Funkce salience.

Je to pohotovost, s jakou určité impulsy pronikají do vědomí, způsobená je odlišností od okolí, nějakou nápadností, či neobvyklostí. Pomáhá jedinci (jak člověku, tak zvířeti) uspořádat celou řadu vjemů podle důležitosti. Důležitost je tím vyšší, čím víc se nějaký smyslový vjem liší od normálu. V našem okolí naši pozornost nejvíce přiláká to, co se běžným standardům vymyká barvou, rozměry, kontrastem, silou, raritou výskytu nebo rychlostí pohybu, tedy to, co je nějakým způsobem neočekávané. Salience je závislá na smyslech, hovoříme tedy o zrakové salienci, salienci ve zvukové rovině,...  Vytváří se na pozadí referenčních bodů, tedy těch, k nimž satelitní objekt vztahujeme. Znamená to, že zcela obyčejný jev v kontextu, do něhož nějak nezapadá, upoutá naši pozornost: bílý bod na černém papíře bude prvním, co nás zaujme, stejně jako postřehneme ženu v barokních šatech na vlakovém nástupišti.  V běžném prostředí na naše smysly působí celá řada nových vjemů, je to množství informací, které najednou naše vědomí nemůže stihnout zpracovat a tak se soustředí jen na to podstatné, méně důležitý zbytek zpracovává naše podvědomí (nevědomí) a my se soustředíme na to, co vyžaduje naši adekvátní reakci (zapamatování si nového jevu, obrana, důkladné prozkoumání,...).  "Například při procházce lesem bereme jako samozřejmé spadané jehličí a podvědomě vyhýbáme kmenům stromů, protože to je běžný model zažitý již x–krát, ale když zahlédneme srnku, prohlížíme si ji, popřípadě upozorníme společníky. Stejně tak, když zaslechneme výstřel, na několik sekund se zastavíme a přemýšlíme, odkud přišel."  Salience nám tedy pomáhá vybrat a seřadit informace z okolí podle důležitosti, přitom je samozřejmě ovlivněna předchozí zkušeností, čili tím, co už známe, tedy část celkového dojmu vzniká na základě paměťových informací, je to salience srovnávací a míra se určuje poměřováním pojmů aktuálních s pojmy dřívějšími v diachronním (nikoli průřezovém) pohledu. Ovlivněna je také tím, čemu sami podvědomě přikládáme větší pozornost, ať už dlouhodobě či momentálně.  "Například k nám přijede přítel z města postřehne jen, že nějak fouká a měl by se přiobléct.My jsme zde vyrůstali a pozorujeme odkud fouká jak silný vítr a odkud jdou mraky, z čehož odvodíme, jestli bude následující den pršet, nebo těžká mračna přeletí jinudy a náš pozemek minou. Hlavu k obloze zvedneme automaticky, za což může dlouhodobá zkušenost a salience.  "Nebo si šetříme na nové auto, víme, že to bude značka Škoda a najednou auto značky Škoda vidíme na každé křižovatce každém druhém rohu, ač jich před rokem bylo stejně plno a my jim nevěnovali žádnou než běžnou pozornost. V našem podvědomí má aktuálně zvláštní postavení a mezi běžnými jevy si vyžaduje naši pozornost."  Když něco upoutá naši pozornost, obvykle si ji určitou dobu podrží, než pro nás už není ničím zajímavé, pak dojde k odpoutání a do středu naší pozornosti se dostává něco jiného.

Praktické využití.

Salience je součástí našeho obraného systému. Podněty, které dostává do popředí pozornosti mohou být právě ty, které nás ohrožují: rychle jedoucí auto, při přecházení přechodu, padající strom,... ne vždy jsou to však jenom reálná nebezpečí, salience může zavinit třeba i dopravní nehodu, když při řízení auta náhle pozorujeme nezvyklost v okolí, nebo naši pozornost přitahuje houpající se panenka zavěšená u předního skla. Je to však neocenitelný pomocník, pokud víme, na co si máme dávat pozor, proto se na práci se saliencí zaměřuje psychologie.  Zraková salience využívá celá řada signálů, které dnes bereme za běžné a samozřejmé, od červených (červená barva v přírodě signalizuje nebezpečí, zvláště ve spojení s černou) a zelených (klid, pohoda, příroda) panáčků na křižovatce přes zvýraznění dopravních značek reflexní žlutou po barvy samotných požárních nebo záchranných aut nebo majáčků včetně specifického zvuku, která doprovází jak sanitky, tak požární a policejní vozy.  Patří sem i celá řada pomůcek na zapamatování jako podtrhávání hesel v sešitech, rozmístění lístečků s tím na co se nesmí zapomenout na monitoru počítače, lednici a tak podobně.  Při čtení textu se nejvíce pozornosti obecně věnuje úvodu a závěru (v textu, který úvod a závěr neobsahuje, jako výňatek z textu, pak prvnímu a poslednímu odstavci), potažmo pak první a poslední věty odstavců. Při psaní se nejvíce soustředíme na začátku a postupně naše pozornost a snaha psát co nejlépe ochabuje, přičemž se opět mírně zvedá při psaní začátků vět, odstavců a velkých písmen.  Ze zvukové roviny jde především o přízvuk, jak v písničkách v rádiu, tak v mluvené řeči na tom, jaký tón a hlasitost autor zvolí, záleží jak moc si zapamatujeme.  Při navrhování alarmů se zase počítá s tím, že nejsilněji lidské ucho vnímá frekvence v rozsahu 1 000–3 500 Hz.  Zásadní roli má salience samozřejmě v reklamě, kde společně s Podprahovým signálem poutá smysly diváků při předvádění produktu.

Salience (z lat. "salire"–"vyskakovat" z řady, poutat pozornost, vymykat se běžnému; potažmo z anglického "salient" – nápadný, hlavní, význačný, vyčnívající, přitahující pozornost, "vyskakující") je míra nápadnosti, respektive rychlost s jakou podněty z okolí upoutávají pozornost našich smyslů a následně pronikají do vědomí.

La saillance (de l'anglais "salience") d'une chose quelconque est le fait qu'elle retienne l'attention ; plus précisément, la mesure dans laquelle elle retient l'attention par rapport aux autres choses présentes dans son environnement (y compris des choses similaires). Par exemple, un mot peut être mieux perçu que d'autres dans un message (saillance linguistique). Dans une représentation visuelle comme une affiche ou une cartographie, certains éléments peuvent ressortir plus que d'autres (saillance visuelle). Certaines annonces sonores peuvent être mieux perçues que d'autres (saillance sonore).


Životopis.

Giovanni Leonardo se narodil v kalábrijském městečku Cutro. Studoval práva v Římě a roku 1560 zde prohrál zápas se španělským mistrem Ruy Lópezem de Segurou. V letech 1566-1572 pak hodně cestoval a hrál šachy v Římě, Janově, Marseille a Barceloně. Mnohokrát s ním hrál Paolo Boi a oba byli považováni za stejně silné hráče.  Roku 1575 byl pozván na dvůr španělského krále Filipa II. do Madridu, aby opět změřil své síly s Ruy Lópezem, protože král nevěřil, že by mohl být někdo silnější než on. S Leonardem da Cutri přijeli do Madridu další italský šachový mistr Paolo Boi a jako jejich sekundant Giulio Cesare Polerio, za Španělsko se kromě Lopeze de Segury zúčastnil partií i Alfonso Cerón. V Madridu se tak vlastně odehrál první mezinárodní šachový turnaj v historii lidstva.  Na turnaji Leonardo s Lopezem de Segurou nejprve dvě partie prohrál (údajně úmyslně, aby se atmosféra utkání vyhrotila, jiní však tvrdí, že z nervozity, že hraje před španělským králem), pak však již všechny své soupeře porazil (Lopeze de Seguru v poměru 3:2), v turnaji zvítězil a získal tak pověst nejlepšího hráče na světě. Z turnaje se dochovaly pouze tři fragmenty zahájení (např. Leonardo di Bona – Lopez de Segura: 1. e4 e5 2.Jf3 Jc6 3.Sc4 Sc5 4. c3 De7 5. b4 Sb6 6. a4 a6 7. Sa3 d6 8. d3 Sg4 9. Jbd2)  Po svém triumfu, za nějž Filip II. Leonarda štědře odměnil a jeho rodnému městu Cutri v Kalábrii odpustil daně na dvacet let, odcestoval Leonardo do Portugalska, kde v Lisabonu před zraky krále Sebastiána I. porazil nejlepšího (a podle dochovaných zpráv i velmi nadutého) portugalského hráče El Murra (datum narození ani úmrtí není známo).  Giovanni Leonardo, který pro své časté cesty po významných evropských dvorech dostal také přezdívku „il cavaliero errante“ (bludný rytíř), zemřel v Neapoli, prý otráven žárlivým sokem v lásce.

Lopez de Segura, Ruy – Leonardo Giovanni da Cutri [C30], Řím, 1560.

1.e4 e5 2.f4 (královský gambit, v oné době asi nejoblíbenější zahájení, po vzetí pěšce tahem 2.exf4 bílý hrává 3.Sc4 nebo 3.Jf3 s dalším d4 a má vyhlídky na útok proti černému králi). 2...d6?! (slabší odmítnutí gambitu, lepší by byl tzv. Falkbeerův protigambit 2...d5, jenž způsobuje bílému mnohem větší potíže, tento protigambit však v roce 1560 nemohl být znám, protože byl vynalezen až v první polovině 19. století). 3.Sc4 (vývinový tah poplatný své době, bílý okamžitě napadá nejslabší bod v táboře černého f7, přesto je tento tah sporný, dnešní teorie doporučuje 3.Jf3). 3...c6! (na svoji dobu přesná odpověď, která ukazuje, že tah 3.Sc4 nebyl až tak dobrý, jak by se mohlo zdát, černý hrozí zahrát 4...d5 a dobýt tak střed a omezit působnost bílého střelce) 4.Jf3 (vývinový tah), 4...Sg4 (prohrávající chyba, černý mohl zahrát 4...d5, protože po 5.exd5 přijde 5...e4 a po ústupu jezdce 6...cxd5 s dobrou pozicí černého) 5.fxe5 dxe5 (nebo 5...Sxf3, 6.Dxf3 a hrozí jak Dxf7 mat tak exd6 se ziskem pěšce), 6.Sxf7+! (typická oběť ), 6...Kxf7 7.Jxe5+ Ke8 8.Dxg4 (bílý má o pěšce víc a černý král je bez rošády) 8...Jf6 (urychluje porážku, relativně lepší bylo 8...Jbd7) 9.De6+ De7 (nebo 9...Se7 10.Df7+) 10.Dc8+ Dd8 11.Dxd8+ Kxd8 12.Jf7+ a černý se vzdal, protože po 12...Kf8 13.Jxh8 ztrácí ještě kvalitu. 1-0

Giovanni Leonardo di Bona či Giovanni Leonardo da Cutri (obě křestní jména mohou být psána i v opačném pořadí, tedy Leonardo Giovanni), známý pod přezdívkou Il Puttino (tedy italsky „Děťátko“ nebo „Chlapeček“) pro jeho malou postavu (1542, Cutro - 1587, Neapol) byl italský šachový mistr.

Giovanni Leonardo da Cutri, aussi appelé Giovanni Leonardo di Bona et surnommé (le petit), est un joueur d'échecs italien né en 1542 à Cutro en Calabre et mort en 1597 à Bisignano. Il fut avec Ruy López un des meilleurs joueurs de la fin du.


Pokyny.

Každý objekt v souborovém systému (soubor, adresář) má v i-uzlu (inode) uloženy následující informace:  Při práci s objekty vsouborovém systému platí tato pravidla:  Operační systém nezasahuje do zapsaných údajů, pokud nemusí. Proto při přejmenování nedojde k ovlivnění oprávnění ani vlastníka či skupiny. Naopak při kopírování patří kopie tomu, kdo si ji vytvořil. Při přesunu záleží na tom, jestli je potřeba vytvořit nový i-uzel (inode) (při přesunu mezi různými souborovými systémy jde vlastně o kopírování s následným smazáním originálu) nebo nikoliv (jde vlastně o variantu přejmenování).

Zápis oprávnění.

V unixových systémech se práva zapisují oktalově nebo pomocí symbolického zápisu (binární zápis se nepoužívá). Výsledná hodnota je součtem hodnot jednotlivých oprávnění v každé trojici. Změna oprávnění se provádí příkazem chmod.

Příklady zápisu oprávnění.

Poznámka: Pro vstup do adresáře musí mít uživatel i ve všech nadřazených adresářích právo x.

Význam oprávnění u souborů a adresářů.

Oprávnění pro soubory a adresáře se významově poněkud liší, jak zachycuje následující tabulka:

Výpis oprávnění.

Pro výpis oprávnění můžeme v terminálu použít příkaz codice_1. Výstup je formátován, jak je níže: codice_2 Význam jednotlivých sloupců:

Speciální oprávnění.

Speciální oprávnění mění standardní chování systému, což je výhodné v některých speciálních případech.

SUID (setuid).

Za standardních okolností dědí potomek (nový proces) oprávnění svého rodiče. Někdy je však nutné, aby měl spuštěný program jiná (vyšší) oprávnění. Pokud je na souboru s programem nastaven SUID bit, neběží spuštěný program s právy rodiče, ale s právy vlastníka tohoto souboru. Používá se v případech, kdy chceme uživateli umožnit provedení akce, na které by potřeboval jiná nebo vyšší oprávnění:  Poznámka: SUID bit neznamená, že program poběží s právy uživatele "root". Patří-li program jinému uživateli, bude po spuštění běžet s právy tohoto uživatele. Nejběžnější je však tento způsob při poskytování administrátorských oprávnění. Proto musí být každý program se SUID bitem naprogramován s maximální obezřetností, aby neumožnil provést nějakou neoprávněnou činnost.

SGID (setgid).

Program s nastaveným SGID bitem se chová po spuštění podobně, jako u SUID bitu. Nepřebírá ale oprávnění majitele souboru, nýbrž oprávnění skupiny, které daný soubor s programem na disku patří. Při aplikaci SGID bitu na adresář patří všechny nově vytvořené soubory a adresáře do skupiny, která je shodná s nadřízeným adresářem (který má nastaven zmíněný SGID bit). Bez nastaveného SGID bitu patří nově vytvořené adresáře a soubory primární skupině uživatele (viz výše).

Sticky bit.

Pokud má uživatel do adresáře právo zápisu, může v tomto adresáři i mazat. Nastavíme-li v adresáři "sticky bit", bude uživatel smět smazat jen své vlastní soubory nebo adresáře. Ve starších verzích unixových systémů tento příznak na souborech sloužil k tomu, aby kód ukončeného programu zůstal ve swapu. Tímto způsobem bylo dosaženo rychlejšího startu často používaných programů. V dnešních systémech není "sticky bit" na souborech již delší dobu podporován, protože vlivem používání virtuální paměti a stránkování ztratil pro soubory význam.

Typy souborů.

Před znaky přístupových práv je vidět pomlčka, popřípadě další písmeno, které znamená typ daného souboru, jak je zobrazeno v následující tabulce.

Přístupová práva v Unixu umožňují ve víceuživatelském systému definovat přístup k adresářům a souborům na základě uživatelských účtů nebo skupin uživatelů. Kontrola přístupu umožňuje na systémové úrovni zabránit uživatelům, aby záměrně nebo omylem cizí data poškodili nebo zneužili.

Les permissions UNIX constituent un système simple de définition des droits d'accès aux ressources, représentées par des fichiers disponibles sur un système informatique. Elles restent le moyen le plus utilisé pour définir les droits des utilisateurs sur les systèmes de type UNIX.


Základní znaky gotické architektury v Anglii.

Anglická gotická architektura se dělí na tři základní období, která jsou poměrně specifická a nemají obdobu v jiných zemích: Early English (přibližně 1170-1240), Decorated (přibližně 1240-1330), Perpendicular (přibližně 1330-1530). Tato období lze chápat jako ekvivalenty rané, vrcholné a pozdní gotiky, specifická je však konkrétní podoba anglické architektury těchto období. Především "Perpendicular" totiž nemá prakticky žádnou obdobu v dalších evropských zemích.  Tyto zvláštnosti anglické gotiky mají své historické důvody. Jedním z nich je to, že Francie byla pro Angličany po celý středověk hlavním politickým rivalem. Nebylo proto zcela žádoucí, aby se vším všudy přejímala francouzský stavební sloh. Minimálně stejně silným důvodem však byla i snaha při přestavbách starších anglických staveb respektovat starší stavební konstrukce. Důvody tohoto respektování jsou nejen ekonomické, tj. snaha ušetřit, ale do značné míry jsou také (především v případě kostelů, klášterů a kaplí) výrazem potřeby zdůraznit nepřerušenou kontinuitu svatých míst od dob jejich zakladatelů, případně přímo doložit jejich legendární souvislost s postavami prvotní církve či alespoň s dobou christianizace Britských ostrovů. Tento ohled na minulost byl zásadně odlišný od dění ve Francii, kde se v téže době snaha zdůraznit sílící význam a moc francouzské koruny nezastavila prakticky před žádnou překážkou a nemilosrdně likvidovala všechny stopy starších staveb, neboť se nezdály být dostatečně reprezentativní a „krásné“.  Anglie proto sice výrazně přijímala francouzské gotické prvky, často dokonce za přímé účasti francouzských mistrů, ale zároveň je nejen čile mísila se staršími prvky románského anglo–normanského stylu, nýbrž navíc takřka okamžitě velmi inovativně proměňovala. Těmito znaky jsou na anglických katedrálách například časté použití pravoúhle uzavřených presbytářů, polygonální kapitulní sály, časté použití dvou transeptů, existence tzv. retrochóru a mariánské kaple ("lady chapels") umístěné za presbytářem v ose chrámu. Častá je i absence viditelného vnějšího opěrného systému, v interiéru časté použití mramoru, specifické tvarování některých kamenických prvků, inovativní přístup v utvážení obrazců žebrových kleneb, časté použití dřevěných kleneb, zpravidla nižší výška, ale zato jejich větší délka. Charakteristická je též absence jednotného plánu a vznik staveb v mnoha postupných izolovaných etapách.

Předchůdci.

Od poloviny 12. století probíhala čilá umělecká výměna mezi Anglií a Francií. Izolovaně se v rámci románských staveb objevovaly lomený oblouk, křížová žebrová klenba ve všech lodích, jemné členěné tenké přípory. Anglický Durham je jedním z míst Evropy, kde byla kolem roku 1100 křížová žebrová klenba vůbec poprvé užita. Výrazný vliv v této umělecké výměně hrál cisterciácký řád. Příkladem takových staveb jsou zříceniny cisterciáckého klášterního kostela v Roche (1165/70), kostela v Riponu (1160-75 atp.

Early English (přibližně 1170-1240).

Canterbury.

Základní stavbou anglické gotiky je katedrála v Canterbury, na níž se podílel francouzský mistr Vilém ze Sensu. Tato architektura vychází především z architektury Saint-Denis a podobných raněgotických francouzských staveb. Obsahuje však také mnoho prvků starší anglické tradice. Dalšími stavbami jsou katedrály v Lincolnu, v Yorku (severní transept, Salisbury či Wellsu).

Decorated (přibližně 1240-1330).

Období začíná novostavbou Westminsterského opatství, které bylo na královo přání budováno jako výrazně francouzsky formulovaná stavba, opírající se hlavně o podobu katedrály v Remeši. Reaguje tak už na první projevy francouzské rayonantní gotiky, především na použití kružeb. Stavby tohoto období jsou skutečně velmi dekorativní. Dalšími stavbami jsou katedrály (nebo jejich části) v Yorku, Exteru, Bristolu, Ely.

Perpendicular (přibližně 1330-1530).

Vychází také z rayonantní gotiky, ale v mnoha věcech se od ní liší. Je také velmi zdobná. Jedním ze základních prvků je tzv vějířová klenba. Stěny a okna jsou pak členěna pruty, takže tvoří jakousi paneláž. Stavbami tohoto období jsou především King's College Chapel v Cambridge a kaple Jindřicha VII. ve Westminsterském opatství.

Gotická architektura v Anglii získala nesmírně zajímavou, zcela suverénní a velmi nezvyklou podobu. Nikdy zde nedošlo ke kompletnímu převzetí francouzského modelu gotické architektury. Angličané v několika vlnách vždy pouze postupně a opatrně přijímali jednotlivé prvky, které však vzápětí zapojili do vlastní architektonické tradice. Přesto i v Anglii působila řada francouzských mistrů.

L'architecture gothique anglaise est un style architectural originaire d'Angleterre ayant existé entre environ entre 1180 et 1520. Le gothique anglais se caractérise par des arcs en ogive, des toits voûtés, des contreforts, de grandes fenêtres et des flèches.


Synonyma.

Anglický krajinářský park,

Historie.

Motivy změny slohu.

Společnost byla v 17. století přesycena přehnanou, stále se opakující pravidelností francouzských zahrad. Rozšíření a koncepce anglických parků je reakcí na změnu filosofie a lidského myšlení, na principy renesance, humanismu a nastupující romantismus. Je projekcí tohoto snivého, pohádkového vidění světa do zahradní architektury. Tlak na změnu slohu byl v 18. století již dlouhodobý a silný. Sílu odporu k pravidelným parkům ve společnosti, především u společenských elit, prokazují práce umělců i politické projevy v parlamentu, ještě před začátkem formování koncepce anglického parku. Warton a Lord Walpole, ve své "Essay on Pope", a později ve své "History of Modern Gardening" (Historie moderního zahradničení) přisuzuje první myšlenku anglického parku Miltonovi a Warton dodává, že dílo "Seasons" od Thomsona možná mělo velmi značný vliv na vznik

Jiné teorie.

Podle některých tvrzení však důvodem vzniku koncepce anglického parku v Anglii byla i blízkost Golfského proudu a tedy častá přítomnost hustých mlh v tamější krajině, která naprosto znehodnocovala hlavní kvality francouzského parku - využití perspektivy a širokého rozhledu do barevné a členité zahrady. Další nepodložená teorie hovoří sociálních motivech, nákladnosti francouzských parků na údržbu a chudnoucí šlechtě. Přesto byly po vzoru barokních parků a zahrad jednak v Anglii vytvářeny další, i v době největšího rozmachu anglických zahrad, a jednak byly parky v pravidelném slohu udržovány.  Jiná teorie hovoří o nezbytnosti nalézt prostor a využití kvetení pro velké množství okrasných keřů a stromů nově dovážených z Ameriky v první polovině osmnáctého století. Tyto informace šířil Delcuze, historik botaniky a okrasných rostlin, který se snaží dokázat, že anglický sloh zahradního umění vznikl v Itálii.

Období předcházející vzniku.

V 18. století během vlády královny Anny Daines Barrington, který přijal místo v královských zahradách, pokryl plochu před ohromnou terasou ve Windsoru trávníkem. Wise, který byl učněm zahradního mistra Rose, a stal se také královským zahradníkem, přeměnil štěrkoviště na křoviny s vinutými cestami, které Addisona ohromily. Bridgeman odstranil tvarované stálezelené dřeviny a cizozemské divoké scenérie z ploch v Richmondském parku, ale stále ještě ponechal stříhané aleje, ačkoli ponechal přírodnímu růstu centrální části mas dřevin, kterými aleje procházely. Úpravy parků u sídel jako jsou Blenheim, Castle

Polemika o původu.

Ačkoliv nápad tvorby přírodních zahrad vznikl patrně jako snaha o realizaci kopie přirozené přírody básníky, je oprávněně předpokládáno, že přírodně krajinářské parky převzaly své základní principy, svoji koncepci tvorby, z klasických čínských zahrad, ačkoliv se v mnoha směrech liší.  Počátek tohoto stylu, a kým a kde byl poprvé vynalezen, vyvolal mnoho diskuzí. Kontinentální národy obecně tvrdí, že angličtí zahradní architekti jej zkopírovali od Číňanů. Vznik anglických zahrad je podle některých autorů popisován jako reakce na zprávy o čínských a japonských zahradách, které pronikly nejdříve

První pokusy.

Principy moderní zahradní architektury byly nesporně položeny pracemi anglických spisovatelů. Addison a Pope připravili pro nový zahradnický směr pevný základ filozofických principů. Addisonova "Imagination" byla zveřejněna v roce 1712 a Popeho oslavovaný "Guardian on Verdant Sculpture" v roce 1713. Pope zde útočil na zelené sochy a pravidelně vysázené háje starověkého stylu (bosket) výsměchem.  Pope a Addison ilustrují rovněž první praktické příklady moderní zahradní architektury. Addison a Pope také v praxi realizovali své představy. Některé zdroje Popeho zahradu popisují jako divočinu s přemírou přírodních prvků a naivních doplňků. Addison údajně propojil zelinářskou zahradou a záhony květin. Podle popisu se mohla podobat pozdější rokokové nebo holandské zahradě.  Sbírku nákresů zahrad směšujících volné křivky a pravidelné vzory lze najít v sadovnickém vzorníku Batty Langleye z roku

Rané anglické parky.

Původ a zavedení přírodně krajinářských zahrad v Anglii je dílem Addisona, Popeho, Bridgemana a Kenta. Různé odchylky z přísné jednotnosti, nebo lépe, různé pokusy o úspěch v napodobení čínského zahradního slohu, získaly nový a rozhodující charakter pod vedením Kenta.  Bridgeman odstranil topiari a vytvořil části výsadby, které působily jako lesní scenérie, na zahradě v Richmondu „"ale stále se neodchýlil od přísné souměrnosti."“ Na rozdíl od Kenta, který dokázal „"realizovat krásné popisy básníků...."“ Kent tento způsob použil poté, co Bridgeman začal provádět inovativní úpravy starého pravidelného stylu. Mezi těmito inovacemi bylo velkou změnou odstranění zdí, které tvořily hranice, zavedení "„Ha!- Ha!“", soulad trávníku s parkem následovaly. Malebná krása byla v Británii málo ceněna do časů Popeho. Popularita nového stylu v Británii a následně v celé Evropě pak ale rychle rostla, vlivem umělců a

Vrcholné období a počátek úpadku.

Nejvýznamnější osobností slohu anglického parku je Lancelot "Capability" Brown jako hlavní zahradník pracoval v Stowe až do roku 1750. Byl doporučen vévodovi Graftonovi, do Wakefield Lodge, Northamptonshire, kde prosadil vytvoření velkého jezera, což položilo základ jeho slávy a bohatství.  Reptonem je Brown považován za génia, nepochopeného nepraktickými teoretiky. Sám se těžko vyrovnává s jeho absolutně přesným smyslem pro krásu architektury přírodního stylu, zejména pro terénní úpravy a práci s vodními prvky, i po jeho smrti stále hledá její zdroj nebo vysvětlení. Pokouší se stále vysvětlovat Brownovy způsoby úprav a je překvapen, když najde nedokonalosti v jeho pracích. Ale i pro Brownovy kritiky je zdroj jeho famózních schopností záhadou.  Loudon zdroj Brownovy geniality hledá ve smyslu pro malebnou krásu, kterým se proslavily významné práce Kenta, Hamiltona a Shenstonea, a také upozorňuje, jak mnoho se od nich liší. Ve stejném odstavci kritizuje, že v krátkém čase byly všechny zahrady a parky v Anglii stejné - kolem hranic pozemku obklíčeny pásem dřevin a na holině uprostřed se nacházelo několik shluků stromů a keřů, nebo dvě řeky na různých místech. „Tento popis je zkrátka

Přírodně krajinářský park na konci 19. století.

Nejlepší zkušenosti svých předchůdců v tomto období využívají H.Repton a J.Nash. Obzvláště Humphry Repton dokázal vytvářet architektonická díla s vkusem a řemeslnou jistotou. J.C. Loudonem je Humphry Repton je považován za nejvýznamnějšího zahradního architekta pozdního období stylu anglického parku, v období po smrti Browna. Je považován za osobnost,

Pozdní období.

Anglické parky a jim podobné úpravy v USA provádí a doporučuje Andrew Jackson Downing (1815-1852), známý školkař, spisovatel a zahradní architekt. Navazuje na tradici anglického parku a rozvíjí ji. V roce 1841 vydává svoji první knihu "A Treatise on the Theory and Practice of Landscape Gardening, Adapted to North America", která se setkala s

20. a 21. století.

Ve dvacátém století v mnoha ohledech čerpají z prací mistrů anglického parku parkové úpravy Jense Jensena, včetně prvků, pohledů, spletitosti a vedení cest a vodních toků. Přírodně krajinářské parky ochuzené o romantizující prvky byly vzorem i pro stavbu parků a zahrad během celého 20. století. Přírodně krajinářské zahrady se staly přelomem v architektuře zahrady. Mnohé prvky a principy, které zavedli architekti přírodně

Proudy uvnitř slohu anglického parku.

Už v raném období anglického parku jsou používány prvky napodobující antické prvky a úpravy. Často šlo o napodobeniny soch, chrámů, mostů, altánů, nebo i jen stavebních prvků. Později následovaly napodobeniny románského, gotického, egyptského stavebního stylu a kultury, ale také napodobeniny čínské, rustikální, orientální. Anglo-čínský zahradní styl se stal populárním na konci 18. století a čínské pavilony se objevily v anglických zahradách po celé Evropě. Evropské zahrady se pyšnily sentimentálními čínskými pagodami, nebo islámskými minarety a mnoha dalšími exotickými stavbami. T. Whateley poznámkami v práci "Observation on Modern Gardening" z roku 1770 přispívá k šíření stylových úprav anglického parku v Evropě. Velmi oblíbené byly umělé i pravé zříceniny. V mnoha parcích je možné vidět všechny tyto dekorace společně a ještě klece se zvířaty, často medvědy.  Původní zastánci zcela divokých zahrad a parků, kteří zastávali pravidlo, že park se po výsadbě nemá udržovat, má být divočinou, vyvíjí se sám, postupně ubývají, až tento názor zcela zaniká.  Zastánci úprav, které byly více „malebné“ (picturesque garden), už během vývoje stylu anglického parku postupně vytvářeli proudy, které byly více romantizující anebo určené pro menší plochy. To souviselo zejména s obeznámením veřejnosti s krásami a stylem moderních zahradních úprav. Mezi hlavními osobnostmi romantizujícího stylu "Arts and Crafts Movement" v Anglii byli William Robinson a Gertrude Jekyll, kteří se snažili o více malebnějších úprav, po kterých volali už v 18. století Gilpin, Loudon, Richard Payne Knight a Uvedale Price. Arts and Crafts Movement je u zrodu stylu venkovské zahrady propagovanému v 19. století sdružením a G. Jekyllovou. Styl používá malebné i dekorativní prvky.  Andrew Jackson Downing v USA rozvíjí anglický park upravený o novogotické prvky. Tento silně zdobený romantický styl propaguje i jako stavební sloh pro běžné stavby. Novogotika se pak drží v USA dlouhé léta.

Ferme ornée.

Klasicizující pojetí přírodně krajinářského parku představují H. Hoare a W. Shenstone. Shenstone prosazoval tzv. „ornamented farm“, okrasný statek, nazývaný též „"ferme ornée"“. Pole, louky, stromořadí a rybníky se v této úpravě podílejí na estetickém díle. Výsledkem je záměrně kultivovaná krajina sloužící jak ozdobným, tak hospodářským cílům. Okrasný statek

Šíření stylu anglického parku.

Voltaire byl na návštěvě Anglie v roce 1726 okouzlen naivními hříčkami raných protoromantických parčíků a imponovala mu prostota nového slohu proti strohosti a okázalosti francouzských zahrad.  Popis anglické zahrady poprvé uvedl ve Francii Abbe Le Blanc, který zveřejnil své zápisy z plaveb do Anglie v letech 1745 a 1751. Jedním z prvních anglických parků na evropském kontinentu byl Ermenonville ve Francii, postavený markýzem René Louisem de Girardinem v letech 1763-1776. I v zahradách zámku Versailles, vzoru všech francouzských zahrad, byl malý anglický krajinářský park s římským chrámem Petit Trianon.  Spisovatele a architekty v Evropě ovlivnil spis o anglické zahradě, "Observations on Modern Gardening" (Postřehy z moderního zahradnictví), který napsal Thomas Whately a publikoval v Londýně v roce 1770. Nový styl se také brzy rozšířil do Německa. Vévodou Leopoldem III. byl v blízkosti městečka Wörlitz založen v letech 1769 až 1773 park v anglickém slohu na základě modelů anglických parků. Dalším známým příkladem je Anglická zahrada v Mnichově.  V českých zemích se příklady raných přírodně krajinářských parků objevují už v polovině 18. století. Evropský styl anglického parku se později mění v zálibu ve zobrazování romantických napodobenin. Od druhé poloviny 18. století se anglický park s romantickými stavbami rychle prosazuje po celé Evropě. Na propagaci anglického přírodně krajinářského parku se podíleli i Voltaire, Jean-Jacques Rousseau, Arthur Schopenhauer nebo Johann Gottfried Herder. V letech 1770-1788 vycházel v Paříži na pokračování velký sborník grafických listů „"Jardins Anglo-Chinois"“. Ve druhé polovině 18. století se nové zahrady ve francouzském stylu zakládají už jen zřídka.  Klasický styl anglického parku následovalo v Severní Americe několik dalších architektů a anglický park se svými pravidly tvorby, které zformoval H.Repton byl F.L Olmstedem, který neskrýval inspiraci tímto anglickým architektem, začleněn do koncepce moderního urbanismu. Stal se základem moderních parkových úprav a plánování tvorby větších celků zeleně.  Reptonovy knihy, které dokumentují a vysvětlují používané principy, byly šířeny po celé Evropě a pro ty, kteří je dokázali i pochopit, se staly zdrojem poučení. Z Reptonových knih například čerpal své znalosti zahradní architektury Goethe. Reptonovy názory, poznatky, jím shrnuté zákonitosti byly ještě o sto let později nejen označeny jako stále platné a cenné, ale pro svoji platnost a hodnotu dále interpretovány (např. Frank Albert Waugh). Za největšího z Reptonových následovníků je považován Frederick Law Olmsted, jak na začátku 20. století v úvodu k americkému vydání Reptonových knih píše i John Nolen, který rovněž tvořil v přírodně krajinářském stylu, ve stylu anglického parku.

Popis.

Anglické zahrady zobrazovaly zidealizovaný pohled na přírodu. Předlohy parků byly často inspirovány obrazy krajin Clauda Lorraina a Nicolase Poussina. Na rozdíl od francouzských, středověkých, i starověkých zahradních stylů je anglický přírodně krajinářský park nepravidelný, nesymetrický a nemá přímé linie. Architekti se úmyslně co nejvíce vyhýbají geometrickým tvarům v krajině, aby dosáhli dojmu původní krajiny. Harmonie v parku je dána skrytou vyvážeností malebné kompozice. Úprava anglického a přírodně krajinářského parku je v nejlepší poloze především práce s hmotami zeleně, terénem a vodou, pohledy na kompozici, světlem a cestami k vytvoření příjemného prostředí.  Úprava anglického parku odrážela nové filozofické, panteistické názory a snahy o změnu vztahu člověka k přírodě. Anglický park byl tak úspěšný, protože odpovídal módě která v té době byla rebelií proti diktátu architektury.  Karel Teige popisuje rozdíl mezi barokním a anglickým parkem takto: „"Ve francouzském parku dominuje architektura; vegetace i voda je plně podrobena architektonickému plánu, příroda je tu negována a nahrazena kamennou, vodní i vegetační architekturou a skulpturou. V anglickém parku se architektura neguje jakožto architektura, změní se v krajinnou kompozici......Anglický park (zahradu) je možno definovat jako komponovanou krajinu.""  Za vhodnou ukázku romantismu v anglickém parku 18. století, včetně některých v té době obvyklých nešvarů a nevkusností lze považovat park Painshill kde jeho tvůrce Hamilton umístil řadu pošetilostí a tretek, malých dekorativních objektů, které zahrnují jeskyni, „gotický“ chrám, „ruiny“ gotického opatství, románské mauzoleum, nebo napodobeninu gotické věže s výhledem do krajiny. Podobné objekty, jako více či méně vhodné a umístěné napodobeniny pyramid, antiky, gotiky, zřícenin, asijských staveb, byly časté.(Zámek Howard, Rousham House, Stourhead, English garten apod.).

Pravidla skladby kompozice.

Skladba kompozice ve stylu anglického parku nabyla s rozvojem zahradní architektury vyšší úrovně vědomosti a pravidla kompozice byly několikrát různě úspěšně syntetizovány jako hlediska pro tvorbu. Pravidla pro veškerou tvorbu zahradní architektury zobrazil architekt anglického parku H. Repton jako paletu potěšení, z nichž každé dalším způsobem přináší uspokojení a nebo jejichž porušení působí bolest oku návštěvníka. Jde tedy o kritéria hodnocení

Základní prvky.

Hlavní součástí anglické zahrady v Anglii jsou sekané trávníky na rozlehlých loukách v kontrastu k vodním plochám na lesním pozadí. Bývají doplněny shluky stromů, háji na zvlněném terénu a napodobeninami helénských, čínských, islámských, starověkých, románských nebo romantizujících (nebo neidentifikovatelných) památek a chrámů, či gotických

Terénní úpravy.

Povrch anglického parku bývá zvlněný, pouze zcela výjimečně plochý, na rozdíl od barokních zahrad, které byly založeny výhradně na rovinách, nebo rovných terasách. Správnost terénních úprav záleží na stupni a poměrech, ve kterých jsou rovné plochy, nakloněné roviny a terénní nerovnosti sladěny.  Plochý terén, ale i terénní nerovnosti nesmí být použity ve větší míře. Dlouhé rovné plochy totiž působí monotónně a únavně a nepřehledné parkové úpravy v rovině nedávají tolik vyniknout kráse pohledů do širšího okolí, na vzdálenější krajiny. Zcela plochý, nečleněný terén ve větším měřítku tak není žádoucí vůbec.  "„Tam, kde země přirozeně ukazuje jen velmi malou nepravidelnost plochého

Vodní plochy.

„"Zrcadlově hladký povrch klidného jezera, ať tak nebo onak nádherný, není zajímavější než živý potok."“ Velké vodní nádrže byly častou součástí velkých anglických parků, avšak, kde bylo možné, zkušení architekti, zejména v úzkých údolích místo zakládání líných bahnitých rybníků dávali přednost vytváření řek, nebo jejich zdání. Pro uchování představy řeky, nic není tak účinné, jako most. Výrazným prvkem v anglickém parku je most v palladianském stylu. Zřídit most přes rybník, byť kvůli malebnému odrazu v hladině tak typickému, pro tento typ parku, se zdá

Průhled.

Průhledy na okolní krajinu byly komponovány tak, že skupiny několika stromů a keřů na pozadí v různém úhlu pohledu (i díky modelaci terénu) vypadala v orámování dřevin v okolí, ve střídajících se průhledech stále jinak a dávala tak

Cesty.

Úpravy cest jsou typické pro tento styl. Oblíbená je křivka "s". Cesty jsou rovné ve zcela výjimečných případech, v pozdějších obdobích je požadováno, aby nebyly používány nesmyslné okliky. Ještě ve 20. století v USA jsou vytvářeny ceněné úpravy, kdy byl návštěvník příjezdovou cestou veden kilometry krajinou po zalesněných pozemcích hostitele, než

Vstupní části.

Architekti anglického parku upravovali okolí šlechtická sídla, jejichž smyslem bylo reprezentovat. To bylo důvodem, proč byly rafinovaně upravovány příjezdové cesty a průhledy, aby se sídlo z dálky ukázalo pouze

Výsadba.

K výsadbě anglického krajinářského parku byly používány vhodné druhy místních dřevin, které byly v pozdějším období doplňovány dovezenými cizokrajnými dřevinami, nebo kultivary. Výsadbu je nutné naplánovat tak, aby použité dřeviny nebyly příliš stejné a výsadba nebyla ani fádní, ani nesourodá. Při výběru jsou důležité nároky dřevin, ale významný je habitus, odstín olistění, vybarvení na podzim, při rašení, při květu. Například rostliny se zajímavým, ale z větší dálky naprosto nenápadným kvetením je třeba umístit u cesty (např.

Prvky a doplňky anglického parku.

Výsadba Terénní úpravy Stavební úpravy  Jiné  Jako estetický romantický doplněk byly najímány (nebo jim bylo poskytnuto obydlí) osoby, aby představovaly pracovité vesničany, moudré poustevníky, vrátné atp. Za významný estetický doplněk bylo považováno oživení scenérie divokými nebo chovanými zvířaty. Jako takový doplněk byly používány:

Stavební doplňky.

Ačkoliv se kýčovité prvky, nebo zahrady zaplněné atrakcemi vyskytovaly i v Anglii, evropské "anglické zahrady" jsou charakteristicky vytvořeny v menším měřítku a jsou plné atraktivních doplňků, romantických prvků. Mohou někdy působit až poněkud kýčovitě. Typickým úkazem v evropských přírodně krajinářských zahradách byly osoby představující za úplatu poustevníky v romantických umělých jeskyních.  Velkou změnou anglických zahrad od klasicistních předchůdkyň bylo zrušení ohradních zdí a rozšíření zahrady o okolní krajinu. Aby pohled na krajinu nerušily ploty a cesty, bylo oplocení a cesty umístěny do terénních sníženin, případně příkopů. Krajina potom vypadala nerušeně.

Architekti.

Někteří architekti tvořící ve stylu anglického parku:  Na výsluní mezi teoretiky stylu anglického parku je svými pracemi zařazován Joseph Addison, Alexander Pope, Edmund Burke, hrabě z Shaftesbury. Ovšem byli nejen teoretiky, ale pomáhali a spolupracovali při tvorbě některých parků a vytvořili i praktické předlohy stylu. Často je za zakladatele stylu "anglického parku" považován veřejnosti široce známý a populární Brown. Skutečnými zakladateli a architekty prakticky aplikujícím metody tohoto zahradního slohu byli Wiliam Kent a Charles Bridgeman. William Kent (1685-1738) byl architekt, malíř a návrhář nábytku, který zavedl palladianský (Andreo Palladio) styl architektury do Anglie. Jeho zahrady byly navrženy tak, aby byly komplimentem italské Palladianské architektury. Spolupracoval na úpravách ve Stowe, upravil zahrady v Claremont a Esher. V Kensington Gardens, prý v přírodně krajinářském parku v Kensingtonu nařídil vysadit dokonce pahýly stromů, aby zvýšil podobnost scény k přírodním lesům.  Thomas Wright (1711 – 1786 ) zdá se byl populární v době smrti Kenta. Jeho narození a vzdělání, píše G. Mason, bylo nad plebejce, rozuměl kresbě, a tvořil plány podle svých návrhů, ale nikdy nebyl zaměstnán pro jejich zhotovení, což mohlo způsobit vážné problémy pro ty, kdo jeho návrhy realizovali. V Becket, sídle Lorda Barringtona, vytvořil obdivované efekty na trávníku a v Stoke, blízko Bristolu, předpokládal ozdobení podrostem z růží, tato úprava byla doporučena v čtvrtém svazku English Garden, a značně rozšířena ve Fonthill Abbey. Také navrhl vycházkovou terasu a řeku v Oatlands, obě zaslouženě obdivované. Později byla umělá řeka nezřídka mylně zaměňována za samotnou Temži.  Charles Bridgeman (1690-1738) upravil a rekonstruoval královskou zahradu v Berkshire, Windsoru, Kensingtonském paláci, Hampton

Psychologické působení anglického parku.

Na lidskou psychiku působí nejlépe krajina připomínající anglický park – s rozsáhlými travnatými plochami a skupinami stromů. Uvědomí si to každý, kdo delší čas pobýval mezi velkými širými lány, v temném hustém lese nebo v kamenném městě bez zeleně. I zemědělská krajina postrádá po čase malebnost, což se negativně projevuje i v cítění a jednání lidí. To je důvod, proč je anglický park zpravidla součástí sanatorií, lázní

Anglický park v literatuře.

Výstižný, jakkoliv poetický, popis anglického parku v části Anglických listů podává Karel Čapek:  „"...Otvírá to zázračnou možnost jít

Dobový kontext.

Je vhodné si uvědomit, že nákladné parky s mnoha ozdobnými stavbami v tomto stylu vznikají především v období 1714 - 1850. Motivy tvarující vznik parků, rostlinné materiály a ideály které ji vůbec umožňují, jejich výzdoba a rozšíření, jsou odrazem doby a pro jejich pochopení je vhodné poznat nejen ekonomickou situaci, ale i atmosféru doby. Ta je zcela odlišná od 21. století. Lze vidět znaky pokroku ale i primitivismu. Rysy vývoje a pokrok se liší v různých oblastech planety. Zatímco v USA je vzniká státem placená policie, v Německu vzniká první továrna na čokoládové pralinky, v Británii staví sirotčince a vzniká univerzita v Oxfordu. Anglie a celá Evropa má jedno společné, je nasycená romantikou, ideály a krví.  V Británii probíhá průmyslová revoluce a rozvíjí se bohatství obchodníků, bankéřů a továrníků. V tomto období se ve Velké Británii šíří velký hladomor na nějž umírá asi 400 tisíc osob a další emigrují, aniž by tomuto stavu politické špičky chtěly čelit. Tím se uvolňuje velké množství, původně zemědělské, půdy. Tento hladomor je následován dalším (1879). V zemi také řádí smrtící choroby jako neštovice, tubera, tyfus. Námořní piráti napadají obchodní lodě dovážející zboží z cizích zemí což komplikuje dovoz sazenic cizokrajných druhů. Obchodní trhy nejsou stabilní a mezinárodní obchod ohrožují války Angličanů s Francií a Španělskem a zvedá ceny materiálů. Války také probíhají mezi jednotlivými zeměmi v Evropě. Británie rovněž vede druhou opiovou válku s Čínou. Obchody vedené Východoindickou společností, tedy i dovoz zboží, ale kvetou, až do povstání v roce 1857. Obchodníci Východoindické společnosti a další ekonomické subjekty ovlivňují politiku Velké Británie. V Americe se bouří některé kmeny Indiánů, skalpují osadníky, ale jiní spolupracují a pomáhají i ve válce Američanů s Angličany o nezávislost, poté, když vypukne Americká revoluce. Následuje Velká francouzská revoluce. Newton objevuje gravitaci a je provedena první operace slepého střeva, v Oxfordu vzniká univerzita, jsou zakládány nemocnice. Linné zveřejňuje svoji práci "Systema Naturae" a "Philosophia Botanica", základ taxonomie. V Německu jsou vyrobeny první kukačkové hodiny. V Anglii J. Watt zkouší upravit parní stroj. Profesorem na univerzitě se poprvé stává žena (Laura Bassi). Čarodějnice Janet Horne ve Skotsku, která na dceři proměněné v poníka jezdila za Satanem je upálena. Ve Viržinii (britská kolonie) je Grace Sherwood spoutaná vržena do vody, aby bylo zjistěno zda není čarodějnice. Voltaire tráví v Anglii poslední roky exilu. Bering proplouvá úžinou mezi Kamčatkou a Aljaškou a J.Cook se plaví na třetí výpravu. Kapitán skotské gardy dal střílet do davu, při popravě pašeráků, když dav kamenoval stráž. Kapitán byl obviněn a uvězněn a později zlynčován davem k smrti a stal se hrdinou romantické novely W. Scotta „Srdce Edinburghu“. Kvete trh s otroky, některé výtečné anglické zahrady jsou postaveny za peníze získané obchodem s otroky. Probíhají vykopávky v Herculaneum a Pompejích, což vzbuzuje zájem veřejnosti o antiku a do Anglie jsou importovány starožitnosti z Itálie, včetně archeologických památek. Své díla vydává Charles Darwin, Jean-Jacques Rousseau a Immanuel Kant.  Podle nejnovějších poznatků je Země považována za sféroid, na nebi je pozorována velká kometa. Ve Francii je obdivována Madame de Pompadour Ludvíkem XV a ve Versailles pro ni vznikají zahrady Petit Trianon. Celá společnost je společensky (lze li pominout armádu a církev) rozdělena na chudinu: dělníky, bezzemky, živnostníky, učitele; střední stav:továrníky, obchodníky, bankéře, státní úředníky; a vyšší stav: šlechtu. S ohledem na poměry ve společnosti jde v podstatě o léta zavedené kasty a tento stav se právě v tomto období s nástupem průmyslu mění. Je to zprvu šlechta a později nejbohatší bankéři a továrníci kdo je majitelem nebo dává zakládat parky v anglickém stylu. Jejich bohatství a postavení ale často s léty upadá.  "Essaye", Watelet, 1774

Anglický park (nazývaný také anglická zahrada) je styl krajinářského parku nebo zahrady, který vznikl v Anglii na počátku 18. století, a rozšířil se po celé Evropě. Nahradil formálnější, symetrické francouzské zahrady vzniklé v 17. století jako hlavní zahradnický styl v Evropě. O výtvarnou hodnotu anglického parku se zasloužil především William Kent (1685 - 1748). Prvními propagátory anglických parků byl filosof Joseph Addison a básník Alexander Pope. Nejznámější postavou stylu anglické zahrady je však Lancelot "Capability" Brown. Změny v architektuře zahrad a parků, především jejich směr zcela korespondoval se změnami ve společnosti a kultuře mezi 17. a 19. stoletím.

Le jardin à l’anglaise, appelé aussi jardin anglais ou jardin paysager, avec ses formes irrégulières, est souvent opposé au « jardin à la française », dont il prend le contre-pied esthétiquement et symboliquement.


Pozadí.

Koncept postavy.

Ačkoliv se mnoho lidí mylně domnívá, že Cartmanovo jméno je inspirováno nacistickým pilotem Erichem Hartmannem, ve skutečnosti byla postava pojmenovaná podle Matta Carpmana, blízkého známého Stona a Parkera. Jeho postava byla rovněž inspirována Archiem Bunkerem. Vztah mezi Kylem a Cartmanem byl Stonem a Parkerem přirovnán k Michael "Meathead" Stivic vs. Archie Bunker (ze seriálu "All in the Family")

Osobnost.

Cartman je dominantní a agresivní (libuje si v autoritativních rolích); svými názory a postoji nemá daleko k totalitním diktátorům (neskrytě je obdivuje a v epizodě "Umučení Žida" (dle filmu "Umučení Krista") je oblečen jako Adolf Hitler pronášeje větu: – My musíme Židy vyhladit. Je velmi netolerantní k menšinám a stoupencům jiných politických názorů než jeho, hlavně tedy k Židům (jeho "přítel" Kyle je Žid; spolu vedou spoustu bojůvek ohledně židovství), k hippies (důrazně se vyhýbá San Franciscu a vstoupí do něj pouze v speciálním protichemickém obleku) a také i k chudým lidem (například neustále uráží Kennyho za to, že jeho rodina je chudá) nebo bezdomovcům. V případě aféry karikatur proroka Mohameda stojí na straně muslimů, avšak jen kvůli snaze zrušení seriálu Family Guy (v ČR vysílán jako Griffinovi), v jehož díle má Mohamed vystupovat. Je pro něj také typické, že touží po bohatství a videohrách a je pro něj ochoten udělat cokoliv (např. nechat se zmrazit, což se mu povedlo a byl rozmražen po 500 letech, či odjetí do Somálska za účelem stát se pirátem).

Dovednosti.

Díky vynikajícím rétorickým schopnostem je Cartman schopen přesvědčit lidi, či určité zájmové skupiny, a úspěšně je vést ke svému sobeckému cíli. Cartman má rovněž nezaměnitelný hudební talent, který často používá k zesměšnění dané situace, či postavy. Mezi jeho první hudební čísla patří "Kyle's Mom's a Bitch" ("Mr. Hankey, the Christmas Poo" – epizoda 9, série 1 a "South Park: Peklo na Zemi") a "She Works Hard for the Money" (cover Donny Summer; "Planetárium" – epizoda 11, série 2). Cartmanův hudební styl se časem změnil na více arena rock, gospel a power ballad orientovaný (často vokálně paroduje klišé výše zmíněných žánrů). Cartman umí hrát na piáno ("Křesťanský rock"), housle ("Supermarket"), lesní roh ("Léto je na hovno"), bicí ("Vyznamenaná pitomost"), foukací harmoniku ("Jakovasauři", "Ty kurvy velryby"), akustickou kytaru ("Činpokomončáci") a též na panovou flétnu ("Pandemie").

Excesy.

Postava Erica Cartmana je známá také díky svým projevům emoční a mentální nerovnováhy. Cartmanova pasivní agresivita měla díky nevyrovnanému účtu se Scottem Tenormanem o 10 dolarů rovněž na svědomí úmrtí rodičů Scotta Tenormana, což vyústilo v zásadní zvrat a Kylova komentáře: „Dude, I don't think we should ever piss off Cartman again“.  Mimo krizí s vlastní (sexuální) identitou, Cartman se rovněž dopouští nezvyklých výslovností některých slov:  V epizodě 14 (Chudé dítě), sérii 15 byla Cartmanova excentrická výslovnost konfrontována, když prohlásil „I beat you to it, Kyel“, načež Kyle odpoví „My name is not Kyel“. Později ve stejné epizodě Cartmanova pěstounská matka Mrs. Weatherhead vejde do místnosti a upozorní ho „and my name is not Meem“, poté co Cartman zkouší uplatnit své manipulační techniky na paní Weatherheadovou.

Eric Theodore Cartman je fiktivní postava amerického kresleného seriálu "Městečko South Park". Cartman je často původcem zápletky epizody a to pro neutuchající vůli vždy dosáhnout svého jakýmikoli dostupnými prostředky. Patří mezi jedinou mnohojazyčnou postavu a je schopen domluvit se španělsky, latinsky, francouzsky, italsky, arabsky a německy. Je velmi agresivní, fanatický a sadistický; mnohdy se vybíjí na národnostních i jiných menšinách, za což se dostal i do vězení (útok na černošského spolužáka Tokena). Cartman je také velmi rozmazlený a jako dítě nezvladatelný; jeho matka mu však plní jeho přání, takže jeho vztah s ní je spíše pozitivní. Zkrotit a donutit k poslušnosti jej dokázal až cvičitel psů. Právě díky jeho velké zálibě v cukroví a sýrových křupkách je Cartman velmi obézní a též i velmi citlivý ohledně své tloušťky, pokud mu ji připomínají ostatní. V seriálu se tak naráží na typicky stereotypní výmluvy tlustých dětí, zejména "I'm not fat, I'm big-boned!"/Já nejsem tlustý já mám jenom tlustý kosti

Eric Théodore Cartman est un des personnages principaux de la série télévisée d'animation "South Park". Il est doublé par Trey Parker dans la version originale, par Christophe Lemoine dans la version française, ainsi que par Nicholas Savard L'Herbier dans la version québécoise. Eric Cartman, généralement appelé Cartman par les enfants et Eric par les adultes de South Park, est un des quatre personnages principaux de "South Park", avec Stan Marsh, Kyle Broflovski, et Kenny McCormick. Il apparaît pour la première fois dans les deux courts-métrages de "L'Esprit de Noël" en 1992 et 1995, puis dans l'épisode pilote de la série, "Cartman a une sonde anale", le 13 août 1997.


Rozšíření dysfunkce.

Mužská erektilní dysfunkce je jednou z vůbec nejčastějších poruch sexuálních funkcí. Odhady uvádějí, že některým z jejích stupňů trpí až polovina všech mužů po překročení čtyřicátého roku věku. S přibývajícími léty se počty ještě zvyšují. Na celém světě se problémy s erekcí trápí odhadem až 152 milionů mužů. Podle některých průzkumů přiznává v České republice poruchu erekce každý druhý muž starší 40 let. Není to tedy problém nikterak vzácný.  Mnozí muži mívají občas problémy s erekcí, to však neznamená, že by se u nich ED měla stát chronickým problémem. Aby byla v případě takových potíží stanovena diagnóza ED, musely by se objevovat pravidelně. Potíže s erekcí se nemusí vyskytnout pokaždé, když hodláte uskutečnit pohlavní styk. Objevují se však v určitém časovém horizontu opakovaně.

Projevy dysfunkce.

V zásadě se jedná o poruchu v některém ze tří základních prvků určujících kvalitu erekce:

Změny v kvalitě erekce.

Změny v kvalitě erekce mohou mít celou řadu příčin. Objeví se v okamžiku, kdy z nějakého důvodu selže některá ze složek důležitých pro dostatečné ztopoření penisu. S přibývajícím věkem si muži obvykle všimnou, že jim dosahování erekce trvá déle. Pozorují, že jejich pohlavní úd při ní již není tak tuhý, jako býval, a že k vyvrcholení dochází později. Jedná se o normální změny, které mají souvislost se stárnutím, a které by se tedy neměly zaměňovat za ED. Erektilní dysfunkce není součástí procesu stárnutí a je dobře léčitelná. Erektilní dysfunkce bývá u mužů výrazně svázána s dalšími zdravotními poruchami. Obvykle se jedná o určitý příznak nějakého jiného zdravotního problému. Proto by se rozhodně neměla podceňovat.  Některé případy ED jsou způsobeny pouze psychickými problémy. Většina má ale organický základ. Erektilní dysfunkce je velmi citlivý indikátor celkového zdraví a může být prvním příznakem nemoci. Je faktem, že do 40 let věku má 90 procent mužů alespoň jeden zážitek, kdy erekce nebylo možné dosáhnout či kdy nebyla natolik pevná, aby bylo možné uskutečnit styk. Je důležité si uvědomit, že erekce může vždy ochabnout, ale pokud zůstanete v klidu a dále budete aktivní v erotickém a sexuálním procesu, není problém jí znovu dosáhnout. Na vině mohou být léky, které užíváte, stres nebo špatná životospráva.  Existují spolehlivé metody na podporu erekce. Aplikací některých z nich mohou muži výrazně prodloužit svůj aktivní sexuální život. Výběr metody (či několika metod) závisí na stupni problému a je doporučeno vždy konzultovat s urologem nebo sexuologem.

Psychické problémy.

Impotence může vzniknout i z psychických důvodů - například problémy v práci, nebo špatná situace ve vztahu/manželství. V případě opakovaných selhání dojde k narušení psychiky muže, který se pak mylně domnívá, že má problémy s erekcí ze zdravotních důvodů. Pokud však přitom bez problémů dosáhne sám erekce při masturbaci nebo mívá tzv. ranní erekci, je problém pouze psychického rázu.  Příčinou erektylní dysfunkce může být i stres a úzkost. Přestože stres v malém množství může být motivující, v dlouhodobějším horizontu může u mužů naopak zvyšovat pravděpodobnost poruchy erekce.  Na poruchách erekce se u mužů projevuje ale také nedostatek pohybu, nedodržování správné životosprávy a nadváha. Pro udržení zdraví a minimalizaci rizika vzniku chronických onemocnění se doporučuje, aby dospělý zdravý muž cvičil 30 minut alespoň 5x týdně. Nadváha vystavuje člověka riziku různých zdravotních obtíží jako například srdeční onemocnění a diabetes. Tyto choroby u člověka zpětně zvyšují pravděpodobnost objevení se poruch erekce. Výzkumy prokazují, že snížení nadměrné hmotnosti může pomoct zlepšit funkci erekce.

Pojmem erektilní dysfunkce (zkráceně ED) se označují u mužů přetrvávající potíže při dosahování a udržení erekce dostatečné pro úplný pohlavní styk. Často je používán výraz impotence. ED nemá nic společného s plodností nebo schopností prožívat orgasmus. ED postihuje erekci, a tím znemožňuje se do tohoto stadia vůbec dostat.

L'impuissance sexuelle ou dysfonction érectile consiste, soit dans l'impossibilité durable d'obtenir une érection valable, soit de ne pouvoir la maintenir si elle est obtenue avec une rigidité pénienne suffisante pour l'accomplissement de l'acte sexuel au moment précis de la pénétration. Lorsqu'elle ne consiste que dans une absence de désir sexuel, il est alors question d'aphanisis.


Osobní život.

Narodil se uprostřed srpna v Bostonu, ve státě Massachusetts a vyrůstal v Columbii, ve státě Maryland. Pochází z rodiny s bohatou právnickou tradicí, jeho otec Edward James, st. pracuje jako okresní prokurátor. Jeho matka Robin pracovala jako učitelka angličtiny, v roce 1997 zemřela na nádor na mozku. Má dva mladší sourozence, sestru Molly a bratra Jima.  Navštěvoval Wilde Like High School, po absolvování této školy vystudoval Yale University, kde v roce 1991 promoval jako bakalář v oboru dějiny. Už během studií se začal věnovat divadlu. Po ukončení studia pracoval jako konzultant pro firmu svého dědečka v Ósace v Japonsku. Po návratu do USA se usídlil v New Yorku, kde začal působit v místních divadlech.  Je svobodný, je znám svými dlouholetými vztahy s Courtney Love a Salmou Hayek, které potkal při natáčení společných filmů. V současnosti žije s producentkou Shaunou Robertson.  Jeho vzory odmalička byli Robert De Niro a Dustin Hoffman. Mluví španělsky a trochu francouzsky a japonsky, hraje na kytaru, vlastní pilotní licenci na soukromá letadla. Je znám pro svůj odpor k zařazování své osoby mezi celebrity.

Kariéra.

Výrazně na sebe upoutal pozornost už svou první rolí ve filmu v roce 1996. Režisér Gregory Hoblit hledal pro svůj snímek Prvotní strach (Primal Fear) mladého herce, který by obstál jako "spoluhráč" Richarda Gerea, a když tuto roli odmítla většina známých herců, volba padla na Edwarda Nortona. Za ztvárnění Aarona Stamplera, devatenáctiletého ministranta, který je obžalován z chladnokrevné vraždy biskupa, Edward, i když jako nezkušený mladík, byl hned za svou první roli nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli a vyhrál Zlatý glóbus. V témže roce si jej vybrali dva slavní režiséři, s kterými natočil další úspěšné snímky. Ve filmu (Everyone Says I Love You) od Woodyho Allena ztělesnil poctivého Holdena Spence, kterého podvede jeho snoubenka, a v dramatu Lid versus Larry Flynt (The People vs. Larry Flynt) Miloše Formana si zahrál po boku Woodyho Harrelsona a Courtney Love.  V roce 1998 navázal na svůj dobrý výběr rolí ve velmi kladně hodnocených snímcích. Společně s Mattem Damonem si zahráli hazardní hráče v dramatu Hráči (Rounders). Doslova herecký koncert předvedl ve snímku Kult hákového kříže (American History X), kde ztělesnil neonacistu Dereka Vinyarda, který po záporných zážitcích v kriminálu pozná nesmyslnost svého jednání. Tento film vynesl Edwardovi druhou nominaci na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon v hlavní roli a získal za něj cenu Satellite Awards. V roce 1999 natočil společně s režisérem Davidem Fincherem a hercem Bradem Pittem strhující thriller Klub rváčů (Fight Club), který pojednává o spolku, který kašle na zaběhnutý společenský systém.  V roce 2000 debutoval na filmovém plátně i jako režisér, když ve vlastní produkci natočil romantickou komedii Rabín, kněz a krásná blondýna (Keeping the Faith). Ve filmu zároveň ztělesnil roli katolického kněze Briana Kilkenny Finna. V následujícím roce si zahrál se svým dětským idolem Robertem De Nirem ve snímku Kdo s koho (The Score). V roce 2002 natočil hned několik filmů. Ve filmů 25. hodina (25th Hours) si zahrál Montyho Brogana, který prožívá svůj poslední den na svobodě, ve filmů Červený drak (Red Dragon), který náleží do trilogie o psychiatrovi a vrahovi Hannibalu Lecterovi, si zahrál agenta FBI Willa Grahama, dále pak ztvárnil role v komedii Smoochy (Death To Smoochy), kterou režíroval herec Danny DeVito, a ve filmu Frida, který zachycuje životní příběh mexické malířky Fridy Kahlo. V následujícím roce přijal roli v akčním thrilleru Loupež po italsku (The Italian Job).  V roce 2005 ztělesnil charismatického kovboje Harlana v romantickém filmu Cizinec (Down in the Valley) a s režisérem Ridleym Scottem natočil historický válečný snímek Království nebeské (Kingdom of Heaven), v němž ztělesnil malomocného krále Balduina IV. Následující rok si zahrál hlavní roli v dobrodružném fantasy Iluzionista (The Illusionist), které vypráví o mágovi první kategorie Eisenheimovi, který se zamiluje do nesprávné ženy, a v dobovém romantickém dramatu Barevný závoj (The Painted Veil), kde si s Naomi Watts zahráli manžele, kteří se teprve po přestěhování do čínské vesnice, kde právě zuří cholera, naučí jeden druhého poslouchat, chápat a milovat.  V roce 2008 bylo do kin uvedeno krimi drama Hrdost a sláva (Pride and Glory) a akční sci-fi Neuvěřitelný Hulk (The Incredible Hulk), na kterém se podílel i scenáristicky a kde ztvárnil hlavní postavu doktora Bruce Bannera, který se snaží najít protilátku pro svou nemoc. V dalším roce přišla do amerických kin krimi komedie Leaves of Grass, v níž si zahrál dvojroli dvojčat Billa a Bradyho Kincaidových. V roce 2010 by se měl na plátnech objevit Nortonův dlouhodobý počin, krimi drama Motherless Brooklyn podle předlohy Sirotci z Brooklynu Jonathana Lethema, kde Edward nejenom hraje hlavní roli vyšetřovatele Lionela Essroga, ale sám je režisérem a producentem tohoto snímku.

Edward Harrison Norton (* 18. srpna 1969, Boston, Massachusetts, USA) je americký herec, producent, scenárista a režisér. Třikrát byl nominován na Oscara, za vedlejší roli ve filmu Prvotní strach získal Zlatý glóbus (1997). Je jedním z nejžádanějších herců mladší generace.

Edward Norton est un acteur, producteur et réalisateur américain, né le à Boston (Massachusetts). Il est révélé à la fin des années 1990 par ses performances dans les films "Peur primale" (1996), "American History X" (1998) et "Fight Club" (1999). Les deux premiers films lui valent des nominations à l'Oscar du meilleur acteur dans un second rôle puis à l'Oscar du meilleur acteur.


Život a dílo.

V roce 1874 se spolu s rodiči, sestrou a dvěma bratry přestěhoval do státu Minnesota.  Svůj první fotoaparát si ještě jako malý chlapec sestrojil podle tehdy populárního manuálu "Wilson‘s Photographics" sám. Když jeho otec onemocněl a starší bratr se oženil a odstěhoval se se svou rodinou do státu Oregon, cítil Edward větší zodpovědnost za to, aby zaopatřil rodinu. Na nějakou dobu vzal práci dozorčího pro železnice St. Paul and Sault St. Marie v Minneapolis. Na podzim roku 1887 Curtisův otec zemřel a on na sebe vzal veškerou zodpovědnost za zaopatření rodiny. Přestože byl jeho příjem malý, koupil si fotoaparát.  V roce 1892 se oženil s Clarou Philipsovou a následně s Thomasem Guptillem otevřel ateliér, kde se soustředil převážně na fotografování portrétů. Ateliér se stal velmi úspěšným, a tak se Curtis brzy stal samostatným majitelem a ateliér dostal jméno "S. Curtis, Photographer and Photoengraver". V polovině 90. let 19. století se Curtis zaměřil na fotografování indiánů. V roce 1899 získal Curtis ocenění za tři z jeho fotografií indiánů: "Evening on the Puget Sound", "The Clam Digger" a "The Mussel Gatherer".  Curtis miloval pobyty v přírodě a strávil spoustu času chozením po horách. Během jedné ze svých expedic se setkal s významnými lidmi, kteří v budoucnu ovlivnili jeho život. Dr. C. Hart Merriam, přírodovědec a fyzik Dr. George Bird Grinnell, editor časopisu "Field & Stream", známý přírodovědec a spisovatel zaměřený na psaní o indiánech Plání. Setkání s těmito lidmi mělo velký vliv na Curtisovu další tvorbu. V roce 1899 byl vybrán jako hlavní fotograf pro Harrimanovu expedici na Aljašku. V roce 1900 se Curtis zúčastnil černonožského obřadu Slunečního tance, což pro něj byl obrovský zážitek, který ještě více zvýšil jeho zájem o indiány a touhu pokračovat ve fotografické dokumentaci severoamerických indiánů. Pozdější výlet a pobyt u indiánů Hopi v Arizoně ještě zvýšil jeho nadšení a chuť do práce. Trávil více a více času na Pláních a s vědomím, že kultura těchto přírodních národů se časem úplně vytratí, se rozhodl vytvořit naučnou uměleckou sbírku fotografií, kde bude zachycen všední život, zvyky, tradice, slavnosti, obřady a prostředí, ve kterém indiánské kmeny žily.  V létě roku 1903 uspořádal první výstavu indiánských fotografií. Ve stejném roce přijal jako asistenta Adolpha Muhra, který původně pracoval s Frankem Rinehartem a portrétoval s ním náčelníky a členy delegací, kteří se v roce 1898 zúčastnili indiánského kongresu v Omaze v Nebrasce.  Curtis byl zapojen do mnoha projektů spojených s indiány, vyhrával různá ocenění a stával se více a více známějším. Jeho popularita stoupla až do té míry, že byl požádán Theodorem Rooseveltem o vyfotografování jeho rodiny. Díky této nabídce měl možnost ukázat Rooseveltovi některé fotografie indiánů, které na něj udělaly veliký dojem. Mezi prezidentem a Curtisem vzniklo přátelství, které přineslo Curtisovi velkou podporu při další práci.  V roce 1905 Curtis poprvé vystavoval v New Yorku. Poté se Curtis definitivně rozhodl publikovat kompletní sbírku ze života indiánů a začal shánět sponzory pro tento projekt. Již v roce 1906 získal grant od Johna Pierpont Morgana ve výši 15 000 dolarů ročně po dobu 5 let. Tedy 75 000 dolarů. Na oplátku chtěl Morgan získat 25 kompletních svazků, které později daroval různým institucím. V roce 1906 se jako jediný bílý muž vůbec směl účastnit obřadního Hadího tance kmene Hopi. O rok později strávil měsíc v Crow Reservation ve státě Montana. V roce 1908 cestoval do New Yorku, aby předal první dva svazky "The North American Indian" Johnu Pierpont Morganovi.  V roce 1909 získal od Morgana, který byl prvními pěti publikacemi uchvácen, dalších 60 000 dolarů. Na podzim roku 1911 uspořádal Curtis velký obrazový muzikál. K této projekci použil ručně malované světelné obrazy, fotografie a živou hudbu. V prosinci roku 1914 proběhla v New Yorku premiéra Curtisova filmu "In the Land of the Head-Hunters". Tento film byl finančním propadákem. V roce 1915 vyšel desátý svazek "The North American Indian". V létě roku 1919 se Curtis vrátil do rezervace kmene Hopi. V roce 1922 vyšel po šestileté pauze dvanáctý svazek "The North American Indian", který byl věnován právě kmeni Hopi. Do roku 1928 vydal dalších 6 svazků. V roce 1930 vydal poslední dva svazky.  Začal mít velké zdravotní potíže. Byl hospitalizován v nemocnici v Denveru. V roce 1932 se jeho stav stabilizoval a začal se zajímat o dění kolem zlaté horečky. V dalších letech se za podpory svých dětí věnoval sepisování svých vzpomínek. Tyto vzpomínky nebyly nikdy vydány. V dalších letech se věnoval psaní různých projektů. Jeho zdravotní stav se nadále zhoršoval.  V říjnu roku 1952 Edward Curtis zemřel na srdeční infarkt ve věku 84 let.

Kontroverze.

Edward S. Curtis se minimálně v jednom případě odhodlal své fotografie retušovat. Například snímek, kde Little Plume se svým synem Yellow Kidney zaujímají čestné postavení ve stanu, tedy prostor vzadu naproti vchodu, vyretušoval hodiny ležící mezi oběma muži.

Edward Sheriff Curtis (16. února 1868, Cold Springs, Wisconsin – 19. října 1952, Whittier, Kalifornie) byl americký antropolog a fotograf Divokého západu a původních obyvatel Severní Ameriky.

Edward Sheriff Curtis, né le près de Whitewater et mort le à Whittier, est un photographe ethnologue américain. Il a été l'un des principaux anthropologues sociaux des Amérindiens d'Amérique du Nord — et de l'Ouest américain — laissant trace d'écrits, d'enregistrements sonores des chants indiens et de nombreuses photos sur verre. Ainsi, de manière non exhaustive, il a entrepris l'inventaire photographique d'amérindiens des 80 tribus existantes. Cette population indienne qui était estimée à plus d'un million d'individus au, avait chuté aux alentours de lorsqu'il lança son projet.


Popis.

Jelen milu je silný, poněkud podivně vypadající jelen s protáhlou hlavou nesenou na štíhlém krku. Končetiny jsou dlouhé a kopýtka široká, podobná sobím. Ocas je velmi dlouhý, zakončený černým střapcem. Na hlavě jsou nápadné předoční žlázy, ušní boltce jsou menší, zato oči velké a výrazné. Samci nesou paroží, které se zdá být „naopak“, výsady směřují dozadu, větvení je také neobvyklé, dichotomické. Další zvláštností je fakt, že během roku mohou vyrůst dvě sady paroží – letní parohy jsou větší a jeleni je shazují v listopadu, další pár doroste v lednu a shazován je několik týdnů poté.  Letní srst je okrová až načervenalá, s dlouhými vlnitými pesíky. Zimní srst je hustší a matně šedá, s krémovou podsadou. Samci mají krční hřívu a jsou větší než laně. Kolouši jsou bíle skvrnití a při narození váží kolem 11 kg.  V Číně se o něm mluví jako o zvířeti složeném ze čtyř částí. Jeho hlava prý připomíná jelena, krk se podobá velbloudímu, ocas má z osla a paznehty jsou kravské. Existují i další verze: jelen milu má mít velbloudí krk, oslí ocas, kravské pazhehty a jelení parohy nebo paroží jelena, ale hlavu podobnou hlavě koně a tělo kravské.

Rozšíření a početnost.

V minulosti jeleni milu obývali mokřady a rákosové porosty na středovýchodě a severu Číny, nicméně kvůli nadměrnému lovu a rozšiřování rýžových polí zmizel už kolem roku 200 n. l. Jeleni milu však přežili v císařském loveckém parku Nau-Hai-Tsue u Pekingu, kde žili chráněni za zdí pro potěchu císařského dvora.  V roce 1865 je pro západní vědu objevil francouzský misionář a přírodovědec páter Armand David, který v něm poznal dosud nepopsaný druh soba. Páter David byl schopný získat dvě kompletní kůže tohoto zvířete, které odvezl s sebou do Evropy – na základě těchto kůží pak Milne-Edwards jelena milu vědecky popsal. Čínský císař následně daroval několik zvířat Francii, Německu a Velké Británii. Právě včas, protože při záplavách v roce 1894 byla stržena zeď kolem parku a většina stáda uhynula. Zbývajících asi 30 kusů pak bylo vybito během povstání boxerů roku 1900.  Po zániku populace v Číně bylo zbývajících 18 jelenů milu, kteří zůstali v Evropě, převezeno do parku Woburnského opatství v Anglii, kde se je podařilo rozmnožit a jelen milu začal být chován i v ostatních evropských zoologických zahradách, v roce 1956 se čtyři jeleni milu dostali i do Pekingské ZOO.  V roce 1985 byl jelen milu reintrodukován do přírodního parku v blízkosti Pekingu, tam, kde se kdysi nacházel císařský lovecký park. O rok později byli vysazeni také v rezervaci Ta-feng (Dafeng) u Šanghaje. V těchto rezervacích jsou zvířata chována oborovým způsobem.  V současnosti jsou jeleni milu chováni v zoologických zahradách i na farmách na celém světě, jen v Číně jich v oborách a přírodních rezervacích žije asi 2000. Od roku 1998 jsou vypouštěni i do volné přírody.

Biologie.

Všechny znalosti o chování jelena milu pocházejí z pozorování v zajetí. Jsou to společenská zvířata, která se sdružují do velkých smíšených stád. Mezi jeleny jsou výjimeční svým vztahem k vodě – velmi dobře a rádi plavou. Jsou to pasoucí se býložravci, jejich potravou jsou hlavně trávy a vodní rostliny.  Asi dva měsíce před příchodem říje samci opouštějí stáda. Vrátí se až v červnu, v říji, kdy bojují o právo pářit se s laněmi. Jejich zbraněmi v boji jsou kromě parohů i zuby a přední končetiny.  Březost trvá asi 280 dní, poté se rodí 1-2 mláďata, která laň vodí 10-11 měsíců. Žijí průměrně 18 let.

Původ.

Jelen milu je pravděpodobně mezidruhovým křížencem mezi jelenem lyrorohým "Cervus eldi" (matka) a jelenem wapiti "Cervus canadensis" (otec) nebo mezi nějakými dnes vymřelými druhy blízce příbuznými obou uvedených. Vzhledem k tomu, že existuje fosilní záznam jelena milu z pozdního pliocénu, jeho vznik není ovlivněn lidmi.

Ohrožení.

V roce 1997 byl IUCN jelen milu ohodnocen jako kriticky ohrožený druh, v přírodě žilo méně než 50 kusů. To v současnosti zřejmě již neplatí, nicméně jelen milu potřebuje stále ochranu člověka.

Jelen milu ("Elaphurus davidianus"), též jelen Davidův nebo jelen pátera Davida je vzácný druh jelena, který v přírodě vyhynul již před téměř 2000 lety. V zajetí se však dobře rozmnožuje a na konci 20. století byl reintrodukován do své původní domoviny.

Le cerf du père David ("Elaphurus davidianus") est un cervidé qui ne vit plus qu'en captivité. Il vivait dans des zones humides où il pâturait l'herbe et les plantes aquatiques. Il est originaire des plaines du nord-est et du centre-ouest de la Chine.


Historie.

Vznik vozu.

Po druhé světové válce a především po únoru 1948 nastalo pro československý automobilový průmysl období nejistoty a změn. V této době mladoboleslavská automobilka (nyní AZNP) zahájila vývoj nového moderního vozu, který měl nahradit dosud vyráběné vozy Škoda 1101/1102 a exportem na západní trhy získávat devizy. Především však měl automobilce pomoci uhájit postavení nezávislého výrobce s vlastním vývojem. Stávající automobily Škoda 1101 a 1102 "Tudor", v podstatě modernizace předválečného Popularu, byly opatřeny karoserií s dřevěným rámem, zvnějšku oplechovanou. Její nevýhodou byla především zdlouhavá, technologicky náročná výroba s vysokým podílem ruční práce, znesnadňující hromadnou produkci. Nový automobil proto měl mít karoserii celokovovou. Kvůli zrychlení vývoje a výrobním a ekonomickým možnostem automobilky byl nový vůz po technické stránce založen na stávajícím typu 1102.  V září 1949 vznikl prototyp čtyřdveřového vozu Škoda 1200, tovární typové číslo 955. Nový vůz s tehdy produkovaným typem Škoda 1102 sdílel 80 % mechanických částí a dílů. Prototyp obdržel upravený podvozek z typu Škoda 1102 se stejným rozvorem (2485 mm) ale větším rozchodem kol (o 50 mm vpředu a 70 mm vzadu) kvůli širší karoserii. Podvozek dále dostal pákové olejové tlumiče zadní nápravy a centrální mazání. Původní šestivoltovou elektroinstalaci nahradila nová dvanáctivoltová. Oproti svému předchůdci již získala Škoda 1200 do standardní výbavy teplovodní topení.  Škoda 1200 nesla robustní čtyřdveřovou pontonovou karoserii typu sedan (označení Sedan se později všeobecně ujalo jako neoficiální název vozu), navrženou konstruktérem Josefem Velebným a jeho kolektivem. Při jejím vývoji a zkouškách bylo poprvé pro sériové vozy Škoda využito aerodynamického tunelu. Novinkou se stalo zavěšení dveří s krytými závěsy a otevíráním po směru jízdy, zapuštěné kliky dveří a otevírání zavazadlového prostoru zevnitř. Měření na modelech v měřítku 1:5 ukázalo snížení součinitele odporu vzduchu o 6 %, ačkoliv byl nový vůz o 180 mm širší než Tudor. Dalším prvenstvím u vozů Škoda byla celokovová konstrukce karoserie, svařené z ocelových výlisků. Oproti dřívějším smíšeným karoseriím umožňovala hromadnou výrobu na svářecích poloautomatech. Významným krokem ke zvýšení produktivity se stalo nově zavedené lakování pomocí vypalovacích syntetických laků, které nahradily dříve používané nitrolaky.  Aby se kompenzoval nárůst hmotnosti oproti svému předchůdci, dostal vůz upravený motor. Ten vznikl jednoduchým převrtáním vložek válců a odpovídající výměnou pístů. Zdvihový objem čtyřválce z Tudoru vzrostl na 1,2 l, nejvyšší výkon se zvýšil o 3 kW. Přesto zůstal vůz podmotorován a dynamické vlastnosti, zvláště užitkových verzí, byly slabé.  Automobil Škoda 1200 měl být vyráběn v provedení sedan, roadster, dodávka, STW, sanitní, pohotovostní a terénní. Sériová výroba měla být zahájena ve 2. čtvrtletí roku 1951. Během let 1949 a 1950 byla vyhotovena výkresová dokumentace všech typů. Po prvním prototypu s karoserií sedan byly během roku 1950 vyrobeny další. Druhý prototyp dostal otevřenou dvoudveřovou karoserii, která však zůstala unikátem. Třetí prototyp měl karoserii sedan s pravostranným řízením. Následovaly prototypy dodávky a terénního vozu.  V listopadu 1950 byla vypracována výkresová dokumentace dvoulůžkového sanitního vozu, a to ve dvou variantách. První byla navržena na stávajícím podvozku s rozvorem 2485 mm, druhá na prodlouženém, s rozvorem 2785 mm. Ukázalo se, že varianta se standardním rozvorem je příliš krátká a pro sanitní vůz nevhodná. Druhá varianta s prodlouženým rozvorem byla vyhovující, zůstal však problém existence dvou různých rozvorů pro sanitky a pro ostatní verze. Proto bylo na jaře 1951 schváleno kompromisní řešení podvozku s rozvorem 2685 mm, určeného pro všechny výrobní varianty. V květnu 1951 vznikla přepracovaná dokumentace sedanu s prodlouženým rozvorem i celkovou délkou. Tato změna vozu prospěla, zlepšila se užitná hodnota vozu, který zároveň získal elegantnější proporce. U užitkových variant se celková délka nezměnila.

Projekt v ohrožení.

Náběh výroby vozu Škoda 1200 se však ocitl v ohrožení. Podle vládního nařízení z prosince 1950 měla být do AZNP převedena výroba vozů Tatra 600 Tatraplan. Tím se měly v mateřské automobilce Tatra uvolnit kapacity na výrobu terénních nákladních vozů Tatra 128 určených pro armádu. Podle vzpomínek konstruktéra Oldřicha Meduny „"dostala automobilka nařízení projekt vozu Š 1200 ukončit a již hotové výrobní přípravky zničit. Toto nařízení pochopitelně vyvolalo silný odpor, paradoxně však na něm nakonec automobilka vydělala. Papírově nechala zlikvidovat mnohem více přípravků než ve skutečnosti, přičemž za ně dostala finanční náhradu."“  Tatraplan se v Mladé Boleslavi začal vyrábět v listopadu 1951. Kvalita vyrobených vozů byla nízká a zájem o Tatraplany v zahraničí klesal. Také objem produkce neodpovídal původním představám. Nakonec byla výroba Tatraplanu ukončena již v červnu 1952.

Rozběh výroby.

Původně plánovaný termín zahájení sériové výroby ve 2. čtvrtletí roku 1951 nešel kvůli výše uvedeným komplikacím dodržet. První sériová Škoda 1200 s karoserií sedan byla dokončena v Mladé Boleslavi teprve 11. července 1952, jen několik dní po ukončení produkce Tatraplanů. Zpočátku probíhala v závodě Mladá Boleslav výroba všech sedanů a kromě toho též podvozků s motorem a kapotáží motorového prostoru, určených ke karosování v pobočných závodech. Ve Vrchlabí se na tato šasi stavěly karoserie dodávka a odvozené STW (kombi). V Kvasinách pak verze sanita a od června 1953 také sedan, který doplnil výrobu v mateřském závodě.  Do rozbíhající se výroby však opět zasáhly vládní orgány, které roku 1952 nařídily automobilce zavést výrobu lehkého vojenského nákladního vozu Tatra 805, první vozy vyjely z Mladé Boleslavi koncem března 1953. Vojenská správa počítala s produkcí 16 700 vozů, roční výroba v Mladé Boleslavi se měla pohybovat kolem 6000 kusů. Tyto nerealistické předpoklady již v polovině roku 1953 revidoval Státní úřad plánovací, především na nátlak Ministerstva zahraničního obchodu, které potřebovalo zvýšit výrobu vozů Škoda 1200 pro vývoz za „tvrdou“ měnu. Dalším silným argumentem byla nehospodárnost produkce dvou zcela odlišných typů. Místo jednoúčelových strojů musely být výrobní linky osazeny stroji univerzálními, což v důsledku prodražovalo výrobu každého vozu Škoda 1200 údajně o 5000 Kčs. Tyto snahy samozřejmě podporovalo i vedení AZNP, snažící se zbavit tatrováckého „kukaččího vejce“. Po různých peripetiích byla výroba Tatry 805 v Mladé Boleslavi ukončena již koncem března 1955, celkem zde vzniklo pouze 6410 kusů. Na produkci se podílel také pobočný závod Vrchlabí, kde vznikaly budky pro tyto nákladní vozy. Kvůli tomu zde byla produkce užitkových verzí Škody 1200 zastavena, k jejímu obnovení došlo až v roce 1955.

První modernizace.

Výroba vozu byla v květnu 1954 na dva měsíce přerušena a v mezidobí došlo k provedení úprav karoserie, zaměřených na snížení hlučnosti a zvýšení prachotěsnosti. Karoserie byla vyztužena a uložena na silnější pryžové bloky, pode dveřmi vznikly nové prahy a mechanické směrovky nahradily kruhové blikače. Vůz získal účinnější tlumič výfuku a výkonnější topení. Osobní verze (sedan) dostala menší patnáctipalcová kola. Estetickou změnou se stalo doplnění hlavních světlometů chromovanými obroučkami. Kromě nich prodělal vůz několik dalších menších úprav. V této podobě se Škoda 1200 vyráběla do jara 1956.

Škoda 1201.

Bolestí vozu zůstával nedostatečně výkonný motor. Již v roce 1952 došlo ke zkušební montáži prototypového motoru obsahu 1,5 l a výkonu 38 kW (52 k) do sériového sedanu Škoda 1200. Stejnou pohonnou jednotku dostaly prototypy vojenských automobilů Škoda 972 a Škoda 973. Sedan s tímto motorem během zkoušek dosahoval rychlosti kolem 120 km/h. Problémem motoru však byl tvrdý chod, nízká životnost a poměrně vysoká spotřeba 11 l / 100 km. Podle některých zdrojů vzniklo 20 vozů s tímto motorem, nesoucích označení Škoda 1500 (typ 975).  Na podzim 1955 vstoupil do výroby automobil Škoda 440 ("Spartak"), který dostal pod kapotu modernizovaný motor z typu Škoda 1101, s lepším poměrem mezi výkonem a spotřebou paliva. Podle vzoru této úspěšné modernizace padlo rozhodnutí obdobně upravit i motor většího "Sedanu". Zároveň byl sledován cíl větší unifikace obou pohonných jednotek. Výsledné úpravy zahrnovaly nahrazení horizontálního karburátoru spádovým, změnu sacího a výfukového potrubí, osazení nového účinnějšího vzduchového filtru. Změna karburátoru si vyžádala montáž palivového čerpadla hnaného vačkovou hřídelí. S novou hlavou motoru se zvýšil kompresní poměr na 7:1. Další změny zahrnovaly mimo jiné montáž nového rozdělovače a výkonnějšího vodního čerpadla. Výkon upraveného motoru vzrostl o 25 % na 33 kW (45 k). Současně vzrostl i točivý moment, mírně také klesla spotřeba paliva. Nový motor a jeho uložení si vyžádalo menší úpravy motorového prostoru.  Kromě nového motoru se vůz dočkal i několika dalších zlepšení a úprav, opět především za účelem zvýšené unifikace s menším "Spartakem". Od něj Sedan převzal konstrukci rozvodovky a řešení manžet polonáprav. Vnější změny pak zahrnovaly především nové, méně aerodynamické a estetické, ale praktičtější vystouplé kliky dveří a disky kol s poklicemi - to vše opět shodné s typem 440. Takto modernizovaný vůz obdržel nové označení Škoda 1201 (typ 980). Sortiment karosářských verzí se rozšířil o pick-up, vyráběný od roku 1959 ve Vrchlabí.  Poslední podvozky varianty Š 1200 byly dohotoveny na konci ledna 1956. Od února 1956 započala v Mladé Boleslavi výroba již pouze kompletních podvozků nového provedení Škoda 1201 (od 34. série). Finální montáž vozů této verze probíhala v závodech Kvasiny a Vrchlabí, zatímco mateřský závod naběhl na výrobu nové řady Škoda 440. Během dalších let výroby následovaly menší změny a modernizace v jednotlivých výrobních sériích. Oproti předchozímu typu 1200 došlo k výraznému nárůstu podílu výroby užitkových verzí na úkor sedanů. Poslední sedan byl v Kvasinách karosován zřejmě počátkem roku 1956. Užitkové verze setrvaly ve výrobě do konce roku 1961. Zatímco jejich nástupcem se stala Škoda 1202, produkovaná od října 1961 závodem Vrchlabí, verze sedan zůstala bez náhrady.

Karosářské verze.

Přechod na celokovovou karoserii sice znamenal pokrok v produktivitě, avšak výroba stále trpěla nedostatečným a zastaralým technologickým vybavením výrobních závodů, především lisoven. To pak obzvláště platilo pro pobočné závody Vrchlabí a Kvasiny, kde bylo nutné stále využívat velký podíl ruční práce. Ve Vrchlabí dokonce lisovna do roku 1956 chyběla úplně, karosářské díly se proto lisovaly v řadě jiných podniků, jako Tatra Kopřivnice, TOFA Hejnice, Karosa Vysoké Mýto nebo AZKG Praha-Vysočany. Produktivitu snižoval také stále poměrně nízký stupeň unifikace karosářských verzí. Napohled velmi podobné typy kombi a dodávka sdílely pouze asi 75 % karosářských dílů, kombi a sanita měly společnou jen asi polovinu dílů. Nově zavedené syntetické vypalovací laky byly málo kvalitní a zařízení lakoven nedokonalé. Kvalita laku se často stávala předmětem stížností zákazníků. Vzhledem k tomu, že státní plán nepočítal s dlouhodobým pokračováním výroby vozů stávající koncepce (přednost dostala příprava „lidového vozu“, pozdější Škody 1000 MB), nebylo možné získat dostatečné investiční prostředky pro zásadní modernizaci výroby.

Sériově vyráběné karosářské verze.

Sedan.

Sedan má tříprostorovou skořepinovou čtyřdveřovou karoserii o rozměrech 4500×1680×1520 mm s odděleným zavazadlovým prostorem vzadu, pod kterým je umístěno náhradní kolo. Karoserie je celokovová, svařovaná z ocelových výlisků. Spojení karoserie s rámem zajišťuje osm šroubů s pryžovými podložkami, sloužícími k omezení přenosu vibrací od podvozku do karoserie. Čelní sklo je dvojdílné, lomené (kvůli lepší aerodynamice oproti jednodílnému). Zadní sklo je panoramatické. Okna všech dveří mají výklopná trojúhelníková okénka pro lepší větrání. Samotná skla všech dveří jsou stahovací. Sedadla vpředu jsou nedělená, tvořená jednodílnou lavicí s opěradlem. Zadní sedadla tvoří jednodílná lavice s odnímatelným opěradlem pro umožnění přístupu do zavazadlového prostoru zevnitř. Sedan byl oficiálně pětimístný (2+3), ale vzhledem k řadicí páce pod volantem a jednodílné lavici vepředu bylo možné převážet 6 osob (3+3). Škoda 1200 verze sedan byla vyráběna v Mladé Boleslavi od července 1952 a dále v Kvasinách od června 1953. Poslední sedany se Mladé Boleslavi vyrobily na konci října 1955, sériová výroba sedanu v Kvasinách pokračovala novým typem Škoda 1201 až do konce roku 1958. Celkem vzniklo v Mladé Boleslavi 15 594 sedanů Škoda 1200, určených převážně na export. V Kvasinách pak dalších 3 740 sedanů Škoda 1200 a 7 622 sedanů Škoda 1201.

Dodávka.

Prototyp dodávky vznikl roku 1950. Nezvykle krátký zadní převis je pozůstatkem vývojových úprav podvozku. Karoserie navržená na původní podvozek s krátkým rozvorem zůstala po jeho prodloužení nezměněna, pouze došlo k posunutí výřezů a podběhů zadních kol. Je vybavena pouze jednou přední lavicí pro dvě osoby a dvěma bočními dveřmi vpředu vpravo a vlevo. Ložný prostor odděluje od prostoru pro řidiče a spolujezdce plechová přepážka Přístup do ložného prostoru umožňují jednodílné dveře v zadním čele, otvírané do strany doleva. Zadní dveře mají jednodílné, lehce zaoblené okno. Na bočních stěnách nákladního prostoru, těsně za předními dveřmi, se nacházejí větrací klapky. Vůz disponuje dvěma schránkami pro nářadí a výbavu, umístěnými pod podlahou ložného prostoru mezi přední stěnou a podběhy zadních kol. Tyto schránky jsou přístupné zvenčí a zakryté rozměrnými obdélnými kryty. V zadní části vozu, pod podlahou ložného prostoru se nachází horizontálně umístěné náhradní kolo, přístupné po otevření zadních dveří. Vnější rozměry dodávky jsou 4360×1690×1580 mm.  Dodávková verze byla vyráběna pouze ve Vrchlabí. První sériová dodávka Škoda 1200 byla dokončena v září 1952, poslední vozy této verze opustily vrchlabský závod až počátkem roku 1956. Produkce dodávek pokračovala na podvozku modernizované verze Škoda 1201 až do roku 1961. Celkem bylo vyrobeno 4070 dodávek Škoda 1200 a 13 498 dodávek Škoda 1201.

Kombi.

Kombi, označované STW ("Station Wagon", hovorově "stejšn") je odvozeno od dodávky a má stejné vnější rozměry 4360×1690×1580 mm avšak asi o 30 kg větší hmotnost. Je vybaveno dvěma řadami sedadel. Oproti dodávce má navíc pevná boční okna a další dveře vpravo pro přístup k zadní lavici. Dělené okno bočních dveří má přední díl stahovací. Zadní jednodílné dveře jsou shodné s dodávkou. Ložná plocha (po sklopení zadní lavice) disponuje rozměry 1750×1380 mm. Sedák zadní lavice je výklopný a pod ním se nachází úložný prostor pro nářadí a povinnou výbavu. Kombi je stejně jako sedan pětimístné. Prototyp STW postavený roku 1950 na původním krátkém podvozku se od sériových vozů odlišoval posledním párem bočních oken. Ta byla, podobně jako u sériových sanitek, dvoudílná s vyklápěcím křídlem. Sériové STW mají namísto nich jednodílná pevná okna.  Stejně jako dodávka, i verze STW byla vyráběna ve Vrchlabí. První sériové kombi Škoda 1200 bylo dokončeno počátkem ledna 1953, poslední kombi Škoda 1201 opustily výrobní závod na podzim 1961. Celkem bylo vyrobeno 2076 kombi Škoda 1200 a 13 188 kombi Škoda 1201.

Sanitka.

Sanitní verze je podobná verzi kombi, zvenčí se liší především delším zadním převisem a výklopnými větracími okénky v bočních oknech. Zadní dveře jsou sklápěcí, vybavené dvěma okénky. Náhradní kolo umístěné podobně jako u dodávky a kombi je přístupné samostatnými dvířky na spodní straně zadního čela. Nad čelním oknem je osvětlený červený kříž. Vozidlo bylo vybaveno také žlutým mlhovým reflektorem na předním nárazníku vlevo. Rozměry sanitky jsou 4550×1680×1600 mm. Uvnitř vozu je vpředu lavice pro řidiče a spolujezdce, oddělená přepážkou. Vzadu se nachází sanitní prostor. V něm jsou na levé straně umístěna nad sebou dvě lehátka o rozměrech 1930×520 mm. Vpravo je pak sklopné sedátko pro doprovod, po sklopení využitelné jako třetí nouzové lehátko. Verze pro záchrannou službu měla pouze jedno lehátko. Vozy záchranné služby byly dále vybavovány modrými signalizačními světly, sirénou a od roku 1955 také elektronkovou radiostanicí Tesla Fremos s 1,8 m dlouhou anténou. První sanitní vůz byl vyroben 22. července 1952. Většina sanitek vyrobených v tomto roce šla na export, především do Polska a Rakouska. Později byly vozy vyváženy do dalších států západní i východní Evropy, a dokonce do Asie nebo Jižní Ameriky. V tuzemsku první vozy obdržela v listopadu 1952 Záchranná služba hl. m. Prahy. Sanitní verze Škody 1200 byla vyráběna pouze v Kvasinách. Od léta 1952 do začátku roku 1956 jich zde vzniklo celkem 1935 kusů. Následovala ji modernizovaná verze 1201, produkovaná do podzimu 1961 s počtem 5286 vyrobených vozů.  Úpravou sanitní verze Škoda 1200 vznikl pohřební vůz, vyrobený v sérii 50 kusů v prosinci 1955.

Pick-up.

Verze pick-up vznikla úpravou dodávkové karoserie. Přední část vozu po B-sloupek se nelišila od ostatních typů. Byla zakončena kolmou plechovou stěnou, opatřenou obdélníkovým okénkem, krytým ochrannou mřížkou. Za stěnou se nacházela otevřená ložná plocha, lemovaná trojdílnou dřevěnou lištou. Přístup na ložnou ploch byl jednodílnými dvířky, otvíratelnými do strany. Ložná plocha nebyla vybavena plachtou. Výroba pick-upů ve verzi Škoda 1201 probíhala v závodě Vrchlabí v letech 1959–1961, přesný počet vyrobených vozů není znám. Značná část produkce šla na export, řada vozů dostala pravostranné řízení. V Československu sloužily pick-upy například u pražské nákladní taxislužby. Tyto vozy byly dodatečně opatřeny plachtou, nesenou oblouky. Následníkem této varianty se stal pick-up Škoda 1202.

Sériově nevyráběné karosářské verze.

Kromě výše uvedených karoserií byly na počátku vývoje uvažovány další varianty, které měly používat původní krátký podvozek. Následné rozhodnutí o prodloužení podvozku přispělo k tomu, že tyto verze zůstaly pouze v prototypech.

Roadster.

Prototyp roadsteru vznikl v roce 1950 spolu s prototypem sedanu, dodávky a terénního vozu, a to na původním krátkém podvozku s rozvorem 2485 mm. Karoserie roadsteru byla dvoudveřová. Poměrně široké dveře měly spouštěcí skla zakončená chromovaným rámečkem (podobně jako u roadsteru Škoda 1102). Čelní dvoudílné šípové okno odpovídalo standardnímu provedení sedan a bylo zasazeno do rámu v barvě karoserie. Stahovací plátěná střecha se vyznačovala oblým tvarem. V interiéru se nacházela standardní přední lavice, vzadu pak zmenšená nouzová lavice. Vyrobený roadster zůstal v jediném prototypu.

Pohotovostní.

Prototyp pohotovostního vozu vznikl taktéž roku 1950. Verze pohotovostní měla využívat krátký podvozek rozvoru 2485 mm. Karoserie celkové délky 4035 mm se prakticky shodovala s karoserií stávajícího pohotovostního vozu Škoda 1101 P. Kromě většího motoru byl nejvýraznější změnou větší rozchod kolo obou náprav.

Terénní.

Prototyp terénní verze byl vyroben v roce 1950, kdy zároveň prodělal funkční zkoušky. Tato varianta opět vznikla na krátkém podvozku, avšak s pohonem všech čtyř kol (4×4). Nesla nové typové označení 965. Karoserie byla obdobná s pohotovostní verzí, avšak s odlišnou čelní maskou s vodorovným žebrováním a přední kapotáží. Větší osmnáctipalcová kola s pneumatikami 5,50-18" zajišťovala větší nájezdové úhly vozu. Později byla navržena zcela nová jednodušší karoserie, s krátkými převisy a dvěma výřezy namísto dveří. Tato varianta zůstala na papíře.

Prodeje vozu.

Vývoz.

Stejně jako jeho předchůdce, typ Škoda 1101/1102, byly i nové vozy Škoda 1200/1201 určeny primárně na vývoz, a to především do tzv. kapitalistických států. Vývoz automobilů představoval pro stát významný zdroj deviz. Konkrétní statistiky vývozu jsou však velmi kusé a pro roky 1956–1963 zcela chybí. Do zahraničí však zřejmě zamířila velká většina vyrobených vozů, podobně jako u předešlého typu. Například roku 1955 bylo z 12 530 vyrobených osobních vozů v Československu (převážně typ Škoda 1200) exportováno 10 848 kusů, tedy 87 %. Vozy Škoda 1200/1201 byly na západních trzích oceňovány pro svou robustnost, spolehlivost a relativně příznivou cenu. Předmětem kritiky se stával především nekvalitní lak, dále se objevovaly problémy s řazením a synchronizací převodovky a některé další detaily.

Československo.

Vozy, které zůstaly v Československu, byly převážně prodávány na příděl státním orgánům a institucím, řada sedanů sloužila jako vozy taxislužby. Cena sedanu na volném trhu činila 300 000 Kčs před měnovou reformou v květnu roku 1953. Od dubna 1954 byla cena sedanu stanovena na 29 000 Kčs, provedení STW stálo 30 500 Kčs. Dostupnost vozu pro běžného občana však byla spíše teoretická, například roku 1953 se v celém Československu prodalo do osobního vlastnictví pouze 74 automobilů.

Provoz a dochované vozy.

Specifické podmínky trhu v Československu umožnily poměrně dlouhou dobu provozování těchto vozů. Trvalý nedostatek dostupných nových automobilů nutil provozovatele (tj. podniky a instituce) stávající vozy místo nahrazení opakovaně opravovat. Časté byly kompletní generální rekonstrukce automobilů s montáží nové karoserie a/nebo motoru. Tento postup byl také administrativně jednodušší než pořízení automobilu zcela nového. Situaci se přizpůsobila i automobilka, která pro tyto účely vyráběla kompletní náhradní karoserie, motory a další díly. Vzhledem ke stavebnicové konstrukci vozů řady 1200/1201/1202 se podvozky starších vozů postupně osazovaly karoseriemi a motory novějších typů. Po takovéto rekonstrukci vznikala prakticky nová vozidla.  V Česku bylo k 30. červnu 2018 v centrálním registru vozidel evidováno 225 vozů Škoda 1200 a 476 vozů Škoda 1201. Z tohoto počtu je však provozovaných zřejmě pouze malá část, především jako autoveterány ve vlastnictví sběratelů. Řada automobilů se nachází ve sbírkách muzeí v Česku (například Škoda Muzeum) nebo v zahraničí.

Popis vozu.

Podvozek.

Podvozek je tvořen páteřovým rámem s nosníkem z bezešvé ocelové roury. Vpředu je rám rozvidlen do dvou lisovaných podélníků. Na rámu jsou přivařeny příčné lisované nosníky pro uchycení karoserie. Vzadu je páteřový rám ukončen přírubou pro rozvodovku zadní nápravy. Rámem prochází kloubový hnací hřídel. Podvozek je vybaven centrálním mazáním pomocí nožní pístové pumpy, ovládané pedálem. Po jeho sešlápnutí je rozveden mazací olej do čepů přední nápravy, řízení, ložiska spojky a ložiska hnacího hřídele. Hmotnost podvozku s motorem (šasi), náplněmi a náhradním kolem je 580 kg.  Nápravy jsou tvořeny nezávislými výkyvnými polonápravami.  Přední náprava je řiditelná, s lichoběžníkovým zavěšením kol. Spodní rameno tvoří příčná půleliptická listová pružina, horní ramena jsou tvořena rozvidlenými pákami, na jejichž koncích jsou umístěny olejové tlumiče pérování. Nosné pero je opatřeno zajišťovací vzpěrou. Řízení kol je šroubem s maticí.  Zadní hnací náprava se skládá z polonáprav, tvořených ocelovými bezešvými trubkami. Ty jsou výkyvně zavěšeny na skříni rozvodovky. Náprava je odpružena příčnou půleliptickou listovou pružinou, umístěnou nad polonápravami a upevněnou na skříni rozvodovky. Odpružení doplňuje olejový tlumič.  Provozní brzda je hydraulická jednookruhová, s bubnovými brzdami na všech čtyřech kolech. Ruční brzda je mechanická, ovládaná pákou pod přístrojovou deskou.  Disky kol jsou plechové paprskové, rozměry ráfku činí u verze sedan 3,50 D×16”, resp. 4,00 E×15” od 16. série. Ostatní verze mají rozměr ráfků 4,00 E×16”. Ráfky sedanu jsou opatřeny pneumatikami 5,50×16” resp. 6,00×15” od 16. série. Ráfky ostatních verzí obouvají pneumatiky rozměru 6,00×16”.

Pohonné ústrojí.

Motor vozu je umístěn vpředu, podélně za přední nápravou, za kterým se nachází převodovka, jež s ním tvoří jeden montážní celek. Uložení motoru na rámu je provedeno ve třech pryžových závěsech (silentblocích).  Typově je motor čtyřtaktní zážehový vodou chlazený řadový čtyřválec s rozvodem OHV. Jeho zdvihový objem činí 1221 cm3, při vrtání válců 72 mm a zdvihu pístů 75 mm. Kompresní poměr má hodnotu 6,5:1 (Š 1200), 7:1 (Š 1201 do 63. série) nebo 7,5:1 (Š 1201 od 64. série). Nejvyšší krátkodobý výkon motoru podle normy SAE dosahuje 26,5 kW (36 k) při 4200 ot./min. (Š 1200), resp. 33,1 kW (45 k) při 4200 ot./min. (Š 1201). Největší krouticí moment stanovovaný dle normy SAE dosahuje 74,5 Nm při 2300 ot./min. (Š 1200), resp. 84,3 Nm při 2500 ot./min. (Š 1201). Suchá hmotnost motoru je udávána 103 kg.  Voda k chlazení motoru prochází nuceným oběhem pomocí odstředivého čerpadla. Proudění vzduchu chladičem podporuje čtyřlistý ventilátor, poháněný klínovým řemenem od klikové hřídele. Tlakové mazání motoru zajišťuje zubové čerpadlo. Blok motoru je opatřen vyměnitelnými vložkami válců, z vnější strany přímo chlazenými vodou (tzv. „mokré vložky“). Kliková hřídel je uložena ve třech kluzných ložiscích. Blok motoru i hlava válců jsou odlity z šedé litiny, písty z hliníkové slitiny.  Přípravu palivové směsi zajišťuje horizontální karburátor typu Solex 26 UAHD, případně JIKOV 26 POH (Š 1200) nebo spádový karburátor JIKOV 32 SOP (Š 1201). Palivo proudí z nádrže do karburátoru samospádem (Š 1200) nebo nuceně pomocí membránového čerpadla, hnaného vačkovou hřídelí (Š 1201). Válcová plechová palivová nádrž o objemu 35 litrů je umístěna v motorovém prostoru na příčné stěně. Základní spotřeba vozu činí 9–10 l benzínu a 0,2 l oleje na 100 km (Š 1200), resp. 8,2–9,4 l benzínu a 0,1 l oleje na 100 km (Š 1201).  Převodovka je mechanická čtyřstupňová se zpětným chodem. Má synchronizaci III. a IV. rychlostního stupně, od 29. série pak synchronizaci II., III. a IV. stupně. Čtvrtý rychlostní stupeň tvoří přímý záběr. Řadicí páka se nachází na sloupku řízení pod volantem. Spojka je suchá kotoučová jednolamelová. Rozvodovka se nachází na zadní nápravě a stálý převod činí 4,78 (sanita) nebo 5,25 (ostatní verze).  Tabulka technických parametrů motorů Š 1200 a Š 1201:

Elektrická soustava.

Elektrická soustava vozu pracuje s napětím 12 V. Zdrojem energie je dvanáctivoltové dynamo o výkonu 200 W, hnané stejným klínovým řemenem jako ventilátor. Akumulátorová baterie o kapacitě 45 Ah je umístěna v motorovém prostoru, po levé straně palivové nádrže. Elektrický startér má výkon 0,8 k. K elektrickému příslušenství patří zapalování motoru, tvořené zapalovací cívkou, rozdělovačem a svíčkami. Pořadí zapalování válců je 1-3-4-2. Elektrické příslušenství je značky PAL.  Součástí elektrického příslušenství je také osvětlovací soustava, tvořená hlavními světlomety, koncovými svítilnami, osvětlením tabulky SPZ vzadu, osvětlením přístrojové desky a stropní svítilnou. Sanitní vozy jsou navíc vybaveny mlhovým světlometem vpředu a zvláštními signálními svítilnami.

Karoserie a interiér.

Karoserii vozu tvoří celokovová skořepina. Je zhotovená z elektricky svařovaných plechových dílů a potažená ocelovými plechy tloušťky 0,8 mm a 1 mm. Karoserie je na podvozku usazena pomocí osmi pryžových lůžek umístěných na příčkách rámu a na skříni rozvodovky. Karoserie a šasi jsou spojeny pomocí osmi šroubů. Karoserie je lakována syntetickým lakem. Přední sedadlo je lavicové posuvné, se společným opěrákem. Zadní sedadlo je taktéž jednodílné lavicové. Potah je z vlněné látky nebo z umělé kůže, případně jejich kombinací. Dveře a stěny jsou čalouněny stejným materiálem jako sedadla, strop je potažen vlněnou látkou. Přístrojová deska obsahuje palivoměr, rychloměr s počítadlem kilometrů a teploměr chladicí kapaliny. Uprostřed je mřížka reproduktoru, vpravo uzavíratelná schránka. Na horní straně u předního okna se nacházejí dva výdechy teplovodního topení, sloužící k jeho odmrazování. Volant je dvouramenný, od 37. série doplněný půlkruhovým tlačítkem houkačky.

Výroba a technické údaje.

Údaje bez závorky platí pro typ Škoda 1200, údaje v závorce platí pro typ Škoda 1201. Pokud závorka chybí, je uvedený údaj shodný pro oba typy.

Škoda 1200 byl osobní a lehký užitkový automobil střední třídy, vyráběný podnikem Automobilové závody, národní podnik (AZNP). Vůz klasické koncepce a s páteřovým rámem konstrukčně navazoval na starší typ Škoda 1101/1102, přezdívaný Tudor a vyráběný od druhé poloviny 40. let. Škoda 1200 už měla oproti němu zcela novou celokovovou karosérii, jako první ze sériových vozů značky. V září 1949 vznikl první prototyp automobilu a sériová produkce byla zahájena roku 1952. V roce 1956 ho nahradil modernizovaný typ Škoda 1201 se silnějším motorem, vyráběný do roku 1961. Oba typy byly známé pod lidovým označením Sedan.

Les Škoda 1200, 1201 et 1202 sont trois automobiles produites entre 1952 et 1971 par le constructeur tchécoslovaque Škoda Auto. Disponible en carrosseries berline et break, la 1200 a été assemblée entre 1952 et 1955. Cette même année, la 1201 prend le relais. La berline est supprimée du catalogue en 1958. Subsiste alors le break et les utilitaires, légèrement redessinés en 1961, qui perdureront jusqu’en 1971 sous le nom de 1202.