Objev.

První nálezy učinil spojený australsko-indonéský tým paleoantropologů a archeologů, kteří na ostrově Flores hledali doklady pravěké migrace "H. sapiens" z Asie do Austrálie, v září roku 2003. Objev nového druhu neočekávali a nález kostry hominida ve vápencové jeskyni Liang Bua, označeného jako LB1, je překvapil. V blízkosti pak objevili ještě čelist dalšího jedince, kterého označili jako LB2. V průběhu následných vykopávek v roce 2004 odkryli části sedmi dalších koster pocházejících z období před 38 000–13 000 lety, označené jako LB3–LB9. Jedna nalezená pažní kost, rovněž předběžně připisovaná "H. floresiensis", je asi 74 000 let stará. Na rozdíl od téměř kompletní kostry LB1, jediné s celou lebkou, byly tyto další nálezy velmi neúplné. Nejkompletnější z nich je kostra označená jako LB6, sestávající ze spodní čelisti, vřetenní kosti, části loketní kosti, části pravé lopatky, jedné kůstky z chodidla a několika kostí prstů horních i dolních končetin. Vřetenní kost nese známky vyléčené zlomeniny. Kromě toho se v jeskyni nacházely též důmyslné kamenné nástroje, jejichž rozměry naznačují, že je užívali lidé vysocí asi 1 metr. Tyto nástroje pochází z archeologických horizontů datovaných do doby před 95 000–13 000 lety a zřejmě se používaly ke zpracování zabitých mláďat trpasličí formy Stegodona, o nichž se předpokládá, že byly kořistí LB1.  Nalezené kosti nejsou zcela fosilizované, jejich konsistence po nálezu připomínala mokrý savý papír. Po odkrytí bylo nutné je nejprve nechat vyschnout a potom je teprve archeologové mohli vykopat. Výzkumníci původně také doufali, že v nich naleznou zachovanou mitochondriální DNA, kterou by mohli porovnat se vzorky z podobně nefosilizovaných koster "Homo neanderthalensis" a "H. sapiens". Možnost nálezu využitelného vzorku DNA je však v kostrách velmi malá, neboť DNA obvykle teplému tropickému prostředí rychle podléhá, často během několika desítek let. Vyloučit nelze ani možnost kontaminace z okolního prostředí.  Archeologové se do jeskyně znovu vrátili v roce 2007 a od té doby odkryli řadu dalších kostí, které připsali "H. floresiensis". Podle zpráv z konce roku 2008 byly objeveny části koster již 14 jedinců, ovšem žádná z nich není ani zdaleka tak úplná, jako LB1. Mezi nálezy nebyla ani žádná další lebka.

Anatomie.

Nejdůležitějšími identifikačními znaky "H. floresiensis" jsou malé tělo a malý objem lebky. Brown s Morwoodem identifikovali i další, méně zřejmé znaky, které LB1 odlišují od moderních "H. sapiens". Patří mezi ně tvar zubů, absence brady a neobvykle málo prohnuté kosti předloktí. Každý z těchto odlišovacích znaků se stal předmětem přísného posouzení vědeckou komunitou, zda opravdu svědčí o novém lidském druhu či spíše o patologických odchylkách "H. sapiens", přičemž různé výzkumné týmy dospěly k různým závěrům. Objev dalších koster potvrdil existenci některých znaků nalezených u LB1, jako například málo vyvinutou bradu, ovšem Jacob a jeho tým argumentovali, že může jít jen o lokální morfologickou odlišnost "H. sapiens". G. A. Lyras et al. zase v morfometrickém výzkumu prokázali, že lebka LB1 se znatelně liší od všech lebek druhu "H. sapiens", včetně jedinců malého vzrůstu či mikrocefaliků, a je podobná spíše lebce "H. erectus".

Tělo.

Typový exemplář navrženého nového druhu je tvořen poměrně kompletní kostrou a téměř kompletní lebkou, pravděpodobně patřící 30leté 1,06 m vysoké ženě (LB1), které se dostalo přezdívky Flo. Závěr, že "H. floresiensis" dorůstal jen velmi malé výšky, podporuje také nález holenní kosti LB8, která mohla podle Morwooda et al. patřit osobě vysoké 1,09 m. Tyto odhady se výrazně liší od výšek moderních lidí a jsou dokonce znatelně nižší, než je průměrná výška dospělého člověka i v současných populacích fyzicky malých lidí, jako jsou například Pygmejové (kde dospělá žena měří méně než 150 cm), Twaové, Semangové (dospělá žena 137 cm) či Andamanci (dospělá žena 137 cm). Obecně se z biofyzikálního hlediska považuje za významnější hmotnost a podle tohoto měřítka jsou rozdíly ještě větší. Odhaduje se, že LB1 dosahovala hmotnosti kolem 25 kg, což je nejenom méně než u současných "H. sapiens", ale i méně než u "H. erectus", který by měl podle Browna být přímým předchůdcem "H. floresiensis", a podobá se spíše hmotnosti jejich více než tři miliony let starého předka rodu Australopithecus, o němž se soudí, že nepřekročil hranice Afriky.  Přes tyto rozdíly ve velikosti se zdá, že jinak se nalezené exempláře podobají "H. erectus", o němž se ví, že žil v jihovýchodní Asii v době, která se kryje s nejstaršími nálezy připisovanými "H. floresiensis". Stejný tým nalezl také údajné důkazy o přítomnosti "H. erectus" na ostrově Flores v době před 840 000 lety, a to v podobě kamenných nástrojů, ovšem přímo pozůstatky samotného "H. erectus" na ostrově nalezeny nebyly.  Brown s kolegy vysvětlují malou postavu "H. floresiensis" jako výsledek života v prostředí s omezenými potravními zdroji, které vedlo k silnému ostrovnímu nanismu. Podobný vývoj byl zaznamenán i u jiných druhů žijících na ostrovech a na ostrově Flores ho lze zaznamenat také např. u trpasličího Stegodona, což byl chobotnatec, který se během čtvrtohor rozšířil po celé Asii. Teuku Jacob se svým týmem však teorii ostrovního nanismu podrobil kritice s tím, že kostra LB1 je podobná místní populaci v okolí vesnice Rampasasa a že u pygmejských populací mohou nastat podobné výrazné výkyvy ve velikosti těla.

Mozek.

Kromě malých rozměrů těla měl "H. floresiensis" také pozoruhodně malý mozek. Mozkovna typového exempláře má objem 380 cm3, což je na spodní hranici objemu mozku šimpanze nebo vyhynulých australopitheků. Mozek jedince LB1 je znatelně redukován i ve vztahu k předpokládanému přímému předku "H. erectus", jehož objem byl 980 cm3, což je více než dvojnásobek. Ovšem odhadovaný poměr objemu mozku vůči hmotnosti těla LB1 leží někde mezi "H. erectus" a velkými lidoopy.  Objevitelé také "H. floresiensis" připisují pokročilé chování. V jeskyni Liang Bua byly nalezeny důkazy používání ohně k vaření a kosti stegodona se stopami po řezných nástrojích. Nalezené kamenné nástroje připomínají nálezy z mladého paleolitu, který je ovšem jinak spojován s moderními lidmi, jejichž mozky měly objem 1310–1475 cm3, tj. téměř čtyřnásobek objemu mozku "H. floresiensis" (při 2,6násobné hmotnosti těla). Některé z těchto nástrojů byly zjevně používány při skupinovém lovu místního trpasličího stegodona.  Ukazatelem inteligence je také rozměr oblasti 10 prefrontální kůry mozkové, která bývá spojována se sebeuvědoměním a která je u LB1 stejně velká jako u současných lidí, a to i přes jinak mnohem menší celkový objem mozku. Myšlenka, že příslušníci druhu "H. floresiensis" používali různé pokročilé technologie a navzájem spolupracovali, vedla objevitele k hypotéze, že snad ovládali i řeč.

Další znaky.

Mezi další znaky, jimiž zastánci teorie o novém, dosud nepoznaném druhu hominida argumentují, patří poměrně malé prohnutí pažních kostí a poměr šířky a délky kostí dolních končetin. Přítomnost těchto znaků potvrdili i nezávislí odborníci, ovšem jejich význam je předmětem sporu. Podle Teuku Jacoba jsou všechny tyto znaky, nalezené na kostře LB1, patologického původu.  Roku 2007 Susan G. Larsonová ze v New Yorku studovala se svým týmem téměř úplné kosti horní končetiny LB1 a povšimla si odlišnosti ve stavbě kosti pažní. Moderní lidé mají hlavice kosti pažní pootočené o 145 až 165 stupňů, což jim umožňuje, aby vnitřní strana jejich lokte směřovala mírně dopředu. Larsonová původně prohlásila, že pažní kost LB1 byla pootočená pouze o 110 stupňů, později však se svým týmem provedla nová měření a dospěla k závěru, že pootočení činilo 120 stupňů. Tento vývojový rozdíl oproti současným lidem mohl být výhodou při houpání se na pažích, ovšem komplikoval by činnosti spojované s moderními lidmi, jako je například výroba nástrojů. Dalším předmětem jejich výzkumu byl nekompletní materiál pletence horní končetiny sestávající ze zlomené klíční kosti LB1 a lopatky LB6. Klíční kost LB1 byla poměrně krátká, což v kombinaci se zjištěným tvarem lopatky a malým pootočením pažní kosti muselo vést k tomu, že "H. floresiensis" měl ramena o něco posunutá směrem dopředu, jakoby pokrčená. Díky tomu mohl ohýbat loket podobným způsobem jako moderní lidé, a tudíž snad i vyrábět nástroje.  V září roku 2007 publikoval Matthew W. Tocheri z amerického Národního přírodovědného muzea se svým týmem studii zaměřenou na zápěstí "H. floresiensis". Předmětem studie byly tři zápěstní kůstky (kost loďkovitá, kost mnohohranná menší a kost hlavatá), o nichž se předpokládá, že patří ke kostře LB1. Podle jejich zjištění se tvary těchto kůstek znatelně liší od kostí zápěstí moderních lidí a podobají se spíše zápěstí afrických lidoopů nebo australopitheků.  William L. Jungers, morfolog ze, publikoval se svým týmem zase studii dolních končetin. Podle jejich měření měl "H. floresiensis" neobvykle plochá chodidla, která byla také poměrně velká v porovnání se zbytkem těla. Jedním z důsledků zřejmě bylo, že při chůzi musel mnohem více ohýbat kolena, než jak to činí současní lidé. Podle Jungerse nemohl být schopen rychlé chůze. "H. floresiensis" měl také neobvykle tvarované prsty na nohou a velmi krátký palec.

Doba výskytu "H. floresiensis" na ostrově.

Jediné informace o době výskytu "H. floresiensis" na ostrově pocházejí z nálezů koster a nástrojů v jeskyni Liang Bua. Kosterní pozůstatky připisované "H. floresiensis" pochází z doby před 74 000 až 13 000 lety, některé nástroje jsou však až 95 000 let staré.  Hluboký průliv v sousedství ostrova byl příčinou toho, že Flores zůstal izolovaný i v průběhu poslední doby ledové (též zvané würmská), přestože hladina moře v tomto období poklesla natolik, že se většina ostatních Sundských ostrovů spojila v jeden. To vedlo objevitele k závěru, že případní příslušníci druhu, nebo jejich předchůdci, mohli ostrova dosáhnout jedině vodní cestou, možná na bambusovém voru, asi před 100 000 lety, nebo pokud se jednalo o příslušníky druhu "H. erectus", i mnohem dříve. Na jiných místech ostrova byly nalezeny různé doklady o přítomnosti hominidů staré až 840 000 let. Jedním z důvodů vyhynutí "H. floresiensis" i dalších členů místní fauny, včetně trpasličího chobotnatce stegodona, mohla být vulkanická erupce přibližně před 12 000 lety. "H. floresiensis" byli tedy po nějakou dobu současníky "H. sapiens", a dokonce o 12 000 let přežili neandertálce, kteří vyhynuli asi před 24 000 lety.  Podle hypotézy Gregory Fortha z kanadské však tento druh mohl přežívat v některých částech ostrova i déle, a stát se tak zdrojem místního mýtu o člověku podobných stvořeních nazývaných "Ebu Gogo" (česky „pramáti, která všechno sní“), což měli být malí, chlupatí obyvatelé jeskyní s omezenou schopností řeči. Tato stvoření měla údajně na ostrově pobývat ještě v době příjezdu prvních portugalských lodí v 16. století a podle některých tvrzení dokonce ještě koncem 19. století. Nizozemský paleontolog Gert van den Bergh zaznamenal vyprávění o "Ebu Gogo" ještě na začátku 90. let 20. století. Na ostrově Sumatra kolují podobné pověsti o 1–1,5 m vysokém člověku podobném tvoru nazývaném "Orang Pendek" (česky „malý člověk“), o kterém paleontolog Henry Gee spekuloval, že by mohl souviset s "H. floresiensis".

Ekologie.

Současně s "H. floresiensis" obývali ostrov Flores mj. krysa floreská ("Papagomys armandvillei"), která zde žije dodnes, a malý chobotnatec "Stegodon florensis". Tyto druhy mohly být součástí jídelníčku člověka floreského. Naopak jeho nepřáteli mohli být varan komodský, který je v současné době na ostrově téměř vyhuben, či 1,8 metru vysoký a 16 kg vážící čáp "Leptoptilos robustus" rodu marabu, popsaný v roce 2008 ze stejně starých vrstev jako "H. floresiensis".

Kontroverze.

Úvahy o tom, že nálezy z ostrova Flores reprezentují nový druh, jsou mezi odbornou veřejností považovány za velmi kontroverzní téma. Vedoucí paleontolog indonéské univerzity Gadjah Mada Teuku Jacob a další vědci vyjádřili s připsáním nálezů novému druhu rodu "Homo" nesouhlas. Jacob prohlásil, že se jedná o poddruh "H. sapiens" patřící k australomelanéské rase. Podle indonéského vědce malá lebka patřila mentálně retardovanému modernímu člověku nějaké pygmejské formy, který trpěl genetickou poruchou mikrocefalie, jejímž důsledkem je malý mozek i lebka.  Na začátku prosince roku 2004 Jacob většinu nálezů z Národního archeologického výzkumného centra v Jakartě bez povolení odvezl k výzkumu do své vlastní laboratoře ve 443 km vzdáleném městě Jogjakartě. Objevitel kostí Peter Brown následně vyjádřil obavy o to, aby se důležité vědecké důkazy neocitly pouze v rukou malé skupiny vědců, kteří k nim ani neumožní přístup jiným vědcům, ani nebudou sami publikovat výsledky vlastních výzkumů, podobně jako se stalo v případě tzv. Svitků od Mrtvého moře. Jacob nakonec pozůstatky vrátil, ovšem některé jejich části byly vážně poškozené, což způsobilo mezi kolegy ve světě velké pozdvižení. Zprávy o navrácených fosiliích hovořily o dlouhých hlubokých řezech po obou stranách spodní čelisti, snad způsobených nožem při sundávání gumového odlitku. Brada druhé čelisti byla ulomená a přilepená zpět, ovšem v nesprávném úhlu. Pánev byla rozdrcená, což podle některých znemožňovalo rozpoznat některé podrobnosti tvaru a držení těla a historii jeho vývoje. Jacob však popřel jakýkoliv zlý úmysl s tím, že tato poškození se vyskytla během přepravy zpět do Jakarty. Některé znaky však svědčily spíše o tom, že čelist byla poškozena při práci na odlitku tváře, přičemž následně byly obě poloviny čelisti k sobě přiloženy ve špatném úhlu, mezery vyplněny úlomky kostí a vše následně překryto silnou vrstvou lepidla.  Roku 2005 indonéské úřady zakázaly vstup do jeskyně, takže žádné další vykopávky nebyly možné. Některá média, jako např., spekulovala, že za těmito opatřeními byla snaha nedovolit žádná zjištění prokazující, že se Teuku Jacob, považovaný za „krále indonéské paleontologie“, mýlil. Návrat do jeskyně byl vědcům znovu umožněn až v roce 2007.  Ještě před tím, než Jacob kosti odvezl, byla lebka LB1 podrobena CT vyšetření, podle něhož roku 2005 tým Dean Falkové z vytvořil a analyzoval její počítačový model. Výsledky byly publikovány v časopisu v únoru roku 2005. Autoři studie došli k závěru, že lebka nepatřila pygmejské formě člověka ani deformovanému jedinci, a podpořili tak názor, že se jedná o nový druh. V říjnu téhož roku však otiskl další studii týmu vedeného Alfredem Czarnetzkim, Carstenem Puschem and Jochenem Weberem. Tito autoři vyjádřili nesouhlas se závěry únorové studie s tím, že lebka LB1 vykazuje znaky mikrocefalie.  Výsledky studie z února 2005 napadl také v květnu 2006 Robert D. Martin s kolegy z Field Museum v Chicagu, kteří rovněž dospěli k závěru, že lebka je mikrocefalická. Podle Martina je tento mozek příliš malý na to, aby patřil nějakému oddělenému trpasličímu druhu. Objemu mozku 400 cm3 by podle něj odpovídal tvor maximálně 30 cm vysoký, přičemž objevená kostra je více než 3krát vyšší. V září roku 2006 došla ke stejnému závěru skupina vědců z Indonésie, Austrálie a Spojených států pod vedením Teuku Jacoba, zkoumající strukturu kostí a lebky.

Důkazy proti mikrocefalii.

Brown a Morwood tyto studie podrobili kritice s tím, že výška "H. floresiensis" nemůže být důsledkem mikrocefalie, a poukázali na studie jiných vědců, které zavrhly možnost, že by nalezený jedinec trpěl nějakou podobnou chorobou. Rovněž tým Dean Falkové stál nadále za závěry své studie a trval na tom, že tvar lebky je velmi odlišný od jedinců trpících mikrocefalií. Také William Jungers, morfolog ze, prohlásil, že kostra nevykazuje žádné stopy choroby. Ovšem podle Jochena Webera z Leopoldina Hospital ve Schweinfurtu nelze mikrocefalii zcela vyloučit. Studii na toto téma zveřejnila též Debbie Argue z, která v "Journal of Human Evolution" možnost mikrocefalie zavrhla a dospěla k závěru, že se jedná o nový druh. 29. ledna 2007 publikovala Falková novou studii, která podpořila názory, že v případě floreských nálezů se nejedná o mikrocefalického "H. sapiens". V této nové studii Falková prozkoumala trojrozměrné počítačové modely devíti mikrocefalických mozků a 10 běžných lidských mozků. Studie odhalila, že floreská lebka se více podobá lebkám zdravých mozků současných lidí než lebkám mikrocefaliků, ale současně má také některé jedinečné znaky, které by se daly čekat spíše u odlišného druhu. Porovnáním frontálních a temporálních laloků Falková zjistila, že se jedná o vysoce rozvinutý mozek, zcela nepodobný mozku mikrocefalickému, který je v mnoha ohledech odlišný od mozků současných lidí. Toto zjištění současně považovala i za odpověď na předešlé kritiky, podle nichž byl mozek LB1 příliš malý na to, aby mohl dosáhnout inteligence požadované k vytvoření nástrojů nalezených v blízkosti kostry.  Výše uvedená studie G. A. Lyrase z roku 2008 potvrzuje závěry Dean Falkové, neboť podle ní trojrozměrné morfometrické znaky mikrocefalických lebek "H. sapiens" jsou stále v rozsahu typickém pro druh "H. sapiens", zatímco lebka LB1 se z tohoto rozsahu vymyká.

Hypotéza Laronova syndromu.

V červnu 2006 přišel americký anatom Gary D. Richards z s názorem, že kostry nalezené na ostrově Flores by mohly být pozůstatky lidí trpících tzv. Laronovým syndromem. O rok později, v červnu 2007 Jisra'el Herškovic, Li'ora Kornreichová a Cvi Laron z Telavivské univerzity v Izraeli publikovali studii, podle níž jsou morfologické znaky "H. floresiensis" prakticky totožné se znaky typickými pro Laronův syndrom. U postižených lidí vzniká tzv. hypofyzární nanismus, který působí zdáním, jako by trpěli nedostatkem růstového hormonu. Ve skutečnosti je však u nich úroveň růstového hormonu spíše zvýšená, ovšem jejich tělo na něj nereaguje. Mezi další znaky choroby patří nedostatečně vyvinutá lebka, malý obličej, malá spodní čelist a jiné kosterní změny. Choroba je nejvíce rozšířená na Blízkém Východě, a to zejména u dětí, jejichž rodiče jsou si navzájem blízce příbuzní, vyskytuje se ale i v dalších oblastech včetně jihovýchodní Asie.  Izraelští vědci porovnali také rentgenové snímky několika Izraelců postižených syndromem, kteří dosahovali výšky mezi 108 a 128 cm, s údaji o LB1. Ve své studii srovnávali celkem 36 znaků vyskytujících se po celé kostře a dospěli k závěru, že většina se podobala znakům Laronova syndromu, včetně výrazného nadočnicového oblouku, absence jedné z vedlejších dutin nosních a krátkých končetin vzhledem k délce trupu. Lidé postižení syndromem měli také malé hlavy, i když ne tak malé, jako LB1. Rovněž některé anatomické znaky, které Dean Falková zaznamenala na vnitřní straně lebky, by mohly být výsledkem přizpůsobení se zmenšené mozkovně a byly nalezeny i u postižených Laronovým syndromem.  Tito postižení však mívají také velmi hutnou kost u bradavkového výběžku spánkové kosti v oblasti zvané, zatímco u zdravých jedinců tato kost bývá houbovitá a vyplněná vzduchem. Protože Hershkovitz neměl k dispozici rentgenové snímky této části lebky, nemohl podobné srovnání učinit. Falková však mohla ke srovnání využít snímků počítačové tomografie a zjistila, že tato oblast lebky LB1 nevykazuje žádné známky Laronova syndromu. V březnu roku 2009 Falková a její spolupracovníci zveřejnili studii, v níž srovnali některé další rysy LB1 s rysy popsanými v lékařské literatuře u pacientů s Laronovým syndromem, jako pneumatizaci (vytváření dutin) a tloušťku lebečních kostí, tvar obličeje, čelisti, zubů a brady, mimo lebku pak tvar ramene, zápěstí, pánve a celkové proporce těla včetně relativní velikosti chodidla. Autoři studie neshledali žádnou významnou podobnost mezi studovanými znaky LB1 a znaky typickými pro Laronův syndrom a dospěli k závěru, že LB1 touto chorobou netrpěla.

Struktura kostí.

Struktura ramenních, pažních a zápěstních kostí "H. floresiensis" se podle popisů publikovaných v některých studiích z roku 2007 liší od moderních lidí a je mnohem bližší struktuře kostí raných členů podčeledi Homininae nebo šimpanzů. Závěry této studie do značné míry podporují názor, že "H. floresiensis" je spíše samostatným druhem a nikoliv současným člověkem trpícím tělesnou vadou.  Susan G. Larsonová et al. studovali kosti horní končetiny kostry LB1. Podle nich byla pažní kost tohoto jedince neobvykle málo pootočená vůči lokti, mnohem méně, než u současných lidí. Tento znak už před nimi analyzovali také Gary D. Richards, podle nějž ho lze nalézt též u současných pygmejských populací, a Teuku Jacob, který na základě studia míst úponů svalů na kostech LB1 dospěl k názoru, že malé pootočení pažní kosti je jen důsledkem slabých svalů tohoto jedince. Larsonová oponovala Richardsovu závěru s tím, že ve své studii citoval starší práci z roku 1972, která analyzovala vzorek 6 pygmejských žen ze středovýchodní Afriky, a že tento malý vzorek není reprezentativní pro celou populaci. Podle ní jsou pažních kosti pygmejských populací obvykle pootočené podobně jako u lidí běžné výšky. Kromě toho Larsonová se svým týmem na studovaných kostech hledala nějaké známky mikrocefalie, ale žádné nenašla.  William L. Jungers ze přirovnal malé pootočení pažní kosti "H. floresiensis" k podobně malému pootočení u raného hominida, jehož pozůstatky byly nalezeny v Dmanisi v Gruzii, a který byl označen jako "Homo georgicus". Larsonová et al. studovali také poměrně krátkou klíční kost a neobvyklou stavbu pletence horní končetiny "H. floresiensis". Své nálezy pak porovnali s kostrou KNM-WT 15000, známou jako „chlapec z Nariokotome“, která byla přiřazena druhu "H. erectus", a dospěli k závěru, že pletenec horní končetiny "H. floresiensis" je mezičlánkem ve vývoji lidského ramene.  Zatímco někteří odborníci, včetně paleoantropologa Russela Ciochona z, tyto závěry podpořili, jiní se k nim postavili zdrženlivěji s tím, že vzorek kostí "H. floresiensis", který je v současné době k dispozici, je příliš malý, a že výzkum Larsonové je z větší části založen pouze na jediné kosti horní končetiny.  Další studii, která podpořila teorii nového druhu, publikovali Matthew W. Tocheri et al., kteří se soustředili na analýzu zápěstních kostí. Ve své práci porovnali tři zápěstní kůstky nalezené v jeskyni Liang Bua, které pravděpodobně patří ke kostře LB1, se zápěstními kůstkami současných lidí, některých raných hominidů a afrických lidoopů. Podle jejich závěrů jsou tyto kůstky podobné kůstkám lidoopů a částečně též australopitheků, a velmi odlišné od zápěstních kůstek jak současných lidí, tak také člověka neandertálského a dokonce i "Homo antecessor". Zápěstní kůstky patřící "H. floresiensis" nemají některé znaky, které se vyvinuly u předchůdců současných lidí již nejméně před 800 000 lety. Protože tyto znaky se na kostech objevují již v průvěhu embryonálního vývoje, Tocheri z toho vyvozuje, že je velmi nepravděpodobné, aby jejich neobvyklý tvar byl důsledkem nějaké vývojové vady.  Nesouhlas s tímto závěrem vyjádřil paleontolog Robert D. Martin, který poznamenal, že zatím nikdo nestudoval zápěstí mikrocefaliků. Alan Thorne z prohlásil, že rozdíly mezi kostmi byly jen velmi malé a že podobné odchylky se mohou objevit i u současných lidí. Také poukázal na fakt, že nalezené zápěstní kůstky byly v jeskyni rozptýlené a není jisté, zda všechny patřily stejnému jedinci. Michael Morwood z v Austrálii, jeden ze spoluautorů studie, Thornovi oponoval s tím, že tyto nálezy na zápěstních kůstkách se doplňují i s dalšími zjištěními, jako jsou proporce těla, velikost mozku, morfologie ramene, pánve, čelisti a zubů, které všechny dohromady naznačují, že "H. floresiensis" je samostatným druhem, který se vyvinul v izolaci na ostrově.  Teorie nového druhu byla dále podpořena studií dolních končetin, kterou zveřejnil William L. Jungers se svým týmem (složeným převážně ze stejných vědců, kteří se podíleli na výše uvedené analýze kostí horní končetiny). Jednou z nejvýznamnějších odlišností ve struktuře kostry dolní končetiny byla neobvykle plochá a v porovnání se zbytkem těla též velká chodidla. Palec byl popsán jako neobvykle krátký a podobný raným hominidům, včetně australopitheků. Antropolog Henry McHenry z prohlásil, že tyto nálezy Jungersova týmu by mohly znamenat konec veškerým diskusím na téma vývojové choroby. Mnohem větší záhadou podle něj je, odkud se druh "H. floresiensis" vzal. Antropolog John Hawks z však stále zůstává nepřesvědčen, neboť daná studie podle něj nedostatečně porovnala popisované znaky se současnými pygmejskými populacemi.

Hypotéza endemického kretenismu.

Roku 2008 přišli australští vědci Peter J. Obendorf, Charles E. Oxnard, a Ben J. Kefford s teorií, že jedinci označení LB1 a LB6 trpěli tzv. myxedémovým typem vrozeného syndromu z jodové karence (nedostatku jódu) a že byli součástí touto chorobou jinak nedotčené populace "H. sapiens", která podle nich ostrov v té době obývala. Porucha bývá vyvolána několika faktory spojenými s životním prostředím postižených, mezi něž patří i nedostatek jódu. Choroba způsobuje též určitou formu nanismu a i v dnešní době ji lze sledovat mj. i mezi obyvateli Indonésie. Postižení, kteří se narodili bez funkční štítné žlázy, mívají malá těla a zmenšený mozek, ale jejich motorické schopnosti jsou ovlivněny mnohem méně než v případech endemického kretenismu neurologického původu. Autoři studie se domnívají, že na ostrově Flores mohly před přibližně 18 tisíci lety (což je doba, z níž nalezené kostry pochází) vládnout podmínky vedoucí ke vzniku této choroby. Podle nich jsou různé odlišnosti, nalezené na kostech z jeskyně Liang Bua, jako například zvětšená podvěsková jáma klínové kosti, neobvykle rovná a jen málo pootočená kost pažní či relativně silné končetiny, příznaky této diagnózy. Tímto způsobem mohou být údajně vysvětleny rovněž spodní třenové zuby se dvěma kořeny či primitivní morfologie zápěstí. Autoři studie nevylučují ani možnost, že i ústně tradované příběhy o podivných člověku podobných stvořeních žijících na ostrově, mohou ve skutečnosti popisovat lidi postižené kretenismem.  Reakce na zjištění australských vědců se lišily. Robert D. Martin vyjádřil souhlas se zkoumáním různých dalších postižení, kterými by se nálezy vysvětlily, aniž by je bylo nutné připisovat novému druhu, osobně však stále dává přednost mikrocefalické teorii. Dean Falková výsledky australského týmu napadla s tím, že CT snímky podvěskové jámy neukázaly, že by byla větší, než je obvyklé, a protože rozměry této části klínové kosti byly klíčovým argumentem studie, zavrhla celou tuto hypotézu. Peter Brown, objevitel fosílií, prohlásil, že pozůstatky LB1 byly natolik špatně zachovalé, že podle něj žádné smysluplné změření velikosti podvěskové jámy není možné. Napadána byla i další Obendorfova měření, neboť jeho tým je neprováděl přímo na kostech ani nepoužil CT snímky, ale pouze záběry rentgenových snímků z dokumentu, který roku 2005 natočila britská.

Hypotéza vývoje z raných hominidů.

Evoluční vztahy "H. floresiensis" jsou rovněž předmětem kontroverze. Mnohé dřívější studie naznačovaly, že se vyvinul z lokální populace druhu "Homo erectus", který obýval Asii před expanzí druhu "Homo sapiens". Nejnovější výzkum však upozorňuje, že populace "H. floresiensis" nesla výrazné znaky raných hominidů, kteří žili před rozšířením druhů "H. erectus" a "H. ergaster". Je možné, že "H. floresiensis" vznikl evolucí z raných migračních skupin druhů "H. habilis", "H. rudolfensis", či "H. georgicus", jejichž existenci nelze vyloučit. Migraci těchto hominidů z Afriky do Asie lze předpokládat nejpozději před 1,4 milionu let. Izolací některé z jejich lokálních populací mohlo následně dojít k evoluci "H. floresiensis".

Nové objevy a pohledy do poloviny roku 2016.

V letech 2015-2016 bylo o "hobitech" z Flores publikována celá řada dalších studií v recenzovaných časopisech.  Konkrétně: Změněné datování - "H. floresiensis" žil na Flores asi před 190 tisíci lety až 50 tisíci lety. Tvrzení, dle nichž zde hobiti přežívali ještě před 13 tisíci lety, jsou opouštěna. Cca v době konce hobitů jsou na Flores doloženi první zástupci druhu "Homo sapiens" (ohništi, nikoliv zatím fosíliemi; uvádí se, že "H. floresiensis" oheň nepoužíval, i to je v rozporu s řadou údajů ve starších článcích).  Je-li nové datování správné, prakticky to vylučuje hypotézu mikrocefalie, hobiti žili na Flores dříve než "Homo sapiens" a dávno před migrací "Homo sapiens" z Afriky. Také se propojují evoluční vztahy mezi hobity a jinými formami (ještě nezmenšenými) asijských "Homo erectus". Druhové řazení je poněkud věcí vkusu, není tím zcela vyloučeno ani to, že hobiti mají původ v ještě ranějších druzích rodu "Homo" (viz výše) nebo dokonce australopitéků.  Nové studie byly roku 2016 publikovány např. v "Nature" a v "Journal of Archaeological Science". Veřejně přístupná jsou shrnutí těchto článků: Phys.org (anglicky, První Homo sapiens na Flores a konec hobitů), Sciencemag.cz (česky), Osel.cz (česky, Homo erectus jako pravděpodobný předek hobita).

Homo floresiensis (česky též člověk floreský, neformálně přezdívaný „hobit“) je podle některých teorií samostatným druhem rodu "Homo", odlišujícím se zejména svou malou postavou a mozkem, který přežíval do relativně nedávné doby. Pojmenován byl po indonéském ostrově Flores, na němž byly nalezeny jeho pozůstatky. Roku 2003 byla na ostrově v usazeninách jeskyně Liang Bua nalezena jedna téměř kompletní částečně fosilizovaná kostra (označená podle jména jeskyně a pořadí nálezu jako LB1) a jedna kompletní čelist (označená jako LB2), pocházející z doby před 18 000 lety (svrchní pleistocén). Tyto nálezy byly poprvé publikovány v říjnu 2004. V dalších letech vykopávky v jeskyni pokračovaly a do konce roku 2008 archeologové odkryli části koster celkem 14 jedinců a také malé nástroje, vše pocházející z období před 94 000 až 13 000 lety. Objevitelé, antropologové Peter Brown a Michael J. Morwood s kolegy, vyjádřili názor, že řada znaků kostry LB1 svědčí o tom, že se jedná o nový druh hominida, jehož přímým předchůdcem byl snad "Homo erectus", a nazvali ho "Homo floresiensis". Tito hominidé dosahovali i v dospělosti výšky pouze o něco více než 1 metr. Jejich extrémně malou výšku objevitelé přisoudili tzv. ostrovnímu nanismu, který způsobuje, že těla velkých druhů živočichů se v prostředí s omezenými potravními zdroji po několika generacích zmenší. S ohledem na dobu, z níž nálezy pocházejí, by "H. floresiensis" byl současníkem "Homo sapiens".

Homo floresiensis, ou Homme de Florès, est une espèce éteinte du genre Homo, dont des fossiles ont été découverts en 2003 dans la grotte de Liang Bua, sur l'île indonésienne de Florès. Les outils lithiques trouvés sur le site couvrent une période allant de, tandis que les fossiles humains ont été datés en 2016 entre avant le présent.


Počátky Gunsbergovy šachové kariéry.

Gunsberg se narodil roku 1854 v Budapešti, kde jej v jedenácti letech jeho otec naučil základy šachu. Krátce poté odjel s rodiči do Paříže, kde navštěvoval šachovou kavárnu Café de la Régence. Roku 1867 se vrátil do vlasti, ale roku 1876 přesídlil do Velké Británie, kde později získal britské státní občanství. Svou šachovou kariéru zahájil jako operátor šachového pseudoautomatu Mephisto, brzy se však stal šachovým profesionálem. Jako operátor Mephista vyhrál roku 1878 turnaj v Londýně, na kterém došlo k malému skandálu, když z něho odstoupil George Alcock MacDonnell, který odmítl proti Mephistovi nastoupit, pokud nebude znát jméno jeho operátora.

Gunsbergovy šachové úspěchy.

Šachových turnajů se Gunsberg začal zúčastňovat od roku 1883 a postupně se vypracoval na jednoho z nejlepších šachistů světa. Vyhrál mezinárodní turnaje v Londýně a v Hamburku roku 1885, v Londýně roku 1887 (společně s Amosem Burnem) a roku 1888 a v Bradfordu roku 1888. V zápasech porazil roku 1886 H. E. Birda 5: 1 (=3), roku 1887 J. H. Blackburna 5: 2 (=6), roku 1888 zvítězil nad Frankem Leem 3:0 (=2) a nad Jamesem Mortimerem 4:0 (=1) a v roce 1889 opět nad Birdem 3:2.  Vítězství na významných mezinárodních šachových turnajích i výsledky v zápasech s předními šachovými mistry té doby umožnily Gunsbergovi pomýšlet na střetnutí s Wilhelmem Stenitzem o titul šachového mistra světa. Na turnaji při Šestém americkém šachovém kongresu roku 1889 skončil Gunsberg sice třetí za Michailem Ivanovičem Čigorinem a Maxem Weissem, ale Čigorina na turnaji dvakrát porazil. Když pak v roce 1890 v Havaně s Čigorinem remizoval 9:9 (=6), Steinitz nabídku "Manhattan Chess Clubu" na sehrání zápasu s Gunsbergem koncem roku 1890 v New Yorku přijal.

Zápas o titul mistra světa.

Střetnutí mezi Stenitzem a Gunsbergem začalo 9. prosince roku 1890 a skončilo 22. ledna 1891. Hrálo se na dvacet partií a o možnostech vyzývatele se hodně pochybovalo. Gunsberg však celý šachový svět do jisté míry překvapil, neboť po pěti partiích zápasu vedl 2:1 (=2). Pak se však Steinitz vzpamatoval a výbornou hrou v dalších šesti partiích otočil stav ve svůj prospěch na 4:2 (=5). Po určitém polevení, kdy začal uplatňovat určité novinky v zahájení, dovolil Steinitz Gunsbergovi snížit na 5:4 (=7), pak však přišlo definitivní rozhodnutí. Steinitz v sedmnácté partii dosáhl černými kameny remízy, osmnáctou partii bílými vyhrál a v devatenácté mu již stačilo remizovat, což se také stalo. Steinitz tedy celkově zvítězil 6:4 (=9) a opět obhájil svůj titul šachového mistra světa.

Závěr Gunsbergovy šachové kariéry.

Po prohraném zápase se Steinitzem se již Gunsbergovi na turnajích tak nedařilo:  Gunsberg také dlouhodobě vedl šachovou rubriku v "Daily Telegraph". Roku 1916 zažaloval "Evening News" pro urážku na cti kvůli tvrzení, že jeho šachová rubrika obsahuje hrubé chyby a svou při vyhrál.

Isidor Arthur Gunsberg (2. listopadu 1854, Pešť – 2. května 1930, Londýn) byl maďarský a později britský šachista a šachový novinář, v osmdesátých a devadesátých letech 19. století jeden z nejlepších hráčů světa.

Isidor Gunsberg ( à Pest - à Londres) est un joueur d'échecs hongrois puis britannique, qui a fait partie de l'élite mondiale dans les années 1880 et a disputé un match de championnat du monde d'échecs contre Wilhelm Steinitz.


Élections législatives israéliennes de 2009

Pozadí.

17. září 2008 se konaly stranické volby strany Kadima, které vyhrála Cipi Livni. Po jejím vítězství rezignoval bývalý předseda strany Ehud Olmert (který se voleb nezúčastnil) na post premiéra. Livni byla prezidentem Šimonem Peresem pověřena aby ve lhůtě 42 dnů sestavila vládní koalici.  Přestože Strana práce souhlasila s účastí v koalici, současný koaliční partner Šas nabídku odmítnul. Livni posléze tvrdila, že Šas měl ekonomicky a diplomaticky nelegitimní požadavky (zvýšení dětských přídavků a závazek že se nebude jednat o rozdělení Jeruzaléma). Strany Gil a Sjednocený judaismus Tóry účast rovněž odmítly, zatímco jednání se stranou Merec stále probíhala. 26. října doporučila Livni prezidentu Peresovi vypsání předčasných parlamentních voleb.  27. října se Peres sešel s předsedy parlamentních stran, kteří mu většinově doporučili vypsání předčasných voleb. Prezident následně rozpustil Kneset, což je nezbytné pro konání takových voleb. Ehud Olmert tak zůstává přechodným premiérem, a to až do doby než bude po volbách vytvořena nová vláda.

Strany.

K 23. prosinci se pro únorové parlamentní volby zaregistrovalo 43 politických stran (v porovnání 31 k volbám v roce 2006), avšak pouze 34 stran nakonec odevzdalo kandidátní listinu. 12. ledna 2009 bylo Ústřední volební komisí arabským stranám Balad a Sjednocená arabská kandidátka-Ta'al zakázáno účastnit se voleb, jelikož neuznávají Izrael jakožto židovský stát a vyzývají po ozbrojeném konfliktu proti Izraeli. Balad i Ta'al byli oba vyloučeni před volbami v roce 2003, ale Nejvyšší soud jim nakonec dovolil se voleb zúčastnit. 21. ledna 2009 Nejvyšší soud rozhodnutí Ústřední volební komise zrušil.

Aliance.

Před volbami došlo k ukončení aliance Strana práce-Meimad, která trvala od roku 1999. Zatímco Strana práce bude kandidovat samostatně, Meimad bude kandidovat společně s novým Hnutím zelených.  Merec kandiduje společně s novým levicovým hnutím Tnu'a ha-Chadaša, vedeným Cali Rešefem. Představitelé nového hnutí získali na společné kandidátce v pořadí třetí, sedmé a jedenácté místo.  Hnutí Tarabut, které vystupuje proti izraelské bezpečnostní bariéře se spojilo s Chadašem.  Nábožensky-sionistické strana Achi, která byla dříve součástí aliance Národní jednota se koncem prosince sloučila s Likudem. Ultraortodoxní strany Agudat Jisra'el a Degel ha-Tora pokračují i pro tyto volby ve své koalici Sjednocený judaismus Tóry.

Nové strany.

Od voleb v roce 2006 bylo založeno několik politických stran. První byla Sociální spravedlnost, založená v únoru 2007 miliardářem Arkadijem Gajdamakem a Jisra'el ha-Caka založená bývalým poslancem Strany práce Efrajimem Snehem v květnu 2008.  Po oznámení o předčasných volbách koncem října 2008 se části Národní jednoty Tkuma a Moledet a Národní náboženská strana spojili počátkem listopadu 2008 v jednu stranu s názvem Židovský domov. Po odchodu Tkumy a Moledetu uzavřela Národní jednota alianci se stranou Hatikva a Židovskou národní frontou Barucha Marzela (Marzel a Šolom Dov Wolpo původně založili pro tyto volby stranu Erec Jisra'el Šelanu).  Poslanec Abbás Zakúr opustil Sjednocenou arabskou kandidátku, aby počátkem prosince 2008 založil Arabskou středovou stranu.

Předběžné výsledky.

U 90 % sečtených hlasů má Kadima zatím 29 mandátů, následovaná Likudem s 27, Jisra'elem Bejtejnu s 15 a Stranou práce s 13.

Volby do 18. Knesetu se v Izraeli konaly 10. února 2009. Tyto volby byly předčasnými parlamentními volbami, které se konaly kvůli rezignaci předsedy strany Kadima a premiéra Ehuda Olmerta a selhání jeho následovnice Cipi Livni při zformování koaliční vlády. Kdyby Olmert zůstal v úřadu premiéra nebo se Livni podařilo sestavit koaliční vládu, volby by se podle plánu konaly až v roce 2010.

Les élections législatives israéliennes de 2009 se sont déroulées de manière anticipée le à la suite de la démission de Ehud Olmert de son poste de Premier ministre et à l’échec de Tzipi Livni, son successeur à la tête du parti Kadima, à reconstituer un gouvernement de coalition.


Historie.

Osadu založil lotrinský kníže Gottfried IV. Hrbatý roku 1071 rozšířením svého panského dvora a zřízením prvního kanálu. Ze středonizozemského termínu pro kanál byl odvozen název města. Město rychle bohatlo díky místnímu zemědělství, řemeslům a obchodu. V 15. století se zde připomíná na 140 pivovarských (právovárečných) domů a několik tkalcoven sukna. Ve "Zlatém věku" Nizozemska byl Delft společně s Amsterodamem nejvýznamnějším městem hrabství Holland a dodnes jsou obě města nejpopulárnějšími turistickými místy v Nizozemí.  Roku 1536 město zničil velký požár, a v následujícím období náboženské reformace byly zrušeny kláštery.  V 16. a 17. století město bojovalo o nezávislost na Španělsku. Za sídlo si je zvolil vůdce povstalců, princ Vilém I. Oranžský. Roku 1572 si dal upravit rezidenci (Prinsenhof) a rozšířil městské opevnění. Reorganizoval a sjednotil pod svým velením vojska severních provincií a snažil se zabránit rozdělení země. V hodnosti místodržitele Spojených nizozemských provincií bojoval až do svého zavraždění 10. července 1584.  Roku 1602 zde byla založena Nizozemská východoindická společnost (VOC) pro dálkový námořní obchod. Operovala s flotilou více než 100 lodí mezi Nizozemím a Dálným Východem. Její kanceláře byly v přístavech Indie, Barmy, na Jávě, Borneu, v Japonsku i v Číně. Obchodovala s kořením, kávou, čajem, čínským porcelánem, slonovinou a dalším luxusním zbožím.  Do konce 18. století byl Delft hlavním centrem řemesel, obchodu, výtvarného umění, vědy a kultury. Vůdčími podporovateli byly šlechtické rodiny Pauw, Van der Graeff, Van Udrichem a Van der Dussen.  Delftskou malířskou školu ve 2. polovině 17. století vytvořili Jan Vermeer, Carel Fabritius a Pieter de Hooch, sdružení v Cechu sv. Lukáše, jehož dům je dodnes Vermeerovým památníkem.  V několika manufakturách se zde vyráběla keramika z bílé hlíny s bílou glazurou zdobenou modrým kobaltovým (někdy také pestrobarevným) dekorem, světoznámá pod jménem delftská modrá fajáns ("Delft blauw"). Zhotovovalo se z ní jak stolní nádobí, tak rukojeti příborů, svícny, figurky, obkladačky i podlahové dlaždice. Proslulé jsou vázy na tulipány s radiálně uspořádanými otvory pro každou květinu zvlášť a patrové vázy ve tvaru pyramidy, někdy v čínském stylu. Oblíbené byly také konvičky a smetanu ve tvaru stojící figurky krávy. V období vleklých válek mezi Anglií a Francií zdejší manufaktury a trh poněkud upadaly a po napoleonských válkách Delft klesl mezi spíše chudá provinční města. Zaostávání průmyslu však nepřímo přispělo k zachování historického jádra města s mnoha architektonickými památkami.  Vzdělanost byla povznesena roku 1842, kdy král Vilém II. založil Královskou akademii pro vzdělání městských inženýrů, díky níž se rozšířily podnikatelské možnosti. Tato akademie byla uzavřena roku 1864 a nahradila ji všestrannější Polytechnická škola, dodnes významná Technická univerzita Delft. Hlavními obory studia byly architektura, městské, vodní a lodní stavitelství, strojírenství a hornictví. Dnes zde studuje kolem 13 000 studentů. V žebříčku světových technických univerzit 2010 se tato univerzita umístila na 33. místě.  Nástup průmyslu byl podpořen železnicí, jejíž nádraží bylo v Delftu otevřeno roku 1847. K hlavním podnikům patřili výrobci lihovin a zbraní.

Památky.

Významné chrámy:  Paláce a domy:  Ostatní stavby:

Průmysl.

V Delftu jsou továrny na zbraně, olověné kule, stroje, z potravinářského průmyslu ocet, olej, želatina, droždí a likéry. Také je tu průmysl sklářský, strojírenský, elektrotechnický, farmaceutický, papírenský a kartonážní. Vyrábí se tu košíky, město je proslulé světoznámou delftskou fajánsí.

Delft je nizozemské město ležící v provincii Jižní Holandsko mezi Haagem a Rotterdamem, jedno z nejstarších historických sídel Holandska, proslulé architekturou, modře zdobenou keramikou a univerzitou. Žije v něm přes 100 000 obyvatel.

Delft (, ) est une ville et commune de la province néerlandaise de Hollande-Méridionale. Comptant au, elle est située entre La Haye et Rotterdam, le long du canal du Rhin à la Schie, dans la conurbation de la Randstad.


Etymologie.

Někteří vidí původ jména v kopštině 1. století n. l., v níž by mohlo znamenat „svaté slovo“ či „svaté jméno“. Valentinus, nazývaný „nejhlubším učencem gnoze“, vykládal jméno velkého gnostického božstva Abraxas jako složeninu ze slov "Ab" nebo "Af" („budiž“) + "rax" nebo "rak" („uctíváno“) + "sas" nebo "sax", pův. ze "sadži" („jméno“). Kurt Rudolph, světově uznávaný odborník na gnózi, však uvádí, že se původně jednalo o "„tajemný opis jména židovského boha Jahveho, psaného čtyřmi (hebrejsky: arba = abra) souhláskami (tetragram).""

Mytologie.

Jméno Abraxas je spojeno s magickou formulí slova "abrakadabra" – jedním z názvů (původem íránského) boha Mithry. Je psáno 7 hláskami, přičemž každá symbolizuje jeden den Stvoření, a jsou-li písmena jména čtena řeckým způsobem jako čísla, dávají 365 (tj. počet dní v roce). Tento symbol se nachází jak na egyptských čarodějnických papyrech, tak na starověkých kamenných amuletech. Na četných řeckých i římských gemách z pozdního starověku je bytost tohoto jména zobrazována s trupem člověka, hlavou kohouta (symbol "fronésis", prozíravosti), nohama v podobě hadů "Loga" (slova) a "Núse" (rozumu), držící štít (symbol "sofie", moudrosti) a bič (symbol "dynamis", síly/potence). Abraxas v sobě spojuje a harmonicky sjednocuje božské i temné stránky, světlo a tmu, mužský a ženský princip.

Výskyt.

Vyskytuje se

Magická symbolika.

Je ochranným symbolem, znamením vítězství a štěstí. Jako bojovník s bičem je znamením moci a jako nositelem štítu je znamením opory a bezpečí. Abraxas je nejmocnější znamení pro neutralizaci sil černé magie a proto je od svého vzniku používán jako ochranný a podpůrný amulet.  Ve zvířecí říši byl Abraxas manifestován havranem (věřilo se, že Abraxas se může lidem zjevit v této podobě). V numerologii s číslem 7 (vládne sedmi planetám, sedmi dnům Stvoření, má 7 písmen). Mezi planetami znázorňuje Slunce (vládce všech planet, vládce světla, vítěz nad temnotou). Jako časový úsek znázorňuje celý cyklus. Je symbol celistvosti a jméno boha roku (číselná hodnota jména je 365; a = 1, b = 2, r = 100, x = 60, s = 200). Abraxas je kouzelné slovo složené z počátečních písmen hebrejského Božího jména.

Abraxas (řecky "Αβρασαξ", "Abrasax") je jméno, jímž egyptský gnostik Basileidos (kolem r. 130) označuje symbol nejvyšší bytosti, reprezentující Dobro i Zlo, v jedné entitě uctívané božstvo i obávaný démon. Z této bytosti pak vychází pět prasil: duch, slovo, prozřetelnost, moudrost a moc. Basileidovi následovníci uctívali Abraxa jako nejvyššího boha, který na svět poslal i Ježíše Krista (jehož považovali za ducha).

Abraxas (grec : "Αβραξας"), Abrasax, ou encore Abracax, est un terme gnostique, utilisé notamment par Basilide, qui désigne les 365 émanations du dieu suprême. Ce serait en effet une transcription altérée d'un cryptogramme d'origine hébraïque, dont l'interprétation isopséphique renvoie à 365. Le terme se retrouve gravé sur des amulettes ou des talismans qu'on appelle abraxas par métonymie. Pour les chrétiens orthodoxes le terme désigne un démon.


Historie.

Na místě Trojského mostu stál od roku 1981 provizorní Trojský tramvajový most, ten sloužil pro tramvaje a chodce. Rok před dokončením mostu Trojského byl zrušen.

Architektonická soutěž.

Architektonicko-konstrukční řešení vybral Magistrát hlavního města Prahy z 20 návrhů v soutěži vypsané roku 2005. První cena spojená s odměnou 700 tisíc korun byla na podzim 2006 udělena návrhu, jehož autory jsou Ing. Jiří Petrák, Ing. Ladislav Šašek (Mott MacDonald Praha s. r. o.) a Doc. Ing. arch. Roman Koucký a Ing. akad. arch. Libor Kábrt (Roman Koucký architektonická kancelář s. r. o.).  Druhá cena nebyla udělena. Třetí cenu (450.000,- Kč) získaly dva návrhy, autorem prvního je Prof. Ing. Jiří Stráský (Stráský, Hustý a partneři s. r. o.), autorem druhého Ing. arch. David Titz, Ing. arch. Zbyněk Svoboda, Ing. Ladislav Huryta, Martin Matůšů (ARCHicon s. r. o.). Ve druhém kole bylo hodnoceno celkem pět návrhů, autorem dalšího (č. 4) byli Ing. arch. Roman Gale, Ing. arch. Michal Palaščák, spoluautoři: Bc. Barbora Šimonová, Bc. Libor Dašek (Atelier AGP) a dalšího (č. 9) Ing. arch. Martin Rösler, Ing. Vít Havlíček, spolupráce: Michaela Chvojková, Radek Jiránek. Porota měla 11 členů, z toho 2 zástupci magistrátu, po jednom zástupci městských částí Praha 7 a Praha 8, 4 zástupci České komory architektů, 2 zástupci České komory autorizovaných inženýrů a techniků činných ve výstavbě (ČKAIT) a 1 zástupce České společnosti pro systémovou integraci. Na odměnách bylo autorům pěti projektů, které postoupily do druhého kola, rozděleno celkem 2,6 milionu Kč.  Realizační dokumentaci vyprojektovala společnost Mott MacDonald, ocelovou konstrukci navrhla společnost Excon (ing. Vladimír Janata, ing. Dalibor Gregor), projekt výsunu mostu zpracoval doc. ing. Lukáš Vráblík ze společnosti Novák & Partner.

Nedodržené zadání.

Provedení mostu se stalo tématem politických diskusí poté, co se ukázalo, že došlo k navýšení původně kalkulované ceny tunelu Blanka a navazujících staveb Městského okruhu téměř o polovinu původní ceny. Mluvčí Metrostavu uvedl jako příklad, že v zadávací dokumentaci byl jednoduchý most v ceně asi 400 milionů Kč, po uzavření kontraktu s Metrostavem však vyhlásilo město Praha konstrukčně-architektonickou soutěž, kterou vyhrál most jiný – výrazně dražší, takže spolu s dalšími novými požadavky došlo k navýšení jeho ceny o 720 milionů Kč, tedy téměř na trojnásobek.  Úřad pro ochranu hospodářské soutěže 16. prosince 2014 udělil hlavnímu městu Praze pokutu 11 milionů Kč za to, že stavba byla realizována ve zcela jiné podobě a podle zcela jiného architektonického návrhu, než jaký byl obsahem původní zadávací dokumentace na veřejnou zakázku, také vybraný uchazeč pro zadavatele provedl stavební práce, které nebyly zadány v řádném zadávacím řízení dle zákona o veřejných zakázkách. Praha podala 31. prosince 2014 proti rozhodnutí rozklad.

Předpokládané zahájení.

Dopravní podnik hl. m. Prahy v roce 2008 uváděl jako zamýšlený termín zprovoznění mostu rok 2011. Na stejný rok bylo plánováno zprovoznění tunelu Blanka, to ale bylo mezitím odloženo na konec roku 2012. Ředitel magistrátního odboru městského investora Jiří Toman v roce 2009 uvedl, že most v Troji bude otevřen ke dni otevření tunelu Blanka.

Výstavba.

Stavba mostu byla zahájena v létě 2010. V únoru 2011 ředitel odboru městského investora MHMP oznámil, že most nebude otevřen v roce 2011, jak se původně plánovalo, ale až s celým tunelovým komplexem, tedy nejdříve na přelomu let 2013 a 2014, avšak pro tramvaje bude možná zprovozněn dříve. Podle zprávy ze srpna 2011 měl být most v polovině roku 2013 zprovozněn pro tramvaje a nahradit tak provizorní tramvajový most, který má být bezprostředně poté rozebrán. Podle zpráv z jara 2013 k tomuto zprovoznění mělo dojít až koncem roku 2013. Pro silniční vozidla, cyklisty a chodce měl být zpřístupněn až s otevřením tunelu Blanka, pravděpodobně roku 2014. Trojský most byl 6. října 2014 zprovozněn pro tramvaje i pro automobily. Tunelový komplex Blanka, který měl být původně otevřený ve stejném termínu, byl zprovozněn až v září 2015. V září 2014 rozhodčí soud rozhodoval, kolik Praha Metrostavu za most zaplatí.  Projekt výstavby vedl Bc. Alexandr Tvrz, Ing. Zdeněk Račan a Ing. Petr Koukolík. Ocelovou konstrukci zhotovila Divize 3 Metrostavu a společnost MCE Slaný. Samotný výsun mostu řídili Ing. Tomáš Wangler a Ing. Jiří Lukeš.  Od 20. do 23. srpna 2014 proběhly zatěžkávací zkoušky, přes den dynamické, v noci statické. Například ve středu 20. srpna na most najelo 24 plně naložených nákladních aut a 4 tramvaje.  Výstavba mostu vyšla celkem na 1,3 miliardy Kč.

Popis.

V soutěži byl vybrán návrh síťového obloukového mostu s dolní mostovkou. Předpjatá deska mostovky je uložena na prefabrikovaných předpjatých příčnících zavěšených přes síťový systém ocelových táhel do plochého ocelového obloukového nosníku. Délka mostu je asi 262 metry, rozpětí oblouku hlavního pole 200,4 metrů. Celková výška nosné konstrukce jsou asi 34 metry nad maximální plavební hladinou. Opěry a pilíře stojí na vrtaných pilotách ve skalním podloží na březích, do šířky řeky žádný pilíř nezasahuje.  Most má po dvou jízdních pruzích pro každý směr, střední tramvajové těleso, oboustranné chodníky pro pěší a cyklisty. Součástí křižovatky na severním (trojském) předmostí je mimoúrovňová křižovatka Troja, jejíž součástí je zaústění tunelu Blanka na Městském okruhu, s Městským okruhem se zde frekvence z mostu mimoúrovňově kříží s propojením všech směrů, na místní komunikaci v Troji (Povltavská ulice) navazuje prodloužená komunikace z mostu úrovňovou křižovatkou. Pobřežní cyklostezka na trojské straně most podchází.  Podle redaktora "trj" z Práva považují kritici dva pruhy vozovky v každém směru za naddimenzování, neúměrné šíři železničního podjezdu navazujícího na holešovické straně.

Název.

Objevily se úvahy, že by se most mohl jmenovat po zesnulém prezidentovi Václavu Havlovi, na začátku dubna 2013 však rada hlavního města oficiálně schválila vžitý název "Trojský most".

Ocenění.

Rok po zprovoznění získal most v soutěži "The European Steel Design Awards 2015" pořádanou "Evropským sdružením ocelových konstrukcí" cenu Award of Excellence v kategorii mosty. Komise ocenila pomyslné smazávání hranice mezi architekturou a inženýrskými dovednostmi, uvedla: „Trojský most je jako sochařské dílo a krásný doplněk města Prahy“.

Ve filmu.

Trojský most se objevil v následujících filmech:

Trojský most je silniční a tramvajový ocelový obloukový most most přes Vltavu v Praze. Veřejnosti byl slavnostně otevřen 4. října 2014, doprava na něj vyjela o dva dny později. Vede z Partyzánské ulice v Holešovicích do oblasti ulic Nové Povltavské a Trojské v Troji. Slouží místní dopravě a nahradil původní provizorní trojský tramvajový most, zvaný „Rámusák“, který sloužil od roku 1981 do roku 2013. Na severním předmostí je mimoúrovňovou křižovatkou Troja propojen s Městským okruhem.

Le pont de Troja (2014) (en ) est un pont bow-string situé à Prague enjambant la Vltava. Moderne, il a été ouvert au trafic en.


Římské právo.

Intercese je v římském právu soukromém převzetí cizího závazku, děje-li se s očekáváním, že ten, koho závazek se vlastně týče, jej sám splní. "Intercedent", totiž ten, kdo závazek přejímá, může převzít cizí dluh buď vedle vlastního dlužníka, nebo místo něho. Podle toho rozeznává se intercese kumulativní a privativní. Druhá se uskutečňuje hlavně novací (pasivní delegací), první hlavně rukojemstvím. Intercese je pojmem praktickým, neboť "Senatus consultum Velleianum" (46 po Kr.) a interpretace právnická stanovily za právo, že všechny intercese od osob ženského pohlaví jsou v zásadě právně neúčinné. Vůdčí myšlenkou k tomu bylo, že ženy vzhledem ke své nezkušenosti a dobromyslnosti mají být chráněny proti škodlivým následkům smluv, jimiž se zavázaly za jiného, očekávajíc, že samy nebudou muset zaplatit. Závazek ženy z intercese je neplatný "ope exceptionis", ale tak, že nezbývá ani jako "obligatio naturalis". V některých případech je výjimečně intercese pro ženu závaznou, jako když je věřitel od ženy oklamán nebo v jiném nezaviněném omylu nevěděl, že běží o intercesi ženy, podle obecného práva jmenovitě též, když žena se zavázala jako obchodnice.  Kromě toho v římském státním právu intercese, též "intercesse", označuje zákrok, jímž římský úředník ("magistratus") zakázal, vetoval výkon rozhodnutí jiného úředníka. Tento zákrok vyplývá z "ius intercessionis", práva intercese, jehož mohl užít každý římský "magistratus" proti každému jinému "magistratovi", který byl jeho kolegou v úřadě nebo zastával nižší magistraturu – tak např. konzul mohl intercedovat rozhodnutí druhého konzula, svého kolegy v úřadě, jakož i rozhodnutí kteréhokoli níže postaveného úředníka, např. praetora či quaestora; bylo možno uplatnit intercesi rovněž proti usnesení senátu. Tribun lidu pak, využívaje svého specifického postavení v politickém systému římské republiky, byl oprávněn použít intercese nejen proti ostatním tribunům lidu, ale proti všem římským "magistratům" bez ohledu na jejich postavení. Právo intercese sloužilo coby brzda možného zneužití široké výkonné moci, jíž římští "magistrati" disponovali.

Intercese obecně označuje změnu závazku v osobě dlužníka (dojde-li ke změně věřitele, jde o cesi nebo subrogaci). Rozlišuje se "intercese privativní" (převzetí dluhu) a "intercese kumulativní" (přistoupení k dluhu). V českém právu je takto upravena v ustanoveních § 1888–1892 občanského zákoníku. V římském právu šlo také o veto držitele veřejného úřadu vůči rozhodnutí jiného magistráta.

L’intercessio est un concept juridique de la Rome antique, dont la signification propre et technique varie selon qu'on se situe dans le domaine du droit public ou du droit privé, mais dont le trait commun à ces deux branches du droit est qu'elle implique l'intervention d'une personne à l'occasion d'un acte accompli par autrui.


Princip léčby.

Dle Bacha jsou nemoci způsobené disharmonií mezi lidskou psychikou a stavem lidského těla. Léky nepůsobí chemicky, ale jsou přenašečem informace, mimo jiné zvyšujícím nedostatečné vibrace těla. Dr. Bach rozlišoval 38 různých patologických, „negativních“ duševních stavů, resp. „slabostí charakterů“ a 38 různých květin pro jejich léčení. Vhodné květiny vybral pomocí své ruky, kterou vkládal nad květinu a určoval tak její léčivou schopnost. Léky se připravují tak, že se květy, získané jen z divoce rostoucích rostlin, položí do misky s pramenitou vodou, na kterou musí po dobu 3 až 4 hodin působit slunce. Z této matečné tekutiny, konzervované brandy, se připraví v laboratoři, situované v „Bachově centru v Anglii“ v Mount Vernon, blízko Oxfordu, po ředění s alkoholem v poměru 1 : 240 „koncentrát“, z něhož se dvě kapky použijí na přípravu prodejného preparátu. Z něho pacient opět použije vždy jen dvě kapky do mixovací lahvičky či přímo pro vlastní aplikaci. Dva pacienti se stejnou lékařskou diagnózou mohou být léčeni různými esencemi, záleží na jejich vnímání situace a jejich pocitech. Bachova terapie je v dnešní době populární mimo jiné proto, že nestaví pacienta ani terapeuta do situace složitého hledání příčin daného psychického stavu, věnuje se přítomnosti a řešení aktuálních problémů. Problémy spojené s minulostí řeší paralelně bez nutnosti probírat se, často bolestivou, minulostí pacienta.

Indikace.

Podle organizací zabývajích se květovou terapií je léčba doporučena při těchto stavech a onemocnění: úzkost/stres, deprese, celkový duševní stres, nedostatek sebejistoty, emociální a fyzické trauma, rakovina, nákaza HIV a AIDS.

Kritika terapie.

Podle systematického přehledu publikovaného v roce 2010 Edzardem Enrstem v současnosti dostupné randomizované klinické studie neprokázaly jakoukoliv účinnost této terapie. Z tohoto přehledu byly v souladu s principy medicíny založené na důkazech a pravidly pro vytváření kvalitních a věrohodných metaanalýz vyloučeny nenáhodné a nekontrolované klinické studie, hlášení jednotlivých případů a publikované řady případů.  Kritici Bachovy léčby tvrdí, že jde o typickou pseudovědeckou metodu s prvky homeopatie, patřící do rámce alternativní medicíny. Podle Českého klubu skeptiků Sisyfos není znám přesný způsob výroby, neexistují ověřovací studie a téměř homeopatické ředění vylučuje specifický efekt. Odborná kritika dále uvádí, že lék je neškodný, ale značné nebezpečí pro pacienta spočívá v zanedbání řádné léčby, zejména proto, že metoda může být léčiteli používána u vážných chorob, a také proto, že masivně propagovaný Bachův preparát č. 39, připravovaný ze směsi 5 koncentrátů, tzv. „Rescue Remedy“, je určen pro první pomoc i u akutních, životu nebezpečných stavů, při šoku, úrazech, infarktu, mrtvici, delirium tremens atd.

Reference.

"Tento článek je převzat ze Stručného výkladového slovníku českých skeptiků, konkrétně z hesla Bachova květinová léčba, jehož autorem je Jiří Heřt."

Bachova květová terapie je varianta homeopatie, která používá „esence“, výluhy květů některých rostlin. Metodu zavedl v r.1928 Edward Bach v Anglii. Podle něj je většina lidských nemocí způsobena negativním stavem mysli. Proto určil 38 květových esencí, které měly utišit takové stavy a tím vyléčit pacienta. Metoda se rozšířila do dalších zemí Evropy včetně České republiky (v Německu je např. 700 bachovských léčitelů). Používají ji dnes nejen léčitelé, ale i někteří psychoterapeuti jako pomocný prostředek. Metoda má blízko k homeopatii.

Les élixirs floraux de Bach, parfois désignés simplement sous les noms de fleurs de Bach ou de remèdes de Bach, sont des macérations alcooliques de plantes, dits "élixirs floraux", réalisés à partir des fleurs de trente-sept espèces de plantes, auxquelles s'ajoute l'eau de roche, ce qui donne donc 38 « élixirs » au total. Par extension, ils désignent la pratique à visée thérapeutique qui les utilise, conceptualisée entre 1928 et 1936 par Edward Bach, médecin homéopathe anglais.


Championnat du monde de hockey sur glace 1987

Herní systém.

Mistrovství světa bylo rozděleno na dvě části. V první se všech osm účastníků utkalo systémem každý s každým. První čtyři týmy pak postoupily do finálové skupiny, další čtyři do skupiny o udržení. Ve finálové skupině se předchozí výsledky nezapočítávaly, zatímco ve skupině o udržení se započítávaly všechny výsledky z první části. Výsledky vzájemných utkání evropských týmů, sehraných v první části, stanovily pořadí mistrovství Evropy. Vítěz finálové skupiny stal mistrem světa, poslední tým ze skupiny o udržení sestupoval do skupiny B.  K = utkání Československo - USA 4:2 bylo pro doping hráče Scotta Younga (USA) kontumováno 4:0 ve prospěch ČSSR.

Výsledky a tabulky.

Základní část.

SSSR – Švýcarsko 13:5 (6:1, 3:2, 4:2)  17. dubna 1987 (10:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SSSR: 1:41 Vjačeslav Bykov, 10:07 Valerij Kamenskij, 11:13 Valerij Kamenskij, 16:07 Andrej Chomutov, 17:40 Alexander Semak, 18:04 Vladimir Krutov, 23:11 Vladimir Krutov, 29:09 Andrej Chomutov, 34:44 Valerij Kamenskij, 48:00 Sergej Starikov, 50:10 Vladimir Krutov, 54:39 Sergej Makarov, 59:35 Alexej Gusarov Branky Švýcarska: 7:22 Peter Schlagenhauf, 27:08 Reto Dekumbis, 29:39 Peter Jaks, 44:33 Reto Dekumbis, 52:13 Bruno Rogger Rozhodčí: Tyszkiewicz (POL) – Lipina (TCH), Korentschnig (AUT) Vyloučení: 7:4 (2:0) Diváků: 2 000  17. dubna 1987 (13:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 5:14 Lars Karlsson, 19:22 Lars Molin, 20:28 Thomas Eklund Branky SRN: nikdo Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Prusov, Gerasimov (URS) Vyloučení: 6:4 (1:0) Diváků: 4 000  17. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 2:41 Petr Vlk, 15:09 Jiří Šejba, 16:10 David Volek, 31:13 Miloslav Hořava, 38:11 Igor Liba Branky Finska: 39:21 Jarmo Kuusisto, 48:28 Timo Jutila Rozhodčí: Banfield (CAN) – von de Fenn (GER), Lundström (SWE) Vyloučení: 11:12 (2:1) Diváků: 3 500  ČSSR: Dominik Hašek – Mojmír Božík, Jaroslav Benák, Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Luděk Čajka, Miloslav Hořava – David Volek, Jiří Hrdina, Jiří Doležal – Jiří Šejba, Dušan Pašek, František Černý – Petr Rosol, Vladimír Růžička, Igor Liba – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk.  Finsko: Jarmo Myllys – Hannu Virta, Arto Ruotanen, Timo Jutila, Jarmo Kuusisto, Teppo Numminen, Pekka Laksola – Jari Torkki, Pekka Järvelä, Risto Kurkinen – Petri Skriko, Risto Jalo, Raimo Summanen – Reijo Mikkolainen, Janne Ojanen, Timo Susi – Karl Jalonen, Christian Ruuttu, Jukka Seppo.  17. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Kanady: 14:02 Troy Murray, 21:02 Barry Pederson, 52:24 Dan Quinn Branky USA: 50:56 Tom Kurvers Rozhodčí: Jalarvo – Venhenen (FIN), Kunz (SUI) Vyloučení: 4:5 Diváků: 8 000  18. dubna 1987 (13:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 5:49 Raimo Summanen, 26:55 Karl Jalonen, 35:13 Risto Kurkinen Branky Švýcarska: 2:38 Gaetan Boucher, 29:35 Peter Jaks Rozhodčí: Hart (USA) – Hausner (AUT), Lipina (TCH) Vyloučení: 3:4 (2:1) Diváků: 2 500  18. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 29:40 Brian Erickson, 56:12 Ron Wilson Branky Švédska: 2:24 Robert Nordmark, 20:44 Bengt Åke Gustafsson, 27:09 Thomas Eklund, 29:21 Matti Pauna, 35:29 Mats Kihlström, 57. Thomas Eklund Rozhodčí: Morozov (URS) – Vanhanen (FIN), Kunz (SUI) Vyloučení: 11:4 (1:2) Diváků: 2 500  18. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Donaupark-WIG Halle) Branky SRN: nikdo Branky SSSR: 32:35 Sergej Starikov, 35:32 Vjačeslav Bykov, 38:52 Igor Larionov, 49:35 Jurij Chmylov, 51:52 Sergej Makarov, 55:17 Igor Larionov, 57:04 Vjačeslav Bykov Rozhodčí: Banfield (CAN) – Korentschnig (AUT), Gerasimov (URS) Vyloučení: 10:8 (0:3, 0:1) Diváků: 1 500  18. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 42:24 Dušan Pašek Branky Kanady: 59:45 Anthony Tanti Rozhodčí: Lindgren (SWE) – von de Fenn (GER), Lundström (SWE) Vyloučení: 7:7 (1:0) Diváků: 8 500  ČSSR: Dominik Hašek – Mojmír Božík, Jaroslav Benák, Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Luděk Čajka, Miloslav Hořava – David Volek, Jiří Hrdina, Jiří Doležal – Jiří Šejba, Dušan Pašek, František Černý – Petr Rosol, Vladimír Růžička, Igor Liba – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk.  Kanada: Sean Burke – Craig Hartsburg, Zarley Zalapski, Bob Rouse, Doug Bodger, Bruce Driver – Dirk Graham, Keith Acton, Dino Ciccarelli – Anthony Tanti, Barry Pederson, Brian Bellows – Kirk Muller, Mike Foligno, Dan Quinn – Kevin Dineen, Troy Murray, Allan Secord.  20. dubna 1987 (13:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 17:47 Petri Skriko Branky SRN: 26:02 Miroslaw Sikora, 26:43 Udo Kiessling, 37:42 Helmut Steiger Rozhodčí: Morozov – Prusov (URS), Gerasimov (URS) Vyloučení: 3:4 Diváků: 5 000  20. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SSSR: 2:31 Anatolij Semjonov, 6:48 Vladimir Krutov, 7:11 Sergej Světlov, 14:46 Sergej Světlov, 15:11 Michail Vasiljev, 21:49 Sergej Světlov, 27:27 Alexej Kasatonov, 36:56 Valerij Kamenskij, 38:20 Anatolij Semjonov, 45:37 Vjačeslav Bykov, 50:18 Vladimir Krutov Branky USA: 19:01 Craig Janney, 54:03 Aaron Broten. Rozhodčí: Jalarvo (FIN) – von de Fenn (GER), Lundström (SWE) Vyloučení: 4:10 (4:1) + Wollanin na 10 min. Diváků: 4 000  20. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Donaupark-WIG Halle) Branky Kanady: 8:54 Doug Bodger, 16:13 Barry Pederson, 40:47 Anthony Tanti, 44:50 Keith Acton, 47:29 Anthony Tanti, 48:57 Dino Ciccarelli Branky Švýcarska: 32:53 Peter Schlagenhauf. Rozhodčí: Karandin (URS) – Korentschnig, Hausner (AUT) Vyloučení: 9:8 (3:0) Diváků: 1 000  20. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 02:31 Miloslav Hořava, 17:14 Luděk Čajka, 23:28 Libor Dolana Branky Švédska: 30:10 Bengt Åke Gustafsson, 59:01 Thomas Eklund Rozhodčí: Hart (USA) – Vanhanen (FIN), Kunz (SUI) Vyloučení: 9:10 (1:0) Diváků: 7 000  ČSSR: Dominik Hašek – Mojmír Božík, Jaroslav Benák, Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Luděk Čajka, Miloslav Hořava – David Volek, Jiří Hrdina, Jiří Doležal – Jiří Šejba, Dušan Pašek, František Černý – Petr Rosol, Vladimír Růžička, Igor Liba – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk.  Švédsko: Åke Lilljebjörn – Robert Nordmark, Mats Kihlström, Tommy Albelin, Anders Eldebrink, Lars Karlsson, Peter Andersson – Håkan Loob, Bengt Åke Gustafsson, Håkan Södergren – Peter Sundström, Lars Molin, Mikael Andersson – Thomas Eklund, Anders Carlsson, Lars Gunnar Pettersson – Thomas Sandström, Thomas Rundqvist, Matti Pauna.  21. dubna 1987 (13:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SRN: 4:09 Miroslaw Sikora, 20:09 Helmut Steiger, 23:21 Daniel Held, 30:23 Roy Rödger, 49:24 Harald Kreis Branky Kanady: 25:44 Dino Ciccarelli, 37:57 Anthony Tanti, 51:19 Kevin Dineen Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Lundström (SWE), Hausner (SUI) Vyloučení: 6:6 Diváků: 4 000  21. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 0:29 Thomas Sandström, 3:56 Håkan Södergren, 10:49 Lars Gunnar Pettersson, 13:07 Matti Pauna, 18:04 Mikael Andersson, 21:28 Anders Carlsson, 28:00 Jonas Bergqvist, 29:23 Håkan Södergren, 32:56 Håkan Södergren, 36:40 Anders Eldebrink, 54:25 Peter Sundström, 55:43 Thomas Sandström Branky Švýcarska: 44:01 Pietro Cunti Rozhodčí: Tyszkiewicz (POL)- Prusov (URS), Gerasimov (URS) Vyloučení: 5:4 Diváků: 3 000  21. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Donaupark-WIG Halle) Branky USA: 41:23 Jimmy Carson, 44:45 Tom Kurvers Branky Finska: 2:14 Teppo Numminen, 8:13 Jari Torkki, 29:10 Pekka Järvelä, 29:48 Jari Torkki, 37:49 Pekka Järvelä Rozhodčí: Banfield (CAN) – Lipina (TCH), von de Fenn (GER) Vyloučení: 9:7 (0:1) + Jim Johnson na 10 min. Diváků: 1 500  21. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 43:36 Libor Dolana Branky SSSR: 27:53 Vjačeslav Fetisov, 29:46 Igor Larionov, 39:36 Sergej Starikov, 42:41 Vjačeslav Fetisov, 48:43 Alexej Kasatonov, 56:36 Vjačeslav Bykov Rozhodčí: Lindgren (SWE) – Vanhanen (FIN), Kunz (SUI) Vyloučení: 6:6 (0:2, 0:1) Diváků: 8 000  ČSSR: Dominik Hašek – Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Drahomír Kadlec, Jaroslav Benák, Luděk Čajka, Miloslav Hořava – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk – David Volek, Jiří Hrdina, Jiří Doležal – František Černý, Dušan Pašek, Jiří Šejba – Rostislav Vlach, Vladimír Růžička, Igor Liba.  SSSR: Jevgenij Bělošejkin – Alexej Kasatonov, Vjačeslav Fetisov, Sergej Starikov, Igor Stělnov, Alexej Gusarov, Vasilij Pěrvuchin – Sergej Makarov, Igor Larionov, Vladimir Krutov - Andrej Chomutov, Vjačeslav Bykov, Valerij Kamenskij – Sergej Světlov, Anatolij Semjonov, Sergej Prjachin – Michail Vasiljev, Alexander Semak, Jurij Chmylov.  23. dubna 1987 (13:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SSSR: 22:33 Alexej Kasatonov, 25:27 Vladimir Krutov, 42:55 Igor Larionov, 49:14 Sergej Světlov Branky Finska: nikdo Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Lundström (SWE), von de Fenn (GER) Vyloučení: 5:5 (1:0) Diváků: 4 000  23. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 22:51 Tony Granato, 29:43 Brian Erickson, 34:48 Brian Leetch, 39:49 Aaron Broten, 42:11 Brian Lawton, 53:09 Kevin Stevens Branky SRN: 2:05 Dieter Medicus, 54:20 Georg Holzmann, 57:27 Udo Kiessling, 58:09 Udo Kiessling. Rozhodčí: Lindgren (SWE) – Lipina (TCH), Prusov (URS) Vyloučení: 11:6 (2:2) Diváků: 4 000  23. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Donaupark-WIG Halle) Branky Československa: 27:28 Libor Dolana, 28:58 David Volek, 45:34 Libor Dolana, 50:30 Vladimír Růžička, 57:23 Igor Liba Branky Švýcarska: 24:10 Thomas Vrabec, 27:03 Gaetan Boucher Rozhodčí: Jalarvo (FIN) – Korentschnig, Hausner (AUT) Vyloučení: 4:5 (0:1, 1:0) Diváků: 2 000  ČSSR: Dominik Hašek – Mojmír Božík, Jaroslav Benák, Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Miloslav Hořava, Drahomír Kadlec – David Volek, Jiří Hrdina, Rostislav Vlach – Dušan Pašek, Jiří Šejba, František Černý – Petr Rosol, Vladimír Růžička, Igor Liba – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk.  Švýcarsko: Olivier Anken – Andreas Ritsch, Bruno Rogger, Jakob Kölliker, Fausto Mazzoleni, Eduard Rauch, Marco Müller, Sandro Bertaggia – Jörg Eberle, Alfred Lüthi, Thomas Vrabec – Peter Jaks, Gaetan Boucher, Reto Dekumbis – Manuele Celio, Pietro Cunti, Roman Wäger – Gil Montandon, Peter Schlagenhauf.  23. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 20:39 Tommy Albelin, 30:34 Mikael Andersson, 32:22 Mats Kihlström, 45:15 Håkan Loob Branky Kanady: 17:54 Brian Bellows, 41:39 Anthony Tanti, 50:24 Kevin Dineen Rozhodčí: Morozov (URS) – Vanhanen (FIN), Kunz (SUI) Vyloučení: 10:8 (2:1, 1:0) Diváků: 8 000  24. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 21:41 Pekka Järvelä, 41:20 Janne Ojanen, 55:09 Janne Ojanen, 57:34 Teppo Numminen Branky Švédska: 33:37 Mikael Andersson Rozhodčí: Šubrt – Lipina (TCH), Prusov (URS) Vyloučení: 10:7 (0:0, 1:0) Diváků: 7 500  24. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SSSR: 9:32 Valerij Kamenskij, 21:58 Sergej Makarov, 55:30 Vladimir Krutov Branky Kanady: 9:47 Dino Ciccarelli, 36:49 Kirk Muller. Rozhodčí: Hart (USA) – Vanhanen (FIN), Kunz (SUI) Vyloučení: 8:8 (1:0) Diváků: 9 500  25. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 6:37 Edward Olczyk, 10:22 Clark Donatelli, 32:53 Brian Erickson, 43:29 Bobby Carpenter, 44:36 Jimmy Carson, 51:02 Mark Johnson Branky Švýcarska: 34:07 Jakob Kölliker, 45:15 Alfred Lüthi, 58:54 Reto Dekumbis Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Korentschnig, Hausner (AUT) Vyloučení: 8:3 (0:1) Diváků: 2 000  25. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 2:48 Vladimír Růžička, 21:57 Petr Rosol, 51:19 Dušan Pašek, 51:36 Libor Dolana, 54:49 Jiří Hrdina Branky SRN: 30:19 Gerd Truntschka, 33:18 Manfred Wolf Rozhodčí: Banfield (CAN) – Prusov, Gerasimov (URS) Vyloučení: 2:5 (2:0) + Jiří Kučera na 5 min. Diváků: 7 000  ČSSR: Dominik Hašek – Mojmír Božík, Jaroslav Benák, Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Luděk Čajka, Miloslav Hořava – David Volek, Jiří Hrdina, Jiří Doležal – Jiří Šejba, Dušan Pašek, František Černý – Petr Rosol, Vladimír Růžička, Igor Liba – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk.  SRN: Helmut de Raaf – Udo Kiessling, Andreas Niederberger, Harald Kreis, Horst-Peter Kretschmer, Dieter Medicus, Manfred Schuster – Helmut Steiger, Gerd Truntschka, Georg Franz – Manfred Ahne, Ernst Höfner, Axel Kammerer – Georg Holzmann, Manfred Wolf, Daniel Held – Dieter Hegen.  26. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Kanady: 4:05 Dan Quinn, 6:21 Kevin Dineen, 10:47 Kevin Dineen, 25:42 Kirk Muller, 35:23 Dino Ciccarelli, 44:29 Troy Murray, 54:28 Keith Acton Branky Finska: 38:28 Teppo Numminen, 40:31 Pekka Järvelä Rozhodčí: Morozov (URS) – von de Fenn (GER), Lundström (SWE) Vyloučení: 5:4 (1:1) Diváků: 8 000  26. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SSSR: 11:56 Sergej Starikov, 20:46 Vladimir Krutov, 34:18 Sergej Světlov, 59:33 Sergej Makarov Branky Švédska: 5:36 Anders Carlsson, 29:03 Anders Carlsson Rozhodčí: Banfield (CAN) – Kunz (SUI), Vanhanen (FIN) Vyloučení: 7:8 (2:1) + Michail Vasiljev na 5 min. Diváků: 7 000  27. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SRN: 2:31 Udo Kiessling, 25:00 Dieter Hegen, 28:06 Roy Rödger, 41:16 Helmut Steiger Branky Švýcarska: 14:56 Gaetan Boucher, 22:34 Alfred Lüthi, 25:10 Manuele Celio Rozhodčí: Lindgren (SWE) – Lipina (TCH), Gerasimov (URS) Vyloučení: 4:4 (1:0, 1:0) Diváků: 6 500  27. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 26:30 Jiří Hrdina, 35:56 Jiří Hrdina, 51:47 Dušan Pašek, 59:53 Dušan Pašek Branky USA: 6:50 Craig Janney, 58:54 Mark Johnson Rozhodčí: Tyszkiewicz (POL) – von de Fenn (GER), Lundström (SWE) Vyloučení: 9:11 (1:1) + Gord Roberts na 10 min. Diváků: 1 500  ČSSR: Jaromír Šindel – Mojmír Božík, Jaroslav Benák, Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Luděk Čajka, Miloslav Hořava – Jiří Šejba, Dušan Pašek, František Černý – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk – Jiří Hrdina, Vladimír Růžička, Igor Liba – David Volek, Rostislav Vlach, Jiří Doležal.  USA: John Vanbiesbrouck – Brian Leetch, Gord Roberts, Ron Wilson, Jim Johnson, Tom Kurvers, Craig Wolanin – Edward Olczyk, Mark Johnson, Bob Brooke – Brian Erickson, Jimmy Carson, Aaron Broten – Brian Lawton, Tony Granato, Bobby Carpenter – Kevin Stevens, Craig Janney, Scott Young.

Finále.

SSSR – Kanada 0:0  29. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Rozhodčí: Lindgren (SWE) – von de Fenn (GER), Lindström (SWE) Vyloučení: 4:4 Diváků: 9 500  SSSR: Bělošejkin – Kasatonov, Fetisov, Starikov, Stělnov, Gusarov, Pervuchin – Makarov, Larionov, Krutov – Chomutov, Bykov, Kamenskij – Světlov, Semjonov, Prjachin – Vasiljev, Semak, Chmyljov.  Kanada: Froese – Hartsburg, Zalapski, Patrick, Bodger, Murphy, Driver – Dinnen, Acton, Graham – Bellows, Pederson, Tanti – Foligno, Muller, Quinn – Ciccarelli, Murray, Secord.  29. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 2:11 Petr Rosol, 5:36 Libor Dolana, 19:46 Dušan Pašek Branky Švédska: 9:44 Håkan Loob, 20:12 Håkan Loob, 59:21 Håkan Loob Rozhodčí: Banfield (CAN) – Vanhanen (FIN), Kunz (SUI) Vyloučení: 9:7 (1:1) Diváků: 9 000  ČSSR: Dominik Hašek – Mojmír Božík, Jaroslav Benák, Drahomír Kadlec, Bedřich Ščerban, Luděk Čajka, Miloslav Hořava – David Volek, Jiří Hrdina, Jiří Doležal – Jiří Šejba, Dušan Pašek, František Černý – Petr Rosol, Vladimír Růžička, Igor Liba – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk.  Švédsko: Åke Lilljebjörn – Tommy Albelin, Anders Eldebrink, Lars Karlsson, Peter Andersson, Robert Nordmark, Mats Kihlström – Bengt Åke Gustafsson, Thomas Sandström, Håkan Loob – Thomas Eklund, Thomas Rundqvist, Matti Pauna – Jonas Bergqvist, Anders Carlsson, Håkan Södergren – Peter Sundström, Lars Molin, Mikael Andersson  1. května 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 4:12 David Volek, 10:58 Jiří Doležal, 45:19 Petr Rosol, 47:55 Dušan Pašek Branky Kanady: 6:27 Lawrence Thomas Murphy, 34:58 Keith Acton Rozhodčí: Morozov (URS) – Lundström (SWE), Von de Fenn (GER) Vyloučení: 5:8 (1:1, 1:0) + Mike Foligno na 10 min a do konce utkání. Diváků: 9 500  ČSSR: Dominik Hašek – Drahomír Kadlec, Jaroslav Benák, Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Luděk Čajka, Miloslav Hořava – David Volek, Jiří Hrdina, Jiří Doležal – Jiří Šejba, Dušan Pašek, František Černý – Petr Rosol, Vladimír Růžička, Igor Liba – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk.  Kanada: Robert Glenn Froese – Craig Hartsburg, Zarley Zalapski, James Allan Patrick, Doug Bodger, Lawrence Thomas Murphy, Bruce Driver – Brian Bellows, Barry Pederson, Anthony Tanti – Mike Foligno, Kirk Muller, Dan Quinn – Kevin Dineen, Keith Acton, Dirk Graham – Dino Ciccarelli, Troy Murray, Allan Secord.  1. května 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SSSR: 8:24 Vladimir Krutov, 50:46 Vladimir Krutov Branky Švédska: 13:16 Anders Eldebrink, 58:39 Thomas Sandström Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Vanhanen (FIN), Kunz (SUI) Vyloučení: 6:6 (1:0) Diváků: 9 500  SSSR: Bělošejkin – Kasatonov, Fetisov, Starikov, Stělnov, Gusarov, Pervuchin – Makarov, Larionov, Krutov – Chomutov, Bykov, Kamenskij – Světlov, Semjonov, Prjachin – Vasiljev, Semak, Chmyljov.  Švédsko: Lindmark – Svensson, Kihlström, Karlsson, Peter Andersson, Albelin, Eldebrink – Eklund, Rundqvist, Pauna – Sundström, Molin, Mikael Andersson – Loob, Sandström, Gustafsson – Bergqvist, Carlsson, Södergren.  3. května 1987 (13:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Švédska: 11:38 Thomas Rundqvist, 16:48 Mikael Andersson, 17:42 Anders Eldebrink, 27:19 Lars Gunnar Pettersson, 34:40 Bengt Åke Gustafsson, 46:03 Håkan Loob, 50:33 Lars Molin, 52:01 Thomas Sandström, 59:00 Anders Carlsson Branky Kanady: nikdo Rozhodčí: Hart (USA) – Vanhanen (FIN), Kunz (SUI) Vyloučení: 11:13 (2:0) Diváků: 9 500  Švédsko: Lindmark – Albelin, Eldebrink, Karlsson, Peter Andersson, Nordmark, Kihlström – Sandström, Gustafsson, Loob – Eklund, Rundqvist, Pettersson – Bergqvist, Carlsson, Södergren – Sundström, Molin, Mikael Andersson.  Kanada: Froese – Hartsburg, Zalapski, Patrick, Bodger, Murphy, Driver – Dinnen, Acton, Muller – Bellows, Pederson, Tanti – Foligno, Quinn, Secord – Ciccarelli, Murray.  3. května 1987 (17:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Československa: 9:41 Antonín Stavjaňa Branky SSSR: 52:43 Vladimir Krutov, 54:58 Igor Stělnov Rozhodčí: Jalarvo (FIN) – Lundström (SWE), von de Fenn (GER) Vyloučení: 6:5 (1:1) Diváků: 9 500  ČSSR: Dominik Hašek – Drahomír Kadlec, Jaroslav Benák, Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Luděk Čajka, Miloslav Hořava – Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk – David Volek, Jiří Hrdina, Jiří Doležal – Petr Rosol, Vladimír Růžička, Igor Liba – Jiří Šejba, Dušan Pašek, František Černý.  SSSR: Jevgenij Bělošejkin – Alexej Kasatonov, Vjačeslav Fetisov, Sergej Starikov, Igor Stělnov, Alexej Gusarov, Vasilij Pěrvuchin – Sergej Makarov, Igor Larionov, Vladimir Krutov – Andrej Chomutov, Vjačeslav Bykov, Valerij Kamenskij – Sergej Světlov, Anatolij Semjonov, Sergej Prjachin – Michail Vasiljev, Alexander Semak, Jurij Chmylov.  SRN – Švýcarsko 8:1 (4:0, 2:0, 2:1)

O 5. - 8. místo.

28. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SRN: 0:29 Gerd Truntschka, 3:25 Dieter Hegen, 8:28 Dieter Hegen, 13:44 Roy Rödger, 31:47 Helmut Steiger, 39:29 Manfred Ahne, 43:19 Roy Rödger, 58:49 Dieter Hegen Branky Švýcarska: 54:40 Bruno Rogger Rozhodčí: Morozov (URS) – Gerasimov (URS), Korentschnig (AUT) Vyloučení: 5:7 (2:0, 1:0) + Gerd Truntschka, Ernst Höfner, Patrice Brasey, Sandro Bertaggia na 5 min. Diváků: 3 000  28. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 4:19 Raimo Summanen, 22:03 Risto Kurkinen, 29:34 Jari Torkki, 29:51 Teppo Numminen, 31:32 Reijo Mikkolainen, 59:41 Karl Jalonen Branky USA: 2:18 Tony Granato, 12:24 Tom Kurvers, 34:56 Brian Leetch, 38:21 Brian Lawton. Rozhodčí: Šubrt – Lipina (TCH), Prusov (URS) Vyloučení: 7:7 + Janne Ojanen na 5 min. Diváků: 2 000  30. dubna 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky Finska: 15:41 Risto Kurkinen, 23:23 Jari Torkki, 30:09 Pekka Järvelä, 30:31 Timo Susi, 39:44 Teppo Numminen, 46:00 Järvi, 47:22 Jari Torkki Branky Švýcarska: 13:30 Pietro Cunti, 26:06 Peter Jaks, 26:19 Alfred Lüthi, 38:16 Roman Wäger Rozhodčí: Hart (USA) – Gerasimov (URS), Hausner (AUT) Vyloučení: 4:5 Diváků: 3 000  30. dubna 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 1:47 Aaron Broten, 17:56 Brian Lawton, 25:22 Brian Erickson, 26:13 Aaron Broten, 44:09 Bobby Carpenter, 50:14 Edward Olczyk Branky SRN: 5:15 Gerd Truntschka, 23:00 Helmut Steiger, 55:24 Roy Rödger Rozhodčí: Šubrt – Lipina (TCH), Prusov (URS) Vyloučení: 11:5 (1:0, 1:0) + Tom Kurvers a Horst-Peter Kretschmer na 5 min. Diváků: 4 000  2. května 1987 (16:00) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky USA: 7:22 Bob Brooke, 14:58 Aaron Broten, 30:33 Mark Johnson, 39:24 Bob Brooke, 47:17 Brian Leetch, 48:39 Edward Olczyk, 53:52 Edward Olczyk Branky Švýcarska: 21:17 Andreas Ritsch, 24:48 Andreas Ritsch, 34:15 Marco Müller, 49:24 Peter Schlagenhauf Rozhodčí: Jalarvo (FIN) – Hausner, Korentschnig (AUT) Vyloučení: 5:3 (2:0) + Gord Roberts a Jörg Eberle na 5 min. Diváků: 2 500  2. května 1987 (19:30) – Vídeň (Wiener Stadthalle) Branky SRN: 12:01 Dieter Hegen, 14:11 Dieter Hegen Branky Finska: 13:26 Janne Ojanen, 23:04 Timo Susi Rozhodčí: Banfield (CAN) – Lipina (TCH), Prusov (URS) Vyloučení: 8:7 (1:1) Diváků: 8 000

Statistiky.

Soupiska Švédska.

1. Švédsko Brankáři: Peter Lindmark, Åke Lilljebjörn, Anders Bergman. Obránci: Anders Eldebrink, Tommy Albelin, Mats Kihlström, Lars Karlsson, Peter Andersson, Magnus Svensson, Robert Nordmark. Útočníci: Thomas Eklund, Anders Carlsson, Lars Gunnar Pettersson, Thomas Sandström, Lars Molin, Mikael Andersson, Jonas Bergqvist, Thomas Rundqvist, Matti Pauna, Håkan Södergren, Peter Sundström, Bengt Åke Gustafsson, Håkan Loob. Trenér: Tommy Sandlin, Curt Lindström.

Soupiska SSSR.

2. SSSR Brankáři: Jevgenij Bělošejkin, Sergej Mylnikov, Vitālijs Samoilovs. Obránci: Alexej Kasatonov, Vjačeslav Fetisov, Igor Stělnov, Sergej Starikov, Alexej Gusarov, Vasilij Pěrvuchin, Michail Tatarinov, Zinetula Biljaletdinov. Útočníci: Sergej Makarov, Igor Larionov, Vladimir Krutov, Andrej Chomutov, Vjačeslav Bykov, Valerij Kamenskij, Sergej Světlov, Anatolij Semjonov, Sergej Prjachin, Michail Vasiljev, Alexander Semak, Jurij Chmylov. Trenéři: Viktor Tichonov, Vladimir Jurzinov.

Soupiska Československa.

3. Československo Brankáři: Dominik Hašek, Jaromír Šindel, Karel Lang. Obránci: Mojmír Božík, Jaroslav Benák, Luděk Čajka, Miloslav Hořava, Antonín Stavjaňa, Bedřich Ščerban, Drahomír Kadlec. Útočníci:David Volek, Jiří Hrdina, Jiří Doležal, Jiří Šejba, – Dušan Pašek, František Černý, Petr Rosol, Vladimír Růžička, Igor Liba, Libor Dolana, Jiří Kučera, Petr Vlk, Rostislav Vlach. Trenéři: Ján Starší, František Pospíšil.

Soupiska Kanady.

4. Kanada Brankáři: Robert Glenn Froese, Sean Burke, Patrick Riggin. Obránci: Scott Ronald Stevens, Bruce Driver, Doug Bodger, Craig Hartsburg, Zarley Zalapski, Lawrence Thomas Murphy, James Allan Patrick, Bob Rouse. Útočníci: Barry Pederson, Anthony Tanti, Dan Quinn, Keith Acton, Troy Murray, Mike Foligno, Dino Ciccarelli, Allan Secord, Dirk Graham, Brian Bellows, Kirk Muller, Kevin Dineen. Trenér: Dave King.

Soupiska Finska.

5. Finsko Brankáři: Hannu Kampuri, Jarmo Myllys, Jukka Tammi. Obránci: Pekka Laksola, Teppo Numminen, Timo Jutila, Jukka Virtanen, Arto Ruotanen, Jarmo Kuusisto, Hannu Virta. Útočníci: Jari Torkki, Pekka Järvelä, Risto Kurkinen, Petri Skriko, Risto Jalo, Raimo Summanen, Reijo Mikkolainen, Janne Ojanen, Timo Susi, Karl Jalonen, Christian Ruuttu, Jukka Seppo. Trenér: Rauno Korpi.

Soupiska SRN.

6. SRN Brankáři: Helmut de Raaf, Karl Friesen, Josef Schlickenrieder. Obránci: Udo Kiessling, Andreas Niederberger, Harald Kreis, Horst-Peter Kretschmer, Dieter Medicus, Manfred Schuster, Joachim Reil. Útočníci: Helmut Steiger, Gerd Truntschka, Georg Franz, Manfred Ahne, Ernst Höfner, Axel Kammerer, Georg Holzmann, Daniel Held, Manfred Wolf, Dieter Hegen, Miroslaw Sikora, Marcus Kuhl, Roy Rödger. Trenér: Xaver Unsinn.

Soupiska USA.

7. USA Brankáři: John Vanbiesbrouck, Mike Richter, Chris Terreri. Obránci: Brian Leetch, Jim Johnson, Tom Kurvers, Craig Wolanin, Ron Wilson, Gord Roberts. Útočníci: Mark Johnson, Kevin Stevens, Brian Lawton, Bobby Carpenter, Bob Brooke, Jimmy Carson, Aaron Broten, Craig Janney, Tony Granato, Brian Erickson, Edward Olczyk, Clark Donatelli, Scott Young, Lane McDonald. Trenér: Dave Peterson.

Soupiska Švýcarska.

8. Švýcarsko Brankáři: Olivier Anken, Richard Bucher, Renato Tosio. Obránci: Andreas Ritsch, Bruno Rogger, Jakob Kölliker, Fausto Mazzoleni, Eduard Rauch, Marco Müller, Sandro Bertaggia, Patrice Brasey. Útočníci: Jörg Eberle, Alfred Lüthi, Thomas Vrabec, Peter Jaks, Gaetan Boucher, Reto Dekumbis, Manuele Celio, Pietro Cunti, Roman Wäger, Gil Montandon, Peter Schlagenhauf, Thomas Müller. Trenér: Simon Schenk.

MS Skupina B.

Francie - Norsko 5:5 (2:2, 2:1, 1:2)  26. března 1987 – Canazei  26. března 1987 – Canazei  27. března 1987 – Canazei  27. března 1987 – Canazei  27. března 1987 – Canazei  28. března 1987 – Canazei  28. března 1987 – Canazei  29. března 1987 – Canazei  29. března 1987 – Canazei  29. března 1987 – Canazei  30. března 1987 – Canazei  30. března 1987 – Canazei  31. března 1987 – Canazei  31. března 1987 – Canazei  31. března 1987 – Canazei  1. dubna 1987 – Canazei  1. dubna 1987 – Canazei  2. dubna 1987 – Canazei  2. dubna 1987 – Canazei  2. dubna 1987 – Canazei  3. dubna 1987 – Canazei  3. dubna 1987 – Canazei  4. dubna 1987 – Canazei  4. dubna 1987 – Canazei  4. dubna 1987 – Canazei  5. dubna 1987 – Canazei  5. dubna 1987 – Canazei  5. dubna 1987 – Canazei  Bulharsko - Rumunsko 3:7 (1:0, 1:6, 1:1)

MS Skupina C.

20. března 1987 – Herlev  20. března 1987 – Hørsholm 2:1)  20. března 1987 – Herlev  20. března 1987 – Hørsholm  21. března 1987 – Hørsholm  21. března 1987 – Herlev  22. března 1987 – Kodaň  22. března 1987 – Kodaň  23. března 1987 – Hørsholm  23. března 1987 – Herlev  23. března 1987 – Herlev  23. března 1987 – Hørsholm  25. března 1987 – Herlev  25. března 1987 – Hørsholm  25. března 1987 – Hørsholm  25. března 1987 – Herlev  26. března 1987 – Herlev  26. března 1987 – Hørsholm  26. března 1987 – Hørsholm  26. března 1987 – Herlev  28. března 1987 – Hørsholm  28. března 1987 – Herlev  28. března 1987 – Kodaň  28. března 1987 – Kodaň  29. března 1987 – Kodaň  29. března 1987 – Herlev  29. března 1987 – Hørsholm  29. března 1987 – Kodaň  Tchaj-wan sehrál čtyři zápasy, které se nepočítaly do Mistrovství světa a byly brány jako exhibice. Prohrál 3:31 s Austrálií, 0:24 s Koreou, 1:12 s Novým Zélandem a remizoval 2:2 s Hongkongem.

MS Skupina D.

Austrálie - Hongkong 37:0 (15:0, 10:0, 12:0)  13. března 1987 – Perth  13. března 1987 - Perth  14. března 1987 – Perth  14. března 1987 - Perth  15. března 1987 - Perth  15. března 1987 - Perth  17. března 1987 – Perth  17. března 1987 – Perth  18. března 1987 – Perth  18. března 1987 – Perth  20. března 1987 – Perth 20. března 1987 – Perth

52. Mistrovství světa a 63. mistrovství Evropy se hrálo ve dnech 17. dubna - 3. května 1987 ve Vídni v Rakousku.

Le cinquante-deuxième championnat du monde de hockey sur glace eut lieu à Vienne en Autriche du au. Le Mondial D est créé avec l'arrivée de plusieurs nations dans la IIHF.


Popis.

Hořečky jsou jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé byliny, dorůstající výšky od 3 cm až do 1 metru. Lodyha je přímá, již od báze nebo až v horní polovině větvená. Listy jsou jednoduché, vstřícné. Květy jsou čtyř nebo pětičetné, jednotlivé a vrcholové nebo uspořádané ve vrcholících. Kalich je nálevkovitý, obvykle do 1/2 až 2/3 členěný v úzce čárkovité až vejčité cípy. Mezi kališními cípy není na rozdíl od rodu trličník ("Gentianopsis") vyvinuta blanitá membrána. Koruna je trubkovitá nebo nálevkovitá, u některých druhů jsou na bázi korunních laloků šupinovité, třásnité přívěsky. Na bázi korunní trubky jsou přítomna nektária. Tyčinky jsou přirostlé ke korunní trubce. Čnělka je krátká a tlustá, na vrcholu se 2 vytrvalými bliznami. Plodem je tobolka pukající 2 chlopněmi a obsahující mnoho drobných semen. Tobolky jsou válcovitě vřetenovité a v průběhu zrání dalece přesahují korunu.

Rozšíření.

Rod hořeček obsahuje asi 250 druhů. Celkový areál zahrnuje Evropu, Asii, severozápadní Afriku, Severní, Střední a Jižní Ameriku, Austrálii a Nový Zéland. V Jižní Americe se vyskytuje asi 170 druhů. V asijských velehorách vystupují některé druhy do nadmořských výšek až 5400 metrů. Z české přírody je známo celkem 12 taxonů, z toho 6 druhů. Hořečky se celosvětově vyskytují zejména v alpínských a arktických oblastech. Ve střední Evropě osidlují zejména pastviny.

Ekologie.

Květy hořečků jsou opylovány zejména hmyzem. V Jižní Americe je opylují také kolibříci.  Hořečky vyskytující se v ČR jsou vázány na pastvou udržované biotopy. Vytvářejí sezónní i geografické formy, které způsobují silnou proměnlivost těchto rostlin. Zpravidla se rozlišuje aestivální forma, kvetoucí v časném létě, a autumnální, kvetoucí od srpna do října. Rozdíly mezi těmito 2 formami mohou být větší než rozdíly mezi druhy. V poválečném období začaly hořečky z české krajiny houfně mizet, což souvisí se zánikem drobné pastvy, změnou způsobu obhospodařování a celkovou eutrofizací krajiny.

Ochrana přírody.

V rámci Ćeské republiky je na seznamu chráněných rostlin, vydaném vyhláškou ministerstva životního prostředí, zařazeno všech 12 taxonů, které zde byly zjištěny. Polovina z nich je vedena jako vyhynulé (kategorie A1) či nezvěstné (kat. A2) druhy. Jedná se o "Gentianella amarella" subsp. "lingulata", "G. campestris" subsp. "campestris", "G. campestris" subsp. "suecica", "G. germanica" subsp. "solstitialis", "G. praecox" subsp. "praecox" (A1) a "G. germanica" subsp. "germanica" (A2). Zbývajících 6 je řazeno do kategorie kriticky ohrožené (C1). Jedná se o "G. amarella" subsp. "amarella", "G. campestris" subsp. "baltica", "G. lutescens" subsp. "carpatica", "G. lutescens" subsp. "lutescens", "G. obtusifolia" subsp. "sturmiana" a "G. praecox" subsp. "bohemica".  V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN je uvedeno 24 druhů, žádný z nich však není v kategorii kriticky ohrožené.

Taxonomie.

Rod "Gentianella" je v rámci čeledi hořcovité řazen do tribu "Gentianeae" a subtribu "Swertiinae". Poslední komplexní monografie rodu "Gentianella" byla publikována v roce 1896. Autor v ní rozdělil "Gentiana" sect. "Gentianella" do 8 sekcí. Některé z nich byly později převedeny do samostatných rodů "Gentianopsis", "Comastoma" a "Megacodon". Někteří taxonomové v minulosti spojovali rody "Gentianella" a "Gentiana" (hořec), v současné taxonomii jsou však řazeny do odlišných subtribů a nejsou bezprostředně příbuzné. Výsledky molekulárních studií ukazují, že tento rod je v současném pojetí silně parafyletický. Převážná část rodu "Gentianella" (celkem 244 druhů) je monofyletická a je označována jako "Gentianella" s.str. Její zástupci se vyznačují korunními laloky pouze s jediným nektáriem. Zbývající druhy jsou ve vývojovém stromu subtribu "Swertiinae" promíseny s druhy rodů "Lomatogonium" (hořepnička), "Comastoma" (hořkavka), "Jaeschkea" a rovněž silně parafyletického rodu "Swertia" (kropenáč). Celou skupinu tak čeká v budoucnu důkladná taxonomická revize.

Přehled druhů zjištěných v ČR.

V České republice bylo zaznamenáno šest druhů, většina z nich mizí nebo již vymřela. Tento přehled je založen na údajích z Klíče ke květeně ČR.

Význam.

Esence z hořečku nahořklého ("Gentianella amarella") je součástí Bachovy květové terapie pod názvem hořec.

Hořeček ("Gentianella") je rod rostlin z čeledi hořcovitých. Jsou to jednoleté až vytrvalé byliny s jednoduchými vstřícnými listy a čtyř nebo pětičetnými květy. Rod zahrnuje asi 250 druhů. Je rozšířen v Severní i Jižní Americe, Evropě, severozápadní Africe, Asii, Austrálii a na Novém Zélandu. V české přírodě hořečky rapidně ubývají, neboť jsou vázány na nehnojené pastvinné biotopy. V České republice rostlo celkem 12 taxonů, polovina z nich je považována za vyhynulé a ostatní jsou kriticky ohrožené.

Gentianella est un genre de plantes à fleurs proche du genre "Gentiana" (les gentianes), dont il a été séparé en 1912 par Börner. Il appartient comme lui à la famille des Gentianacées.


Historie.

Unilever vznikl v roce 1929 fúzí dvou podniků - Margarine Unie z Nizozemska a Lever Brothers z Velké Británie. Syn Johanna Schichta, Georg E. A. Schicht, se stal prvním celosvětovým prezidentem Unileveru. V roce 1848 založil jeho děd Georg Schicht v Rynolticích provoz na výrobu mýdel a svíček. Tento podnik, později přesunutý do Ústí nad Labem, následně ovládl potravinářsko-drogistický trh ve střední Evropě. William Hesket Lever, později Lord Leverhulme, založil společnost Lever Brothers v roce 1885 a brzy vybudoval továrny na výrobu mýdla v Evropě, Severní Americe, Austrálii a na Dálném Východě a podniky na zpracování olejů v Port Sunlightu a v australském Sydney. V roce 1872 začaly konkurující si firmy Jurgens a Van den Bergh výrobu margarínů. Ekonomická nutnost je ale dovedla k fúzi a s dalšími dvěma společnostmi Centra a Schicht a.s. ke zformování Margarine Unie. Následovalo připojení dalších společností. V roce 1928 získává Margarine Unie společnost Calvé-Delft a rok 1929 Hartog. Smlouva o založení společnosti Unilever byla podepsána Margarine Unie a Lever Brothers 2. září 1929, 1. ledna 1930 pak tato společnost oficiálně vznikla.

Unilever v České republice.

Unilever působí od roku 1991 i v České republice a to ve třech hlavních kategoriích - potraviny (značky Knorr, Flora, Hera, Rama, Perla, Lipton, Hellmann's, Saga), hygienické a kosmetické přípravky a prostředky pro domácnost (značky Cif, Domestos, Dove, Signal, Axe, Rexona, Timotei, Radox) a zmrzlina (značky Algida, Míša, Magnum, Carte D'Or, Ben&Jerry's, Breyers). V roce 2004 společnost prodala svůj výrobní závod v Zábřehu na Moravě a v roce 2006 zakoupila značku nanuků Míša od společnosti Alima.  V roce 2010 v rámci evropské optimalizace výrobních kapacit společnost prodala svůj závod v Nelahozevsi.. Výroba rostlinných tuků Rama, Flora, Rama Crème Bonjour, Hera a Perla a téměř celé portfolio značky Hellmann's bylo přesunuto do jiných evropských závodů. Společnost Unilever v červnu 2013 získala od firmy Bochemie značky Savo, Biolit a Diffusil. Unilever získal od Bochemie stoprocentní podíl v její dceřiné společnosti HomeBrands a kromě uvedených značek převzal i další duševní vlastnictví a vybrané zaměstnance. Výroba získaných značek bude v souladu se smlouvou i nadále zajišťována v závodě Bochemie v Bohumíně. Centrála české pobočky je v Praze.

Unilever a udržitelný rozvoj.

Společnost Unilever je zavázána k zodpovědnému chování. Věří, že s pomocí 2 miliard svých zákazníků dokáže změnit svět k lepšímu. Společnost Unilever založila v roce 2012 nadaci The Unilever Foundation, která se zaměřuje na kvalitu života hned v několika oblastech: hygienické podmínky, přístup k čisté a pitné vodě, výživa a lepší životní styl. V této souvislosti uzavřel Unilever partnerství s pěti globálními neziskovými organizacemi: UNICEF, Oxfam, World Food Programme, PSI a Save the children a v roce 2014 s Mezinárodním fondem pro zemědělský rozvoj (IFAD).  V listopadu 2010 byl představen Unilever Sustainable Living Plan (Unilever Plán Udržitelného Rozvoje), který si klade za cíl pomoci více jak jedné miliardě lidí zlepšit jejich zdraví, hygienické podmínky a životní úroveň, využívat 100 % zemědělských surovin z udržitelných zdrojů a zmírnit dopad na životní prostředí do roku 2020 o celou polovinu. Společnost Unilever se již 13. rok v řadě drží v čele žebříčku Dow Jones Sustainability Index v kategorii potravin. Tento index částečně vychází z hospodaření, sociálních závazků, vlivu na životní prostředí a výsledků společnosti.  V rámci plnění cílů, které si společnost stanovila, podniká Unilever v České republice konkrétní kroky a realizuje zajímavé projekty, které pomáhají životnímu prostředí i lidem.

Životní prostředí.

Unilever Česká republika obsadil v roce 2010 2. místo v soutěži Podnik podporující zdraví a rovněž získal ocenění v soutěži Top odpovědná firma 2011 v kategorii Inovátor v životním prostředí za projekt Green Office.  Společnost je také, v rámci ochrany životního prostředí, již několik let partnerem občanského sdružení Tereza. Pomáhá prostřednictvím svých výrobků desítkám charitativních organizací.

Oblast výživy.

Společnost Unilever se v roce 2010 stala hlavním partnerem vzdělávacího projektu SAPERE, který si klade za cíl vést děti a mladistvé ke zdravému životnímu stylu a zdravé výživě. Součástí projektu je každoroční soutěž „SAPERE – vědět, jak žít“ pro žáky základních škol a studenty středních škol po celé České republice.  Divize společnosti UNILEVER Food Solutions dlouhodobě dbá na kvalitu, nutriční hodnoty a vyváženost pokrmů, která jsou připravována z našich značek. Tým zkušených šéfkuchařů a výživových poradců pomáhá zákazníkům vytvořit plnohodnotná jídla.

CSR a dobrovolnictví.

Důležitou součástí Unilever Plánu Udržitelného rozvoje jsou aktivity v rámci Společenské odpovědnosti firem (CSR) aktivity, které pomáhají životnímu prostředí a těm, kteří to potřebují.

Unilever a lidé.

Společnost Unilever se zaměřuje také na studenty a absolventy vysokých škol, pro které každoročně pořádá Den otevřených dveří. Návštěvníci mají možnost poznat chod firmy zevnitř, setkat se se zajímavými lidmi a zjistit, jakým směrem by se v budoucnu chtěli ubírat.  V roce 2014 Unilever vyhlásil studentskou soutěž pro vysokoškoláky České republiky a Slovenska v oblasti udržitelného rozvoje. Studenti se do soutěže Unilever výzva zapojují registrací svých projektů v několika oblastech. Autoři nejlepších projektů získají finanční obnos na realizaci svých nápadů.

Unilever a zaměstnanci.

Jednou z priorit společnosti je bezpečnost a zdraví svých zaměstnanců. K tomu Unilever přispívá dlouhodobým projektem Lamplighter, který je primárně určený ke zlepšení fyzického a psychického zdraví a životního stylu zaměstnanců. V roce 2013 byl Unilever za tento projekt oceněn v soutěži Podnik podporující zdraví, kterou vyhlašuje Státní zdravotní ústav.

Kontroverze.

Unilever čelí obrovské kritice kvůli kácení deštných pralesů. Ty jsou vypalovány, aby na jejich místě mohly být vysázeny palmové plantáže, ze kterých je možné získat palmový olej. Samotný palmový olej bývá navíc na produktech zatajován.  Sběračky čaje mají malé platy a jsou nuceny k sexuálnímu styku s nadřízenými.  Další kritiku sklízí Unilever za to, že v jedné své kampani bojuje proti povrchnosti módy a krásy, zatímco v další ji podporuje.

Společnost Unilever byla založena 1. ledna 1930 a je jedním z největších výrobců potravin a výrobků pro péči o tělo a o domácnost na světě s pobočkami ve více než 100 zemích. V bývalém Československu působil Unilever mezi roky 1930–1945 v rámci závodů Johann Schicht. Znovu se do země vrátil roku 1991. V České republice zaměstnává přibližně 174 tisíce zaměstnanců.

Unilever est une multinationale néerlando-britannique, dont les sièges sociaux sont situés à Rotterdam, (Pays-Bas) et à Londres, (Royaume-Uni). Société présente dans plus de cent pays, il s'agit en 2010, par son volume de ventes, du quatrième acteur mondial, derrière Nestlé, PepsiCo et Coca-Cola Company, du marché de l'agroalimentaire, et du premier producteur de glaces et de thé au monde.