Popis.

Swift je tříose stabilizovaná astronomická observatoř s hlavním tělesem nepravidelného, přibližně hranolovitého tvaru o příčném rozměru 1,60 m a výšce včetně anténních systémů a výklopných clon 5,57 m. Je vybavena dvěma otočnými výklopnými třídílnými panely slunečních baterií o rozměrech 4,31×1,34 m, orientovanými podélně s delší osou družice, s příčným rozpětím 5,41 m a dodávajícími minimálně 2214 W elektrické energie (na konci aktivního života) a dobíjející NiH2 akumulátorovou baterii s kapacitou 80 Ah. Družice nese tři vědecké přístroje:  BAT ("Burst Alert Telescope") - širokoúhlý detektor záblesků gama záření, energetický rozsah 10 až 150 keV, zorné pole 2 sr, přesnost určení polohy zdroje ±4'  XRT ("X-Ray Telescope") - rentgenový zobrazující dalekohled, energetický rozsah 0,2 až 10 keV, detekční prvek CCD (Carge Coupled Device), průměr apertury 0,51 m, ohnisková délka 3,5 m, zorné pole 23,6'×23,6').  UVOT ("Ultra Violet Optical Telescope") - dalekohled pro ultrafialovou a viditelnou oblast spektra, spektrální rozsah 170 až 650 nm, průměr apertury 0,30 m, ohnisková délka 1 m, zorné pole 17'×17', mezní hvězdná velikost 8m až 24m  Řízení družice a zpracování naměřených dat zajišťuje zdvojený řídicí počítač s procesorem RAD6000. Data mohou být ukládána do velkokapacitní polovodičové paměti s kapacitou 32 Gbit. Komunikační vysílač pracuje v pásmu S (2,2 GHz, rychlost přenosu 2,25 Mbit/s) s pozemní stanicí, resp. s družicemi systému TDRSS (Tracking and Data Relay Satellite System, rychlost přenosu 2.0 kbi/s) pro rychlé informování o gama záblescích. Povelový přijímač pracuje též v pásmu S (2,4 GHz, rychlost přenosu 2,0 kbi/s). Orientační a stabilizační systém využívá jako čidel sledovače hvězd a inerciální plošinu (přesnost stanovení polohy v klopení a zatáčení ±2,2" resp. ±46" v klonění). Jako výkonné prvky slouží 6 silových setrvačníků a magnetické tyče pro tlumení kmitů (přesnost nastavení polohy ±144" resp. ±150").

Spolupráce na projektu.

Družici postavila firma General Dynamics C4 Systems (dříve Spectrum Astro) ve spolupráci se střediskem NASA Goddard Space Flight Center, které je též provozovatelem družice. Na projektu se dále podílely organizace Agenzia Spaziale Italiana (ASI) z Itálie a "Particle Physics and Astronomy Research Council" (PPARC) z Velké Británie. Vědecké přístroje a program zajišťují mj. Pennsylvania State University, Los Alamos National Laboratory, Max-Planck-Institut für Extraterrestrische Physik (Německo) a další university a vědecká pracoviště z Ameriky a Evropy.  Hlavní pozemní stanice se nachází u města Malindi v Keni. Družice je řízena z pozemního střediska MOC (Mission Operations Center) v areálu Pennsylvania State University a naměřená data jsou zpracovávána, distribuována a archivována ve středisku SDC (Swift Data Center) v areálu NASA Goddard Space Flight Center (GSFC) v Greenbelt v Marylandu.

Mise.

Hlavním cílem mise je studium gama záblesků a určení jejich původu. Dalším úkolem je pozorování celé oblohy v rentgenové části spektra a určovat rentgenového záření. Družice také slouží jako pozorovací platforma pro sledování příležitostných cílů jakými jsou třeba supernovy.  Observatoř Swift odstartovala z odpalovací rampy 17 na mysu Canaveral 20. listopadu 2004 a dosáhla nízké oběžné dráhy Země ve výšce 586 až 601 kilometrů a se sklonem dráhy 20°. Vědecká činnost byla zahájena v prosinci 2004. Hned na začátku mise došlo k selhání chladicí jednotky energetického zdroje pro rentgenový teleskop. Tato závada nebyla odstraněna, ale týmy vědců z universit v Pensylvánii a Leicesteru zjistily, že teleskop může pracovat i bez chladicí jednotky. Zkoušky pokračovaly do února 2005, kdy byly pořízeny první snímky přístrojem UVOT (ve viditelném a ultrafialovém spektru) a observatoř tak byla prohlášena za plně funkční.

Swift, celým jménem Swift Gamma-Ray Burst Mission, je kosmická observatoř vypuštěná a provozovaná americkou agenturou NASA. Je určena ke studiu gama záblesků a jejich odlesků v několika vlnových délkách. Start se konal 20. listopadu 2004 na Mysu Canaveral a na oběžnou dráhu byla družice vynesena nosnou raketou Delta II.

Swift ("" en anglais) est un télescope spatial multi spectral (rayons X durs et mous, ultraviolet, lumière visible) développé par l'agence spatiale américaine, la NASA, avec des contributions importantes de l'Italie et du Royaume-Uni. Lancé en 2004 par un lanceur Delta 2, "Swift" a pour objectif d'identifier, localiser et observer les sursauts gamma. Cette mission du programme Explorer est pilotée par le Centre de vol spatial Goddard et son coût est d'environ de dollars américains. L'université d'État de Pennsylvanie joue un rôle central dans la réalisation de l'instrumentation scientifique et héberge le centre de contrôle de mission du télescope spatial. La mission initiale doit durer deux ans mais la mission est prolongée à plusieurs reprises et Swift est toujours pleinement opérationnel en mai 2019.


Frederick Stanley, šestnáctý hrabě Derby

Osobní život, vzdělání.

Frederick byl druhým synem ministerského předsedy Edwarda Smithe-Stanleyho a Emmy Caroline Stanleyové. Studoval na Eton College a na Královské vojenské akademii Sandhurst.

Politická kariéra.

Stanley opustil armádu a vydal se do politiky. Sloužil jako člen parlamentu za Konzervativní stranu za Preston, North Lancashire a Blackpool.

Generální guvernér Kanady.

Stanley byl jmenován generálním guvernérem Kanady a vrchním velitelem na Ostrově prince Edwarda 1. května 1888. V období jeho úřadu na této pozici často cestoval skrz Kanadu. Jeho návštěva západní části země roku 1889 mu ukázala nádhernou přírodu a povolení k setkání původních obyvatel a mnoha farmářů. Ve Vancouveru vyznačil Stanley Park, který byl po něm pojmenován. Kdykoli mu to jeho naplněný kalendář povolil, oddával se sportu či rybaření.  Když v roce 1891 jeho přítel a ministerský předseda Spojeného království Sir John A. MacDonald zemřel na srdeční zástavu ve své kanceláři 6. června toho roku, Stanley ztratil užitečné přátelství s premiérem britské vlády. Navrhl Sira Johna Abbotta, ale ten kvůli nemoci přenechal své místo Siru Johnu Thompsonovi.  Stanleyho žena, kterou tehdejší kanadský premiér Sir Wilfrid Laurier označil jako schopnou a zábavnou ženu, v roce 1891 založila Institut Lorda Stanleyho pro diplomované sestry na Rideau Street, což byla první zdravotnická škola v Ottawě. Jeho manželka byla také nadšenou fanynkou ledního hokeje, navštěvovala zápasy na ottawském Rideau Rinku.

Stanley Cup.

"Hlavní článek: Stanley Cup"  Stanleyho synové byli hokejisté, hráli v ottawských amatérských týmech, což vyústilo v to, že Lord Stanley i jeho žena se stali věrnými fanoušky ledního hokeje. V roce 1892, Stanley dal Kanadě ceněnou národní ikonu – Stanley Cup. Původně ji určil pro nejlepší amatérský tým, v roce 1909 se však trofej stala trofejí pouze pro týmy profesionální. Od roku 1926 o ni bojují pouze týmy National Hockey League. Tato nyní slavná trofej nese jeho jméno jako vzpomínku na jeho lásku k hokeji, sportu a životu v Kanadě. Díky tomu byl v roce 1945 Stanley uveden do Hokejové síně slávy.

Pozdní léta.

Stanleyho období v úřadu generálního guvernéra Kanady skončilo v září 1893. V dubnu téhož roku mu ale zemřel jeho bratr a Frederick tak musel převzít jeho úřad hraběte v Derby. Než ale samotnému Fredericku Stanleymu skončil úřad v Kanadě, musel za něj vykonávat povinnosti správce oblasti. Stanley se tak do Anglie vrátil až v září, kdy ho nahradil na postu guvernéra Lord Aberdeen.  Ve stejném roce byla torontská kasárna New Fort York přejmenována na Stanley Barracks (česky Stanleyovy Kasárny). Po návratu do Anglie se brzy stal primátorem Liverpoolu a rektor University of Liverpool. V posledních letech jeho života mnohokrát věnoval peníze na charitu. Stanley zemřel 14. června 1908, jeho žena pak 17. dubna 1922. Edward Whymper, anglický cestovatel po vyšplhání na horu Stanley Peak v Britské Kolumbii pojmenoval horu po Lordu Stanleym. Dále po něm byly pojmenovány vancouverský Stanley Park a divadlo Stanley Theatre, dále také Stanley Park v anglickém Blackpoolu.

Rodina.

Stanley si vzal Lady Constance Villiers, dceru George Villierse, čtvrtého hrabě Clarendonu 31. května 1864. Měli spolu osm synů a dvě dcery, jeden syn a jedna dcera ale zemřeli v dětství. Jejich druhý syn, Sir Victor Stanley byl admirálem v Royal Navy, jejich třetí syn, Sir Arthur Stanley, a jejich šestý syn, Sir George Frederick Stanley byli oba politici. Stanley byl starostou Prestonu, po jeho smrti ho nahradil jeho nejstarší syn, také významný politik, Edward Stanley.

Frederick Arthur Stanley, 16. hrabě Derby KG, GCB, GCVO, PC (15. ledna 1841 – 14. června 1908) známý jako Frederick Stanley do roku 1886 a jako Lord Stanley of Preston mezi lety 1886 a 1893 byl politik Konzervativní strany ve Spojeném království, Ministr kolonií Spojeného království v letech 1885 a 1886 a šestý generální guvernér Kanady mezi lety 1888 a 1893. Byl horlivý sportovec, postavil stáje Stanley House Stables a nejvíce je znám pro uvedení Stanley Cupu. Stanley byl svobodný zednář.

Frederick Arthur Stanley (, Londres – ), Stanley de Preston, comte de Derby, est un homme d'État. Il fut le sixième gouverneur général du Canada, de 1888 à 1893.


Slabá a silná emergence.

Existují dva poměrně odlišné přístupy k emergentním jevům. V případě diskuzí o emergentních jevech je třeba tyto přístupy důsledně rozlišovat, neboť rozdíly jsou zcela zásadního charakteru.  Slabá emergence předpokládá, že emergentní jevy jsou určeny vlastnostmi jednotlivých prvků systému a jejich vzájemnými vazbami. Tyto jevy však mohou být poměrně neočekávané a z hlediska obvyklého lidského očekávaní nové. Matematickým jazykem pro popis slabé emergence je teorie komplexních systémů. Slabá emergence vlastně nepředstavuje zásadní problém pro běžný přístup v přírodních vědách, totiž pro redukcionismus. Podle slabé emergence lze chování systému popsat studiem jeho prvků a vztahů mezi nimi, jevy označované jako emergentní se alespoň v principu ozřejmí během další analýzy. Z hlediska obecného vědeckého přístupu není slabá emergence vědeckou teorií o chování přírody, slabá emergence je spíše pojmenování existující třídy jevů objevujících se v komplexních systémech. Vědeckými teoriemi jsou až teorie o podstatě takových jevů jako např. teplota nebo fonony.  Silná emergence předpokládá, že alespoň některé emergentní jevy existují samy o sobě a ani v principu je nelze odvodit z pouhé znalosti chování jednotlivých částic systému a ze znalosti vazeb mezi těmito částicemi. Jinými slovy teorie silné emergence předpokládá, že alespoň některé emergentní jevy jsou entity samy o sobě. I když se k teorii silné emergence hlásí i někteří fyzici, je tento přístup obvyklý spíše mezi filozofy. Za podstatu principu silné emergence se někdy vydává tvrzení „celek je víc než souhrn jeho částí“, ale to není zcela přesné, protože toto tvrzení zanedbává fakt, že i pro konkurenční pojetí (slabá emergence) jsou klíčové nejen vlastnosti prvků systému, ale i vazby mezi nimi. Filozofický přístup k emergenci na úrovni silné emergence lze dosledovat hluboko do minulosti. Například Aristotelés mluví o složených celcích, které nemají povahu hromady a které přirovnává ke slabikám: slabika „ba“ není jen spojení dvou hlásek. Z hlediska obecného vědeckého přístupu je silná emergence sama o sobě vědecká hypotéza, navíc vědecká hypotéza v principu testovatelná.

Emergence vědomí.

Britský filosof G. H. Lewes († 1878) uvažoval o tom, že vědomí by se dalo vysvětlit jako emergentní jev. Filosof Samuel Alexander a zoolog C. L. Morgan vyvinuli emergentní teorii vědomí, které podle nich nelze zcela vysvětlit z fyziologických vlastností organizmů.

Emergence jako interdisciplinární princip.

Jednoduché příklady emergentních vlastností jsou známy z fyziky: veličiny jako tlak nebo teplota mají smysl jen pro velká množství molekul. Robert B. Laughlin, teoretický fyzik a laureát Nobelovy ceny, napsal: „Z fyzikálního hlediska je zvlášť zábavné mluvit o životě, protože představuje extrémní příklad emergence zákonitostí.“  Philip W. Anderson, rovněž fyzik a nobelista, napsal: „Svět, který vnímáme, vzniká v každém stadiu „emergencí“ – to jest procesem, v němž značné agregace hmoty mohou spontánně vyvinout vlastnosti, jež u jejich jednodušších složek nemají smysl. – „Živá buňka není ještě tygr a jednotlivý atom zlata není ani žlutý ani lesklý.“.Anderson také soudí, že princip emergence je stejně podstatnou složkou současné vědy jako redukcionismus.  Sociolog a filosof Norbert Elias († 1990) v rámci svého procesního modelu evoluce rozlišuje reverzibilní integrace, které nevytvářejí nové možnosti, a integrace ireverzibilní (nevratné), které charakterizuje dělba funkcí mezi integrovanými částmi. Takové integrace se vyznačují novými emergentními možnostmi a nedají se bez ztráty těchto možností zase rozdělit. Ireverzibilní integrace charakterizují oblast živého a dále se rozvíjejí v oblasti společenské a kulturní.

Emergence (z lat. "e-mergere", vynořovat se, vyvstávat) znamená spontánní vznik makroskopických vlastností a struktur složitých systémů, jež není snadné odvodit z vlastností jejich složek. Takové vlastnosti a struktury, jež vznikají z množství poměrně jednoduchých interakcí, se nazývají emergentní. Pojem má velký význam ve filosofii, v teorii systémů a evoluce.

L’émergence est un concept philosophique formalisé au et qui peut être grossièrement résumé par l'adage : « le tout est plus que la somme de ses parties ». Il s'oppose au réductionnisme comme aux doctrines dualistes (dualisme ou vitalisme).


Příznaky, průběh.

Preparalytické stádium.

K počátečním projevům patří zejména neurastenické obtíže – nespavost, bolesti hlavy, potíže se soustředěním, vegetativní labilita, podrážděnost. Lze pozorovat časnou dysartrii projevující se obvykle vynecháváním a přesmykováním slabik, objevit se mohou i parestézie. Běžné jsou též závratě, třes jazyka a rukou. Později dochází k celkovému postižení povahových vlastností. Typické je obhroublé vtipkování, impulzivita, hypománie, nebo naopak deprese, či apatie, později bývá spíše tupá euforie až úplná citová vyhaslost. Nemocný zanedbává péči o svůj zevnějšek a práci, oslabena je soudnost, vůle, pozornost i paměť. Časté jsou makromanické a jiné bludy. Mohou se objevit zrakové a sluchové halucinace, iluze, mikrozoopsie.

Paralytické stádium.

Dochází k rozvoji paréz a progresivní demenci. Běžná je šlachová hyperreflexie, pseudobulbární syndrom, dysartrie, afázie. V polovině případů se objevuje tzv. Argyll-Robertsonova zornice (znekrouhlené, anizokorické zornice s vyhaslou reaktivitou na osvit). Následuje celkové chřadnutí, dochází ke spontánním zlomeninám, výkyvům tělesné teploty, naprostému rozkladu osobnosti a kachexii. Příčinou smrti může být těžký epileptický paroxysmus, tzv. ictus paralyticus.

Neuropatologie.

Základními patologickými koreláty p paralýzy je nerovnoměrná difúzní atrofie mozkové kůry, zejména frontotemporální, částečně i perietální. Nadále jsou přítomny rozličné markery typické pro chronické encefalitidy. Měkké pleny jsou zpravidla zbytnělé, leptomeningeální a korové cévy lymfocytárně a plazamticky infiltrované. Lze nalézt demyelinizaci, zmnožení astroglie. V omozečných obalech a kůře se ukládá žlutohnědý pigment hemosiderin (atrophia corticis rubra).

Diagnostika.

Velmi zřetelné, osobité znaky této nemoci, jsou abnormality v reflexích pacientovy zornice; tzv. Argyll-Robertsonova zornice – zornice jsou nezvykle úzké, zneokrouhlené a anizokorické (nesoulad velikostí obou zornic), přičemž neodpovídá na osvit při zachovalé reakci na konvergenci – příčinou je léze okohybného nervu – vyskytují se u 50% nemocných. Diagnosticky cenným ukazatelem se v preparalytickém období stává zejména jazyk – znatelný je jemný třes a záškuby, rovněž neschopnost jej vysunout mimo ústa.  Séropozitivita pro treponematózu se ověřuje TPHA a TPI testy, dříve se hojně využívaly tzv. Wassermanovy reakce. Při vyšetření s podezřením na demenci, či jinou poruchu se tyto zkoušky používají bez výhrad. Rozbor mozkomišního moku při progresivní paralýze vykazuje přibližně tyto hodnoty.:

Léčba a prognóza.

Před objevem penicilinu, který je při vysokém dávkování úspěšný až v 80%, a ostatních ATB, jako je doxycyklin byla progresivní paralýza obvykle smrtelná, vedoucí k úmrtí během tří až pěti let, ačkoliv jsou možné i formy trvající několik měsíců, či deset, patnáct let. K potlačení křečí a organické epilepsie se podávaly antikonvulziva, obvykle fenytoin. Před masovým využíváním penicilinu se od roku 1917 využívalo Wagner-Jaureggovy malarioterapie, která spočívá v naočkování nemocného malárií. Tento postup byl objeven dr. Juliem Wagner-Jaureggem, který si všiml neobjasnitelné úzdravy u paralytiků, kteří prodělali horečnaté onemocnění. Vzhledem k časté úmrtnosti se ovšem postupem času začalo přistupovat k bezpečnějším látkam, jako jsou rozličné toxiny a pyrogeny – spirochéty "treponema pallidum" obvykle hynou již při tělesné teplotě kolem 38,5 °C. Účinnost této pyroterapie kolísala mezi 30 – 60%, a roku 1927 byla za tento objev dr. Wagner-Jaureggovi udělena Nobelova cena.

V kultuře a společnosti.

Nejznámějším uměleckým počinem zobrazující tematiku progresivní paralýzy jsou bezpochyby Petrolejové lampy Jaroslava Havlíčka v postavě Pavla Maliny a také jeho kinematografickém ztvárnění, od režiséra Juraje Herze – "Petrolejové lampy" (1971), kde takto stiženého jedince ztvárnil herec Petr Čepek. Známými osobnostmi, které tímto onemocněním rovněž trpěly jsou Albrecht z Valdštejna, Josef Mánes (uvažuje se i o poškození mozku, meningeální tuberkulóze), Franz Schubert, Charles Baudelaire, Guy de Maupassant, Friedrich Nietzsche, nebo také otec věhlasného autora sci-fi a horrorů H. P. Lovecrafta, Scott Winfield Lovecraft.

Progresivní paralýza, také paralytická demence, generalizovaná obrna, či Baylova nemoc, je v současné době velmi vzácné onemocnění mozku s výskytem zhruba 7 % mezi nemocnými v pozdním stádiu syfilis. Obvykle se dostavuje 10 až 25 let po infekci. Z hlediska patologie se jedná o chronickou progresivní meningoencefalitidu. Onemocnění převažuje mezi muži.

La paralysie générale est le nom anciennement donné à la méningo-encéphalite de la neurosyphilis, observée au cours de la phase tertiaire de la syphilis et qui apparaît 5 à 15 ans après l'infection initiale. Cet article traite des aspects historiques de l'affection. Pour la description clinique et les aspects thérapeutiques, se reporter à l'article Neurosyphilis. Cette complication neurologique tardive de la syphilis a été souvent désignée par son abréviation « PG » dans le vocabulaire médical ou littéraire francophone. Ce sigle était un moyen pudique de désigner une complication redoutée d'une maladie sexuellement transmissible.


Životopis.

Narodila se ve vsi Podhajce (předměstí Łucku) ve Volyni ve statkářské rodině (otec Wincenty byl zámožným statkářem, matka Józefa z Karskich byla bývalou baletkou z Varšavy). Vzdělání nabývala doma a krátce v ústavu Sacré Coeur a také v soukromém Institutu Výchovně-Naučném ve Lvově. V roce 1876 se provdala za poručíka carské gardy, mladého statkáře ze Žmudě Konstanta Śnieżko-Błockého, rodu Leliwa, zakrátko však od manžela odešla (manželství skončilo v roce 1888). V roce 1882, po neshodě s rodinou a mužem, odešla k divadlu, hrála v Krakově, Lvově, Poznani a v různých kočovných spolcích. Pociťovala nechuť a později přímo nevraživost k mužům, ve kterých vždy viděla pouze strůjce všech neštěstí, která mohou ženu v životě potkat. Horlivě toužila zůstat herečkou a dostala se tak do různých kočovných amatérských spolků tehdejší Haliče, Kongresovky a také velkovévodství Poznaňského. Od roku 1879 se již herectví věnovala profesionálně, ale považovala se za umělecky nedoceněnou a byla v neustálém konfliktu s divadelním prostředím. V roce 1889 vycestovala do Paříže, aby si zlepšila své divadelní schopnosti a dosáhla většího uznání. Žila zde pět let (do roku 1895) a účinkovala ve slavných divadlech Théâtre Libre, A. Antoine'a a později v moderním Théâtre de l'Œuvre. Úspěchů však nedosáhla. Po návratu do vlasti se bezúspěšně snažila dostat se do varšavských divadel. Ještě jednou působila v kočovných divadlech, aby konečně dostala angažmá v Divadlo Juliusze Słowackého v Krakově, který řídil Tadeusz Pawlikowski, v němž si vydobyla úspěchy, ale stala se zároveň obětí ostré divadelní kritiky.  Jako spisovatelka debutovala v roce 1883 pod pseudonymem Gabriela Zapolska, a to povídkou "Jeden den ze života růže" (pol. "Jeden dzień z życia róży", 1881). Její spisy vycházely ve lvovském a později varšavském tisku. Její díla, mezi něž patřila povídka "Małaszka" (1883), romány "Kaśka Kariatyda" (1885–1886) (česky vyšlo pod názvem "Ve službách hříchu"), "Przedpiekle" (1889), se stala předmětem polemik, vyvolaných pobouřením konzervativní kritiky kvůli dominujícímu naturalismu v dílech. V románech "O czym się nie mówi" (1909) a "O czym się nawet myśleć nie chce" (1914) se zabývala problematikou prostituce a pohlavních nemocí. Napsala mnoho povídek, románů a dramat, z nichž je však nejslavnější "Morálka paní Dulské" (pol. "Moralność Pani Dulskiej"). Vlivem své prudké povahy a nepříliš šťastných životních zkušeností bývala často vnitřně neklidná. Neustále mívala konflikty s řediteli a režiséry divadel, v nichž vystupovala nebo ve kterých se hrály její hry. Od roku 1904 se natrvalo usadila ve Lvově, kde se svým druhých mužem, malířem Stanisławem Janowským, založila divadelní spolek, se kterým projížděla Haličí.  Obojí její manželství bylo nešťastné, svůj pseudonym si zvolila, když přijela na zapřenou do vídeňského ústavu porodit nemanželské dítě; mezi velkým počtem jejích milenců bylo několik významných spisovatelů polských i francouzských. V jejím životě se střídalo štěstí a triumf s ústrky a ponížením. Její stále neukojená touha po vyžití ji vedla ke stálým konfliktům s předsudky společenského života, které odvážně narušovala částečně proto, aby dráždila společnost, kterou živelně nenáviděla a jíž pohrdala. Společenský vzdor se v jejím životě mísil s dekadentním nihilismem a sexuální rozpoutaností. Podobný rys společenské vzpoury má i její dílo.  V roce 1912 se v Praze účastnila "Výstavy práce polské ženy". Stala se členkou umělecké komise Teatru Premier. Spolupracovala se lvovským Nezávislým divadlem. Po zabrání Lvova ruskými vojáky v říjnu 1914 vlastnila cukrárnu. Bydlela ve vile „Skiz“ v Łyczakowě ve Lvově, v němž prožila poslední léta svého života.  Zemřela 17. prosince 1921 ve Lvově a byla pochována v Aleji Zasloužených na Łyczakowském hřbitově.

Tvorba.

Spisovatelka se soustřeďovala převážně na negaci lidských vlastností či společenských jevů – sama zdůrazňovala, že svoji tvorbu vnímá jako protest proti lidské falešnosti.  Vlivem Émila Zoly a jiných naturalistů popisovala jevy každodenního života. V popisech nezapře pozorovací talent a žurnalistické nadání. Byla přesvědčena, že funkcí literatury je služba společnosti.  Hlavní oblastí její tvorby je maloměšťácký svět lvovské úřednické mezivrstvy, bídně živořící ve stínu dohasínající aristokracie. Život tohoto prostředí s jeho společenskou morálkou je hlavním obsahem děl prozaických i dramatických, v nichž v popředí stojí vztahy a problémy sexuální. Proti úzkoprsé a pokrytecké maloměšťácké morálce zoufale bojují některé ženské hrdinky Zapolské, toužící se vyprostit z pout falešné konvence a probojovat se k plnému vyžití své lásky. Ženy nižších společenských vrstev ale padají jako oběti poté, co posloužily skrývaným sexuálním potřebám mladých pánů, ukojovaných bez jakékoli morálky i závazků pod přísně střeženým pláštíkem společenských zvyklostí. Muži jsou u Zapolské vesměs nesympatičtí, buď brutální sobci nebo směšní slaboši, kteří se nedovedou povznést nad předsudky svého okolí.  Divadelní tvorba Gabriely Zapolské se dělí na dvě části: melodramata pro tehdy populární „zahrádková divadla“ ("Skiz", "Małka Szwarcenkopf") i komedie nebo tragédie pro velkoměstská divadla. Ve druhé části se objevuje výrazný vliv naturalistického dramatu (požadavek hluboké psychologie postav, rezignace na nepravděpodobný děj, analýza lidských charakterů atd.). Kladla důraz na roli rekvizit, kulis, mimiky a také na jazyk postav.  Zajímala se také o židovskou kulturu, brojila proti antisemitismu. V časopise Życie publikovala román "Antysemitnik". Zabývala se také vlasteneckou tematikou ("Tamten został", "Sybir", "Jesiennym wieczorem"), v níž navazovala na tradice romantismu.

Názory soudobé kritiky.

Teodor Jeske-Choiński (konzervativní časopis Niwa) vytýkal nemorálnost děl Zapolské – zejména jejich chlípnost a sprostotu. Tyto názory konzervativního prostředí se nezměnily až do počátku meziválečného dvacetiletí. Objektivitu v dramatech cenili Piotr Chmielowski a Wilhelm Feldman, ale neviděli jiné důležité problémy v její tvorbě. Stanisław Brzozowski (spisovatel) se domníval, že Zapolská by mohla napsat jednu velice dobrou knihu, ale její části se rozprášily v mnoha povídkách, komediích a románech.  Zapolska byla sympaticky přijímána mladou generací, která s ní sdílela odpor k maloměšťáctví i hlad po sexuálním vyžití. Její dramata, vyvolávající často skandál v konzervativní společnosti, nacházela uznání i pochopení v mládeži.

Gabriela Zapolska (30. března 1857 – 17. nebo 21. prosince 1921), rodu Korwin, vlastním jménem Maria Gabriela Korwin-Piotrowska, "primo voto" Śnieżko-Błocka, "secundo voto" Janowska, byla polská dramatička, spisovatelka a publicistka.

Gabriela Zapolska, née Maria Gabriela Stefania Korwin-Piotrowska le à Podhajce et morte le à Lwów, est une femme de lettres et une actrice polonaise. Représentante du naturalisme polonais, elle est l'auteure de 41 pièces de théâtre, 23 romans, 177 nouvelles, 252 travaux de journalisme, un scénario, de la poésie et. Son œuvre le plus célèbre fut la pièce de théâtre "Moralność pani Dulskiej" ("La Morale de Madame Dulska"), une tragicomédie devenue emblématique en tant que critique du milieu bourgeois dont elle démasque l'hypocrisie, la duplicité, le mensonge et le mépris à l'encontre des pauvres et des faibles.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 648 metrů, v Horní Galileji, cca 35 kilometrů východně od břehů Středozemního moře. Je situován na jihovýchodním okraji masivu Har Meron, na jižních svazích kopce Har Mesarvim. Od města Safed je mošav oddělen strmým údolím, jímž protéká vádí Nachal Amud a do kterého z okolí Kfar Šamaj stéká vádí Nachal Šamaj.  Obec se nachází cca 117 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu, cca 47 kilometrů severovýchodně od centra Haify a cca 3 kilometry západně od Safedu. Kfar Šamaj obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je převážně židovské. 5 kilometrů na jihozápad leží vesnice Ejn al-Asad, které obývají Drúzové. Oblasti, které obývají izraelští Arabové, leží dál k západu a jihozápadu.  Kfar Šamaj je na dopravní síť napojen pomocí místní silnice číslo 866.

Dějiny.

Kfar Šamaj byl založen v roce 1949. Zakladateli obce byla skupina židovských přistěhovalců z Jemenu. Je ale po čase vystřídala nová osadnická skupina tvořená židovskými imigranty z Maroka a Rumunska. Vesnice je pojmenována podle starověkého židovského učence Šamaje, který byl podle tradice pohřben na hoře Meron.  Pár set metrů západně od nynějšího mošavu se do roku 1948 rozkládala arabská vesnice al-Sammu'i. V roce 1931 zde žilo 213 lidí a stálo tu 39 domů. V obci fungovala mešita. Byla tu muslimská svatyně al-Šajch Muhammad al-Adžami. Během války za nezávislost v květnu 1948 byla vesnice dobyta izraelskými silami a arabské osídlení tu skončilo.  V mošavu Kfar Šamaj funguje obchod, tři synagogy, knihovna, sportovní areály a společenské centrum. Dále je tu k dispozici zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je v obci Meron nebo Parod. Mošav má projít stavební expanzí, po které se má místní populace zvýšit z necelých 100 na 200 rodin. Počítá se rovněž ze zřízením rozsáhlého areálu turistického ubytování.

Demografie.

Obyvatelstvo mošavu Kfar Šamaj je smíšené, tedy sekulární i nábožensky orientované. Podle údajů z roku 2014 tvořili populaci v Kfar Šamaj Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě rostoucím počtem obyvatel. K 31. prosinci 2014 zde žilo 443 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 4,2 %.

Kfar Šamaj ( כפר שמאי, v oficiálním přepisu do angličtiny Kefar Shammay, přepisováno též Kfar Shamai) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Merom ha-Galil.

Kfar Shamaï (hébreu: כפר שמאי) est un "moshav" en Haute-Galilée près de la ville de Safed, dans le nord d'Israël. Il dépend du Conseil régional de "Merom Hagalil".


Biografie.

Pocházel ze šlechtické rodiny a nejprve vystudoval biologii. Až poté, co začal jako klavírista a korepetitor spolupracovat s baletem Kirovova divadla, zahájil studia na leningradské konzervatoři, která ukončil v roce 1931. Dirigování tam studoval u Nikolaje Malka a Alexandra Gauka, skladbu u Vladimira Ščerbačova. Poté nastoupil do Kirovova divadla, ale zahájil také spolupráci s Leningradskou filharmonií, s níž byl poté dlouhá léta neodlučně spojen. Jejím hlavním dirigentem se stal v roce 1938 po vítězství ve Všesvazové dirigentské soutěži a zůstal jím až do své smrti ve věku nedožitých 85 let.

Hudební dráha.

Vynikl především v interpretaci vrcholných symfonií, zejména Beethovena, Antona Brucknera nebo Čajkovského. Ve světových premiérách uvedl symfonie Dmitrije Šostakoviče, a to pátou a všechny další – od sedmé do dvanácté s výjimkou poslední třinácté symfonie. Podobně dirigoval některé světové premiéry děl Sergeje Prokofjeva (6. symfonie), Arama Chačaturjana a dalších. Šostakovič mu svou 8. symfonii osobně věnoval. Řídil také sovětskou premiéru baletů "Apollo" a "Agón" Igora Stravinského.  Leningradská filharmonie díky němu získala vysoké renomé po celém světě, i když třeba zájezd do USA s ní absolvoval jen jednou v roce 1962. Výborný ohlas za hranicemi měly jeho nahrávky, zejména ruské hudby – a z nich nejvíce nahrávka z roku 1961, na které jsou zaznamenány tří poslední Čajkovského symfonie. Pod jeho vedením vynikala především smyčcová sekce orchestru, která hrála s velkým rozpětím dynamiky, výrazu, barev i jasně oddělených stupňů vibráta. Několikrát dirigoval i v tehdejším Československu, hostoval za pultem České filharmonie už na dvou koncertech prvního ročníku Pražského jara v roce 1946 (s houslistou Davidem Oistrachem a klavíristou Lvem Oborinem), v roce 1955 hrála pod jeho vedením na dvou koncertech Pražského jara Leningradská filharmonie.  Proslul jako nekompromisní dirigent, který požadoval od orchestru přísné plnění svých požadavků. I obecně známý repertoár před koncertem procházel s orchestrem na mnoha zkouškách, při nichž připravoval interpretaci děl do posledního detailu. Pro Leningradskou filharmonii byl „drakonickým, diktátorským tyranem, který bez odpočinku zkoušel do posledního detailu ve svém fanatickém úsilí o uměleckou a technickou dokonalost.“ Navzdory úporným zkouškám ho jeho fóbie z vystupování někdy vedla k tomu, že na poslední chvíli odstupoval z řízení koncertů a nechával se zastupovat. Jeho dirigentský styl byl velmi úsporný, vystačil s minimálním gestem. Jeho nastudování byla prostá pathosu a sentimentalismu, vynikala pochopením pro symfoničnost.  Byl pedagogem na leningradské konzervatoři, od roku 1963 profesorem. Mezi jeho nejvýznamnější žáky patřili Valerij Gergijev, Mariss Jansons a Jurij Těmirkanov, který se stal u Leningradské filharmonie jeho nástupcem.  Vedení Sovětského svazu ho ocenilo řadou vyznamenání, např. Leninovým řádem, řádem Hrdiny socialistické práce (1973) a také titulem národní umělec SSSR (1954).

Jevgenij Alexandrovič Mravinskij (;, Petrohrad, Ruské impérium – 19. ledna 1988 Leningrad, Sovětský svaz) byl význačný ruský resp. sovětský dirigent a hudební pedagog.

Evgueni Alexandrovitch Mravinski (en ) est un chef d'orchestre soviétique et russe, né à Saint-Pétersbourg le et mort à Léningrad le.


Děj románu.

Příběh začíná v okamžiku, kdy mladá novomanželka Gwenda Reedová přijíždí do jedné vesničky v jižní Anglii. Plánuje vybrat si k bydlení dům, kde by se svým manželem žila. Vybere si dům Na Úbočí. Už při první prohlídce cítí, jako by sem patřila. Vybavují se jí velmi staré vzpomínky, jakoby v domě kdysi žila. Své pocity si chce uspořádat, a proto odjíždí za příbuznými manžela do Londýna. Zde se seznámí se slečnou Marplovou.  Když při jedné scéně divadelního představení uteče v šoku pryč, začíná si o ni slečna Marplová dělat starosti. Gwenda se jí tedy se vším svěří. Později vyjde najevo, že v domě jako malá skutečně žila. Gwenda si také vybavuje, jak v dětství zahlédla ležet pod schody uškrcenou mladou ženu. Je si jista, že se nejedná pouze o halucinace, ale o reálné vzpomínky. Spolu s manželem Gilesem se pouštějí do pátrání. Zjišťují nynější adresy lidí, kteří měli s domem dříve cokoli společného. Slečna Marplová je předem varuje, že odkrývání minulosti může být velice nebezpečné. Gwenda však už zašla příliš daleko a chce zjistit pravdu. Její otec se po smrti první manželky znovu oženil s dívkou jménem Helena Spenlove Kennedyová. Spolu s ní si její otec před osmnácti lety najal právě tento dům.  Gwendin otec po smrti první ženy začal trpět utkvělými představami, že ji uškrtil. Dokonce se léčil v sanatoriu, kde také zemřel. Bratr Heleny, doktor James Kennedy, tvrdí, že se jeho sestra před osmnácti lety odstěhovala do ciziny. Nemá však od ní celou tu dobu žádné zprávy, pouze dva dopisy. Gwenda a její manžel ale logickými úvahami dojdou k závěru, že Helenu někdo tehdy skutečně zavraždil. Oba svá odhalení konzultují se slečnou Marplovou. Mladí lidé pak pomocí inzerátu naleznou některé další osoby, kteří si události té doby pamatují. Někdo si ale vůbec nepřeje, aby staré tajemství znovu vyplulo na povrch.

Externí odkazy.

Informace o knize na webu Společnosti Agathy Chrisite

Zapomenutá vražda, v originále "Sleeping Murder: Miss Marple’s Last Case", je detektivní román od Agathy Christie. Poprvé byl publikován ve Spojeném království v roce 1976.

La Dernière Énigme (titre original : "") est un roman policier d'Agatha Christie publié en au Royaume-Uni. Il est publié la même année aux États-Unis et en 1976 en France. Sa publication est intervenue après la mort de l'auteur, même s'il fut rédigé en 1940.


Výskyt.

Vrubozubcovití se přirozeně vyskytují v Jižní a Střední Americe (na severu až po Rio Grande), Africe a v několika druzích i v Asii od Izraele po Indii a Srí Lanku.

Taxonomie.

Rody vrubozubcovitých:

Rozmnožování a péče o potomstvo.

Cichlidy jsou jikernaté ryby, třou se, obvykle v párech, a kladou jikry. V akváriích však jsou velmi často pozorována tření několika jedinců najednou. Jde především o ryby z afrických jezer Malawi a Tanganjika.  Jihoamerické cichlidy se o jikry a potěr většinou velice pečlivě starají. Podle toho, který z rodičů se o potomstvo stará a jak mají rodiče rozděleny funkce, se u různých druhů cichlid dá rozlišit pět základních typů rodin. V rodině rodičovského typu se o potomstvo starají oba rodiče podobným způsobem. V rodině typu otec–matka se o potomstvo stará pár společně, mají ale výrazně rozdělené role, samec obvykle hlídá teritorium. V harémové rodině se samec vytírá s více samicemi, z nichž si každá udržuje vlastní teritorium, ve kterém se o potomstvo stará, zatímco samec hlídá velké teritorium zahrnující teritoria samic. V rodině mateřského typu se o potomstvo stará jen matka. Rodina otcovského typu, ve které se o potomstvo stará pouze otec, je u cichlid spíše výjimkou. Rodiče jsou při odchovávání plůdku daleko agresivnější než mimo období rozmnožování.  U některých cichlid se vyvinula velmi specializovaná péče. Řada jihoamerických i afrických druhů přechovává jikry i plůdek v tlamě. Plůdek terčovců – rod "Discus" se živí kožním sekretem rodičů. Ten dosud nebyl v žádné laboratoři napodoben, proto cena těchto ryb je značně vysoká.  Ryby z afrických jezer Malawi a Tanganjika se rozmnožují tak, že jeden dominantní samec v hejnu se tře se všemi samicemi. Jikry a plůdek uchovává matka v tlamce po celou dobu vývoje plůdku. Traduje se, že po tuto dobu nepřijímá potravu, ale není tomu tak – v zajetí byly mnohokrát pozorovány samice, které v období nošení plůdku v tlamě přijímaly potravu.  Terčovci se oproti jiným druhům starají o potomstvo střídavě. Několik hodin je plůdek přichycen na kožním sekretu třeba otce a po několika hodinách sebou otec škubne a plůdek jako na povel přepluje na druhého rodiče.  Česko patří s Malajsií, Tchaj-wanem a několika dalšími zeměmi k nejdůležitějším producentům akvarijních ryb na světě.

Chov v akváriu.

Vrubozubcovití (mezi akvaristy známější pod jménem cichlidy) patří k nejoblíbenějším akvarijním rybám. Jihoamerické skaláry a terčovci patří k nejznámějším akvarijním rybám vůbec. Velmi oblíbené jsou rovněž drobné jihoamerické cichlidky a endemičtí tlamovci z východoafrických jezer Tanganika a Malawi.  Chov i odchov méně náročných cichlid je relativně jednoduchý a vhodný i pro začínající akvaristy. Mezi cichlidy ale patří i řada velmi náročných ryb. Například známí terčovci jsou velmi choulostiví a vyžadují odbornou péči. Cichlidy z východoafrických jezer jsou velmi náročné na parametry vody a její znečištění dusíkatými látkami.

Vrubozubcovití (Cichlidae, česky též cichlidy) je čeleď ostnoploutvých paprskoploutvých ryb ze sladkých vod Jižní a Střední Ameriky, Afriky a Asie. U cichlid je silně vyvinuta péče o potomstvo.

La famille des Cichlidés appartient au sous-ordre des Labroidei, qui compte aussi des familles comme les Pomacentridés (Poisson clown) ou les Scaridés (Poisson perroquet). Cette famille comporte plus de 200 genres et entre 1 600 et espèces, réparties principalement en Afrique, en Amérique centrale, Amérique du Sud, Texas (une espèce), Israël, Madagascar, Syrie, Iran, Sri Lanka et sur les côtes sud des Indes. De nombreuses espèces sont importées et parfois élevées en Europe à des fins aquariophiles, en raison de leur coloration vive et de leurs mœurs parfois évoluées. On compte parmi ses membres les plus célèbres le scalaire, l'oscar ou encore le discus. La disparition massive des 200 espèces différentes de Cichlidés du lac Victoria, espèces qui se sont diversifiées depuis, est une illustration des menaces qui pèsent sur la biodiversité (voir aussi : "Le Cauchemar de Darwin").


Biografie.

Původ, mládí.

Markéta byla nejstarší dcera anglického prince Eduarda, který strávil z příkazu krále Knuta několik let v exilu. Eduard byl synem krále Edmunda II. a jeho manželky Ealdgyth. Markétinou matkou byla Eduardova manželka Agáta, jejíž původ není zcela jasný; mohla snad být dcerou uherského krále Štěpána I. nebo blízkou příbuznou Gisely Bavorské, manželky tohoto monarchy. Markéta se narodila svým rodičům za exilu v Uhrách, po smrti krále Štěpána v chaotickém období vlády jeho synovce Petra Orseola. Krátce po jejím narození vypuklo v roce 1046 v Uhrách divoké povstání pohanů; všichni cizinci – především germánského původu – žijící v zemi byli napadeni, takže mnozí se obrátili o pomoc k Petru Orseolovi, anglický královský pár i Markéta však přečkal i tento zmatek.  V roce 1046 byl uherským králem korunován Ondřej I., který proti pohanům vedl těžké boje a upevňoval křesťanství s takovou horlivostí, že byl zván Ondřejem Katolickým. Zřejmě právě tato atmosféra, v níž malá Markéta vyrůstala, byla příčinou toho, že později vedla zbožný a pokorný život ve víře Kristově.  Když se bezdětný anglický král Eduard Vyznavač dozvěděl, že syn jeho staršího nevlastního bratra Edmunda Ironsidea žije, povolal ho jako svého následníka zpět do Anglie. Roku 1057 se tedy Eduard i s celou rodinou vrátil do vlasti, avšak již na jaře zemřel, aniž se stačil setkat s králem Eduardem Vyznavačem. Markéta po otcově smrti zůstala na královském dvoře.  Eduard Vyznavač zemřel roku 1066 a na trůn nastoupil Harold II. Godwinson. Trůn si však nárokoval také norský král Harald III. Hardrada a normandský vévoda Vilém Dobyvatel. Všichni tři se střetli 14. října 1066 v bitvě u Hastingsu, kde zvítězil Vilém Dobyvatel.

Manželství, potomci.

Po bitvě chtěla Markéta a její bratr Edgar Atheling utéci do Uher. Skotský král Malcolm III., přezdívaný "Canmore" („velká hlava") měl Markétu na útěku hostit a zamiloval se do ní. Sňatek se konal roku 1069 a o rok později proběhla Markétina korunovace. Z manželství Markéty a Malcolma se narodilo šest synů a dvě dcery.  Mladá královna bojovala za odstranění starých keltských zvyklostí, podporovala křesťanskou výchovu, zakládání škol a podporovala chudé a nemocné. Založila slavné opatství Dunfermline, pravidelně navštěvovala věznice a nemocnice ve Skotsku. Měla být velmi vážné povahy, údajně se nikdy nesmála ba ani neusmála.  Roku 1093 se Malcolm postavil do čela vojska proti anglickému králi Vilému Rufusovi a padl 12. listopadu 1093 v boji. Těžce nemocná Markéta vyslyšela bolestnou zprávu na úmrtním loži, zemřela v Edinburghu a byla pohřbena po manželově boku v Dunfermline. Roku 1251 byla svatořečena.

Markéta Skotská (1046/1047, Reska u Nádasd, Uhry – 16. listopadu 1093, Edinburgh, Skotsko) byla skotská královna, zakladatelka opatství Dunfermline a patronka Skotska.

Marguerite d'Écosse (morte le ) est une princesse anglo-saxonne de la maison de Wessex qui devient reine d'Écosse en épousant le roi Malcolm III vers 1069-1070, après la conquête normande de l'Angleterre. Elle lui donne huit enfants, dont trois futurs rois d'Écosse. Ayant fait preuve d'une grande piété tout au long de sa vie, elle est canonisée en 1250. C'est la sainte patronne de l'Écosse, et bon nombre d'églises et autres établissements publics lui sont dédiés dans la région et ailleurs.


Části památníku.

Zeď jmen.

Na této zdi jsou vyryta jména 76 000 Židů, z nichž je 11 400 dětí, kteří byli v rámci nacistického plánu vyhlazení Židů deportováni z Francie ve spolupráci s vládou ve Vichy. Jména jsou vytesaná do kamenů dovezených přímo z Jeruzaléma. Jména jsou seřazena podle dat deportace (1942–1944) a poté v abecedním pořadí. Pokud se podaří dohledat další jména lidí, kteří zemřeli během deportací, jejich jména jsou vyryta na konec seznamu pod nápisem "Les Noms des déportés découverts après l'inscription" (Jména deportovaných objevených po zápisu).

Zeď spravedlivých.

14. června 2006 byla odhalena Zeď spravedlivých (Mur des Justes), která obsahuje jména 2693 osob z Francie, kteří byli poctěni titulem Spravedlivý mezi národy. Zeď je součástí "Aleje Spravedlivých" (Allée des Justes), což je krátká pěší zóna na severní straně vedle památníku mezi ulicemi "Rue Geoffroy-l'Asnier" a "Rue du Pont-Louis-Philippe".

Krypta.

V suterénu památníku se nachází krypta. U jejího vchodu je umístěna velká Davidova hvězda. Tato hlavní místnost slouží jako symbolický hrob šesti miliónů vyhlazených Židů.  V kryptě je výstava představující fotografie, videozáznamy nebo osobní věci deportovaných (žluté hvězdy, pracovní oděvy, deníky, falešné doklady totožnosti, doklady totožnosti označené razítkem „Židovka“ nebo „Žid“ apod.) Rovněž jsou zde vystaveny exponáty protižidovské nacistické propagandy.

Knihkupectví.

Součástí muzea je rovněž knihkupectví, které nabízí velké množství literatury vztahující se k tématu holokaustu, antisemitismu a dějin židovského národa a jeho pronásledování.

Rozšířený průchod.

Dne 23. září 2008 byl slavnostně otevřen tzv. „"Rozšířený průchod"“ (Le passage amplifié). Jedná se o zvukové umělecké dílo na památku 11 400 židovských dětí, z nichž 6 100 pocházelo z Paříže, které byly v letech 1942–1944 deportovány do vyhlazovacích táborů. Autory tohoto díla jsou Miriam Bäckström ze Švédska a Carsten Höller z Belgie. Průchod je umístěn v Allée des Justes a tvoří jej reproduktory, z nichž vycházejí zvuky, které narušují běžné zvuky ulice.

Mémorial de la Shoah (česky "Památník holokaustu") je muzeum věnované pronásledování Židů během druhé světové války ve Francii. Nachází se v ulici "Rue Geoffroy-l'Asnier" č. 17 v Paříži ve 4. obvodu v historické čtvrti Marais, která je tradiční čtvrtí zdejší židovské komunity. Muzeum bylo otevřeno v lednu 2005, ovšem již v roce 1956 zde byl zřízen "Památník neznámého židovského mučedníka" (Mémorial du Martyr Juif Inconnu) na paměť umučených Židů během války. V muzeu sídlí archiv židovského dokumentačního centra ("Centre de documentation juive contemporaine") založeného již během války s cílem shromáždit listinné důkazy o likvidaci evropských Židů.

Le Mémorial de la Shoah est un lieu de mémoire du génocide des Juifs. Ce mémorial est situé à Paris en France. Il réunit dans un même lieu :


Soukromý život.

Narodila se roku 1991 v jihorumunské Konstantě do rodiny Arumunů. Otec Stere Halep hrál nižší fotbalovou ligu za klub Săgeata Stejaru a vlastní mlékarenskou firmu.  S tenisem hráčka začala ve čtyřech letech, když se chtěla vyrovnat staršímu bratru. Od šesti let zahájila denní tréninky. V šestnácti letech se přestěhovala do Bukurešti, aby mohla lépe rozvinout svou

Trenérské vedení.

V prvních letech hraní ji v městském oddílu rodné Konstanty trénoval Ioan Stan. Poté se jejími trenéry postupně stali Adrian Marcu, Andrei Mlendea a

Tenisová kariéra.

2008.

Sezónu odstartovala účastí na juniorských turnajích. Do finále se probojovala v missourském Nottinghillu, kde nestačila na mladou nizozemskou hráčku Arantxu Rusovou. Na juniorce Australian Open si ve čtvrtfinále poradila s Anastasií Pavljučenkovovou, aby ji v dalším střetnutí vyřadila Američanka Jessica Mooreová.  Během května a června vyhrála turnaj v Trofeo Bonfiglio, po finálovém duelu proti Bojaně Jovanovské. Na antukovou juniorku French Open přijížděla v roli deváté nasazené. Na její raketě postupně zůstaly Charlotte Rodierová, Dánka Karen Barbatová a ve třetí fázi oplatila prohru turnajové pětce Jessice Mooreové. Ve čtvrtfinále zdolala třináctku Xenii Lykinovou a v

2009.

Celou sezónu 2009 se pohybovala na tůře ITF. Dvakrát se také pokusila proniknout do hlavních soutěží turnajů kalendáře WTA Tour. Z únorového Paris Indoors, stejně jako květnového Roland Garros, však vypadla ve druhém kole kvalifikace.  Na chorvatském turnaji ITF dotace 50 000 dolarů v Makarské postupně přehrála Anu Vrljićovou, Xenii Pervakovou, Annu Schäferovou bez ztráty gamu a v semifinále druhou nasazenou Arantxu Rusovou. V boji o

2010.

Do sezóny vstoupila prohrou v úvodním kole kvalifikace Australian Open, když nestačila na Francouzku Stéphanii Foretzovou. Na počátku dubna 2010 jí patřila 166. příčka světové klasifikace. Debutové čtvrtfinále na okruhu WTA Tour si zahrála na antukovém Andalucia Tennis Experience v Marbelle. Jako kvalifikantka v hlavní soutěži přehrála 70. hráčku žebříčku Ivetu Benešovou a 36. ženu klasifikace Soranu Cîrsteaovou. Mezi poslední osmičkou skončila na raketě druhé nasazené Italky a světové šestnáctky Flavie Pennettaové. Po zvládnuté tříkolové kvalifikaci na Barcelona Ladies Open ji v prvním utkání zastavila španělská antukářka Carla Suárezová Navarrová.  Marocká událost Grand Prix de SAR La

2011.

Sezónu rozehrála na ASB Classic jako 84. hráčka žebříčku. Výhry nad Japonkou Ajumi Moritovou a sedmou nasazenou Ruskou Jelenou Vesninovou, ji zajistily čtvrtfinálovou účast. Mezi poslední osmičkou však nenašla recept na belgickou turnajovou dvojku a dvacátou třetí v žebříčkovém pořadí Yaninu Wickmayerovou. Následně vypadla v rozhodujícím setu kvalifikačního kola na Moorilla Hobart International se slovenskou tenistkou Magdalénou Rybárikovou z počátku druhé světové stovky. Na Australian Open poprvé zvítězila v duelu hlavní soutěže Grand Slamu, když na úvod vyřadila lucemburskou kvalifikantku Anne Kremmerovou. Poté si poradila s 24. nasazenou Ruskou Alisou Klejbanovovou, než skončila na raketě polské dvanáctky Agnieszky Radwańské.  Na dalších třech turnajích, bogotském Copa Sony Ericsson Colsanitas, acapulském Abierto Mexicano Telcel a Monterrey Open, nepřešla přes první kolo. V dubnu obhajovala finálovou účast na Grand Prix SAR La Princesse Lalla Meryem, kde si opět zahrála o titul. Proti Italce Albertě Briantiové z finále odešla poražena. V předchozích dvou kolech porazila turnajovou čtyřku Gretu Arnovou a Kirsten Flipkensovou. Portugalský Estoril Open znamenal na úvod nezvládnuté tiebreaky obou sad s pozdější šampiónkou Anabel Medinaovou Garriguesovou, v nichž uhrála po pěti míčích. French Open přinesl porážku Rusky Ally Kudrjavcevové. Ve druhém kole ji pak vystavila stopku osmá

2012: Bruselské finále a olympijská účast.

Sezónu odstartovala třemi australskými událostmi. Na první z nich, Brisbane International, zavítala v pozici 47. tenistky světa. Ve dvou setech však v úvodním zápasu podlehla zkušené páté nasazené Belgičance Kim Clijstersové. Ostrovní Moorilla Hobart International ji zastihl v lepší formě, když zdolala dvě hráčky z počátku páté desítky Kláru Zakopalovou a Irinu-Camelii Beguovou. Ve čtvrtfinále nestačila na turnajovou jedničku Yaninu Wickmayerovou a podruhé v roce prohrála se zástupkyní belgického tenisu. Na úvodním grandslamu Australian Open byla v prvním kole překvapivě nad její síly 189. tenistka klasifikace a argentinská kvalifikantka Paula Ormaecheaová.  Halový Open GDF Suez v Paříži znamenal porážku od turnajové sedmičky Roberty Vinciové. Do osmifinále Dubai Tennis Championships se probojovala po výhrách nad patnáctou nasazenou Danielou Hantuchovou a Ivetou Benešovou. Čtyři gamy pak uhrála na světovou jedničku Viktorii Azarenkovou z Běloruska. Na dvou březnových turnajích druhé nejvyšší kategorie Premier Mandatory došla shodně do třetího kola. Prvním se stal kalifornský Indian Wells Masters, na němž zdolala čínskou kvalifikantku Šuaj Čangovou a 28. nasazenou Petru Cetkovskou. Ve třetí fázi skončila po prohře od světové dvojky Marii Šarapovové po dvousetovém průběhu. Navazující floridský Miami Masters znamenal porážku od francouzské světové sedmičky Marion Bartoliové, když předtím vyřadila Naděždu Petrovovou a Suarézovou Navarrovou.  Na antukovém Barcelona Ladies Open ji ve čtvrtfinále oplatila čerstvou prohru Carla Suárezová Navarrová. Potřetí v řadě si finále na Grand Prix de SAR La Princesse Lalla Meryem,

2013: Průlom – prvních šest titulů WTA v řadě.

Sezónu začala jako rumunská dvojka, dvacet míst za Soranou Cirsteaovou, a 47. žena žebříčku na aucklandském ASB Classic, kde ji ve druhém kole zastavila světová čtyřka a pozdější vítězka Agnieszka Radwańská ve dvou setech. Z Nového Zélandu se přesunula do Tasmánie na turnaj Hobart International. Opět ve druhé fázi podlehla americké osmé nasazené Sloane Stephensové, s níž vzápětí prohrála i v úvodu Australian Open.  Následovaly nevýrazné výkony. Porážka v prvním kole pařížského Open GDF Suez od Vinciové, ve druhém na obou arabských událostech, na Qatar Total Open skrečovala světové třináctce Aně Ivanovićové a před druhým kolem proti Hantuchové na Dubai Tennis Championships odstoupila. V prvním kole březnového BNP Paribas Open na dvorcích Indian Wells si poradila s Američankou Lauren Davisovou, aby poté skončila na raketě světové čtrnáctky Dominiky Cibulkové po nezvládnutých koncovkách obou setů. Tradičně navazující miamský Sony Open Tennis znamenal první postup do třetího kola v probíhající sezóně. Po vítězstvích nad Sabinou Lisickou a rakouskou 26. nasazenou Tamirou Paszekovou však utržila debakl od sedmé hráčky žebříčku Sary Erranové, jíž uzmula jediný game. Na antukovém Mutua Madrid Open vypadla hned v úvodu se španělskou antukářkou Lourdes Domínguezovou Linovou z konce první padesátky, když ztratila vedení 1:0 na sety.  Výrazné zlepšení formy a průlom do vyšších pater ženského tenisu odstartovala na římském Internazionali BNL d'Italia, kde dosáhla na několik cenných skalpů soupeřek. Do hlavní soutěže se probojovala z kvalifikace po výhře nad Danielou Hantuchovou. V prvním kole jako 64. žena pořadí smetla Rusku Světlanu Kuzněcovovou, jíž povolila pouze dvě hry. Následoval postup přes světovou čtyřku Agnieszku Radwańskou, která po zisku úvodní sady uhrála v dalším průběhu jen tři gamy. Poté oplatila porážku Robertě Vinciové, aby si ve čtvrtfinále poradila s osmnáctou hráčkou klasifikace Jelenou Jankovićovou. V duelu musela odvracet dva mečboly Srbky. Až v semifinále byla nad její síly světová jednička a šampiónka turnaje Serena Williamsová. Později ke svému římskému výkonu uvedla: Ta změna nastala v tom, že jsem se na kurtu uvolnila a nepřipouštěla si tlak. Řekla jsem si, užij si to a hraj pro potěšení. Zisk 425 bodů znamenal posun na 57. příčku. Výsledek však nezopakovala na grandslamovém French Open, kde ji v prvním klání vyřadila dvacátá nasazená Carla Suárezová Navarrová.  Vzápětí, v první polovině června, však přišel premiérový titul na okruhu

2014: Světová dvojka a finalistka French Open.

Sezónu zahájila na Sydney International, do něhož vstoupila jako světová jedenáctka a nasazená sedmička. Na turnaji startovalo šest hráček první desítky žebříčku WTA. Svůj zahajovací duel roku však nezvládla, když ji vyřadila Američanka Madison Keysová, což znamenalo první porážku od září předešlé sezóny.  Na Australian Open do Melbourne Parku zavítala v roli turnajové jedenáctky. Na úvod si za 54 minut poradila s polskou kvalifikantkou Katarzynou Piterovou, která ji dokázala sebrat pouze jediný game. Po ztrátě úvodní sady s 50. ženou klasifikace Varvarou Lepčenkovou ze Spojených států, zopakovala ve druhém kole stejný výkon jako proti Polce, když ve zbylých dvou sadách ztratila jednu hru. Ve třetím utkání narazila na kazašskou kvalifikantku Zarinu Dijasovou, jíž přehrála ve dvou setech, aby se v osmifinále vyzvala osmou nasazenou Srbku Jelenu Jankovićovou. Duel rozhodlo třetí dějství, v němž soupeřce uštědřila kanára. Rumunka tak poprvé v kariéře postoupila do čtvrtfinále Grand Slamu. V něm však nenašla recept na slovenskou turnajovou dvacítku a pozdější finalistku Dominiku Cibulkovou, jíž hladce podlehla 3–6 a 0–6. Zisk 430 bodů ji poprvé v profesionální dráze katapultoval do elitní světové desítky tenistek, když v následné pondělní klasifikaci figurovala na 10. místě. Stala se tak, po Marianě Simionescuové, Virginii Ruziciové a Irině Spîrleaové, čtvrtou Rumunkou v historii, které se tento výkon podařil.  Po prohře v úvodním kole pařížského Open GDF Suez, kde jako turnajová pětka nestačila na Francouzku Kristinu Mladenovicovou, startující na divokou kartu, zavítala na arabský Qatar Open. V roli turnajové sedmičky prošla poprvé v sezóně do finále, když na její raketě zůstaly Estonka Kaia Kanepiová, s níž ztratila jediný set v průběhu celé události, německá hráčka Annika Becková, světová sedmička Sara Erraniová i čtyřka Agnieszka Radwańská. Ve finále zdolala devátou ženu světové klasifikace Angelique Kerberovou. Dosáhla tak na premiérový titul z kategorie Premier 5 a odměnu 441 tisíc dolarů.  Na navazujícím Dubai Tennis Championships však nepřešla úvodní fázi poté, co na počátku druhého setu skrečovala Alizé Cornetové. V osmifinále březnového Indian Wells Masters porazila 20letou Kanaďanku Eugenii Bouchardovou. Čtvrtfinálová výhra nad australskou kvalifikantkou Casey Dellacquovou znamenala, že se poprvé v kariéře posune na 5. místo žebříčku WTA. Stala se tak nejvýše postavenou Rumunkou od zavedení klasifikace v listopadu 1975. V semifinále jí oplatila čerstvou porážku světová trojka Agnieszka Radwańská po dvousetovém průběhu.  Na antukový Porsche Tennis Grand Prix, konaný v Porsche-Arena, přijížděla v roli druhé nasazené. V prvním kole však podlehla Rusce Světlaně Kuzněcovové z konce třetí desítky žebříčku. V první polovině května se pak probojovala do premiérového finále události z druhé nejvyšší kategorie Premier Mandatory, a to na Mutua Madrid Open. Jako čtvrtá nasazená v osmifinále přehrála turnajovou patnáctku Sabine Lisickou, poté srbskou jedenáctku Anu Ivanovićovou a v semifinále ji nezastavila ani šestá žena pořadí Petra Kvitová. V boji o titul se utkala se světovou devítkou Marií Šarapovovou. Přestože v prvním setu dominovala, když ztratila jediný game, soupeřka průběh duelu otočila a připsala si zbylé dvě sady.  Poslední přípravou před pařížským grandslamem se stal římský Internazionali BNL d'Italia, z něhož odstoupila po výhře v úvodním kole nad Američankou Madison Keysovou.  Debutové grandslamové finále mezi ženami přišlo na French Open, kde v roce 2008 vyhrála juniorku. Z pozice čtvrté nasazené ztratila v úvodních třech zápasech pouze jedenáct gamů. Na její raketě tak zůstaly Alisa Klejbanovová, Heather Watsonová

2015: Vítězka Indian Wells Masters.

Úvodní týden sezóny nastoupila jako nejvýše nasazená na šen-čenském turnaji. Po semifinálové výhře nad Čeng Saj-saj si v boji o titul hladce poradila se Švýcarkou ze 47. místa klasifikace Timeou Bacsinszkou, která ji odebrala čtyři gamy. Získala tak devátou kariérní trofej.  V roli třetí nasazené přijela na Australian Open. V úvodních čtyřech kolech na její raketě skončily nenazené hráčky Karin Knappová, Jarmila Gajdošová, Bethanie Matteková-Sandsová a Yanina Wickmayerová, které neuhrály ani jeden set. Ve čtvrtfinále ji však zastavila turnajová desítka Jekatěrina Makarovová po dvousetovém průběhu.  V polovině února startovala jako nejvýše nasazená na Dubai Tennis Championships, turnaji z kategorie Premier 5. Mezi poslední osmičkou vrátila čerstvou porážkou Makarovové. V semifinále ji nezastavila ani bývalá světová jednička Caroline Wozniacká. V boji o titul pak přehrála českou turnajovou sedmnáctku Karolínu Plíškovou ve dvou setech. Od stavu her 3–3 ve druhé sadě si obě tenistky šestkrát v

2016: Šampionka Mutua Madrid Open.

Z lednového Brisbane International se odhlásila poranění Achillovy šlachy. Sezónu rozehrála semifinálem na Apia International Sydney, kde ji vyřadila Světlana Kuzněcovová. Na Australian Open dohrála již v prvním kole s čínskou kvalifikantkou Čang Šuaj, která tak až na patnáctý pokus přešla první kolo grandslamu. Později na sociálních sítí sdělila, že má zdravotní komplikace s dutinou nosní, které si vyžádají chirurgický výkon. Proto se původně odhlásila z událostí Dubai Tennis Championships, kde obhajovala trofej, a navazujícího Qatar Ladies Open. Operaci však odložila, aby mohla na začátku února nastoupit do úvodního klužského kola Světové skupiny Fed Cupu proti České republice. Nakonec odehrála i oba arabské turnaje, když uvedla, že začala hrát kvalitní tenis. Poprvé v kariéře ji – během fedupové dvouhry – zdolala Karolína Plíšková aby v nedělním programu naopak potřetí zvítězila nad Petrou Kvitovou. Rumunky odešly poraženy 2:3 na zápasy a čekaly na barážového soupeře. V dubajské dvouhře skončila v první fázi na raketě bývalé světové jedničky Any Ivanovićové. Svůj úvodní zápas nezvládla ani na Qatar Total Open, kde byla nad její síly Ruska Jelena Vesninová. Ztráta bodů znamenala pád o dvě příčky na 5. místo žebříčku.  V roli obhájkyně titulu zavítala na březnový BNP Paribas Open v Indian Wells, kde ve druhém kole vyřadila za 56 minut Američanku Vaniu Kingovou a ve třetím pakm světovou třicítku Jekatěrinu Makarovovou. V osmifinále uhrála od stavu her 1–3 šest gamů v řadě. a po zisku první sady proti Barboře Strýcové, soupeřka duel skrečovala. její cestu následně zastavila Serena Williamsová ve dvou setech. Ve druhé fázi Miami Open zdolala 18letou Rusku Darju Kasatkinovou, a poté i Julii Görgesovou a Heather Watsonovou. Mezi poslední osmičkou hráček ji přehrála Švýcarka Timea Bacsinszká, ačkoli se ujala vedení 1:0 na sety. Poprvé od května 2014 tak po březnovém turnaji vypadla z elitní světové pětky.  Na dvorce se po krátké přestávce vrátila baráží Světové skupiny Fed Cupu proti Německu. V první dvouhře porazila Andreu Petkovicovou, přestože nebyla nejdříve schopna utkání dvakrát doservírovat. Ve

2017: Podruhé finalistkou French Open a světová jednička.

Sezónu otevřela na šenčenském Shenzhen Open, kde ji po výhře nad Jelenou Jankovićovou ve druhém kole vyřadila Češka Kateřina Siniaková. Následně přijela na Australian Open. Podruhé za sebou však nepřešla úvodní fázi grandslamu a podlehla Američance Shelby Rogersové. Později uvedla, že ji trápila bolest levého kolena.  Jako nejvýše nasazená zavítala na petrohradský St. Petersburg Ladies' Trophy. Po volném losu zdolala Chorvatku Anu Konjuhovou, ovšem před čtvrtfinále proti Natalje Vichljancevové odstoupila pro pokračující bolest v koleni. Zmeškala tak i prohrané fedcupové utkání druhé světové skupiny proti Belgii. Na dvorce se vrátila březnovým BNP Paribas Open v Indian Wells. Ve druhém kole zvládla duel s Donnou Vekićovou, aby následně potřetí v kariéře podlehla Kristině Mladenovicové. Navazující Miami Open v Key Biscayne znamenal čtvrtfinálovou účast po výhrách nad Naomi Ósakaovou, Anett Kontaveitovou a Samanthou Stosurovou, než její cestu pavoukem ukončila pozdější šampionka Johanna Kontaová ve třech setech, přestože šla v závěru druhé sady podávat na vítězství. V dubnu se vrátila do rumunského fedcupového týmu. V druhé světové baráži proti Velké Británii přispěla výhrami nad Heather Watsonovou a Kontaovou k vítězství 3:2 na zápasy. Antukovou část roku odstartovala semifinálem na stuttgartském Porsche Tennis Grand Prix, kde vyřadila Barboru Strýcovou a Anastasiji Sevastovovou. Mezi poslední čtveřicí hráček však nenašla recept na pozdější německou vítězku turnaje Lauru Siegemundovou. V roli obhájkyně trofeje zavítala na Mutua Madrid Open. Na její raketě postupně dohrály Kristýna Plíšková, Roberta Vinciová, Samantha Stosurová, Coco Vandewegheová, Anastasija Sevastovová a ve finále Kristina Mladenovicová. Bodový zisk po obhájeném titulu, třetím v kategorii Premier Mandatory, ji posunul z osmé příčky žebříčku zpět do elitní světové pětky na čtvrtou pozici. Finálový zápas si zahrála i na Internazionali BNL d'Italia, konaném navazující týden v Římě, kde oplatila porážku Sigemundové a vyřadila Pavljučenkovovou, Kontaveitovou a Kiki Bertensovou. Z třísetové bitvy

2018: Vítězka Roland-Garros, finalistka Australian Open a světová jednička po většinu roku.

Sezónu rozehrála na Shenzhen Open, z něhož si odvezla titul. Na její raketě postupně zůstaly Nicole Gibbsová, Tuan Jing-jing, Aryna Sabalenková a Irina-Camelia Beguová. Ve finále přesunutém pro vytrvalý déšť do haly zdolala českou turnajovou šestku a obhájkyni trofeje Kateřinu Siniakovou po třísetovém průběhu. Na okruhu WTA Tour si připsala šestnáctý singlový titul a druhý v Šen-čenu. Jako první světová jednička od titulu Sereny Williamsové ve Wimbledonu 2016 dokázala Halepová vyhrát turnaj WTA. Navíc vybojovala i první deblovou trofej, když ve finále šenčenské čtyřhry zdolala s krajankou Irinou-Camelií Beguovou dvojici Češek Siniaková a Krejčíková.  Na melbournském Australian Open přehrála na úvod Australanku Destanee Aiavovou a Kanaďanku Eugenii Bouchardovou. Nejdelším ženským zápasem ročníku, a třetím nejdelším v historii Australian Open, se stal její souboj ve třetím kole s drobnou Američankou Lauren Davisovou, když skončil po 3.44 hodinách. Ačkoli šla v rozhodující sadě nejdříve třikrát podávat na vítězství, vždy servis ztratila. Naopak za stavu 10–11 a 0:40 z pohledu podávající Rumunky, nevyužila Davisová tři mečboly v řadě. Američanka pak ztratila servis při poměru 13–13 a Halepová poté využila svůj první mečbol, aby set zakončila 15–13. Utkání vyrovnalo ženský rekord Australian Open v počtu gamů jednoho zápasu ze čtvrtfinále 1996, když jich hráčky odehrály 48. Po výhře nad Naomi Ósakaovou ji ve čtvrtfinále nezastavila ani světová šestka Karolína Plíšková, ačkoli do zápasu vstoupila vedením her 4–0. Ve zbytku setu však získala jen 6 z 30 odehraných míčů. Rumunka navýšila aktivní vzájemnou bilanci na 6–1. V semifinálové bitvě s Angelique Kerberovou se ocitla dvakrát na prahu vyřazení, když v třetí sadě odvracela dva mečboly z poměru 5–6 a 15:40. Přesto závěr zvládla a postoupila po výhře 9–7. S poraněným levým hleznem ve finále nestačila na dánskou světovou dvojku Caroline Wozniackou po třísetovém průběhu. Dánka ji vystřídala na čele žebříčku. Utkání přineslo deset prolomených podání, z toho šest v rozpětí osmi gamů třetí sady. Do semifinále postoupila na únorovém Qatar Total Open, než odstoupila před duelem s Muguruzaovou pro zranění pravé nohy. Přestože navazující týden nehrála, vrátila se ve druhé polovině února do čela světové klasifikace.  Březnový BNP Paribas Open

Simona Halepová, příjmením nepřechýleně Halep (* 27. září 1991 Constanța), je rumunská profesionální tenistka, vítězka ženské dvouhry na French Open 2018 a Wimbledonu 2019 a v letech 2017–2019 světová jednička ve dvouhře žen. Ve dvou obdobích na vrcholu strávila 64 týdnů. Sezóny 2017 a 2018 zakončila jako první hráčka světa. Stala se první Rumunkou a celkově dvacátou pátou hráčkou na čele světové klasifikace od jejího zavedení v roce 1975. Na okruh ITF vstoupila v roce 2006 a další čtyři sezóny se pohybovala převážně na něm. V květnu 2007 si připsala první dva tituly ITF na turnaji v Bukurešti. V rámci tohoto okruhu vyhrála celkem šest turnajů ve dvouhře a čtyři ve čtyřhře.

Simona Halep, née le à Constanța, est une joueuse de tennis roumaine. Professionnelle depuis 2008, elle a remporté vingt tournois en simple sur le circuit WTA.


Historie.

V roce 1924, při rozšiřování městské zástavby okolo varšavského letiště Pole Mokotowskie začalo Ministerstvo železnic v důsledku růstu letectví nakupovat půdy u obce Okęcie ke stavbě nového letiště. V roce 1933 převzalo toto nově vzniklé letiště veškerý provoz z Pole Mokotowskie. Během druhé světové války bylo letiště často používáno jako bitevní pole mezi německými a polskými vojáky a bylo prakticky zničeno. Po osvobození zahájily svůj provoz na letišti Okęcie polské aerolinie LOT. V roce 1956 převzala vláda správu letiště místo LOTu. V roce 1969 byl otevřen nový mezinárodní terminál s kapacitou 1 000 000 cestujících ročně. Vnitrostátní lety byly stále vedeny ve staré předválečné budově. V roce 1992 byl otevřen nový terminál T1 s kapacitou 3,5 milionů cestujících ročně, který nahradil stávající komplex z komunistické éry. V březnu 2001 bylo Varšavské letiště pojmenováno na počest polsko-francouzského pianisty a skladatele Frédérica Chopina (ačkoli toto jméno se téměř nevyužívá v praxi a většina uživatelů zná letiště jako Okęcie). Od roku 2007 je v provozu nový terminál T2, který postupně přebírá významnou část provozu.

Terminály.

V roce 2010 se struktura letiště radikálně změnila a z obou komplexů Terminálů 1 a 2 se stal jeden nový terminál – Terminál A, rozdělený na pět odbavovacích úseků (check-inů) (A, B, C, D, E) ve dvou hlavních halách. V komplexu je rozmístěno 45 vstupních bran, z nichž 27 slouží jako nástupní mosty.

Jižní hala.

Jižní hala, v níž se nachází odbavovací úseky A a B (původní "Terminál 1"), které jsou aktuálně uzavřeny kvůli probíhající rekonstrukci, byla postavena v roce 1992 s kapacitou pro 3.5 milionu cestujících ročně, aby nahradila stárnoucí komplex z komunistické éry. Kapacita haly zpočátku plně vyhovovala poptávce. V roce 2005 byla zrekonstruována a otevřena příletová hala ze 70. let 20. století, a pod přezdívkou "Etiuda" se stala dočasným terminálem pro nízkonákladové dopravce. V březnu 2009 byla hala opět uzavřena a dopravci v ní působící, hlavně členové skupiny SkyTeam, se přestěhovali do terminálu 1.

Doprava na letiště.

Letiště spojuje s varšavskými obvody pět veřejných autobusových linek procházejících klíčovými komunikačními uzly hlavního města a největších hotelů. Letiště je kromě toho obsluhováno dvěma linkami rychlé městské železnice (SKM Szybka Kolej Miejska) S2 a S3.

Letecké společnosti a destinace.

"a mnoho dalších..."

Mezinárodní letiště Frédérica Chopina, Varšava - Okęcie (IATA: WAW, ICAO: EPWA; polsky: "Lotnisko Chopina w Warszawie") je mezinárodní veřejné civilní letiště, nacházející se v Okęcie, čtvrti Varšavy, hlavního města Polské republiky. Letiště je pojmenováno po polsko-francouzském hudebním skladateli Frédéricu Chopinovi. Jedná se o nejrušnější polské letiště. Jde přes něj skoro 50 % polské osobní letecké dopravy. Nejbližším letištěm je letiště Varšava-Modlin, které je vzdálenější od centra a létají tam především nízkonákladové aerolinie.

L'aéroport de Varsovie-Chopin, principal aéroport international de Varsovie, la capitale de la Pologne, est situé dans le quartier d’ de l'arrondissement de Wlochy, à dix kilomètres au sud-ouest du centre-ville. Il est encore souvent appelé aéroport d'Okecie, son précédent nom. Il est inauguré par le président Ignacy Mościcki en 1934, avant d’être rebaptisé en 2001 en hommage au compositeur polonais Frédéric Chopin, lequel a résidé à Varsovie les vingt premières années de sa vie. C'est à ce jour le plus grand aéroport de Pologne.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 104 metrů, na pomezí Jizre'elského údolí a úbočí planiny Ramat Menaše. Jde zároveň o rozmezí mezi zemědělsky intenzivně využívanou krajinou v údolí a zalesněnými svahy. Z Ramat Menaše sem stékají četná vádí, zejména Nachal Mišmar ha-Emek, které prochází po severním okraji vesnice. Od jihu k vesnici směřuje též kratší vádí Nachal Jizhar. Severně od vesnice je to Nachal Paga. U okraje Jizre'elského údolí stojí pahorek Tel Šuš, v krajině západně od obce stojí zalesněné kopce Giv'at Kipod a Giv'at Ka'at.  Nachází se cca 68 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 27 kilometrů jihovýchodně od centra Haify. Mišmar ha-Emek obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. 7 kilometrů jižním směrem odtud ovšem ve vádí Ara leží lidnatá sídla, která obývají izraelští Arabové.  Na dopravní síť je vesnice napojena pomocí dálnice číslo 66, která sleduje jihozápadní okraj Jizre'elského údolí. Z ní zde odbočuje do kopců Ramat Menaše lokální silnice číslo 6953.

Dějiny.

Založení vesnice.

Mišmar ha-Emek byl založen roku 1926. Šlo o jednu z osmi židovských osad, které v letech 1926-1927 vznikly v Jizre'elském údolí v rámci cíleného osidlovacího programu. Zakladateli byla skupina židovských přistěhovalců z Polska, zejména z Haliče, kteří do tehdejší britské Palestiny dorazili v rámci třetí alije a od roku 1922 utvořili přípravnou osadnickou skupinu, která pracovala na několika místech, než 3. listopadu 1926 dorazila sem. Zakladatelé byli napojení na levicové mládežnické hnutí ha-Šomer ha-Ca'ir (v obci fungovalo i školící centrum hnutí ha-Šomer ha-Ca'ir). Skupina, která se tu usadila, čítala 80 osob, ale kvůli finančním potížím bylo rozhodnuto, že zpočátku zde bude pracovat jen 12 členů kibucu.  Pojmenování osady navrhl výbor Židovského národního fondu jako vyjádření strategické polohy vesnice. Až do roku 1932 byla jediným dopravním spojením s velkými městy železnice, která tehdy probíhala středem údolí. Teprve pak došlo k výstavbě silnice podél okraje údolí.  Až do roku 1948 měl Mišmar ha-Emek izolovanou polohu coby židovská vesnice obklopená arabským osídlením. Nejblíže ke kibucu (jen pár set metrů na severozápad) stála na dnešním pahorku Tel Šuš arabská vesnice Abu Šuša. Šlo o starobylé sídlo. Římané ji ve starověku nazývali Gaba Hippeon. V obci stála mešita a chlapecká základní škola. V roce 1931 zde žilo 831 lidí a stálo tu 155 domů. Východně od kibucu to pak byla arabská osada al-Ghubaja s mešitou a muslimskou svatyní al-Šajch Ahmad. Od roku 1888 zde fungovala i chlapecká základní škola (později během britského mandátu uzavřená). V al-Ghubaja roku 1931 stálo 38 domů a žilo tu 200 lidí. A ještě pár set metrů dál k východu to byla arabská osada al-Naghnaghija, v níž roku 1931 žilo 416 obyvatel v 78 domech.

Arabsko-židovský konflikt a bitva o Mišmar ha-Emek.

Kibuc byl terčem arabského útoku během arabských nepokojů, které v roce 1929 v Palestině vypukly. Zaútočila na něj skupina 200 Arabů a byla odražena jen díky zásahu britské policie. Židé ale kvůli násilnostem dočasně osadu zcela vyklidili.  Terčem opakovaných útoků byl kibuc i během arabského povstání, které začalo roku 1936. V té době již měla vesnice obranný systém. Útočníci ale opakovaně ničili zemědělské pozemky v jejím okolí. Jen během května 1936 tak arabští útočníci třikrát vypálili sady okolo vesnice a zničili několik set stromů.  Vesnice byla ve 40. letech 20. století základnou elitních židovských jednotek Palmach, jejichž členové trénovali v přilehlých lesích. Během druhé světové války totiž sami Britové, pod hrozbou německé invaze do Palestiny, zahájili výcvik židovských vojáků. V dubnu 1942 tak v Mišmar ha-Emek začal první kurz pro záškodnická komanda Palmachu. V roce 1943 ale britsko-židovská vojenská spolupráce skončila a v březnu toho roku Britové členům kibucu zabavili všechny zbraně. Palmach reaguje přepadením britského vojenského skladu v Haifě, z něhož ukradl desítky pušek a kulometů. V květnu 1944 se pak v lesích okolo kibucu konal tajný sraz jednotek Palmach k třetímu výročí založení těchto oddílů.  Počátkem války za nezávislost v roce 1948, respektive pár týdnů před vyhlášením nezávislosti státu Izrael, kdy už občanská válka v Palestině přerůstala v regulérní válečný konflikt, se v okolí vesnice odehrávaly těžké boje mezi židovskými silami a jednotkami arabské dobrovolnické armády Fauzího al-Kaukdžího. Kibuc totiž ležel poblíž jediného silničního spojení mezi Haifou a Tel Avivem, které bylo kontrolováno Židy (přes planinu Ramat Menaše k pobřežní nížině).  4. dubna 1948 začal útok více než jednoho tisíce Arabů, kteří pak po deset dnů kibuc obléhali. Do boje poprvé během arabsko-židovského konfliktu v Palestině byly na arabské straně nasazeno dělostřelectvo (sedm děl dodala syrská armáda). Průnik přímo do kibucu se ale nezdařil díky obraně místních obyvatel. Na pomoc obleženému kibucu pak v noci vyrazila část brigády Golani, které se podařilo proniknout skrz arabské pozice a doručit do vesnice i munici. Následující den pokračovalo ostřelování kibucu, ale zároveň do něho proudily další židovské posily. Díky britskému zprostředkování byla vyjednána evakuace žen a dětí z obleženého Mišmar ha-Emek. Jednotky Palmach využity krátkého příměří a začaly se chystat v nedaleké vesnici Ejn ha-Šofet k protiútoku. Po pět dnů pak Palmach obsazoval arabské vesnice na Ramat Menaše, zatímco dole na okraji údolí pokračovaly al-Kaukdžího jednotky v obléhání Mišmar ha-Emek. Některé ze zdejších vesnic byly opakovaně obsazovány Židy a Araby. 12. dubna se al-Kaukdžího síly pokusily o další frontální útok na kibuc, ale byly přepadeny v jeho blízkosti. Mezitím Hagana, která zajišťovala obranu kibucu, dokázala obsadit některé okolní vesnice. Arabské vojsko se pak stáhlo do Dženínu. Paralelně s touto bitvou neuspěl ani pokus Arabů o dobytí nedaleké vesnice Ramat Jochanan.  O výsledek bitvy se zasloužil hlavně Palmach pod vedením Jicchaka Sadeha. Padlo ovšem 26 obránců kibucu. Tato bitva o Mišmar ha-Emek pak umožnila Židům ovládnout i celý okolní region včetně planiny Ramat Menaše. Výsledkem bitvy o Mišmar ha-Emek také byl konec arabského osídlení v této oblasti. Všechny okolní arabské vesnice byly na jaře 1948 opuštěny a vysídleny a jejich zástavba pak byla zbořena.

Poválečné dějiny.

Koncem 40. let 20. století měl kibuc Mišmar ha-Emek rozlohu katastrálního území 5 300 dunamů (5,3 kilometrů čtverečních).  Ekonomika kibucu je založena na zemědělství a podnikání (včetně továrny na plasty nebo počítačové firmy). Část obyvatel za prací dojíždí. Kibuc neprošel téměř žádným procesem privatizace jako mnoho jiných kibuců v Izraeli a zachovává si z větší části původní kolektivní strukturu. V obci funguje zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je ve vesnici Ejn ha-Šofet.  Mezi obyvatele kibucu Mišmar ha-Emek patřily i některé výrazné osobnosti izraelských dějin a veřejného života, zejména Mordechaj Bentov - jeden ze signatářů deklarace nezávislosti Státu Izrael a ministr bydlení a výstavby Izraele.

Demografie.

Obyvatelstvo Mišmar ha-Emek je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili populaci v kibucu Mišmar ha-Emek Židé - cca 1100 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 1200 osob).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnujícím počtem obyvatel. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1207 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,6 %.

Mišmar ha-Emek ( מִשְׁמַר הָעֵמֶק, doslova „"Stráž údolí"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Mishmar HaEmeq, přepisováno též Mishmar HaEmek) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Megido.

Mishmar-Haémek (משמר העמק) est un kibboutz situé dans la vallée de Jezreel, sur la route reliant Megiddo à Yokneam et aux pieds des Monts de Ménashé. Il est fondé en 1926 par des membres du Hashomer Hatzaïr.


Mládí a rodinný život.

Vyrůstal na koleji Univerzity v Leicesteru, kde jeho otec Frederick pracoval jako ředitel. Je prostřední ze tří synů. Starší Richard pracoval u filmu a mladší John Michael Attenborough zastával pozici ředitele automobilky Alfa Romeo. Jeho rodiče v průběhu druhé světové války také adoptovali dvě židovské dívky transportované z Evropy. Své dětství trávil sbíráním fosílií, kamenů a jiných přírodnin. V sedmi letech byla jeho snaha podpořena, když mladá Jacquetta Hawkes obdivovala jeho "muzeum". O několik let později mu dala jedna z jeho adoptovaných sester kousek jantaru s prehistorickým tvorem; po padesáti letech tato událost mohla být spínačem pro jeho program The Amber Time Machine.  Základní školu absolvoval na "Wyggeston and Queen Elizabeth I College" v Leicesteru a poté v roce 1945 získal stipendium na vysokou školu Clare College v Cambridge, kde ukončil studia geologie a zoologie získáním akademického titulu. V roce 1947 byl povolán na 2 roky do vojenské služby u Britského královského loďstva v severním Walesu a Firth of Forthu.  V roce 1950 se oženil s Jane Elizabeth Ebsworth Oriel; manželství trvalo až do její smrti v roce 1997. Měli dvě děti, Roberta a Susan. Robert Attenborough působí jako lektor fakulty Biologické antropologie na Australské národní univerzitě v Canbeře.

První roky v BBC.

Po návratu z námořní služby editoval dětské naučné texty pro jedno nakladatelství. Brzy ho tato práce přestala naplňovat, přesto v roce 1950 chtěl svou práci šířit přes radio. Ačkoli byl tento nápad zamítnut, jeho CV později zaujal Mary Adamsovou, vedoucí zpravodajství, které bylo v BBC na začátku svého vývoje. Attenborough v té době na rozdíl od většiny Britů neměl doma televizi, přesto přijal nabídku Adamsové na tříměsíční zaškolovací kurz a v roce 1952 nastoupil do BBC na plný pracovní úvazek. Z počátku nechtěl vystupovat před kamerou, kvůli svým větším zubům, stejně se však stal producentem diskuzních pořadů, které se všechny vysílaly naživo. Jeho první projekty zahrnovaly vědomostní kvízy o zvířatech, rostlinách, minerálech a pořad "Píseň lovce", který byl o folkové hudbě a který prezentoval Alan Lomax.  Attenboroughovo spojení s přírodovědnými programy bylo nastartováno vytvořením a představením třídílného pořadu "The Pattern of Animals". Výběr zvířat byl vázán na sortiment, jímž oplývala Londýnská Zoo a uváděl ho Sir Julian Huxley. V pořadu byly ukázány zvířecí schopnosti maskování, varovné znaky a projevování námluv. Díky tomuto pořadu se Attenborough seznámil s Jackem Lesterem, správcem pavilonu pro studenokrevné živočichy, a dohromady se rozhodli v roce 1954 i vytvořili první vysílání o nemocných zvířatech – Zoo quest.  V roce 1957 přírodovědná část BBC byla oficiálně přeložena do Bristolu. Attenborough dostal sice nabídku na spolupráci, ale odmítl ji, neboť se nechtěl přestěhovat z Londýna, kde byla jeho mladá rodina usazená. Namísto toho rozvíjel své vlastní oddělení, Průzkumný a cestovní odbor, díky kterému mohl pokračovat v programu Zoo Quest, stejně jako vytvářet další dokumentární pořady, jmenovitě pak "Travellers ́ Tales" a "Adventure".  Na začátku šedesátých let Attenborough přestal působit v BBC kvůli postgraduálnímu studiu v oboru sociální antropologie, kterou studoval na London School of Economics. Dosažené vědomosti uplatnil v budoucích filmech. Nakonec ovšem přijal pozvání do BBC a vrátil se jako kontrolor BBC 2 předtím než vzdělání dokončil.

V administrativě BBC.

V březnu 1965 se stal kontrolorem programu BBC Two, ale ve smlouvě si nechal klauzuli, díky níž mohl nadále vytvářet i pořady. Ještě téhož roku natáčel slony v Tanzanii a v roce 1969 vytvořil třídílnou sérii o kulturní historii indonéského ostrova Bali. V roce 1971 při natáčení filmu "A Blank on the Map" (Bílé místo na mapě) se připojil k první západní expedici, která hledala na Nové Guineji neznámý kmen.  Program BBC Two byl spuštěn roku 1964, ale zpočátku bojoval s problémem získat si diváky. Poté co se Attenborough stal kontrolorem, změnil maskota kanálu a především jeho programovou podobu. Vysílání získalo velmi pestrou skladbu se zaměřením na hudbu, umění, zábavu, archeologii, netradiční komedii, cestování, drama, sport, ekonomiku, vědu a přírodu. Obvyklý večer nabízel bohatý mix pořadů, např. "Man Alive", "Call My Bluff", "Chronicle", "Life", "One Pair of Eyes", "The Old Grey Whistle Test", "Monty Python's Flying Circus" a "The Money Programme", sportovní přenosy zahrnovaly mj. snooker a ragby. BBC Two se v roce 1967 stal prvním britským kanálem, který vysílal barevně.  Jedním z nejdůležitějších rozhodnutí bylo uvést 13dílný seriál o historii západního umění, který jasně demonstroval kvalitu barevného vysílání. Další důležité série, které v té době vznikly a byly odvysílány, byly "Civilisation", "The Ascent of Man" a "America".  V roce 1969 byl Attenborough povýšen do funkce programového ředitele, čímž získal vliv na oba kanály BBC. Jeho práce nabyla nyní zcela manažerskou podobu a již se vůbec nemohl podílet na přípravě pořadů. V roce 1972 byl vyzván, aby kandidoval na funkci generálního ředitele BBC, což však odmítl. Naopak začátkem roku 1973 se vzdal své pozice a vrátil se k přípravě pořadů.

Návrat k tvorbě.

Po své rezignaci se stal nezávislým komentátorem a okamžitě začal s prací. V roce 1973 se vydal do Indonésie v rámci série "Eastwards with Attenborough", která se podobala dřívější "Zoo Quests" ale již bez sbírání zvířecích vzorků.  Následně začal svou práci na scénáři k Životu na Zemi ("Life on Earth)". Jelikož šlo o velmi náročný a ambiciózní projekt, BBC se rozhodla přizvat i American Network, aby zajistila dostatek finančních prostředků. Jednání probíhala a Attenborough se mezitím zabýval množstvím televizních projektů. Šlo o seriál o domorodém umění "The Tribal Eye" (1975) a o objevitelských cestách "The Explorers" (1975). Rovněž zabrousil i do kryptozoologie v pořadu "Fabulous Animals" (1975), kde se mimo jiné zabýval takovými legendárními zvířaty jako byli gryf a kraken. Nakonec BBC podepsala koprodukci s Turner Broadcasting a Život na Zemi se v roce 1976 dostal do produkce.

Série o životě na Zemi.

Třináctidílná série Život na Zemi ("Life on Earth") uvedená v roce 1979 se měla stát měřítkem kvality pro filmy o přírodě a ovlivnila generace dokumentaristů. Attenborough a jeho tým přistoupili k projektu velmi seriózně a reflektovali nejnovější výsledky vědeckého bádání, zcela v duchu evoluční biologie. Získali si na svou stranu důvěru vědců, výzkumníků a badatelů, kteří jim dovolili nahlédnout za oponu svých poznatků a odhalili mu své objevy a postupy. Týmu bylo například umožněno připojit se k výzkumu horských goril prováděném Dian Fosseyovou. Dalším faktorem úspěchu dokumentu byla inovativnost - používaly se nové filmovací techniky a zapojeno bylo i počítačové zpracování. Ačkoliv hrál Attenborough průvodce, sám se snažil omezit svou přítomnost před kamerou na nutné minimum. Dodnes je série považována za klasiku mezi přírodopisnými dokumenty, i když pochopitelně některé dílčí poznatky a postupy jsou již překonány.  Úspěch Života na Zemi podnítil i jeho volné pokračování. Vznikla dvanáctidílná Živá planeta ("The Living Planet"), která byla uvedena v roce 1984. Attenborough se svým týmem se tentokrát zaměřil více na ekologickou než čistě biologickou stránku života, především na adaptaci organismů na své životní prostředí. Opět se jednalo o velký úspěch, jak komerční, tak ze strany odborné kritiky.  Trilogii zkompletovala v roce 1990 série Zázraky života ("The Trials of Life"), která se zaměřila na zvířecí chování v různých fázích života. Dokument znovu sklidil velké uznání a vyvolal i silné reakce publika, mimo jiné díky svým záběrům lovu lachtanů kosatkami na pobřeží Patagonie a zabíjením gueréz tlupou šimpanzů.

David Frederick Attenborough (* 8. května 1926 Londýn, Spojené království) je britský přírodovědec, popularizátor, režisér, scenárista a dokumentarista. Jeho obličej i hlas jsou již přes 60 let spjaty s popularizací přírodních krás celého světa. Jeho nejznámějším dílem je devět sérií o různorodosti života na Zemi, které vytvořil ve spolupráci s BBC Natural History Unit. Společenskou formou a obsáhle zkoumá život na naší planetě. Je také bývalý senior manager BBC, kontrolor BBC Two a ředitel programu pro BBC Television po celá 60. a 70. léta 20. století. Měl staršího bratra režiséra, producenta a herce Richarda Attenborougha.

Sir David Attenborough est un rédacteur scientifique, écrivain et naturaliste britannique né le à Londres (Royaume-Uni). Menant une carrière professionnelle dans le monde des médias privés et publics, il a été à la fois acteur et technicien, scénariste et réalisateur, producteur privé, mais aussi journaliste télévisé, contrôleur de la chaine BBC two, responsable et cadre manager à la BBC, directeur de programme dans les années 1960 et 1970.


Životopis.

Narodila se v ontarijském Londonu a vyrostla v nedalekém městě St. Thomas. Otec Lance je řidičem kamionu, matka Sandra zdravotní sestrou. Má mladšího bratra Daniela a mladší sestru Kayleen.  Ve čtyřech letech začala krasobruslit (ve stejné obci se narodili olympijští vítězové Tessa Virtueová a Scott Moir) a ve dvanácti pak s herectvím na letním hereckém táboře Original Kids. Po ukončení střední školy  Central Elgin Collegiate Institute v St. Thomas pokračovala studiem herectví na torontské York University, kde v roce 2001 dosáhla titulu bakaláře umění (BFA).

Kariéra.

Roku 2002 získala první hollywoodskou roli v komedii "Žába k zulíbání", kde si zahrála po boku Roba Schneidera. V roce 2004 se objevila po boku Linsday Lohan, Lacey Chabert a Amandy Seyfried v komediálním filmu "Protivný sprostý holky". Za roli získala dvě ceny MTV. Ve stejném roce si zahrála s Ryanem Gosligem v romantickém dramatu "Zápisník jedné lásky", které bylo inspirováno stejnojmennou novelou od Nicholase Sparkse. Za roli získala filmovou cenu MTV a čtyři ceny Teen Choice. O rok později si zahrála s Owenem Wilsonem v komediálním filmu "Nesvatbovi". V roce 2005 se také objevila ve hvězdně obsazeném filmu "Základ rodiny", s Diane Keaton a Sarah Jessicou Parker.  V letech 2006 až 2007 si dala pauzu, odmítla tak role na filmy "Ďábel nosí Pradu", "" nebo "Casino Royale". V roce 2008 se vrátila ke kariéře s filmem "Šťastlivci", ve kterém si zahrála s Piercem Brosnanem. S Ericem Banou si zahrála ve filmu "Zakletý v čase", který byl inspirován stejnojmennou novelou od Audrey Niffenegger. V roce 2009 přijala roli do filmu "Sherlock Holmes", ve kterém hrála Irene Adler, přítelkyni Sherlocka, kterého hrál Robert Downey, Jr.. S Diane Keaton si znovu zahrála ve filmu "Hezké vstávání" v roce 2010.  V roce 2011 si zahrála v romantické komedii z dílny Woodyho Allena "Půlnoc v Paříži", po boku Owena Wilsona. S celým obsazením získala nominaci na cenu Screen Actors Guild Award v kategorii Nejlepší obsazení ve filmu. A samotný Woody Allen vyhrál Oscara v kategorii nejlepší původní scénář. Roli Irene Adler si zopakovala ve filmu "." Film vydělal kolem 543 milionů dolarů. V roce 2012 si zahrála s Channingem Tatumem ve filmu "Navždy spolu." Film byl inspirován skutečnou událostí. S Benem Affleckem si zahrála ve filmu "K zázraku." Poté se objevila ve filmech "Vášeň", "Lásky čas" a "Nejhledanější muž".  V roce 2015 získala roli novinářky Sachy Pfeiffer v dramatickém filmu "Spotlight," který pojednával o dětském zneužíváním v bostonském katolickém kostele. Aby se s rolí ztotožnila, navštěvovala samotnou Pfeiffer. Za roli získala nominace na Oscara, Critics' Choice Award a Screen Actors Guild Award. S Bradleym Cooperem a Emmou Stone si zahrála ve filmu "Aloha". V roce 2015 se také vrátila k televizní tvorbě a přijala roli v seriálu Temný případ. V seriálu hrála Ani Bezzerides, získala nominaci na cenu Critics' Choice Television Award. V roce 2016 proběhla premiéra superhrdinského filmu "Doctor Strange", ve kterém hrála jednu z hlavních rolí.

Osobní život.

V letech 2004–2007 byl jejím partnerem kanadský herec Ryan Gosling, se kterým se poznala při natáčení filmu "Zápisník jedné lásky". Roku 2009 udržovala čtyřměsíční vztah s americkým hercem Joshem Lucasem. Od roku 2016 je jejím partnerem americký scenárista Jamie Linden, v roce 2018 se jim narodil jejich první syn.

Rachel McAdamsová, nepřechýleně Rachel McAdams (* 17. listopadu 1978 Londýn, Ontario) je kanadská herečka. Přelomovou se pro ni stala role „včelí královny“ "Reginy George" ve filmu "Protivný sprostý holky" (2004). Ve stejném roce se objevila v adaptaci "Zápisník jedné lásky" a rok poté v romantické komedii "Nesvatbovi". Mezi další snímky, v nichž ztvárnila hlavní postavy, patří "Základ rodiny, Noční let" a "Zakletý v čase". V roce 2009 hrála "Irene Adlerovou" v adaptaci "Sherlock Holmes" a o dva roky později ve druhém filmu "", vždy pod režijním vedením Guye Ritchieho. Za roli ve filmu "Spotlight" získala nominaci na Oscara a Screen Actors Guild Award.

Rachel McAdams est une actrice canadienne née le à London (Ontario). Après une formation théâtrale de quatre ans à l'Université York, dont elle sort diplômée en 2001, Rachel McAdams commence sa carrière à la télévision canadienne et dans des productions cinématographiques telles que "My Name Is Tanino", "La Voie du destin" (pour lequel elle recevra une nomination au Prix Génie) et "" (où elle remporte un Prix Gemini). Son premier film hollywoodien est la comédie "Une nana au poil".


Život.

Dnešní Daugavpils se v době Rothkova narození jmenoval Dvinsk a byl součástí Ruského impéria. Marcus byl nejmladším ze čtyř dětí židovského lékárníka Jacoba Rothkowitze a jeho ženy Anny Goldin. Byl vychováván v prostředí ortodoxního židovství, chodil do školy, kde se vyučovalo hebrejsky. V důsledku sílících antisemitských nálad ve městě otec v roce 1910 emigroval do Portlandu v USA, kam se za ním o tři roky později přestěhovala celá rodina.  V roce 1914 však Jacob Rothkowitz zemřel na rakovinu páteře a Marcus přispíval do rodinného rozpočtu jako kamelot. Roku 1921 začal Rothko studovat na Yaleově univerzitě v New Havenu. Po dvou letech však studia bez diplomu ukončil a odešel do New Yorku. Zde se začal na Art Students League of New York věnovat studiu kreslení podle modelu, navštěvoval však také kurzy anatomie a divadelní vědy. Jeho učitelem byl malíř Max Weber, Rothkovy malby z té doby mají proto reálný základ a expresivní vyznění. Rothko považoval dětskou malbu za spontánní výraz lidské psychiky. Prostřednictvím kurzů kreslení a modelování v Brooklynském židovském centru, které vedl od roku 1929 dvakrát týdně po dalších 24 let, udržoval s dětmi a mladými lidmi stálý kontakt. Roku 1932 se blízce spřátelil s malíři Miltonem Averym a Adolphem Gottliebem. V létě onoho roku také poznal mladou atraktivní šperkařku Edith Sachar (1912–1981), s níž v listopadu 1932 uzavřel sňatek. V roce 1944 se manželé rozvedli, rok nato si Rothko vzal knižní ilustrátorku Mary Alice Beistle (1921–1970), s níž měl dceru Kate (* 1950) a syna Christophera (* 1963).  První samostatnou výstavu uspořádalo Rothkovi roku 1933 Museum of Art v Portlandu. V roce 1935 založil spolu s Gottliebem uměleckou skupinu The Ten (Desítka). Malíře spojoval odpor proti doslovnému způsobu soudobé americké malby a expresionistické formy vyjádření. V letech 1936–1939 pracoval na zakázkách pro Works Progress Administration. Tato organizace, založená roku 1935 v rámci New Dealu, zajišťovala pracovní místa za účelem oživení ekonomiky po Velké hospodářské krizi. Poskytovala zakázky také umělcům, v existenčně obtížných dobách pomohla i Jacksonu Pollockovi.  V roce 1938 obdržel Rothko státní občanství Spojených států. Dva roky nato si změnil jméno: z Marcuse Rothkowitze se stal Mark Rothko. Počátkem 40. let maloval obrazy inspirované evropskou i indiánskou mythologií, jeho díla v té době kolísají mezi abstrakcí a surrealismem. Z roku 1943 pochází dopis, který spolu s Gottliebem napsal redakci The New York Times jako reakci na negativní recenzi jejich obrazů. V pěti bodech umělci shrnuli své zásady. Zdůraznili v nich, že hlavní pro kvalitu obrazu je nikoliv jeho provedení, ale téma. Umělec má mít ve své imaginaci naprostou svobodu a má usilovat o to, aby divák vnímal svět nikoliv svým, nýbrž umělcovým způsobem.  Rothko byl velice zaujatý dílem i osobností Clyfforda Stilla. Stýkali se v New Yorku a Rothko za ním jezdíval do Kalifornie. Rothko při té příležitosti vedl v letech 1947 a 1949 letní kurzy kreslení na California School of Fine Arts v San Francisku, kde učil i Still. Oba malíři v té době přišli na myšlenku zřídit v New Yorku soukromou uměleckou školu. Roku 1948 založili spolu s Robertem Motherwellem, Davidem Harem (1917–1992) a Williamem Baziotem (1912–1963) školu s názvem The Subject of the Artist School. Projekt ale vydržel pouhý rok. V roce 1949 vystavil Rothko své obrazy, tehdy nazývané "Multiformy", v newyorské galerii Betty Parsons (1900–1982), orientované na soudobou americkou tvorbu. Parsons byla v té době Rothkovou galeristkou. V roce 1950 podnikl Rothko s manželkou cestu do Evropy. Cílem byla umělecká díla v Anglii, Francii a Itálii. V následujícím roce se stal profesorem kreslení na Brooklyn College. Rothko byl v roce 1952 zastoupený na prestižní výstavě "15 Američanů", kterou pořádalo Muzeum moderního umění. Roku 1954 přes nesouhlas Barnetta Newmana a Ada Reinhardta, kteří patřili do okruhu jeho přátel, opustil galerii Betty Parsons a přešel k tehdy prominentnímu galeristovi Sidney Janisovi (1896–1989). Ten měl smlouvy mj. i s Polockem, de Kooningem a Motherwellem. Hned příští rok mu Janis uspořádal samostatnou výstavu. Musel však respektovat, co všichni galeristé před ním i po něm, že si totiž Rothko věšel své obrazy sám a rozhodoval o jejich nasvícení.  V roce 1958 obdržel Rothko zakázku na vyzdobení restaurace newyorského mrakodrapu Seagram Building. Práci na velkoformátových plátnech přerušil v následujícím roce cestou do Evropy. Po návratu smlouvu zrušil s tím, že obrazy nejsou pro vystavení v restauraci vhodné. Díla jsou dnes rozptýlena po galeriích v Japonsku, Londýně a Washingtonu. Další zakázkou byla jídelna na Harvardově univerzitě, na které pracoval v letech 1961–1963. Roku 1963 uzavřel smlouvu s Galerií Marlborough. Jeho dcera Kate s ní po otcově smrti vedla dlouhý spor o vlastnictví obrazů.  Poslední Rothkovou velkou zakázkou byla výzdoba ekumenické kaple v Houstonu. Malíř se rovněž podílel na její architektonické podobě. Zadavateli projektu byli obchodníci a sběratelé umění, manželé John (1904–1973) a Dominique (1908–1997) de Menilovi. Rothko práci na osmnácti obrazech dokončil v roce 1967, otevření kaple se však nedočkal. V roce 1965 uzavřel smlouvu s galerií Tate Modern, kde jsou ve zvláštním sále vystavené některé obrazy pro mrakodrap Seagram. Poslední, třetí cestu do Evropy spolu s rodinou absolvoval roku 1966. V důsledku přepracování se roku 1968 zhoršil jeho zdravotní stav. Na tři týdny byl hospitalizován s výdutí aorty a cirhózou jater. Jeho manželství se začalo rozpadat, malíř začal připravovat závěť. V roce 1969 od manželky odešel a navázal poměr s Ritou Reinhard, vdovou po malíři Adu Reinhardovi. Téhož roku věnoval galerii Tate Modern devět obrazů z cyklu pro Seagram Building a galerii Marlborough prodal 26 pláten a 61 akvarelů. Yaleova univerzita mu udělila čestný doktorát. Dne 25. února 1970 byl nalezen ležící ve svém ateliéru na 69. ulici v New Yorku. Spáchal sebevraždu, když si pořezal ruce břitvou a pozdější pitva odhalila i předávkování antidepresivy.

Dílo.

V New Yorku, kam přesídlil v roce 1923, navštěvoval muzea a ateliéry umělců jako byl Milton Avery, jehož zájem o zjednodušené tvary a velké homogenní barevné plochy ho hluboce ovlivnil. Rothko se také spřátelil s Adolphem Gottliebem, s nímž sdílel zájem o umění přírodních národů a později o lyrickou abstrakci.  Rothkovy práce ze 30. let odrážejí, stejně tak jako u mnoha jeho současníků, stísněnost života za Velké hospodářské krize. Příkladem je obraz "Subway (Podzemní dráha)" z roku 1936 z majetku National Gallery of Art ve Washingtonu. Postavy stojí na nástupišti, izolované jedna od druhé i od světa nad nimi. Prodloužením figur a tmavou barevnou paletou se malíř pokusil v divákovi vyvolat pocit klaustrofobie a odcizení.  Rothko rovněž čerpal podněty ze surrealismu, který viděl v umělecké aktivitě klíč v přístupu k nevědomí. Do jaké míry byl Rothko vystaven tomuto vlivu dokumentuje obraz "Slow Swirl by the Edge of the Sea (Pomalé kroužení na kraji moře)" z roku 1944, vystavený v Muzeu moderního umění v New Yorku. Dílo používá více abstraktních výrazových prostředků než jeho předchozí obrazy, tvary jsou zakřivenější, vzájemně se doplňují a barva začala mít pro vyznění obrazu větší význam. Obraz je Rothkovou meditací o vzniku života. O tom, jak se vynořil z moře a jak jeho počátky mohou s sloužit jako metafora pro vznik vědomí.  Na počátku 40. let se Rohtko, stejně jako Pollock, intenzívně zaobíral pravěkými symboly a mýty. Byl také hluboce ovlivněný naukou o nevědomí, jak ji vypracoval švýcarský psycholog Carl Gustav Jung. Jung přišel s teorií, že všechny lidské bytosti, bez ohledu na jejich zeměpisný původ či dobu, kdy žily, sdílely společný základní způsob myšlení, projevující se v lidových pohádkách, mýtech a symbolech. Rothko svoje obrazy považoval za nástroj komunikace mezi malířem a divákem, která dokáže toto kolektivní nevědomí reflektovat.  Ačkoliv byl Rothko považovaný za ryzího koloristu, on sám to odmítal a tvrdil, že ho barva nezajímá. Tvrdil, že chce svými obrazy vyjádřit základní lidské emoce: extázi, tragédii a beznaděj. Vnímáme-li jeho obrazy jen v dimenzi barevných vztahů, míjíme se s jejich významem, tvrdil. Navzdory tomu se pro své pojetí barevnosti a zjednodušených forem stal vzorem pro mnoho pozdějších malířů, jako např. Ellswortha Kellyho (1923–2015) nebo Jacka Youngermana (* 1926). Ve svých minimalistických pracích dovedli rothkovské pojetí barvy a formy do ještě větších extrémů.  Rothkovy obrazy se brzy staly jedněmi z nejvyhledávanějších na světovém trhu s uměním. Obraz "Oranžová, žlutá, červená" z roku 1961 se v květnu 2012 prodal za 87 miliónů dolarů, čímž se stal do té doby nejdražším prodaným obrazem vytvořeným po 2. světové válce.

Mark Rothko (25. září 1903 v Daugavpilsu – 25. února 1970 v New Yorku) byl americký malíř lotyšského původu. Narodil se v dnešním Lotyšsku v židovské rodině jako Marcus Rothkowitz. Jeho malby jsou převážně abstraktní, Rothko byl průkopník tzv. malířství barevných ploch. Je jedním z představitelů abstraktního expresionismu.

Mark Rothko, né Marcus Rothkowitz à Daugavpils, (Lettonie), le et mort le, est un peintre américain classé parmi les représentants de l'expressionnisme abstrait américain, mais Rothko refusait cette catégorisation jugée « aliénante ».