body udržet. Pokud všechny body zabere tým modrých, červený tým prohrál. Vyprší-li časový limit a je alespoň jeden bod pod nadvládou červeného týmu, tak červený tým vítězí. Červený tým zpětně nemůže obsazovat body. Map pro Útok/Obrana je 9:

Středověký Útok/Obrana.

A jedna speciální mapa pro středověký mód - v tomto módu nejsou povoleny střelné (střílejicí kulky) zbraně (ve většině případů ty primární).

Payload Race.

Na rozdíl od herního módu Payload disponují oba týmy svojí vlastní bombou a tratí. Takže jednoznačně nelze říct, který tým je obranný a který útočný. Na rozdíl od Payloadu zde není časový limit (a tím pádem vozík necouvá). Vítězí ten tým, který jako první dotlačí bombu skrz nepřátelské teritorium až do cíle. Bomba zde rovněž funguje jako Dispenser na úrovni 1. Mapy, které jsou přizpůsobeny Payload Race, jsou 3 (4):

Capture the Flag.

Capture the Flag byl vydán společně s hrou. Oba týmy disponují jedním svítivým kufříkem (známý spíš pod názvem vlajka, či "intel"). Oba týmy tak musejí zároveň kufřík chránit ale i ho nepřátelskému týmu ukrást. Kufříky jsou většinou umístěny v nejhlubší části nepřátelského území. Pro sebrání kufříku je nutné se ho dotknout, jakmile jej některý hráč má na sobě, ztrácí za sebou listy papíru. Je-li hráč nesoucí kufřík zabit, zůstává kufřík po dobu šedesáti sekund na místě, dokud se kufřík nevrátí zpět na své místo, tak jej může tým sebrat z místa, kde hráč zemřel. Kufřík nemohou sebrat nesmrtelní hráči, Soldierové s Rocket Jumperem, Demomanové s Sticky Jumperem, neviditelní Spyové nebo přestrojení Spyové, pokud jej Spy sebere přichází o své krytí. Map pro Capture the Flag je celkem 7:

Team Fortress 2 je týmová akční hra pro více hráčů z pohledu první osoby vytvořená společností Valve Corporation. Jedná se o pokračování hry "Team Fortress Classic". Poprvé byla zveřejněna jako součást balíku her s názvem The Orange Box 10. října 2007 pro Windows a Xbox 360 a 22. listopadu téhož roku pro PlayStation 3. Samostatně lze hru pořídit od 9. dubna 2008 v krabicové verzi nebo online přes distribuční službu Steam. Hra je nyní zdarma ke stažení na Steamu. Hlavními vývojáři jsou John Cook a Robin Walker, kteří byli zároveň i designéři původní modifikace "Team Fortress" pro Quake v roce 1996. V červnu 2011 byla hra pro PC a MAC uvolněna zdarmaa její chod je podporován tzv. mikrotransakcemi. Pokud se chcete stát trenérem, případně hrát jiné herní módy, je potřeba vylepšit váš účet z Free to play verze na normální. Pro dosažení normálního účtu musíte koupit alespoň jednu věc v obchodě.

, alias TF2, est un jeu vidéo de tir à la première personne multijoueur en ligne fondé sur le jeu d'équipe. Développé par Valve Corporation, il est la suite directe de "Team Fortress Classic". Il est commercialisé dans la compilation de jeux vidéo "The Orange Box" le sur Windows et Xbox 360. Une version sur PlayStation 3 s'ensuit le. Le jeu est par la suite commercialisé individuellement sur Windows le et distribué sur Internet via la plate-forme de téléchargement Steam. La distribution au détail a été traitée par Electronic Arts. Le développement de "" fut dirigé par John Cook et Robin Walker, les concepteurs originels de "Team Fortress", une modification complète de "Quake" en 1996.


Umístění.

Komplex stojí na ploše velké asi 1,6 ha, umístěné cca 1 km na východ od centra Edinburghu na okraji starého města. Na tomto pozemku dříve sídlilo ředitelství pivovaru "Scottish and Newcastle". Hranici území tvoří na severu ulice Canongate, součást Královské Míle, na západě Reid's Close a na východě Horse Wynd. Na jihu je hranicí populárně-vědecké centrum Our Dynamic Earth, otevřené v červenci 1999, a ulice Queen's Drive, fakticky hranice se samotným Holyroodským parkem.  V bezprostřední blízkosti budovy je Palác Holyroodských, který též hraničí s rozsáhlým Holyroodským parkem. Na jih od parlamentního komplexu jsou strmé svahy a skaliska Křesla Arthura salisburského. Oblasti Holyrood a Dumbiedykes na západ od budov parlamentu prochází od roku 1998 rozsáhlou modernizací a vzniká nová obchodní, hotelová a kancelářská zástavba, včetně nových kanceláří skotského nakladatelství The Scotsman Publications Limited (TSPL).

Projekt.

Do roku 1707 bylo Skotské království suverénním samostatným státem, který měl svůj vlastní zákonodárný sbor, jež se scházel v budově parlamentu na Královské Míli v Edinburghu. Zákonem o unii z roku 1707, který vytvořil nedělitelnou politickou unii mezi královstvími Skotska a Anglie, byly oba tehdejší národní parlamenty sloučeny do parlamentu Velké Británie, který byl umístěn v paláci Westminster v Londýně. Následkem toho bylo Skotsko dalších 292 let řízeno přímo z Londýna, aniž by zákonodárci nebo parlament měli vlastní budovu.  V referendu skotsští voliči dne 11. září 1997 schválili zřízení přímo voleného skotského parlamentu, který měl řešit právní předpisy pro většinu domácích záležitostí. V návaznosti na toto Skotský úřad pod vedením tehdejšího státního tajemníka pro Skotsko Donalda Dewara rozhodl, že z tohoto důvodu bude v Edinburghu postavena nová budova skotského parlamentu.  Původně byly zvažovány tři lokality v okolí Edinburghu, včetně domu svatoondřejských, domů skotské kanceláře – pozdější skotské vlády, Victoria Quay v docích Leith či Haymarket na západním konci města. Holyrood nebyl na seznamu kandidátů od začátku, protože panoval názor, že budovy nebude možné postavit v požadovaném časovém horizontu. Nicméně jednání s pivovarnickou společností Scottish and Newcastle, která pozemky vlastnila, vyústila v dohodu o tom, že bude možné místo uvolnit na začátku roku 1999. V důsledku toho se ministři pro Skotsko shodli, že Holyrood přidají na seznam navržených lokalit. Skotská kancelář zadala studie proveditelnosti ve vymezených oblastech na konci roku 1997 a v lednu 1998 byl Holyrood definitivně vybrán.  V návaznosti na výběr lokality Skotský úřad oznámil, že se bude konat mezinárodní soutěž o nejlepšího návrh nové budovy parlamentu. Návrhový výbor byl ustanoven pod vedením státního tajemníka Donalda Dewara, a byl pověřen výběrem těch nejlepších návrhů. Návrhy předložili mezinárodně uznávaní architekti jako Rafael Viñoly, Michael Wilford a Richard Meier. Dvanáct návrhů vybraných v březnu 1998 se vzápětí v květnu smrsklo na pět. Těchto pět finálních návrhů bylo rozmístěno na veřejných tabulích po celém Skotsku v červnu 1998. Zpětná vazba od veřejnosti ukázala, že nejoblíbenějšími byly návrhy španělského architekta Enrica Mirallese. Návrhářský tým vzal veřejné mínění v úvahu a vyzval všech pět účastníků užšího finále, aby prezentovali své návrhy před ohlášením vítěze.  Dne 6. července 1998 bylo vyhlášeno, že vyhrál návrh Enrica Mirallese, přičemž finalizaci projektu měla provést španělsko-skotská projektantská společnost EMBT/RMJM (Skotsko) Ltd na bázi joint venture, vytvořená speciálně pro tento projekt. Stavební práce, které měla na starosti společnost Bovis, byly zahájeny v červnu 1999 demolicí pivovaru Scottish and Newcastle. Skotští poslanci se začali přesouvat do komplexu budov v létě roku 2004. Členové parlamentu v budově poprvé zasedali 7. září 2004. Formálně však byla budova otevřena až 9. října 2004 za přítomnosti královny Alžběty II. Enric Miralles se však dokončení již nedožil.

Komplex budov.

Miralles se snažil navrhnout budovu, která by mohla představovat a prezentovat národní identitu. Tato obtížná otázka byla dříve řešena pomocí vytlačování otázky identity Skotska. V charakteristicky poetickém přístupu mluvil o obrážení budovy ze země "v podobě spojování situace: amfiteátr, který vyplynul z Arthurova křesla." jakoby stavba odrážela dialog mezi krajinou a jednáním lidí, kteří v ní sedí. Takže prvním cílem projektu bylo otevření objektu a jeho veřejných prostranství, a to nejen do Edinburghu, ale obecněji jako pojmutí skotské krajiny. Miralles měl v úmyslu pomocí parlamentu utvořit konec Canongate – "jež nebude jen další budovou na ulici... je třeba posílit stávající kvality lokality a jejího okolí. V subtilní hře s některými názory a politickými důsledky."  Výsledkem je nehierarchická, organická sbírka nízko ležících budov, umožňujících splynutí názorů s okolní drsnou krajinou a symbolizují spojení mezi přírodou a Skoty. V důsledku toho budova má mnoho prvků spojených s přírodou a zemí, jako jsou listy ve tvaru motivu střešní zahrady v budově lobbistů a velká okna nad diskusní místností a komise, a věžovité budovy, jejíž čela se široce rozklání na Holyrood Park, Arthurovo křeslo a Salisburská skaliska. Uvnitř budovy je připojení k území posíleno použitím skotského kamene jako rula a žula na podlahy a stěny, a použitím dubu a javoru klen v provedení nábytku.  Parlament je vlastně areál několika budov, které odrážejí různé architektonické styly, s celkovou podlahovou plochou 31 000 metrů čtverečních, která poskytuje ubytování poslancům, jejich pobočníkům a parlamentním zaměstnancům. Stavby mají řadu funkcí, přičemž nejvýraznější je dle vnější charakteristiky střecha budovy Věž, údajně připomínající obrácenou lodí na pobřeží. Inspirace přišla díky stodolám Edwina Lutyense, vyrobených z bývalých člunů na herinky, které Miralles viděl při návštěvě Lindisfarne v Northumberland. Traduje se, že na první setkání přišel Miralles vyzbrojený několika větvemi a listím, vrazil je na stůl a prohlásil: "Toto je skotský parlament", posilujíce jedinečný a abstraktní charakter parlamentního areálu.  Na severo-západní hranici pozemku, tedy v poslaneckých budovách, Queensberrském domě a Canongate, chtěl stavbou posílit stávající model středověké ulice "vyjadřující intimitu s městem a jeho občany". Jiho-východní aspekt komplexu je extenzivně krajinářský. Betonové "bloky", kryté běžným trávníkem a divokou trávou, rozšiřující se od parlamentních budov, nutí veřejnost si někam sednout a relaxovat. Domácí skotské květy a rostliny pokrývají většinu oblasti, míchají parlament s blízkým Holyroodským parkem a Salisburskými skalisky. V parku jsou též vysázeny duby, jeřáby, lípy a třešně. Území přiléhá k krajinářské ploše areálu, kde se setkává s Horse Wynd je řešeno jako otevřený plán náměstí, se stojany na kola, sezením a venkovním osvětlením ve tvaru skály, začleněným do betonové dlažby. Tři charakteristické vlastnosti vody poskytují dokreslení této oblasti.  Odkazy na skotskou kulturu se odrážejí také ve stavebnictví a to zejména ve výšce některých budov. Existuje řada "spouštěcích panelů", vyrobených ze dřeva nebo žuly. Ne každému po chuti, také s tímto byly navrženy, aby reprezentovaly kovadliny, vysoušeče vlasů, zbraně, otazníky nebo dokonce srpy a kladiva. Krátce po oficiálním zprovoznění stavby, Benedetta Tagliabue, vdova po Enricu Mirallesovi, odhalila, že designem je jednoduše okenná opona posunutá zpátky. Její zesnulý manžel však velmi rád používal nejednoznačné formulace s více významy a dříve řekl, že by profilem rád vyvolat ikonu skotské kultury, malbu reverenda Walkera, jak bruslí na ledu. Architektonický kritik Charles Jencks to považuje za zvláště vhodnou metaforu pro vyvážený pohyb a demokratickou diskusi a rovněž konstatuje, poněkud ironicky, že Miralles příliš bruslí na tenkém ledě s plány na výstavbu. Jinde, ve veřejném prostoru pod diskuzním sálem, zakřivené betonové klenby tvoří různá stylizovaná provedení skotské vlajky. Zde architekt užívá další metaforu; umístěním zasedacího sálu přímo nad veřejný prostor se snaží poslancům připomenout, že sedí v sále, který svou moc odvozuje od lidí pod nimi.

Zasedací sál.

Zasedací sál má tvar mělké eliptické podkovy sedadel poslanců, přičemž členové vládnoucí strany sedí uprostřed polokruhu a opoziční strany naproti, podobně jako u jiných evropských zákonodárných sborů. Takové uspořádání je určeno k rozmazání politického rozdělení a má především odrážet přání podpořit konsensus mezi zvolenými členy. To je v kontrastu k "nepřátelskému" rozložení připomínající styl Westminsteru a obdobných národních zákonodárných sborů, včetně Sněmovny zastupitelů, kde vláda a opozice sedí proti sobě. Je zde 131 míst pro všechny zvolené členy skotského parlamentu a skotské vlády. Desky jsou vyrobeny z dubu a javoru klen a jsou vybaveny pultíky, obsahujícími mikrofon, vestavěné reproduktory, a elektronické hlasovací zařízení používané poslanci. Galerie výše může pojmout celkem 255 členů veřejnosti, 18 hostů a 34 novinářů. Nejpozoruhodnější na místnosti je střecha. Ta je nesena strukturou laminovaných dubových trámů, spojených celkem 112 konektory z nerezové oceli (každý je přitom trochu jiný), které jsou zavěšené přes ocelové tyče do zdí. Spojovací uzly byly vyráběny svářeči skotského ropného průmyslu. Tato struktura umožnila postavit místnost s rozpětím přes 30 metrů bez jediného podpůrného sloupu. Při vstupu do místnosti poslanci podchází kamenný překlad -Arniston Stone, který byl do roku 1707 součástí původní budovy parlamentu. Použití Arniston Stone ve struktuře zasedacího sálu symbolizuje spojení mezi historickým parlamentem Skotska a jeho současným nástupcem.  Na západní stěně zasedacího sálu jsou vrstvené panely různých tvarů, které mají dát sálu lidský rozměr. V noci vnější světlo září přes skleněné panely a dopadá na pulty poslanců a vyvolává tak dojem, že sál není nikdy prázdný. Přirozené světlo se šíří do sálu skrz "skleněné ploutve", které stékají z osvětlených prostor ve stropě. Průhledy ze sálu jsou záměrně směrovány do krajiny a města, aby vizuálně propojily poslance se Skotskem. Potřeby moderního parlamentu, kamery, elektronické hlasování a poslanecké konzole byly transformovány v práci všech řemesel a umění, zobrazujíce křivky a motivy listí, jež odkazují na zbytek budovy. Úroveň řemeslného zpracování, výsledek spojení Mirallesova designu, vynikající detaily od RMJM a vynikající provedení, díky nimž Jencks konstatoval, že [Parlament] je "umělecká a řemeslná stavba, postavená s vysokým technickým vkusem. Jeden se musí vrátit zpátky do budovy parlamentu v Londýně, aby se dostal do interiéru takové vysoké úrovně – ačkoliv tohle je ještě více kreativní".

Zahrada lobbistů.

Zahrada lobbistů je uprostřed parlamentního komplexu a spojuje diskuzní sál, pokoje výborů a správních úřadů Věže, s Queensberrským domem a poslaneckou budovou. Zahrada je místo, kde probíhají oficiální události, či se konají televizní rozhovory a je používána jako otevřený sociální prostor poslanců a parlamentních zaměstnanců. Hlavním rysem zahrady lobbistů jsou světlíky, které při pohledu shora připomínají listí nebo raně křesťanské "měchýřovité" tvary a umožňují vstup přirozeného světla do budovy. Světlíky jsou vyrobeny z nerezové oceli a sklo je pokryto mříží z masivních dubových vzpěr. Cesta skrz zahrady lobbistů k hlavnímu schodišti k diskuznímu sálu je popisováno jako "jeden z velkých procesních cest v soudobé architektuře."

Poslanecký blok.

Poslanecký blok je napojen na Věž a zahradu lobbistů a stojí na západním konci parlamentního komplexu a uzavírá přiléhající Reid's Close. Blok obsahuje kancelář pro každého poslance a dva zaměstnance, vybavenou nábytkem na zakázku. Budova má mezi čtyřmi a šesti podlažími na výšku a je kryta žulou. Poslanci zabírají 108 z celkových 114 pokojů v budově. Každá kancelář je rozdělena na dvě části – jedna pro poslance, s obytnou plochou 15 metrů čtverečních, a druhá pro jejich pomocníky, která má podlahovou plochu 12 metrů čtverečních. Nejvýraznější rys poslaneckého bloku jsou neobvyklá okna, která vyčnívají ven z budovy na západním vrcholu parlamentního komplexu, inspirované kombinací opakujících se motivů liasí a tradičních skotských vystouplých štítů. V každé kanceláři, tyto arkýře mají křeslo a regály a mají sloužit jako "kontemplace mezery". Jsou vyrobeny z nerezové oceli s rámem s dubovými svazy překrývajícími sklo. Okna jsou navrženy tak, aby poslancům poskytovala soukromí a sluneční stín. Na tento design oken padla od některých poslanců kritika, neboť prý návrh blokuje přirozené světlo v jejich kancelářích. Aby nebyla západní strany budovy uniformní, okna vyčnívají v různých šířkách a úhlech. Na svém severním konci je budova vysoká šest pater (přízemí plus pět), na jižním sestupuje do čtyř podlaží (přízemí plus tři podzemní).

Kritická reakce.

Reakce veřejnosti na konstrukci stavby byly smíšené. V prvních 6 měsících stavby, kdy byla otevřena pro veřejnost, ji navštívilo 250.000 lidí, což předsedající úředník George Reid označil za "hlasování nohama ". Kritici stavby, jako poslanec Margo MacDonald, poukazovali na to, že vysoký počet návštěvníků nedokazuje, že každý z nich s budovou souhlasí. Podobně jako náklady, kritikům stavby vadí především moderní a abstraktní architektura, kvalita stavebních prací a umístění stavby.  Smíšené reakce veřejnosti ostře kontrastují s reakcí architektonických kritiků. Bezuzdná složitost, ikonografie a vrstvení významů a metafory je všeobecně považováno za výslednou budovu, která je "velmi jedlá". Tato výzva Catherine Slessorové, psaná v Architectural Review, ji popisuje jako "Keltsko-Katalánský koktejl, co rozfoukne myšlenky a peníze, co nehraje bezpečně, energicky tvořící nový národní romantismus přepsaný pro jednadvacáté století." Jencks se pokusil ztlumit kritiku o překročení nákladů otázkou, za jakou 'hodnotu peněz' by měl být souzen. Pro něj tato budova není jen funkční nebo ekonomické podnikání, je ukázkou národní identity a ve srovnání s jinými srovnatelnými parlamenty, v neposlední řadě Westminsterského paláce, tvrdí, je cena srovnatelná. Chválil koncepci budovy, a to zejména v tom, jak se znovuvytváří tradiční skotské zaměření na kontinentální Evropu a její hodnoty prostřednictvím svého uspořádání neoddiskutovatelné sněmovny a vytváření veřejných prostranství před budovou, "kde se mohou lidé setkat a vyjádřit svůj názor jako jedna síla". V čase Bilbaova efektu a kultovní stavby, Jencks měl dojem, že spíše než monumentální stavbu, jak je obvyklé pro balík památek, budova vytváří komplexní spojení přírody a kultury, které hnízdí vedle sebe v krajině.  Budova také získala řadu ocenění, včetně ocenění na VIII bienále španělské architektury, RIAS cenu Andrewa Doolana za architekturu a 2005 Stirlingovu cenu, nejprestižnější britskou cenu za architekturu. Zahrnutím budovy skotského parlamentu na seznam kandidátů na Stirling Prize v roce 2004, vedlo porotu k popisu objektu jako "prohlášení o šumivé excelenci". V říjnu 2005 byla budova označena jako 4. nejlepší skotská moderní budova čtenáři časopisu Prospect.

Potíže.

Jak rostla cena.

Konstrukce budovy skotského parlamentu vyvolala polemiku v několika ohledech. Rostoucí náklady a využívání veřejných peněz na financování projektů utvořily značné spory. Počáteční odhady pro výstavbu nové budovy se předpokládaly v rozmezí 10 – 40 milionů liber v roce 1997. Od počátku roku 2004 se celkové náklady projektu odhadují a nakonec byla stanovena cena na 430 milionů liber, přibližně desetkrát větší.

Kontroverze.

Bez ohledu na množství utopených financí, budova skotského parlamentu je též kontroverzní v mnoha dalších směrech: rozhodnutí o výstavbě zcela nové budovy, výběru místa, výběru zahraničního architekta a výběru společnosti Bovis jako stavaře poté, co byla předtím vyloučena z užšího výběru. V roce 1997 byly náklady na výstavbu nové budovy parlamentu počítány na 40 milionů liber, což je částka prezentovaná Skotským úřadem především pro záříjové referendum a následně rozšířena o ubytování poslanců. Další kontroverzní rozhodnutí přišlo ohledně výběru Holyroodu, jakožto místa přidaného do seznamu lokalit, která mají být zvažována, a odmítnutí Královském vysoké školy v Calton Hill, dlouhodobě považované za domov skotského parlamentu. Po formální návštěvě na Královské vysoké škole dne 30. května 1997, Dewar a jeho asistenti ji zamítly jako nevhodnou z důvodu velikosti a umístění.  Ke dni 1. června 1999, v době rostoucích nákladů, kontrola stavby přešla od skotského úřadu na mezipartajní parlamentní korporaci (SPCB), v čele pak s vedoucím korporace, Sirem Davidem Steelem. Nárůst nákladů pramenil z potřeby stavbu přizpůsobit parlamentním zaměstnancům s ohledem na jejich vyšší znalosti o práci parlamentu, nutných výstupů a umístění na Královské Míli, kde byly známé značné problémy s místem. Se zvýšením zamýšlené ceny a zvýšeného zájmu médií ohledně projektu, proběhla debata poslanců skotského parlamentu o tom, zda pokračovat s výstavbou. Hlasování dne 17. června 1999 vyšlo většinou 66 ku 57 ve prospěch dokončení projektu.  V srpnu 1999 architekt informoval projektanty, že parlament bude třeba dále rozšířit na 4000 metrů čtverečních. Z následné kalkulace vyplývá, že, s přihlédnutím k zvýšené ploše podlah, čisté náklady na výstavbu vzrostou na 115 milionů v září 1999. Na začátku roku 2000, SPCB řešila nezávislou zprávu architekta Johna Spencelyho. Zpráva dospěla k závěru, že mohlo být uspořeno 20% nákladů ve stávajícím projektu, a že změna lokality i s demolicemi by v této fázi stála dalších 30 milionů. Spencely také poukazuje na mizernou komunikaci mezi SPCB a stavebními úředníky, která cenu dále zvyšuje. S ohledem na výsledky Spencelyho zprávy poslanci, v diskusi ve skotském parlamentu ze dne 5. dubna 2000, odhlasovali pokračování projektu výstavby na místě Holyrood.  Dokončení projektu rovněž komplikuje smrt Mirallese v červenci 2000, Dewara v říjnu a existence více vedoucích z řad SPCB, předsedajícího úřadu a architektonického dozoru. Během výstavby též přešly pravomoci klienta na Skotskou vládu (dříve Skotský úřad). Následně události 11. září vedly k návrhu dalších změn, zejména s ohledem na vyšší bezpečnost, což opět zvýšilo náklady. Nicméně vedení později odmítá, že "největším" faktorem, který ovlivnil zvýšené náklady na projekt, byla právě změna konstrukcí s ohledem na bezpečnost.  Do března roku 2004 náklady dosáhly částky 430 milionů (ve srovnání s původním rozpočtem na cca 55 milionů v červenci 1998, kdy byli jmenováni architekti). To se rovná 85 librám od každého z 5,1 milionů lidí ve Skotsku. Zpráva zveřejněná generálním auditorem pro Skotsko v červenci 2004, přesně označila prvky, které přispěly ke zvýšení nákladů a pozdějšímu datu dokončení. Jeho zpráva kritizovala celkové řízení projektu a uvedla, že kdyby řízení a proces výstavby byly provedeny lépe, mohly náklady klesnout. Zpráva se též pokouší zjistit důvody, proč došlo ke zvýšení nákladů z 195 milionů liber od září 2000 k 431 milionům v únoru 2004 a dospívá k závěru, že hlavním faktorem bylo více než 2000 konstrukčních změn na projektu. Budova byla nakonec zkolaudována v létě 2004, oficiálně zahájila provoz v říjnu téhož roku, o tři roky později oproti plánu.

Případ Fraser.

V květnu 2003 První ministr Jack McConnell oznámil veřejné vyšetřování zpracování stavebního projektu. Vyšetřovací komise (známé jako Holyroodské šetření, nebo případ Fraser) byla řízená lordem Fraserem z Carmyllie a vedená Skotským zemským tribunálem v Edinburghu. Komise udělala seznamy od všech architektů, civilních pracovníků, politiků a stavebních firem. Důkazy byly pořízeny v průběhu 49 slyšení a závěrečná zpráva má na 300 stran.

Kritika.

Při prezentaci své zprávy v září 2004, Lord Fraser vyprávěl, jak se "diví", že rok od roku ministři, kteří měli stavbu na starosti, byli tak slepě vedeni ke zvyšování odhadů nákladů. Rovněž uvedl, že budovy Parlamentu dostatečného rozsahu by nikdy nebyly postaveny za méně než 50 milionů liber, a byl "překvapen", že tak dlouho trvalo přesvědčení, že by mohla být cena udržena. Věřil, že nejpozději od dubna 2000, kdy prověřili Spencelyho zprávu, měli poslanci rozhodnout, zda by stavba měla pokračovat. Měli si uvědomit, že budova je vázána na náklady přesahující 200 milionů liber. Kromě toho, 150 milionů je v konečných nákladech zbytečných a byly vynaloženy v důsledku úprav designu, příliš optimistickému programu a nejisté správě.  Ačkoliv že má jen obrys původního designu, designéři RMJM / EMBT (Skotsko) Ltd nepodloženě uvedli, že budova by mohla být dokončena do 50 milionového rozpočtu. Nicméně, v tyto odhady věřili úředníci. Dvě architektonické kanceláře v RMJM a EMBT joint venture pracovaly nefunkčně a nedokázaly se vzájemně efektivně dohodnout, natož s projektovým manažerem. Smrt Mirallese také přispěla k významnému období nesouladu. Instrukce zdůrazňovaly význam designu a kvality nad náklady a nebyly, i přes značný vývoj designu, aktualizovány. Ministři nebyli informováni o vážných obavách Skotského úřadu na množství nákladů na projekt a úředníci nepřijali rady konzultantů ohledně nákladů.  Skotský úřad rozhodl obstarat stavební práce v rámci "smlouvy o stavebním řízení", a nikoli skrz PPP, aby se zvýšila rychlost výstavby, ale bez řádného posouzení finančního rizika, a přitom – v rozhodnutí uvedl, že Fraser "neuvěřitelné" – bez předložení ministrům ke schválení. To bylo jedno ze dvou největších chybných rozhodnutí, které ze zprávy vybral, druhé bylo důraz na dodržení programu. Úředníci rozhodli, že rychlá stavba nové budovy měla být prioritou, ale že kvalita by měla být zachována. Bylo tedy nevyhnutelné, že náklady velmi vylétly. Klient byl posedlý včasným dokončením a nedokázal pochopit dopad na cenu a termíny dokončení, pokud bude vyžadovat vysoce kvalitní práci a kompletní realizace. Ve snaze dosáhnout včasného dokončení, management dodavatele produkuje optimistické programy, které architekti nechtěli potvrdit. Hlavní příčinou skluzu bylo tedy zpoždění v přípravě náročného projektu, který měl být dodán v krátkém časovém úseku a použití v tamním prostředí neobvyklé cesty zadávání veřejných zakázek.  Šetření bylo všeobecně považováno za zúčtování s Donaldem Dewarem pro základní nesprávné nastavení projektu. To přišlo po spekulacích ukazujících, že Dewar věděl, že počáteční náklady na novou budovu parlamentu předávané veřejnosti, jsou příliš nízké. Nicméně ve své zprávě lord Fraser uvádí, že "neexistuje žádný důkaz, že [Dewar] úmyslně nebo vědomě uvedl poslance v omyl. On se spoléhal na náklady, které mu předávali vysocí státní úředníci." Šetření také zanechalo pokušení "svalit všechny viny na zemřelého, nevyzpytatelný architektonického génia [Miralles ]... Náklady vzrostly, protože zákazník chtěl růst a změny, nebo alespoň schválil několik z nich v některé manifestaci."

Reakce a doporučení.

Ve své zprávě lord Fraser stanovil řadu doporučení vyplývajících z vyšetřování. Především, z hlediska výběru designu a při použití mezinárodního architektonického sdružení s firmou se skotským původem, zpráva říká, že musí být provedena úplná analýza slučitelnosti různých kultur a pracovních postupů.  Fraser obhajoval, že když jsou ve "stavebním řízení" používány tyto typy smluv, úředníci nebo místní vládní úředníci by měli zhodnotit rizika takové smlouvy a uvedené výhody a nevýhody při nástupu na cesty před své politické nadřízené. Vedle tohoto doporučení Lord Fraser prohlásil, že nezávislí poradci by měli být zachování, ale musí být schopni vysvětlit své názory ministrům, aniž by byly "pročištěny" veřejnými činiteli. Stejně tak v případě státních úředníků, kteří jsou součástí řízení podobných velkých projektů a kde by měly být stanoveny jasná pravidla vedení a požadovány stejně přísné normy jako v soukromém sektoru.  Po zveřejnění zprávy, Jack McConnell uvedl, že Fraserova doporučení by měla být plně realizována a že zásadní reformy veřejné správy již probíhá s vyškolenými profesionály, kteří jsou přijati na zpracování těchto projektů. První ministr zdůraznil, že chce vidět zvýšení odborné kvalifikace úředníků, aby mohli spravovat projekty takového rozsahu v budoucnu. John Elvidge, nejvyšší úředník ve Skotsku, přiznal, že nebyly použity nejlepší postupy a omluvil se za způsob, jakým byl projekt proveden. Též nevyloučil možnost disciplinárních řízení vůči zaměstnancům státní správy, kteří se na projektu podíleli, ačkoliv šetření pozdější skotské vlády nevedlo k zahájení kroků proti jednotlivým úředníkům.

Budova Skotského parlamentu ("English: The Scottish Parliament Building, Scottish Gaelic: Pàrlamaid na h-Alba") je soubor moderních budov v centru Edinburghu a je součástí Světového dědictví UNESCO. Stojí na východním konci Královské míle, vedle parku Holyrood (odtud se jí též přezdívá "Holyrood" – srovnej "Westminster"). Od roku 1999 až do otevření nové budovy v roce 2004, byly výbory a diskuzní sály skotského parlamentu umístěny v domě Valného shromáždění církve Skotska, který se nachází v části Mound v Edinburghu. Kanceláře a administrativní zázemí Parlamentu byly umístěny v poskytnutých budovách pronajatých od Rady města Edinburgh. Nový skotský parlament tyto různé prvky shromáždil do jednoho víceúčelového komplexu, s bydlením pro 129 poslanců a více než 1000 státních zaměstnanců a dalšího personálu.

Le bâtiment du Parlement écossais ("Scottish Parliament Building" en anglais et "Pàrlamaid na h-Alba" en écossais) est le siège du Parlement écossais à Holyrood dans le centre d'Édimbourg, à proximité du palais de Holyrood. La construction du bâtiment commence en et les députés de la nation constitutive y tiennent leur premier débat le. Son inauguration par la reine Élisabeth II a lieu le, en l'absence d'Enric Miralles, l'architecte espagnol mort avant l'achèvement de son projet.


Biografie.

Arnošt August se narodil v Buckinghamském paláci Londýně 5. června roku 1771 jako osmé dítě (pátý syn) z patnácti potomků britského krále Jiřího III. a jeho manželky Šarloty Meklenbursko-Střelické. Od roku 1799 vévoda Cumberlandu a Teviotdale. Byl mladším bratrem Jiřího IV. a Viléma IV. a vůbec předposlední mužský panovník z Hannoverské dynastie.  V roce 1786 odešel se svým dvěma mladšími bratry, Augustem Frederikem a Adolfem Frederikem studovat do Göttingenu. V roce 1791 tam vstoupil do hannoverské armády, aby se mu dostalo i vojenského vzdělání.  Arnošt August měl pověst nejméně příjemného syna Jiřího III. Politicky byl konzervativní, postavil se v roce 1828 tvrdě proti "Zákonu o katolické rovnoprávnosti" navrhovanému premiérem, vévodou Welingtonem.  V roce 1796 byl v Anglii přijat mezi Svobodné zednáře. Od roku 1828 byl velmistrem jím založené Velké lóže v Hannoveru.

Vláda.

Když 20. června 1837 zemřel jeho starší bratr, král Spojeného království a Hannoverska Vilém IV., na trůn Spojeného království nastoupila jeho neteř Viktorie, dcera čtvrtého syna Jiřího III., vévody z Kentu. Skončila tak personální unie Hannoverska se Spojeným královstvím.  Zatímco podle tehdejšího britského následnického řádu nastupovala dědička na trůn v případě, že neměla žádné bratry, v Hannoversku (jako německé zemi) se podle "polo-salického práva" vztahoval přednostní nárok na trůn na větší okruh mužských příbuzných. Hannoverským králem se tak stal právě Arnošt August I., strýc královny Viktorie. Zůstal nicméně následníkem britského trůnu, a to od 20. června 1837 do 21. listopadu 1840, kdy královna Viktorie porodila svého prvního potomka, dceru Viktorii.  Arnošt August I. po svém nástupu na hannoverský trůn zrušil ústavu z roku 1833, ale v roce 1848 ji musel na nátlak obyvatelstva obnovit.

Manželství a potomci.

Arnošt August se oženil v roce 1815 se svou sestřenicí Frederikou Meklenbursko-Střelickou (29. května v Neustrelitz v zastoupení, 29. srpna potom znovu, za přítomnosti nevěsty, v Carlton House v Londýně. Jeho matka, královna Šarlota Meklenbursko-Střelická, se stavěla proti tomuto svazku, protože nevěsta byla její neteří, kromě toho byla předtím již dvakrát vdaná (přičemž se vědělo o jejím románku v prvním manželství a druhé manželství bylo uzavřeno pod tlakem jejího pokročilého těhotenství; vztah s Arnoštem Augustem započal již za manželova života a požádala kvůli němu o rozvod, jehož uskutečnění předešla manželova smrt; mezi těmito dvěma manželstvími byla neoficiálně zasnoubena s mladším bratrem Arnošta Augusta Adolfem Frederikem, k čemuž však jeho rodiče nedali souhlas) a z předchozích manželství měla devět dětí.  Z manželství Arnošta Augusta a Frederiky vzešli tři potomci, dvě první dcery se však narodily mrtvé:  Zemřel v 80 letech věku na zámku Herrenhausen 18. listopadu roku 1851. Byl pohřben po boku své manželky, královny Frederiky, v mauzoleu v zámeckých zahradách Herrenhausenu. Po jeho smrti v roce 1851 nastoupil na trůn jeho syn Jiří V. V roce 1861 nechal svému otci postavit pomník – jezdeckou sochu na náměstí před hlavním nádražím v Hannoveru; dnes jde o velmi oblíbené místo srazů, kdy si lidé domlouvají schůzku ""pod ocasem"" (koně).

Arnošt August I. Hannoverský (, 5. června 1771, Buckinghamský palác Londýn – 18. listopadu 1851, Hannover) byl v letech 1837–1851 král hannoverský a vévoda Brunšvicko-Lüneburský.

Ernest-Auguste ( et ), duc de Cumberland et Teviotdale et roi de Hanovre, est né le au palais de Buckingham, à Londres, et mort le à Hanovre. Membre de la famille royale britannique, Ernest-Auguste règne sur le royaume de Hanovre du à sa mort.


Poloha.

18. obvod leží na pravém břehu řeky Seiny. Na jihu hraničí jednak s 9. obvodem (jejich hranici tvoří "Boulevard de Clichy") a s 10. obvodem ("Boulevard de la Chapelle"), na západě jej odděluje od 17. obvodu "Avenue de Saint-Ouen", na severu tvoří boulevard périphérique hranici s předměstími Saint-Ouen, Saint-Denis a Aubervilliers a na východě je hranicí s 19. obvodem ulice "Rue d'Aubervilliers".

Demografie.

V roce 2007 v obvodu žilo 191 523 obyvatel, čímž je po 15. a 20. obvodu třetím nejlidnatějším v Paříži. Hustota zalidnění činila 31 867 obyvatel na km. V roce 1999 měl obvod 184 586 obyvatel, což představovalo 8,5 % pařížské populace.

Politika a správa.

Radnice 18. obvodu se nachází na náměstí "Place Jules Joffrin" č. 1. Současným starostou je (od roku 1995, s přestávkou v letech 2001–2003) Daniel Vaillant za Socialistickou stranu.

Městské čtvrti.

Tento obvod se dělí na následující administrativní celky:  Podle oficiálního číslování pařížských městských čtvrtí mají tyto čtvrtě čísla 69–72.

Pamětihodnosti.

Kromě katolických kostelů se v obvodu nachází též kostel Saint-Sava srbské ortodoxní církve a dvě mešity.

18. obvod v kultuře.

Život na Montmartru koncem 19. století byl zachycen na obrazech malířů, kteří zde žili, např. Toulouse-Lotrec nebo Edgar Degas. Ulice a budovy 18. obvodu se také objevily v mnoha filmech. K nejznámějším patří "Prohnilí" ("Les Ripoux") z roku 1984 a jeho pokračování "Prohnilí proti prohnilým" ("Ripoux contre ripoux") z roku 1990 s Philippem Noiretem a Thierrym Lhermittem v hlavních rolích. A také film "Amélie z Montmartru". Ve filmu "Paříži, miluji tě" je 18. obvodu věnována první povídka "Montmartre", kterou režíroval Bruno Podalydès.

18. pařížský obvod (francouzsky: "18 arrondissement de Paris") též nazývaný obvod Kopec Montmartre ("Arrondissement de la Butte-Montmartre") je městský obvod v Paříži. Tento obvod byl v minulosti spjatý s mnoha umělci a dnes je hojně navštěvován turisty, především zdejší dominanta – Bazilika Sacré-Cœur. V 18. obvodu se dochovala jediná vinice v Paříži, další zvláštností je zdejší lanovka a autobusová linka Montmartrobus. Podstatnou část dnešního obvodu tvoří dříve samostatné obce Montmartre, La Chapelle a Clignancourt, které byly v roce 1860 začleněny do Paříže.

Le arrondissement de Paris est un des vingt arrondissements de Paris. Situé sur la rive droite de la Seine, il comprend une partie de l'ancienne commune de Montmartre et de l'ancienne commune de la Chapelle, rattachées à Paris en 1860. Il est le deuxième arrondissement de la ville par sa population, après le 15 arrondissement. La moitié est limitrophe de Saint-Denis (Quartier de la Chapelle; Quartier de la Goutte-d'Or) tandis que la moitié ouest est limitrophe de Saint-Ouen-sur-Seine (Quartier des Grandes-Carrières; Quartier de Clignancourt) et la moitié nord est limitée par le boulevard Ney et la porte de St-Ouen.


Charakteristika.

Systém Windows NT poskytoval lepší stabilitu, než Windows pro DOS (např. Windows 95), protože využíval schopnosti procesorů IA-32 v 32bitovém režimu ohledně ochrany paměti a zabránění přímého přístupu k hardware (pomocí hardwarové abstrakční vrstvy HAL). Díky tomu mohly být nesprávně fungující aplikace ukončeny bez nutnosti restartování celého systému (počítače). Nevýhodou však byly vyšší požadavky hardware (tj. větší množství paměti RAM a vyšší výpočetní výkon procesoru). Systém vyžadoval minimálně 32 MB RAM pro desktopové použití (Windows 95 pouze 4 MB RAM, pro běžný desktop 8 MB RAM).  Zatímco téměř všechny běžné programy určené pro Windows 95 fungovaly i na Windows NT, většina 3D her nikoliv, protože v systému byla omezená podpora DirectX a přímý přístup k hardware počítače nebyl povolen (na rozdíl od Windows 95). Jistou možností byl přímý přístup prostřednictvím speciálních ovladačů, což však vedlo k častým pádům celého systému (viz modrá obrazovka smrti). Byl umožněn omezený běh DOS programů pomocí NTVDM, opět bez možnosti přímého přístupu k hardware (např. k sériovému nebo paralelnímu portu nebo přístup her ke grafické kartě). Přímý přístup k hardware byl po Windows 95 ukončen příchodem Windows XP.  Ve Windows NT 4.0 nebyla podpora USB (tj. podpora zařízení připojitelných za běhu systému) ani systému Plug and Play, i když omezená podpora mohla být nainstalována později. Systém Windows NT 4.0 podporoval maximálně 4 GB operační paměti RAM, což je maximální množství přímo adresovatelné paměti na IA-32 architektuře.  Windows NT 4.0 byl posledním systémem Microsoft Windows s podporou pro procesory Alpha, MIPS nebo PowerPC. Bylo to také poslední vydání v řadě Windows NT, které ve svém názvu neslo označení NT ("New Technology").

Edice.

Windows NT 4.0 Server byl zahrnut ve verzích 4.0 a 4.5 serveru BackOffice Small Business.

Windows NT 4.0 je v informatice název operačního systému od firmy Microsoft, který patří do řady Windows NT. Byl uveden do výroby dne 31. července 1996. Jedná se o 32bitový preemptivní systém s grafickým uživatelským rozhraním, který byl určen do firemního prostředí jako server i jako desktop (pracovní stanice uživatele). Označení v názvu výrobku "NT" původně znamenalo „New Technology“ (tj. nová technologie), ale později se firma Microsoft rozhodla dále toto označení nepoužívat. Předchůdcem byl systém Windows NT 3.51 a nástupcem systém Windows 2000.

Windows NT 4.0, apparu en 1996, est une version professionnelle de Microsoft Windows orientée réseau et sécurité. Contrairement à Windows 95 elle ne repose pas sur MS-DOS. Son architecture est 100 %,, multi-utilisateur et multi-processeur, contrairement à Windows 95 qui utilise un noyau hybride 16/, et est mono-processeur et mono-utilisateur.


Život do roku 1492.

Narodil se mezi 25. srpnem a 31. říjnem 1451 v Janově v dnešní Itálii. Hypotézy, podle nichž pocházel z Katalánska, Portugalska, Polska a dalších míst, většina historiků odmítá. Navíc se sám Kolumbus v závěti prohlásil za Janovana. Existují také teorie o tom, že byl španělský Žid. Jeho otec, Dominik Kolumbus, byl tkadlec vlny a drobný obchodník se sýry v Janově a zhruba od roku 1470 v Savoně. Kolumbova matka byla Zuzana Fontanarossová.  Už od mládí si hledal obživu jako námořník a obchodník na lodích plujících přes Středozemní moře. Nějakou dobu také pracoval jako žoldnéř pro Reného I. z Anjou. V roce 1476 se poprvé ocitl v Portugalsku, kde zastupoval obchodní dům Centurionů z Janova. V následujících letech kvůli tomu hodně cestoval a dostal se např. na Island, do portugalských osad v Africe, do Anglie a pravděpodobně i do Guinejského zálivu. Na ostrově Porto Santo, kde pro Centuriony nakupoval třtinový cukr, potkal svou budoucí manželku Filipínu Moniz de Perestrello, dceru bývalého kapitána ostrova, se kterou se oženil ke konci roku 1478 nebo na začátku roku následujícího. Měli spolu syna Diega. Je pravděpodobné, že knihy a mapy o oceánských cestách, které zemřelý kapitán zanechal, inspirovaly Kolumba k jeho vlastní výpravě. Manželství trávil střídavě v Porto Santu a v Lisabonu. V srpnu 1479 odjel do Janova, kde vystoupil ze služeb Centurionů a vrátil se do Portugalska jako nezávislý kreslič map.

Vidina Asie a vyjednávání.

Kolumbovy podněty k plavbě na východ cestou přes západ se dají rozdělit do tří skupin: poznatky z přírody, autorita spisovatelů a údaje mořeplavců. O plavbě začal uvažovat nejspíše až když se v roce 1476 dostal do Portugalska. V první fázi svých studií četl např. "Dějiny" papeže Pia II., "Traktáty" Petra z Ailly, překlad "Milionu" Marca Pola v latině, a také díla Plinia staršího a Plútarcha.  Že je Země kulatá, se v Kolumbově době všeobecně uznávalo. Při výpočtech jejího obvodu se Kolumbus opíral o výpočty Klaudia Ptolemaia a arabského astronoma Alfragana; arabské a italské míle ale považoval za stejně dlouhé a proto se dopočítal menší vzdálenosti.  Mezi spisovateli, z kterých čerpal, byli například Aristotelés, Strabón, Plinius starší, Seneca a Paolo dal Pozzo Toscanelli. Toscanelli již dříve přišel s návrhem cesty do Asie západním směrem a požádal o financování výpravy portugalského krále, byl však odmítnut. Z Kolumbovy korespondence se zachovaly dva dopisy, v nichž Toscanelli Kolumba v jeho plánech podporoval. Mezi nimi byla i mapa světa, kterou sám vytvořil.  Od různých námořníků také slyšel o opracovaných kusech dřeva, které donesly západní větry, nebo o lidských mrtvolách s nápadně širokým obličejem, objevených na Azorách. Těmto údajům Kolumbus věřil a považoval je za významné.  V roce 1484 předložil své návrhy na cestu do Asie portugalskému králi Janu II. Portugalskému, synovci Jindřicha Mořeplavce. Ten dal návrh posoudit třem svým poradcům, kteří ho odmítli jako neproveditelný. Jan II. nechtěl Kolumba patrně podpořit také proto, že Portugalsko se v té době soustředilo na území Afriky; cesta do Asie by byla odklonem k nejistému cíli. Po neúspěchu v Portugalsku Kolumbus ještě v roce 1484 nebo v roce 1485 odcestoval do Španělska. Tam se snažil proniknout na královský dvůr, kde v té době vládl Ferdinand II. Aragonský a Isabela Kastilská, aby mohl předložit svůj návrh na cestu do Asie západní cestou; to se mu nakonec povedlo někdy v roce 1486. Pak musel čekat do roku 1488, než jeho projekt přezkoumá královská rada. Zatím vyslal svého bratra Bartoloměje do Anglie, aby nabídl jeho návrh anglickému králi Jindřichu VII. Tudorovi; žádnou zprávu od něj ale nedostal. Kolumbus byl od roku 1486 v královských službách španělských a v roce 1487 potkal Beatriz Enríquez de Harana, která se stala jeho družkou; nikdy se s ní však neoženil. V roce 1488 mu porodila syna Fernanda.  V roce 1488 královská rada pro geografické záležitosti Kolumbův plán zamítla, nejspíše kvůli rozporu jeho výpočtů s všeobecně uznávanými poznatky. Poté si Kolumbus zařídil, aby se o něm ve Španělsku jednalo znovu. Mezitím psal Janu II. a znovu se snažil u něho získat peníze na cestu. Téměř po třech letech čekání se na konci roku 1491 Kolumbus svěřil se svými problémy převorovi kláštera La Rábida Juanu Pérezovi s tím, že půjde hledat štěstí do Francie. Ten se obrátil přímo na královnu Isabelu, která slíbila, že po dobytí Granady Kolumbovi poskytne na výpravu prostředky. Granada do rukou Španělů padla 2. ledna 1492.  Jednání mezi Kolumbem a královským dvorem nejprve ztroskotalo na Kolumbových požadavcích na odměnu, podle dvora přemrštěných. Žádal totiž, aby byl jmenován admirálem a místodržitelem všech objevených zemí, povýšen do šlechtického stavu a aby mu královský dvůr zajistil vysokou odměnu a privilegium na další objevné plavby. Díky Kolumbovým přátelům ale královský dvůr nabídku 17. dubna 1492 přijal.

Výpravy.

První výprava.

3. srpna 1492 vyplul Kolumbus se třemi karavelami z přístavu Palos de la Frontera blízko Huelvy. Největší loď Santa María, které velel Juan de la Cosa, byla dlouhá 39,1 metrů, Pinta byla dlouhá 17,8 metrů a velel jí Martín Alonso Pinzón a Niña, které velel Vicente Yáñez Pinzón, měřila 17,1 metrů. Flotila celkem čítala asi sto mužů. Během celé plavby si Kolumbus psal lodní deník, který se zachoval v upravených opisech.  Nejprve se Kolumbus vydal na Kanárské ostrovy. První problém nastal tři dny po vyplutí, 6. srpna, kdy prasklo kormidlo Pinty. Proto ji poslal do opravy na ostrov Las Palmas, kdežto zbývající dvě lodě zastavily 12. srpna na ostrově La Gomera, kde se zdržely 10 dní. Když pak dorazily na Las Palmas, během sedmi dní byla Pinta opravena a 1. září flotila vyplula na Gomeru. 6. září pak opustila poslední známý přístav a vydala se na západ. Při plavbě se posádka občas domnívala, že v dáli vidí zemi. 8. října se objevila na hladině čerstvá tráva. 10. října si posádka stěžovala na délku cesty, Kolumbus je povzbudil a slíbil jim část zisku z obchodní cesty. 11. října byla na hladině nalezena větévka šípkové růže, rákos a kousky opracovaného dřeva. V deset hodin večer Kolumbus sám uviděl světlo na pevnině, které se třepotalo. Ukázal ho Pedrovi Gutiérrezovi, který ho utvrdil, že skutečně jde o světlo. Ve dvě hodiny po půlnoci, dne 12. října ohlásil Rodrigo z Triany, který plul na Pintě, že vidí zemi. Stal se tak prvním člověkem z flotily, který uviděl Nový svět. Kolumbus ale toto prvenství a odměnu 10 tisíc maravedí stálé penze přiřkl sobě, neboť se domníval, že on byl tím prvním. Ten den dopoledne se flotila vylodila na ostrově Guanahaní v dnešních Bahamách, který Kolumbus pojmenoval San Salvador. Kolumbus spolu s Martínem Alonsem Pinzónem, Vicencem Yaňezem, notářem Escobedou, Rodrigo Sanchézem ze Segovie zabrali tento ostrov pro svého krále a královnu. Na ostrově byli domorodci, které Kolumbus popsal jako přátelské, dobře tělesně stavěné, nahé a beze zbraní. Ale protože se od nich nedověděl, kde se nachází zlato, vyplul 14. října severozápadním směrem na jiný ostrov. Po několika nezdařených zastávkách připlul 28. října na Kubu.  6. listopadu přistál Kolumbus na ostrově Haiti, který pojmenoval Hispaniola. V noci z 24. na 25. prosince na břehu ostrova ztroskotala Santa María. Kolumbus byl přijat místním kasikem Guacanarim. Na místě nechal vystavět pevnost Navidad a zanechal tam 43 lidí jako posádku pevnosti.  12. ledna 1493 flotila – teď už pouze o dvou lodích – naposledy přistála na Hispaniole a při této zastávce se poprvé setkala s nepřátelským chováním domorodců. Kolumbus potom vyplul zpět do Španělska; s sebou vezl 10 Indiánů a vzorky různých věcí (např. bavlny nebo aloe), kterými chtěl dokázat bohatství objevených krajů.  18. února doplul na ostrov Santa Maria v Azorském souostroví. Tam se loďstvo zdrželo, protože Portugalci zajali několik Kolumbových lidí a několik dní je nechtěli propustit. 5. března Kolumbus zakotvil v Cascais několik kilometrů západně od Lisabonu a 13. března se vydal do Palosu, kde zakotvil o dva dny později.

Přijetí ve Španělsku a přípravy na další cestu.

Ve Španělsku byl slavnostně přijat a zpráva o jeho plavbě se rychle šířila. Krátce po příjezdu odjel do Barcelony, kde v té době sídlil královský dvůr, a tam strávil skoro šest týdnů. Dostávalo se mu projevů náklonnosti od vysoce postavených osobností a mimo jiné zajistil povýšení svých bratrů Bartoloměje a Diega do šlechtického stavu.  V té době se už začala plánovat druhá výprava, oproti té první mnohem větší; během pěti měsíců bylo připraveno sedmnáct plavidel, na něž se chystalo nalodit přes tisíc mužů. Mezi účastníky byli např. Alonso de Hojeda, Juan Ponce de León, Juan de la Cosa a Kolumbův bratr Diego. K úkolům mise patřilo obrátit domorodce Nového světa na křesťanství a založit nové osady a přístavy. Kolumbus zakázal účastníkům výpravy vézt si s sebou vlastní zboží za účelem obchodu; vše řídil on jako místokrál.

Druhá výprava.

Druhá expedice vyplula 25. září 1493 z Cádizu a vydala se ke Kanárským ostrovům. 13. října odtamtud vyrazila v jižnějším kurzu než při předchozí výpravě a 3. listopadu přistála u ostrova, který Kolumbus pojmenoval Dominika. Protože na ostrově nebyl přístav, lodě se vydaly dále; další ostrovy Kolumbus pojmenoval Marie-Galante a Guadeloupe. Na Guadeloupe se poprvé přesvědčil o kanibalismu Karibů. Dále výprava doplula na ostrovy Montserrat, Redonda, Antigua a St. Croix. Poté se vydala přes dnešní Panenské ostrovy a Portoriko na Hispaniolu, kde 28. listopadu přistála na místě, kde rok předtím ztroskotala Santa María.  Z původní pevnosti Navidad zbyly jen trosky. Když Kolumbus navštívil Guacanariho (kasika z první výpravy), dozvěděl se, že někteří lidé z pevnosti zahynuli kvůli nemoci a některé pobili poddaní sousedního kasika. Poté se Kolumbus na severovýchodní části Hispanioly rozhodl vybudovat novou osadu, kterou nazval Isabela na počest kastilské královny. Mezitím sbíral informace o ostrově a snažil se nalézt naleziště zlata. Od dvou skupin, které vyslal do nitra ostrova, dostal zprávy o bohatých nalezištích tohoto kovu. Kolumbus se proto rozhodl vyslat 12 lodí zpět do Španělska, aby podaly zprávu o dosavadním průběhu plavby a předvedly výsledky obchodní kořisti; z Hispanioly vypluly na počátku února 1494.  Kolumbus se rozhodl prozkoumat další ostrovy; 24. dubna z Hispanioly vyplul se třemi karavelami, zatímco vedení nad Isabelou svěřil pětičlennému výboru, v jehož čele stál Kolumbův bratr Diego. Jeho první zastávkou byla Kuba a o několik dní později se vydal na Jamajku. Žádné zlato tam ale nenašel a tak se 14. května vrátil zpět na Kubu. Plavil se podél jejího jižního břehu, poté se vrátil, obeplul Jamajku a dále Hispaniolu podél jižního pobřeží, až 29. září 1494 dorazil do Isabely.  Do Isabely mezitím doplul jeho bratr Bartoloměj, s kterým se přes sedm let neviděl, a Kryštof mu udělil titul guvernéra Indie. V době Kolumbovy nepřítomnosti se zhoršily vztahy mezi Španěly a Indiány, z kterých si Španělé dělali otroky. Kolumbus chtěl potlačit vzpoury a tak nechal několik domorodců zavraždit a mnoho dalších poslal do Španělska jako otroky. Na počátku roku 1495 proběhlo velké povstání Indiánů, které Kolumbus krvavě potlačil a obnovil tak autoritu Španělska na ostrově.  Kolumbus přenechal Isabelu Bartolomějovi a v březnu 1496 odplul z Hispanioly; do Cádizu dorazil až 11. června. Tentokrát ho nečekalo bouřlivé přivítání – ve Španělsku v době jeho nepřítomnosti opadla počáteční euforie z jeho objevu a začala převládat skupina jeho protivníků. Lidé se navíc začali obávat nemoci pocházející z kolonií, která byla po několika letech nazvána syfilis.

Třetí výprava.

Na třetí výpravu poskytli Kolumbovi katoličtí králové osm karavel. V lednu 1498 poslal dvě napřed a sám se šesti zbývajícími karavelami a dvěma sty muži na palubě vyplul 30. května 1498 z města Sanlúcar de Barrameda. Vydal se na Kanárské ostrovy, kde loďstvo rozdělil na dvě části: tři karavely měly plout k Hispaniole za Kolumbovým bratrem Bartolomějem, který tam mezitím založil Santo Domingo, a Kolumbus se třemi zbývajícími karavelami se rozhodl plout nejdříve na Kapverdy. Z nich se pak vydal na jihozápad, pak směr ale stočil více na západ. 31. července objevilo Kolumbovo loďstvo ostrov, který Kolumbus pojmenoval Trinidad. Odtud posádka viděla první opravdovou pevninu, výběžek dnešní Venezuely. Kolumbus si nejdříve myslel, že jde o ostrov, 15. srpna si do deníku nicméně poznamenal, že už je přesvědčen, že je to pevnina. Když tam na začátku srpna přistál, bylo to nejspíše poprvé, co Španělé vstoupili na americkou pevninu. Kolumbus se rozhodl doplout za svým bratrem (při cestě objevil ostrov Margarita) a 22. srpna 1498 vplul do přístavu Santo Domingo.  Na Hispaniole mezitím Francisco Roldán, nejvyšší soudce v Isabele, zahájil vzpouru proti vládě Bartoloměje, ke které se přidalo mnoho osadníků. Když tam Kolumbus přijel, chtěl se s Roldánem dohodnout a situaci uklidnit; Roldán po něm žádal ústupky, které Kolumbus nakonec přijal. Roldán začal rozšiřovat své pravomoci, např. jmenoval Kolumbovy úředníky a rozděloval půdu. Také si u kastilských králů stěžoval na obchod s otroky, kterým se Kolumbus snažil nahradit slíbené zlato. Proto 23. srpna 1500 v Santo Domingu přistály dvě karavely, které na palubě vezly mimo jiné Francisca de Bobadilla.  Francisco de Bobadilla prohlašoval, že byl od kastilských králů pověřen úřadem dočasného soudce a guvernéra. Zatkl všechny tři bratry Kolumby přítomné na ostrově (Kryštofa, Diega a Bartoloměje) a nechal je poslat do Španělska, kam připluli na konci listopadu. Královští manželé je propustili a pozvali Kolumba do Granady, kde zrovna sídlili. Tam prohlásili, že s Bobadillovou tvrdostí nemají nic společného.

Čtvrtá výprava.

Královský dvůr Kolumbovi financoval i čtvrtou výpravu pod podmínkou, že nepřistane na Hispaniole. Kolumbus vyplul 9. května 1502 opět z Cádizu se čtyřmi karavelami a téměř 140 muži, mezi nimiž byl i jeho bratr Bartoloměj a syn Fernando. Nejdříve se vydal do Arcily v Maroku, poté na Kanárské ostrovy a odtud do Nového světa, kam doplul 15. června. Tentokrát bylo jeho cílem prozkoumat pevninu, na kterou narazil při třetí cestě, a chtěl najít úžinu, kudy by proplul dál na západ. Kolumbus doplul k jižnímu cípu Kuby a odtud se vydal jihozápadním směrem, až doplul k pobřeží Hondurasu. Tam se setkal s muži plujícími ve velké kánoi, kteří Kolumbovi připadali inteligentnější než domorodci, které viděl do té doby.  Odtud Kolumbus vyrazil jižním směrem, v září přistál v Kostarice a pak plul stále jižně k Panamě. Množství zlata, které získával od domorodců, jež cestou potkával, bylo větší než na ostrovech. Na území dnešní panamské provincie Veraguas se snažil založit kolonii, ale kvůli agresivitě místních obyvatel se mu to nepodařilo.  23. června 1503 doplul Kolumbus už jen se dvěma loďmi (dvě zbývající do té doby ztratil) na Jamajku. Lodě byly v tak katastrofálním stavu, že s nimi nebylo možné odplout. Diego Méndez, jeden ze členů Kolumbovy posádky, se rozhodl na kánoi doplavit na Hispaniolu a nechat pro zbytek posádky poslat novou loď. Záchrana pro Kolumba přijela až v červnu 1504; mezitím se mnoho lidí proti němu vzbouřilo a Indiáni se po osmi měsících rozhodli, že se o Španěly starat již nebudou. Kolumbus si jejich loajalitu opět získal tím, že předpověděl zatmění Měsíce. 13. srpna dorazil do přístavu Santo Domingo a v listopadu 1504 se vrátil ze své poslední výpravy zpět do Španělska.

Závěr života.

Po návratu z poslední výpravy se Kolumbus usadil v Seville, kde se snažil zajistit svým synům bohatství, tituly a pocty, které mu byly slíbeny. Po smrti jeho ochránkyně Isabely Kastilské (26. listopadu 1504) se mu to ale moc nedařilo. Pro jeho dědice byl uznán pouze titul admirál; tituly místokrál a guvernér Západní Indie byly potvrzeny jen jemu.  Kolumbus se později usadil ve Valladolidu, kde zemřel 20. května 1506 ve věku 54 let. Jeho ostatky byly uchovány nejdříve ve Valladolidu a poté od dubna 1509 v klášteře de las Cuevas v Seville. Roku 1542 byly převezeny do katedrály v Santo Domingu a v roce 1795, když Hispaniolu obsadili Francouzi, byly přemístěny do Havany na Kubě. Když Kuba získala nezávislost na Španělsku v důsledku Španělsko-americké války v roce 1898, byly Kolumbovy ostatky v roce 1892, ke čtyřstému výročí jeho objevu, převezeny zpět do Sevilly. Někteří lidé tvrdí, že kvůli náhodné záměně zůstaly v Santo Domingu, ale moderní testy DNA naznačují, že kosti v Seville jsou opravdu Kolumbovy; je ale možné, že některé se nacházejí i jinde.  Kolumbův syn a hlavní dědic Diego, který zdědil titul admirála, zemřel v roce 1526. Jeho vnuk, také Diego, zemřel v roce 1578 a tím vymřelo Kolumbovo mužské legitimní potomstvo.

Odkaz.

V roce 1499 se Alonso de Hojeda spolu s Juanem de la Cosa a Amerigem Vespuccim vypravili na samostatnou výpravu do Ameriky a připluli do dnešního Surinamu, odkud pluli severně podél pobřeží Guyany a Venezuely. Ve stejný rok se k Americe vypravil i Vicente Yáñez Pinzón, který se vydal podél pobřeží jižně a doplul k ústí řeky Amazonky. V roce 1500 doplul k pobřeží Brazílie portugalský mořeplavec Pedro Álvares Cabral a přiřkl ji Portugalsku. Vespucci byl jedním z hlavních zastánců teorie, že Kolumbus ve skutečnosti objevil nový kontinent, a německý kartograf Martin Waldseemüller na své mapě světa označil nový kontinent (identifikována byla pouze jižní část) slovem „America“. V roce 1538 nazval Gerhard Mercator Amerikou celý kontinent.  Kolumbův objev znamenal počátek španělské conquisty Ameriky a celkově kolonizace Jižní a Severní Ameriky Španělskem, Portugalskem, Nizozemskem, Francií a Velkou Británií. Rok 1492 je někdy považován za symbolický počátek novověku.

Památka.

Několik geografických útvarů ve Spojených státech nese po Kolumbovi jméno Columbus nebo Columbia, mezi nimi např. hlavní město Ohia a hlavní město Spojených států. Mimo USA nese Kolumbovo jméno např. stát Kolumbie. V mnoha zemích Ameriky a ve Španělsku se každoročně 12. října (nebo druhé pondělí v říjnu) slaví Kolumbův den.  Současná měna Kostariky – colón – převzala svůj název ze španělské formy mořeplavcova příjmení. Druhé nejvýznamnější město Panamy se též nazývá Colón.  V roce 1893 proběhla v Chicagu Kolumbova světová výstava na oslavu 400. výročí Kolumbova připlutí do Ameriky v roce 1492. Expo během šesti měsíců trvání navštívilo více než 27 milionu lidí. Pošta Spojených států se do oslav zapojila vydáním 16 typů poštovních známek pod názvem Columbian Issue, na kterých byl zobrazen Kolumbus, královna Isabela a další. Během Expa se prodalo přes 2 miliardy těchto známek za celkem 40 milionů amerických dolarů.

Kryštof Kolumbus (italsky, latinsky, španělsky, portugalsky, asi 31. října 1451, Janov – 20. května 1506, Valladolid) byl janovský mořeplavec a kolonizátor narozený v Janovské republice v dnešní severozápadní Itálii. Ve službách Katolických králů Španělska uskutečnil čtyři plavby přes Atlantský oceán, které v Evropě probudily zájem o nový kontinent, později nazvaný Amerika. Tyto výpravy a Kolumbovy snahy o založení trvalých sídel na Hispaniole zahájily španělskou kolonizaci, která vyústila v soutěž evropských mocností o kolonizaci Jižní i Severní Ameriky.

Christophe Colomb (en ; en ), né en 1451 sur le territoire de la république de Gênes et mort le à Valladolid, est un navigateur génois au service des monarques catholiques Isabelle de Castille et Ferdinand d'Aragon célèbre pour avoir « découvert l'Amérique » en 1492. Il est chargé par la reine Isabelle d'atteindre l'Asie orientale (« les Indes ») en traversant l'océan Atlantique avec trois caravelles dont il est « l'amiral » ; dans la nuit du 11 au 12 octobre 1492, après un peu plus de deux mois de navigation, il accoste sur une île de l'archipel des Bahamas à laquelle il donne le nom de San Salvador.


Typy pojištění.

Pojištění lze rozdělit podle různých hledisek.

Pojišťovny.

Pojišťovny jsou instituce, které na komerční bázi, tzn. za úplatu, s cílem dosáhnout zisku, poskytují podnikatelům, ale i občanům ochranu před rizikem.  Pojišťovny v České republice jsou zřizovány v rámci koncesního systému, tzn. žádná organizace nemůže podnikat v pojišťovnictví bez povolení státního orgánu. Toto povolení uděluje Česká národní banka, do roku 2006 udělovalo licenci Ministerstvo financí České republiky. Kromě tuzemských mohou mít v České republice zastoupení i zahraniční pojišťovny. Některé druhy pojištění mohou poskytovat i banky, spořitelny, případně cestovní kanceláře.

Historie pojištění v Česku.

Historie pojišťovnictví v Česku se datuje od konce 17. století. Roku 1699 podal Jan Kryštof Bořek promyšlený návrh na zavedení povinného požárního pojištění budov v Čechách. Jeho návrh spočíval v zavedení protipožárního fondu, do něhož by povinně přispívali všichni občané, kteří by si právě koupili dům. Ke vzniku fondu však nakonec nedošlo. V roce 1777 byla zřízena pojišťovna proti škodám z ohně na polních zásobách, nábytku, nářadí a dobytka. Neměla však dlouhého trvání a brzy zanikla. Patentem z roku 1819 je umožněno zřizování soukromých pojišťoven. V roce 1822 vznikla v Terstu (ekonomickém centru monarchie) a v roce 1825 ve Vídni.  V českých zemích byl založen "Císařsko-královský, privilegovaný, český, společný, náhradu škody ohněm svedené pojišťující ústav" roku 1827. Další pojišťovny v českých zemích vznikaly postupně. Roku 1865 "Pražská městská pojišťovna", roku 1868 "Pojišťovací požární spolek Florian" a v témže roce jedna z největších pojišťoven v celém Rakousku-Uhersku "Slavia vzájemná pojišťovací banka".  Do dějin pojištění v českých zemích se významnou měrou zapsal požár Národního divadla, jehož výstavba byla financovaná z dobrovolných sbírek. Po požáru v roce 1881 bylo možné okamžitě zahájit obnovovací práce jen díky vyplacení pojistné náhrady ve výši 297 869 zlatých První českou vzájemnou pojišťovnou.  Po vzniku samostatného Československa vznikaly další pojišťovny tak, že i přes válečné útrapy druhé světové války bylo v roce 1945 registrováno v Československé republice více než 700 pojišťoven a pojišťovacích spolků.  Znárodnění pojištění v roce 1945  Dekretem prezidenta Beneše č.103/1945 Sb. bylo rozhodnuto 24.10.1945 o znárodnění pojišťovnictví formou zestátnění. Od 1.1.1947 bylo ustaveno pět pojišťoven národních podniků a to Pojišťovna Slavia, Pražská pojišťovna, První československá pojišťovna, Pojišťovna Slovan a Nemocenská pojišťovna. Klienti ostatních pojišťoven byli administrativně převedeni do uvedených pojišťoven.  Po únorovém komunistickém převratu v roce 1948 byl vytvořen jeden pojišťovací ústav Československá pojišťovna, národní podnik. Tímto aktem byl vytvořen monopol jedné pojišťovny se všemi negativními důsledky z toho plynoucími. Pojišťovnictví částečně ztrácelo svůj původní účel a stalo se nástrojem plánovitého socialistického hospodářství.

Pojištění je závazek "pojistitele", potvrzený pojistnou smlouvou ("pojistkou") pojistitele (zpravidla pojišťovny) s "pojistníkem", který sjednává pojištění ve prospěch "pojištěného" (pojištěnce), vůči pojištěnci tlumit dopad (škodu) z určené negativní „škodní události“. Pojistník, který se zavazuje hradit "pojistné", i pojištěnec mohou být fyzické i právnické osoby. Často jde o tutéž osobu, pokud pojistník sjednává pojištění pro sebe sama. Pojistníci tak společně přispívají částí pojistného (kromě nákladů pojišťovny) do tzv. "pojistného fondu", který je určen výhradně k úhradě případných finančních potřeb. O tvorbě, rozdělení a užití pojistného fondu rozhoduje jeho zřizovatel a správce – pojišťovna. Pojišťovny sami sebe pojišťují proti kumulaci pojistných událostí u zajišťovny.

Une assurance est un service qui fournit une prestation lors de la survenance d'un événement incertain et aléatoire souvent appelé « risque ». La prestation, généralement financière, peut être destinée à un individu, une association ou une entreprise, en échange de la perception d'une cotisation ou prime.


Geografie.

Leží v intenzivně zemědělsky obdělávaném Charodském údolí, které východně odtud přechází do Bejtše'anského údolí, v nadmořské výšce 12 metrů pod mořskou hladinou. Severně od obce se pozvolna zdvíhá náhorní planina Ramot Isachar. Podél východní strany vesnice z ní klesá do údolí vádí Nachal Josef. Charodské údolí tu vybíhá k severu. Tento výběžek se jmenuje údolí Bik'at ha-Šita. Jižně od obce začíná zcela rovinaté Charodské údolí, které člení jen pahorky Tel Šalvim a Tel Josef ha-Jašana.  Vesnice je situována 23 kilometrů jihozápadně od Galilejského jezera, 16 kilometrů západně od řeky Jordánu, cca 10 kilometrů severozápadně od města Bejt Še'an, cca 80 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 47 kilometrů jihovýchodně od centra Haify. Tel Josef obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je ryze židovské. Výjimkou jsou vesnice Na'ura, Tamra a Tajbe, které obývají izraelští Arabové, ležící cca 7 kilometrů severním směrem. Společně se sousedními kibucy Ejn Charod Ichud a Ejn Charod Me'uchad vytváří Tel Josef souvislou aglomeraci s cca 1700 obyvateli.  Kibuc leží 5 kilometrů severně od Zelené linie, která odděluje Izrael od okupovaného Západního břehu Jordánu.  Tel Josef je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 71. Jižně od ní leží, naproti kibucu, komplex úřadů Oblastní rady Gilboa. Jižně od vesnice vede železniční trať v Jizre'elském údolí, zrušená roku 1948 a obnovená po nákladné rekonstrukci roku 2016. Nemá zde ovšem stanici.

Dějiny.

Tel Josef byl založen v roce 1921 K založení došlo 12. prosince 1921. Vznik kibucu iniciovali osadníci z nedalekého kibucu Ejn Charod napojení na pracovní oddíly Gdud ha-Avoda, kteří se ocitli ve sporu s odborovou centrálou Histadrut. Ta chtěla v tomto regionu založit židovské vesnice podle jejích představ. Proto ji předešli a zbudovali Tel Josef jako satelitní kibuc. Společně s Ejn Charod tehdy během 100 dnů vznikly v Jizre'elském údolí ještě další dvě židovské vesnice, a to nynější Kfar Jechezkel a Nahalal. Šlo o bažinatou krajinu, ve které se kromě nepočetných arabských zemědělců rozkládaly jen močály a kterou obývala stáda vodních bůvolů.  Kibuc zpočátku sídlil v lokalitě Tel Šejk Hasan neboli dnešní Tel Josef ha-Jašana na úpatí masivu Gilboa, několik kilometrů jižním směrem od nynějšího místa. Zakladateli osady byli Židé přistěhovalí do tehdejší mandátní Palestiny v rámci třetí aliji. Kibuc nazvali podle Josefa Trumpeldora – židovského vojáka, který krátce předtím zemřel v bojích s Araby. V roce 1923 došlo mezi do té doby sesterskými kibucy Tel Josef a Ein Charod k ideologickému rozporu, po kterém pouze Tel Josef zůstal věrný organizaci Gdud ha-Avoda. V roce 1927 ale levicověji smýšlející část obyvatel Tel Josef odešla z Palestiny do SSSR. Toho roku také ustala aktivita Gdud ha-Avoda a Tel Josef se stal samostatnou obcí. Roku 1929 byla populace posílena o novou skupinu osadníků z kibuců Tel Chaj a Kfar Gil'adi. Onoho roku rovněž Tel Josef přesídlil do nynější lokality, jen pár set metrů od Ejn Charod.  V dubnu 1927 byl Tel Josef jednou ze zastávek československého prezidenta Tomáše Garrigua Masaryka na jeho cestě po Palestině. Šlo o první návštěvu hlavy státu v Palestině po první světové válce.  Během arabského povstání po roce 1936 sloužil kibuc Tel Josef jako jedno z organizačních center zakládání opevněných osad typu Hradba a věž v okolním regionu a byla tu silná místní organizace vojenských jednotek Palmach.  Roku 1949 měla vesnice 893 obyvatel a rozlohu katastrálního území 12 160 dunamů (12,16 kilometrů čtverečních). V roce 1952 došlo v hnutí kibuců k dalšímu ideologickému rozporu. Tehdy se dokonce sousední Ejn Charod rozpadl na dvě obce. Z Tel Josef po rozkolu odešla část obyvatel do nedaleké Bejt ha-Šita.  Ekonomika obce je založena na zemědělství a průmyslu. Roku 1957 tu byla založena pobočka potravinářské firmy Tnuva. Kibuc prošel privatizací a není již organizován jako ryze kolektivní ekonomická jednotka. Členům kibucu jsou vypláceny běžné mzdy podle odvedené práce. V centru osady stojí budova společné jídelny navržená architektem Leopoldem Krakauerem.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Tel Josef je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Tel Josef Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě mírně rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 542 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 4,6 %.

Tel Josef ( תֵּל יוֹסֵף, doslova ""Josefův pahorek"", Tel Yosef) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Gilboa.

Tel-Yossef () est un kibboutz installé dans la vallée de Jezreel, sur la route reliant Afoula à Beït-Shéan, au niveau du kibboutz Eïn-Harod. Il dépend du mouvement kibboutznik TAKAM.


Život.

Stich byl hudebně nadaným synem kočího a poddaného na žehušickém panství hraběte Jana Josefa Antonína z Thunu a Hohensteinu (1711–1788, dále jen hrabě Thun), který ho poslal do učení ve hře na lesní roh do Prahy k Josefovi Matějkovi a k Janu Šindelářovi (hornistovi hraběte Mannsfelda) do Dobříše. V roce 1763 byl odeslán do Drážďan k rodákovi z Dobříše K. Houdkovi, kde si osvojil jím tehdy vyvinutou techniku krytí. V roce 1764 byl nucen se vrátit do dvorní kapely hraběte Thuna, kde byl kromě hry na lesní roh přinucen navíc sloužit jako livrejovaný sluha. S údělem sluhy Stich, který si již zvykl v zahraničí za své umění sklízet ovace od větších pánů než byl hrabě Thun, nebyl srozuměn. V roce 1768 po večerním koncertu využil zmatku kolem množství sezvaných hostů a v noci tajně prchl ze služby hraběte Thuna, který, když se o útěku dozvěděl, najal špehy s úkolem Sticha najít a vyrazit mu přední zuby, aby již nikdy nemohl hrát. Hrabě Thun však netušil, že slávu získávající Giovanni Punto je právě Stich, který vystupuje pod tímto pseudonymem, který je pouhým italským překladem zkomoleniny jeho jména (steh = it. ).  Stich byl nejprve činný u Josefa Friedricha Wilhelma z Hohenzollern-Hechingen, v roce 1769 odešel do služeb Emmericha Josefa z Breidbachu, arcibiskupa z Mohuče. Zde setrval do roku 1774 a do roku 1780 přebýval u würzburského biskupa Adama Friedricha ze Seinsheimu. 1781 odešel do Paříže, kde pracoval pro hraběte z Artois. Stich, který se mezitím stává i slavným houslistou, vedl v letech 1795 až 1797 orchestr "Théâtre des Variétés Amusantes" v Paříži.  Nad rámec svých pevných angažmá se dostal na početná turné po evropských zemích, kde si získal věhlas virtuosa na lesní roh. Takto se setkal i s Wolfgangem Amadeem Mozartem a vystupoval v letech 1800 ve Vídni a Budapešti na koncertech s mladým Ludwigem van Beethovenem, který pro něj zkomponoval sonátu op. 17 pro lesní roh a klavír, se kterou s ním i koncertně vystupoval. V roce 1777 byl Stich pozván do Anglie, aby techniku krytí naučil hráče orchestru tehdejšího krále Jiřího III.  Dále přepracoval Hamplovu školu pro lesní roh a napsal sbírku denních cvičení.

Jan Václav Stich, známý pod pseudonymem Giovanni Punto, (28. září 1746 Žehušice – 16. února 1803 Praha-Malá Strana) byl český virtuos na lesní roh, houslista a hudební skladatel.

Giovanni Punto, né Johann Wenzel (Jan Václav) Stich le à Žehušice (Caslav) en royaume de Bohême et mort le à Prague, est un compositeur, violoniste et corniste de Bohême.


Životopis.

Khágendra Thapa Magar se narodil 14. října 1992 (dle nepálského kalendáře 18. Asoj 2049) v nepálské oblasti Baglung, 200 km od hlavního města Káthmándú. Jeho matkou je Dhana Maya Thapa Magar a jeho otcem Rup Bahádur Thapa Magar. Když se narodil, vážil pouze 600 gramů. V rodné vsi mu pro jeho výšku přezdívali Malý Buddha. Nepálští lékaři se domnívají, že za jeho malý vzrůst může porucha činnosti podvěsku mozkového, ovšem tato diagnóza nebyla nikdy potvrzena. Jinak dle zpráv z roku 2009 netrpěl žádnými zdravotními problémy.  Rodiče s ním cestovali po Nepálu a za poplatek ho ukazovali lidem. Khágendra také vystupoval s taneční skupinou. Podle slov rodičů bylo důvodem tohoto počínání snaha vydělat peníze na jeho vzdělání. Přesto do školy přestal chodit, protože ho tam údajně trápili spolužáci. Kromě toho trpěl poruchami učení.  Jeho rodina založila nadaci, jejímž cílem bylo dosáhnout oficiálního uznání jeho rekordu. Poprvé rodina kontaktovala redakci Guinnessovy knihy rekordů, když bylo Khágendrovi 14 let, ovšem redakce zápis do knihy odložila až na dobu jeho zletilosti.  Když byl v říjnu 2010 jeho světový rekord uznán, překonal o 6 cm v té době uznávaného žijícího rekordmana Edwarda Hernandeze, přezdívaného, z Kolumbie (70,21 cm). V červnu 2011 však o rekord opět přišel, neboť nejmenším žijícím člověkem se stal tehdy právě dospěvší Junrey Balawing z Filipín (59,93 cm).  Roku 2009 vystoupil Khágendra Thapa Magar v dokumentárním pořadu "", odvysílaném britskou televizní společností Channel 4.  Zemřel 17. ledna 2020 na zápal plic ve věku 27 let.

Khágendra Thapa Magar (; 4. října 1992 – 17. ledna 2020) byl jistou dobu nejmenší žijící člověk na světě a nejmenší pohyblivý muž na světě. V den svých 18. narozenin měřil 67,08 cm a vážil 6,5 kg. 12. června 2011 ho o rekord připravil 59,93 cm vysoký Junrey Balawing z Filipín.

Khagendra Thapa Magar, né le dans le district de Baglung au Népal et mort le à Pokhara au Népal, a été un temps l'homme le plus petit du monde. Ce Népalais mesure.


Kariéra.

V letech 1995 až 1999 závodil na motokárách. Pak začal startovat na okruhových šampionátech. V roce 1999 byl vicemistrem ve Fiesta Cupu, ale o rok později tento šampionát vyhrál. Zvítězil i v závodech Pick-up Freestyle a stal se vicemistrem v octavia Cupu. V roce 2001 vyhrál i tento pohár. V roce 2001 debutoval v rallye, konkrétně na Rallye Šumava 2001. Zúčastnil se i kompletního šampionátu Sprintrallye, kde byl první ve třídě. V roce 2002 skončil čtvrtý s vozem Toyota Corolla WRC, se kterým debutoval i v mistrovství světa na Německé rally. V Mezinárodní mistrovství České republiky v rallye 2003 skončil třetí s vozem Škoda Octavia WRC ve Škoda Matador Czech National team, který měl částečnou tovární podporu automobilky. Třikrát se zúčastnil i mistrovství světa, když v Německu a Velké Británii startoval s Octávií a ve Finsku s vozem Mitsubishi Lancer EVO VII. Se stejným vozem startoval i v následujícím roce ve Švédsku. V roce 2004 se stal mistrem republiky s vozem Škoda Fabia WRC. V roce 2005 se stal jezdcem v týmu Škoda Motorsport. Startoval v německu, Francii a Španělsku, získal jeden bod a skončil celkově čtyřiadvacátý. Ten ale o rok později ukončil činnost, a tak v letech 2006 a 2007 závodil s Fabií v týmu Czech Rally Team. V sezonách skončil patnáctý, respektive dvanáctý. Od roku 2009 je opět v týmu Škoda Motorsport a startuje s vozem Škoda Fabia S2000 v šampionátu Intercontinental Rally Challenge 2009, kdy skončil při premiéře své i vozu na druhém celkovém místě.. Druhý byl i v Intercontinental Rally Challenge 2010 a Intercontinental Rally Challenge 2011. V roce 2011, startoval kromě šampionátu Intercontinental Rally Challenge 2011 také v domácím šampionátu Mezinárodní mistrovství České republiky v rallye 2011. V roce 2012 se soustředil na domácí šampionát Mezinárodní mistrovství České republiky v rallye 2012 a jednoznačně ovládl titul. Další tituly v Mistrovství České republiky v rallye přidal v letech 2015, 2016, 2017, 2018.

Výsledky Mistrovství světa v rallye (WRC).

<nowiki>* probíhající sezóna.</nowiki>

Výsledky v kategorii WRC-2 Pro.

<nowiki>* probíhající sezóna</nowiki

Jan Kopecký (* 28. ledna 1982 v Opočně) je český automobilový závodník, mistr světa 2018 v kategorii WRC-2, mistr Evropy 2013, několikanásobný mistr republiky v rallye a současný jezdec v týmu Škoda Motorsport. Je ženatý a má syna. Spolu s otcem Josefem Kopeckým pracuje v týmu Motorsport Kopecký s. r. o.

Jan Kopecký, né le à Opočno, est un pilote automobile tchèque de rallyes. Son père Josef Kopecký a été champion d'Europe de la montagne en catégorie I (voitures de production) sur Ford Escort RS Cosworth en 1994, et vice-champion en 1993 dans cette même catégorie sur Škoda Favorit.