Biografie.

Dětství.

Paul Ekman se narodil v židovské rodině v roce 1934 ve Washingtonu, DC a vyrůstal v New Jersey, Washingtonu, Oregonu, a Kalifornii. Jeho otec byl pediatr a jeho matka byla právnička. Jeho sestra, Joyce Steingart, je psychoanalytická psycholožka, která před svým odchodem do důchodu působila v New Yorku.  Ekman chtěl být původně psychoterapeut, ale když byl v roce 1958 povolán do armády, zjistil, že ve výzkumu by mohl změnit armádní rutiny. Tato zkušenost ho ovlivnila a z touhy být psychoterapeut se stala touha stát se vědcem s cílem pomoci co největšímu počtu lidí.

Vzdělání.

Když bylo Paulu Ekmanovi 15 let, dostal se na Chicagskou univerzitu a za tři roky dokončil bakalářského studia. Během svého působení v Chicagu byl fascinován skupinovou terapií a pochopením skupinové dynamiky.  Poté dva roky studoval na New York University (NYU), kde titul získal v roce 1954. Jeho první výzkumný projekt pod vedením univerzitní profesorky Margaret Tresseltové byl pokusem vyvinout test, který odhalí, jak budou lidé reagovat na skupinovou terapii.  Vystudoval Adephi University, kde si vybral a úspěšně absolvoval obor klinická psychologie. V roce 1955, během magisterského studia, byla Ekmanovi udělena doktorská stáž z Národního ústavu pro duševní zdraví (NIMH). V magisterské práci se zaměřil na výraz obličeje a pohyb těla, které začal studovat v roce 1954. Ph.D z oboru klinická psychologie získal na Adelphi Univerzity v roce 1958, mezitím byl na jednoroční stáži na neuropsychiatrickém ústavu v Langley Porter.

Kariéra.

Po ukončení vojenské služby v roce 1960 přijal výzkumnou pozici. Spolupracoval s Leonardem Krasnerem na Palo Alto Veterans Administration Hospital. Zde pracoval na dotačně zaměřených projektech sledujících podmíněné verbální chování u psychiatrických pacientů.  Ekman se také v roce 1960 setkal antropologem Gregory Batesonem, který byl členem štábu Palo Alto Veterans Administration Hospital. O pět let později vyhodnocoval Gregory Bateson ve spolupráci s Paulem Eckmanem záběry pořízené na Bali v roce 1930. Ekman pomáhal Batesonovi s interkulturní studií zaměřenou na vyhodnocení vyjadřování a gestikulace kultur zachycených na tomto snímku.  Od roku 1960 do roku 1963 Ekman čerpal stipendium udělované NIMH. O svůj první výzkumný grant zažádal přes San Francisco State College, a to v pozici hlavního výzkumného pracovníka. V té době mu bylo 29 let. Tento grant získal z Národního ústavu pro duševní zdraví (NIMH) v roce 1963 a zaměřil se na studium neverbálního chování.  Na podnět vysokoškolského přítele a učitele Silvana S. Tomkinse se posunul ve specializaci od řeči těla ke studiu výrazů obličeje. Napsal svou nejslavnější knihu „Telling lies“, kterou vydal v roce 1985. Kniha se dočkala už tvrtého vydání.  Od roku 1960 do roku 2004 působil na částečný úvazek i na psychiatrické léčebně Langley Porter jako poradce pro různé klinické případy.  V roce 2004 odešel Ekman do důchodu jako profesor na katedře psychiatrie na Kalifornské univerzitě v San Franciscu (UCSF).  Po odchodu z univerzity v San Francisku založil organizace Paul Ekman Group (PEG) a Paul Ekman International. Paul Ekman Group nabízí semináře, podporuje výzkumné pracovníky v oboru a vytváří on-line komunitu kolem těchto témat. Paul Ekman Group v současné době pracuje na online interaktivním nástroji s názvem "Mapping your Anger profile", který je určený pro páry a má je naučit, jak prožívat a vyjadřovat své emoce. Emocionální profily ukazují, jak rychle člověk emočně reaguje a jak dlouho tato emoce obvykle zůstává na lidské tváři.  Ekman se poprvé silně dostal do povědomí médií díky dokumentárnímu cyklu pro BBC v roce 2001. Jako poradce pracoval pro seriál Lie To Me, a to pro celou sérii pod vedením Dr. Lightmana. Ekman natočil krátké video ukázky, které následně poslal hercům, aby roli zahráli co nejlépe. Ekman se seriálem Lie To Me proslavil mnohem více než svými 15 vydanými knihami. Seriál se vysílal ve více než 60 zemích světa.  Ekman spolupracoval se studiem Pixar na přípravách filmu V hlavě, který byl natočen v roce 2015. Na filmu pracovalo také studio Disney a Ekman se rozhodl, že k němu připraví bonus. Napsal příručku pro rodiče, která jim má pomoct zlepšit komunikaci s dětmi.

Výzkum.

Měření neverbální komunikace.

Ekmanův zájem o neverbální komunikaci vedl v roce 1957 ke zveřejnění jeho první publikace. Ta popisuje, jak těžké je rozvíjet způsoby empirického měření neverbální gestikulace. Pro svou klinickou praxi si vybral neuropsychiatrický institut Langley Porter, kde působil na psychiatrickém oddělení University of California Medical School. Toto oddělení si vybral především proto, že Jurgen Ruesch a Weldon Kees nedlouho předtím vydali knihu s názvem Neverbální komunikace (1956).  Poté se Ekman zaměřil na vývoj technik pro měření neverbální komunikace. Zjistil, že svalové pohyby v obličeji, které tvoří výrazy tváře, by mohly spolehlivě identifikovat skryté emoce jedince pomocí empirického výzkumu. Zjistil také, že je člověk schopen utvářet více než 10 000 výrazů obličeje; z nichž jsou pouze 3 000 propojené s emocemi. Psycholog Silvan Tomkins přesvědčil Ekmana, aby posunul svoji studii neverbální komunikace z pohybu těla na mimiku obličeje. Navrhl mu klasické interkulturní techniky rozpoznávání emocí. Zajímavostí je, že Tomkins ve stejné době vedl také výzkum Carrolla Izarda, který pracoval na podobné studii emocí na základě interkulturního výzkumu.

Emoce jako univerzální kategorie.

V knize „"Výraz emocí lidí a zvířat"" (1872) se Charles Darwin domníval, že emoce byly biologicky stanoveny a jsou univerzální v celé lidské kultuře. Nicméně v průběhu 50. let 20. století převládlo přesvědčení, že výrazy obličeje a jejich význam jsou kulturně podmíněné na základě behaviorálních procesů učení. Tento objev učinili někteří antropologové, včetně Margaret Meadové, kteří cestovali do různých zemí a zkoumali, jak jednotlivé kultury komunikují pomocí neverbálního chování a gestikulace.  Prostřednictvím řady studií Ekman zjistil vysokou shodu mezi členy různých zemí ze západní a východní gramotné kultury. Výrazy, které shledal univerzálními, byly hněv, znechucení, strach, štěstí, smutek a překvapení. Poznatky o emoci pohrdání jsou pak méně jasné, i když existují důkazy, že tato emoce a její vyjádření jsou všeobecně uznávány. Při spolupráci se svým dlouholetým přítelem Wallace V. Friesenem Ekman prokázal, že jeho zjištění je možné aplikovat i na přírodní kmen Fore v Papui Nové Guineji, jehož členové se nemohli naučit významu výrazů z prezentace emocí v médiích. Ekman a Friesen tak prokázali, že určité emoce podléhají velmi specifickým pravidlům zobrazení, z čehož plynou kulturně specifické předpisy o tom, kdo může prokázat jaké emoce, komu a kdy.  V roce 1990 Ekman sestavil rozšířený seznam základních emocí, včetně celé řady pozitivních a negativních emocí, které však nejsou všechny zakódované do obličejových svalů. K nově zahrnutým emocím patřily: zábava, pohrdání, spokojenost, rozpaky, vzrušení, vina, pýcha, úleva, spokojenost, smyslové potěšení a stud.

Psychometrické testy pro studium emocí.

Ekmanův slavný test na rozpoznání emocí se nazývá "Pictures of Facial Affect" (POFA). Publikoval ho v roce 1976. Je složen ze 110 černobílých obrázků kavkazských herců, kteří ukazují šest univerzální emocí a kromě toho i neutrální výrazy. POFA byl použit ke studiu rozpoznání emocí po celém světě. Ekman používal tyto podněty ve svém původním kulturním výzkumu. Mnoho výzkumníkù POFA uznává, protože tyto fotografie byly ohodnoceny početnými skupinami v různých kulturách. V reakci na kritiku Ekman nicméně nakonec vydal kulturně různorodější soubor podnětů pod názvem Japanese and Caucasian Facial Expressions of Emotion (Japonské a kavkazské výrazy obličeje, JACFEE).  V roce 1978 Ekman a Friesen dokončili systém "Facial Action Coding System" (FACS), který vyobrazuje každý lidský výraz obličeje. FACS popisuje veškeré pohyby obličeje pro každou emoci. Každý pozorovatelný obličejový pohyb se nazývá jednotka akce neboli AU. Všechny výrazy obličeje lze rozložit na AU.  Vznikly i další nástroje, včetně "MicroExpressions Training Tool" (METT), který může pomoci jednotlivcům identifikovat jemnější výrazy objevující se, když se lidé snaží potlačit své emoce. Tento nástroj může například pomoci lidem s autismem k rozpoznání emocionálních výrazů v jejich každodenní komunikaci. "Subtle Expression Training Tool" (SETT) učí poznat velmi malé náznaky emocí. Jedná se o velmi drobné výrazy, někdy registrovatelné pouze v určité části obličeje. Tyto jemné výrazy se mohou ukázat z mnoha důvodů, například se může jednat jen o začátek větší emoce. U metod METT a SETT bylo prokázáno zvýšení přesnosti při hodnocení pravdomluvnosti.

Detekce podvodu.

Tělesné projevy lži – zejména obličejové – zkoumal Ekman spolu s kolegy a v roce 1978 zveřejnili systém "Facial Action Coding System" (FACS), který byl použit i s detektorem lži. FACS při kombinaci s verbální komunikací podle Ekmanova přesvědčení zvyšuje přesnost až o 90 procent. On a jeho kolegové se přesto snažili výsledek ještě vylepšit.  Ekman prostřednictvím studie zjistil, že „mikrovýrazy“ trvající méně než jednu pětinu sekundy můžou prozradit skrývané emoce, jako je hněv a pocit viny. Na druhou stranu ale známky emocí nejsou nutně důkazem viny.  Ekman ve spolupráci s psychologem Maureenem O'Sullivanem, Ph.D., při výzkumu na univerzitě v San Franciscu zjistil, že existuje velmi malý zlomek emocionálně inteligentních lidí, kteří dokáží bez předchozího tréninku velmi přesně rozlišit lež od pravdomluvnosti.

Lepší pochopení emocí.

Roku 1993 Ekman popsal ve své seminární práci v psychologickém věstníku American Psychologist devět přímých znaků, které pomohou pochopit vyjadřování emocí pomocí obličeje. Mezi hlavní body patří:

Kritika.

Ekmanova práce se setkala s řadou odpůrců. Svého času byl kritizován systém SPOT (Screening Passangers by Observation Techniques), který spočíval v pozorování pasažérů na letištích za účelem odhalení teroristů, protože neprošel kontrolovanými vědeckými testy. Podle vědeckého posudku z roku 2007 byla účinnost Ekmanovy metody na odhalení teroristy přirovnávána k pravděpodobnosti, jako když si hodíme mincí. Ekman na svou obhajobu uvedl, že se vědeckého testování účastní osoby, které mají za úkol předstírat, že jsou teroristé, což vede k nepřesnostem, protože opravdový terorista má jiné prožívání emocí, než profesionální herec.  Ekman nebyl kladně přijat ani antropology na setkání Americké psychologické asociace a Americké antropologické asociace. Jeho tvrzení byla označena za fašistická a rasistická, protože prohlásil, že emocionální projevy černé a bílé populace se nijak neliší. S Ekmanovými teoriemi nesouhlasila ani uznávaná antropoložka Margaret Meadová, která sdílela názor svého chráněnce, taktéž antropologa Raye Birdwhistella, jehož výzkum poukazoval na to, že se emoce liší v různých kulturách. Ekman se bránil tím, že neexistují žádná kvantitativní data, která by podpořila Birdwhistellovo tvrzení o kulturní specifičnosti emocí.  V 70. letech 20. století mnoho předních antropologů sdílelo Birdwhistellův názor, nicméně v další dekádě se čím dál tím více odborníků začalo přiklánět k Ekmanově hypotéze.

Kniha Odhalené emoce.

Ekman v knize „Odhalené emoce: Naučte se rozpoznávat výrazy tváře a pocity druhých“ vysvětluje základy emocí: smutku, hněvu, strachu, znechucení, štěstí nebo překvapení. Čtyřicet let výzkumu ho přivedlo k závěru, že emoce (a 10 tisíc výrazů obličeje) jsou univerzální. Konstatuje, že emoce nelze „vypnout“, ale že mohou být kontrolovány. Vysvětluje také, jak se v těle spouští emoce.  Společně se svým kolegou Wallym Friesenem sestavil „Kódovací systém mimiky tváře“ (FACS), který ukazuje, jak rozpoznat pocity lidí. Detailně se zabýval problematikou lhaní. Říká, že je možné naučit se rozpoznat lež nebo rozlišovat mezi zdvořilostním a opravdovým úsměvem. Tvrdí, že emoce můžeme částečně dostat pod kontrolu.  Odpovídá také na to, co to jsou „mikrovýrazy“ a jak je rozpoznávat. Mikrovýrazy podle Ekmana odhalují snahu o skrytí emocí. Například při lhaní se může objevit mikrovýraz strahu, protože se lhář bojí, že bude odhalen. Strach ale může mít i nevinná osoba, protože se bojí, že jí nikdo neuvěří, i když mluví pravdu.  Knihu, která se opírá o závěry Ekmanových vědeckých výzkumů, doprovází fotografie i tipy na cvičení. Obsahuje například test, kterým si čtenáři mohou ověřit, zda umí číst ve tváři druhých.  „Paul Ekman je mistr emociálního výrazu. Kniha je mistrovským dílem. Odhaluje, jak můžeme poznatky o emociálních projevech využít ke zlepšení našeho života,“ uvedl Jozef LeDoux, profesor neurovědy na Newyorské univerzitě.

Paul Ekman (* 15. února 1934, Washington) je americký psycholog, 59. nejcitovanější psycholog 20. století a spisovatel. Hlásí se k darwinismu. Proslavil se studiem emocí, především jejich vztahu k mimice. Tvrdí, že v lidské mimice existují mikrovýrazy (trvající 1/25 až 1/15 sekundy), které není člověk schopen ovládnout. Mikrovýrazy prozrazují emoci, kterou se člověk snaží skrýt.

Paul Ekman, né le, est un psychologue américain. Il fut l'un des pionniers dans l'étude des émotions dans leurs relations aux expressions faciales (théorie de détection des micro-expressions élaborée à partir d'études sur les sociétés primitives et leurs réactions universelles à diverses photographies). Il est considéré comme l'un des cent plus éminents psychologues du.


Rozšíření.

Druh pochází ze severních oblastí Evropy a severovýchodu Severní Ameriky. Je to chladnomilná rostlina, v jižněji položených částech Evropy se objevuje v horských oblastech.  Roste nejčastěji na vápencových sutích do nadmořské výšky až 3200 m. Při pěstování mu nejlépe svědčí zásaditá, lehká, propustná i kamenitá půda. Vyrůstá ve stinných horských žlebech a na od slunce odvrácených úbočích, v okolí horských bystřin nebo pramenišť.

Popis.

Vytrvalá rostlina s řídce chlupatou lodyhou přímou nebo vystoupavou, nejčastěji jednoduchou, která dorůstá do výšky 10 až 35 cm. Z tenkého hlavního kořene vyrůstá obvykle jen jedna květná lodyha a několik výběžků které jsou zakončeny řídkou listovou růžici a společně vytvářejí dojem polštářovitého trsu. Listy v růžicích mající většinou křídlaté řapíky (až 1 cm), jsou elipsovité až obráceně vejčité, jsou dlouhé 1 až 4 cm a široké 0,5 až 1,5 cm a po obvodě bývají hrubě zubaté. Lodyžní objímavé listy rostoucí v počtu 3 až 5 jsou okrouhlého až vejčitého tvaru, na bázi obvykle srdčité nebo ouškaté, 1 až 3 cm dlouhé a po obvodě řídce ostře zubaté. Všechny listy jsou sytě zelené a často jsou porostlé krátkými rozvětvenými chlupy, vrcholek mají špičatý nebo tupý.  Čtyřčetné oboupohlavné květy na stopkách vyrůstají na koncích lodyh v květenství hroznu. Jejich podlouhlé, světle zelené kališní plátky jsou do 4 mm dlouhé a 2 mm široké, vyrůstají ve dvou přeslenech a ty ve vnějším jsou u báze vakovitě vyduté. Bílé korunní plátky lopatkovitého až obvejčitého tvaru obvykle bývají ne delší 11 mm a ne širší 4 mm. Nitky šesti tyčinek jsou dlouhé 3 až 5 mm a podlouhlé prašníky asi 1 mm. V semeníku bývá 35 až 50 vajíček, čnělka je asi jen 0,5 mm dlouhá. Tento chamaefyt kvete od června do srpna a jeho ploidie je 2n = 16.  Plodem jsou vztyčené či odstávající holé šešule 3 až 5 cm dlouhé, jejich ploché chlopně mají nezřetelnou žilku, karpofor je do 1 mm dlouhý. Červenohnědá elipsovitá až okrouhlá, silně stlačená semena bývají do 1,5 dlouhá, po obvodě mají křídlatý lem světle žlutý až světle hnědý.

Taxonomie.

Huseník alpský je variabilní druh, jsou rozlišovány tři poddruhy: Ve střední Evropě se vyskytuje nominátní poddruh huseník alpský pravý jenž bývá na různých stanovištích dost proměnlivý, odlišnosti jsou chápány jako morfotypy vzniklé adaptací na odlišné ekologické podmínky.

Odkazy.

Externí odkazy.

Huseník alpský ("Arabis alpina") je vytrvalá, nízká, nenáročná, bílé kvetoucí rostlina pocházející z cirkumpolární oblasti. Tento neofyt se do České republiky dostal coby okrasná rostlina která se s oblibou pěstuje jako skalnička a pro svou nenáročnost se rozšířil do volné přírody, zplaněl. Tato trvalka je vhodná na obruby záhonů a do skalek nebo zídek.

Arabis alpina est une espèce de plantes herbacées de la famille des "Brassicaceae". C'est l'espèce de l'arabette des Alpes mais aussi de l'arabette du Caucase


Vzhled.

Tento druh je dlouhý, lehce zploštělý a velmi tenký, se středně dlouhým zužujícím se ocasem, jenž bývá často žlutý. Průměrná délka dospělého jedince činí asi 1,65 metru, někteří jedinci však mohou dorůst až délky 2,7 metru. Mamba Jamesonova bývá velmi podobně zbarvená jako mamba zelená a také ona má šupiny pokrývající tělo s černými okraji. Bývá obvykle tmavozelená, neobvyklé však není ani světlejší zelenavě žluté zbarvení. Na břišní straně je většinou bledě zelená. Mamba Jamesonova má protaženou úzkou hlavu s výrazným přechodem. Stejně jako u mamby zelené se jí může při rozrušení zplošťovat krk. Oči jsou středně velké, s kulatými zornicemi, hřbetní šupiny jsou zkosené, hladké a rovné. Mamby jsou proteroglyfní hadi, kteří mají jedové zuby v přední části tlamy, pevně spojené s kostí.

Výskyt.

Tato mamba žije na poměrně širokém území. Oblast jejího rozšíření pokrývá převážnou část střední Afriky a části Afriky západní a východní. Lze se s ní setkat od Ghany přes Togo, Nigérii a Středoafrickou republiku po Súdán, od Kamerunu přes Rovníkovou Guineu a Gabon až po severní Angolu, od Konžské republiky, Demokratické republiky Kongo, Ugandy, Rwandy a Burundi až po Jižní Súdán a Keňu.

Prostředí.

Žije v deštných pralesích, zalesněných oblastech a v houštinách až do nadmořské výšky 2200 metrů. Umí se přizpůsobit změněným podmínkám, takže dokáže přežívat i v oblastech, kde byly téměř vykáceny stromy, pokud je tam dostatek křovin a pár stromů, jež jí poskytnou úkryt. Tento had se nezřídka vyskytuje i na střechách vesnických domů, v městských parcích a na zemědělské půdě.

Chování, potrava a nepřátelé.

Chování.

Život mamby Jamesonovy je spjat se stromy mnohem víc než život ostatních mamb. Na zem slézá pouze při lovu kořisti. Stejně jako ostatní mamby je to denní živočich. Tak jako ostatní mamby se běžně snaží před nebezpečím co nejrychleji ustoupit. Využívá své rychlosti k vymanévrování predátora či hrozby a vzápětí zmizí, nejčastěji vysoko do korun stromů. Cítí-li se však tento hbitý had ohrožen, stává se, stejně jako ostatní mamby, smrtelně nebezpečným protivníkem. Začne se chovat velice agresivně. Vztyčí hlavu do výšky, hlasitě syčí a opakovaně prudce útočí.

Potrava a nepřátelé.

Tak jako ostatní mamby i mamba Jamesonova svoji kořist aktivně loví. Po prudkém útoku zakončeném smrtelným kousnutím se stáhne a vyčká, až oběť podlehne jejímu jedu. Vzhledem ke stromovému způsobu života tvoří značnou část její potravy ptáci. Loví však i drobné savce včetně hlodavců, jako jsou myši a krysy, dále netopýry a malé ještěry.  Hlavními nepřáteli těchto mamb jsou lidé a rozliční draví ptáci, jako například orel bojovný ("Polemaetus bellicosus"), orlík kejklíř ("Terathopius ecaudatus") či orlík jestřábovitý ("Dryotriorchis spectabilis"). K dalším predátorům patří medojed kapský ("Mellivora capensis"), někteří hadi a příležitostně i různé druhy promyk.

Jed.

Tak jako u ostatních mamb je i jed mamby Jamesonovy vysoce neurotoxický. Mimo jiné složky jej tvoří i kardiotoxiny, a fascikuliny. K tomu se u tohoto druhu mohou přidávat i další hemotoxické a myotoxické složky. Průměrná dávka jedu při uštknutí touto mambou obsahuje asi 80 mg jedu, někteří jedinci však mohou při jediném uštknutí vstříknout až 120 mg jedu. Smrtelná dávka pro tento druh jedu činí 0,8 až 1 mg/kg. Smrt způsobená uštknutím mamby Jamesonovy se může, není-li okamžitě zahájena léčba, dostavit již po 30 až 120 minutách. Nicméně u neléčených pacientů se smrt v průměru dostavuje až po dvou až třech hodinách po uštknutí, může to však trvat i šest hodin či déle. Úmrtnost způsobená neléčeným uštknutím není přesně známa, říká se však, že je velmi vysoká.

Mamba Jamesonova ("Dendroaspis jamesoni") je středně dlouhý až dlouhý, štíhlý a vysoce jedovatý stromový had z čeledi korálovcovitých. Žije ve střední Africe a na některých místech východní a západní Afriky. Je to velmi rychlý, hbitý a útočný had, který loví svou kořist převážně v korunách stromů, ale i na zemi.

Dendroaspis jamesoni est une espèce de serpents de la famille des Elapidae. En français, il est appelé Mamba de Jameson ou Mamba vert de Jameson.


Vzhled.

Kobra černá je největší africká kobra a největší z tzv. pravých kober rodu "Naja" (větší kobra královská pochází z rodu "Ophiophagus"). Průměrná délka dospělého jedince se pohybuje mezi 1,4 až 2,2 m, někteří jedinci však mohou dorůst až délky kolem 2,7 m, nebo možná až 3,1 m. Hlava je velká, široká, zploštělá s lehkým přechodem ke krku. Tělo je středně silné, v dorso-ventrální ose lehce zploštělé a směrem ke štíhlému, středně dlouhému ocasu se zužuje. Had má dlouhá krční žebra, jež se dokážou roztáhnout do velké klínovité "kápě", cítí-li se ohrožen. Spodní strana této kápě je bílá až žlutá s černými skvrnkami a okraji. Oči jsou středně velké, s kulatými zornicemi. Hřbetní šupiny jsou hladké, velmi lesklé a jsou silně zkosené. Zbarvení se liší, existují tři hlavní barevné typy. Kobry, které žijí v lesích či při jejich okrajích v oblasti na východ od Sierry Leone až po západní Keňu a na jih po Angolu, jsou leskle černé, partie na spodní straně „kápě“ jsou krémové či bílé se širokými černými příčnými pruhy a skvrnami. Hlava má po stranách výrazné černé a bílé zbarvení připomínající pruhy. Druhý barevný typ ze západoafrické savany má žluté a černé pruhy a černý ocas. Hlava je svrchu hnědožlutá, „kápě“ je žlutá. Třetí barevný typ žijící v pobřežních nížinách východní Afriky až po KwaZulu-Natal, v zambijském vnitrozemí a na jihu Demokratické republiky Kongo je hnědavý či černohnědý v horní a světlejší v dolní části. Břicho má žluté či krémové s množstvím hnědých či černých skvrn. Druhy, jež žijí v jižní části oblasti výskytu, mají černé ocasy. V západní Africe byly popsány melaničtí (celí černí) jedinci.

Rozšíření.

Kobra černá žije převážně v západní a střední Africe. Lze se s ní setkat od Senegalu přes Guineu-Bissau a Guineu, jižní Mali, Sierru Leone, Libérii, Pobřeží slonoviny, Burkinu Faso, Ghanu, Togo, Benin, Nigérii, Rovníkovou Guineu, Kamerun a Gabon v západní Africe přes Republiku Kongo, Středoafrickou republiku, Jižní Súdán, Demokratickou republiku Kongo a severní Angolu ve střední Africe až po západní Keňu, Ugandu, Rwandu, Burundi, Kapverdských ostrovech a v Africe východní. V jižní Africe obývá nesouvislá území včetně jihoafrické provincie KwaZulu-Natal. Podle údajů v Biolibu žije však i v Čadu, Gambii, Malawi, Mosambiku, Nigeru, Senegalu, Somálsku, Tanzanii, Zambie, Zimbabwe a na souostroví Svatý Tomáš a Princův ostrov.

Prostředí.

Kobra černá se dokáže dobře přizpůsobit celé řadě biotopů a její životní prostředí záleží na tom, z které části Afriky had pochází. Jihoafrické kobry žijí převážně v savanách a na zatravněných plochách, mohou se však nacházet i na plochách pokrytých sutí. Lesní kobry ze západní a střední Afriky obývají převážně tropické a subtropické oblasti deštných lesů. V západní Africe obývají též porosty mangrovů. Pruhovaný barevný typ západoafrických lesních kober žije v savanách a na travnatých plochách, obvykle však podél vodních toků, a ve vegetací hustě pokrytých oblastech, jako jsou lužní lesy. Tento vysoce přizpůsobivý had obývá biotopy od nížin až po zalesněné horské oblasti do výšky 2800 m.

Ekologie a chování.

Chování.

Kobra černá je velmi rychlý a hbitý denní tvor. Žije sice na zemi, ale velmi dobře leze po stromech až do výše 10 m a výborně plave. Ze všech pravých kober rodu "Naja" se nejlépe přizpůsobuje životu ve vodě. V některých oblastech tvoří její hlavní potravu ryby. Ačkoli se jedná o převážně denního živočicha, bývá v neobydlených oblastech aktivní i v noci, kdy se vypravuje do obydlených oblastí. K odpočinku vyhledává úkryt v dírách, v hustém mlází, v rozličných dutinách, ve spleti kořenů stromů, ve skalních štěrbinách a rozsedlinách, případně v opuštěných termitištích. V obydlených oblastech se skrývá v hromadách odpadků nebo v neobývaných budovách. Je-li vyrušena, vztyčí přední část těla do výšky a roztáhne krční partie do dlouhé, široké kápě. Dokáže velice rychle zaútočit, a to i na poměrně velkou vzdálenost. Je-li zahnána do úzkých, vrhá se prudce vpřed ve snaze útočníka uštknout. Někteří autoři považují chov tohoto hada za velice nebezpečný, neboť tyto kobry jsou při manipulaci velmi agresivní. Tento druh kobry nedokáže "plivat" jed. Mnozí herpetologové považují kobru černou za nejinteligentnějšího hada z afrických korálovcovitých.

Potrava.

Přirozenou potravou kobry černé je celá řada drobných živočichů, včetně obojživelníků (především žáby), ryb, jiných hadů, varanů a ještěrek, hlodavců a jiných malých savců. Nepohrdne ani ptačími vejci. Existují i záznamy o tom, že se její kořistí staly i ryby z podčeledi lezcovitých.

Rozmnožování.

Jedná se o vejcorodý druh. V létě samice obvykle klade 11 až 26 hladkých bílých vajec o velikosti zhruba 30 x 60 mm, která spolu drží pohromadě. Vybírá si pro ně převážně dutiny stromů, termití hnízda či díry v zemi, případně si buduje vlastní hnízdo. Před pářením spolu hadí pár "tančí", s hlavami asi 30 cm nad zemí a přitom se kolébají. Tento "zásnubní tanec" může trvat i déle než hodinu, než dojde k vlastnímu páření, kdy samec přitlačí svoji kloaku, což je orgán, do něhož ústí rozmnožovací, vylučovací a trávicí soustava hada, na kloaku samice. Než se mláďata vylíhnou, může je samice hlídat. V té době bývá velmi agresivní a nebezpečná. Je schopna zaútočit, aniž byla jakkoli vyprovokována. Může tak být velmi nebezpečná chodcům i zvířatům, pokud se její hnízdo nachází blízko stezky. V přírodě trvá líhnutí při teplotě 27–30 °C obvykle 55 až 70 dní. V zajetí může být tato doba i delší, jedna studie uvádí dobu 80 dní. Mláďata se rodí zcela samostatná a bývají obvykle 27 až 40 cm dlouhá. Pohlavní zralosti dosahují ve věku 2 (samci) až 4 let (samice). Mohou se dožít asi 15 až 30 let, výjimečně i o něco více.

Predace.

Mezi nepřátele kober černých se řadí promyky, mamby černé, draví ptáci, varani a krokodýli.

Jed.

Jed kobry černé je postsynaptický neurotoxin a její uštknutí má za následek vážné poškození nervové soustavy. Jedno kousnutí obsahuje průměrně 571 mg jedu, přičemž maximální množství jedu může činit až 1102 mg. Tato kobra může být velmi nebezpečná právě pro značné množství jedu, jež dokáže při jediném kousnutí vstříknout, a pro agresivitu, s níž se brání. Při velkém množství jedu vstříknutého při uštknutí může smrt nastat již do 30 až 120 minut. Příznaky působení jedu jsou poklesávající víčka, otupělost, ochrnutí končetin, ztráta sluchu a schopnosti mluvit, závrať, porucha koordinace pohybů, šok, hypotenze, horečka, bolesti břicha, bledost a další neurologické a dýchací potíže.  Statisticky připadá na kobru černou nejmenší počet případů uštknutí člověka kobrou v Africe, což je dáno zejména jejím způsobem života převážně mimo civilizaci. Klinické zkušenosti s tímto hadím druhem jsou velmi ojedinělé, neboť bylo věrohodně zdokumentováno jen několik málo případů uštknutí. Existují sice záznamy o selhání dýchací soustavy následkem vysoké neurotoxicity jedu této kobry, avšak většina obětí může její uštknutí přežít, pokud je včas podán patřičný protijed. Byly též zaznamenány ojedinělé případy spontánního uzdravení po uštknutí, aniž došlo k podání patřičného protijedu, nicméně odmítat podání hadího séra znamená vystavovat se nebezpečí téměř jisté smrti.  Je-li had zahnán do úzkých nebo je-li rozrušen, dokáže vyrazit do prudkého protiútoku. A vzhledem k množství jedu vstříknutého při kousnutí, může mít takový útok rychlé a smrtelné následky. Není sice přesně známo, jak vysoká je úmrtnost neléčeného uštknutí, nicméně předpokládá se, že je značná.

Kobra černá ("Naja melanoleuca") je největší z kober rodu "Naja" původem z Afriky, kde obývá převážně střední a západní část kontinentu. Tento plaz dorůstá obvykle velikosti mezi 140 až 220 cm, někteří jedinci však mohou dorůst délky až 270 cm. Vyskytuje se především na území nížinných lesů a vlhkých savan. Nepatří mezi takzvané plivající kobry. Tento druh se dožívá vysokého věku. Je znám případ kobry černé, jež se v zajetí dožila 35 let a stala se tak nejdéle žijícím jedovatým hadem v zajetí.

Naja melanoleuca, appelé en français cobra des forêts ou cobra noir et blanc, est une espèce de serpents de la famille des Elapidae. C'est la plus grande espèce du genre "Naja", avec une longueur allant jusqu'à. Bien qu'il préfère les forêts de plaine et les savanes humides, ce cobra est capable de s'adapter et peut être rencontré dans des climats plus secs au sein de son aire de répartition géographique. C'est un très bon nageur, souvent considéré comme semi-aquatique. Le Cobra des forêts a des habitudes alimentaires généralistes, ayant un régime alimentaire très varié, allant de quelques gros insectes à de petits mammifères et autres reptiles. Cette espèce est alerte, nerveuse et est considérée comme un serpent très dangereux. Lorsqu'il est acculé, il prend la posture d'alerte typique des cobras en soulevant son corps au-dessus du sol, déployant une étroite collerette et sifflant bruyamment. Les morsures de ce serpent sont moins fréquentes chez l'Homme que pour les autres cobras africains en raison de divers facteurs, mais sa morsure demeure très grave et peut être mortelle.


Turnaj.

Londýnská O Arena hostila mezi 4. až 11. listopadem 2013 čtyřicátý čtvrtý ročník turnaje mistrů ve dvouhře a třicátý devátý ve čtyřhře. Událost organizovala Asociace tenisových profesionálů (ATP) jako součást okruhu ATP World Tour 2013. Jednalo se o závěrečný turnaj sezóny v kategorii World Tour Finals.

Formát.

Soutěže dvouhry se účastnilo osm tenistů, z nichž každý odehrál tři vzájemné zápasy v jedné ze dvou čtyřčlenných základních skupin A a B. První dva tenisté z každé skupiny postoupili do semifinále, které bylo hráno vyřazovacím systémem pavouka. První ze skupiny A se utkal s druhým ze skupiny B a naopak. Vítězové semifinále pak nastoupili k finálovému duelu.  Soutěž čtyřhry kopírovala formát dvouhry.  Všechny zápasy dvouhry byly hrány na dva vítězné sety. Ve všech se uplatnil tiebreak, a to včetně finále. Všechna utkání čtyřhry se konala na dva vítězné sety. Pokud byl vyrovnaný stav 1:1 na sety, o vítězi rozhodl supertiebreak. Jednotlivé gamy čtyřhry neobsahovaly výhodu, ale po shodě následoval vždy přímý vítězný míč gamu.

Mužská dvouhra.

Předešlý poměr vzájemných zápasů.

Tabulka uvádí poměr vzájemných zápasů hráčů před turnajem mistrů.

Výsledky a body.

Tabulka uvádí započítané sezónní výsledky a odpovídající bodový zisk kvalifikovaných hráčů a náhradníků Turnaje mistrů.

Mužská čtyřhra.

Předešlý poměr vzájemných zápasů.

Tabulka uvádí poměr vzájemných zápasů dvojic před turnajem mistrů.

Výsledky a body.

Tabulka uvádí započítané sezónní výsledky a odpovídající bodový zisk kvalifikovaných párů na Turnaji mistrů.

ATP World Tour Finals 2013, známý také jako Turnaj mistrů 2013 či se jménem sponzora Barclays ATP World Tour Finals 2013, představoval závěrečný tenisový turnaj mužské profesionální sezóny 2013 pro osm nejvýše postavených mužů ve dvouhře a osm nejlepších párů ve čtyřhře na žebříčku ATP (Emirates ATP Rankings) v pondělním vydání po skončení posledního turnaje okruhu ATP World Tour před Turnajem mistrů, pokud se podle pravidel účastníci nekvalifikovali jiným způsobem.

Les ATP World Tour Finals 2013 sont la des Masters de tennis masculin, qui réunissent les huit meilleurs joueurs disponibles en fin de saison ATP en simple. Les huit meilleures équipes de double sont également réunies pour la.


Názvosloví.

Tyto církve se v minulosti nazývaly mnoha způsoby, např. menší východní církve či staroorientální církve. Užívá se pro ně také označení církve předchalkedonské, protože neuznaly výsledky 4. ekumenického koncilu v Chalkedonu. Zavádějící jsou označení církve jakobitské a církve monofyzitské. Říkalo se jim monofyzité, neboť odmítali chalkedonský koncil, ale ve skutečnosti Eutychův monofyzitismus nikdy nepřijali za svůj. Můžeme se setkat i s obecným pojmenováním církve orientální nebo pouze východní církve. Tyto církve se vydělily vůči římskokatolické i pravoslavné církvi, později se však většina s římskokatolickou církví spojila a vytvořili unii (tzv. uniatství).  Dnes zahrnují tyto církve:1) Asyrská církev Východu (Svatá apoštolská katolická asyrská církev Východu) – tato jediná je, de facto, nestoriánská, dále následují miafyzitské (dříve monofyzitské): 2) Koptská pravoslavná církev (Koptská pravoslavná církev v Egyptě), 3) Etiopská pravoslavná církev (Etiopská pravoslavná církev Tewahedo), 4) Eritrejská pravoslavná církev (Eritrejská pravoslavná předchalkedonská církev), 5) Syrská pravoslavná církev, 6) Arménská apoštolská církev a 7) Pravoslavná církev Indie (Malabarská pravoslavná syrská církev).

Vznik starobylých východních církví.

Vznik těchto církví je různorodý, a to jak geograficky, tak časově. Důležitý je však jejich postoj k christologickým sporům 4.–5. století, který udává jejich charakter.

Počátky sporu.

První nikajský koncil se soustředil na božství Logu (Syna) a První konstantinopolský koncil pak na božství Ducha. Po vyjasnění trinitárních základů se stala hlavním tématem Kristova přirozenost. Existovalo několik christologických teorií a několik církví. Teologické zájmy se směšovaly se zájmy politickými.  Církevně politické motivy  Některé menší církevní provincie projevovaly snahu o větší míru nezávislosti na strukturách říšské církve. Mohly se opřít o vlastní specifické tradice, projevující se např. v liturgii. Snaha o větší autonomii provincií byla podporována nesouhlasem s hegemonií Konstantinopole a s helenizací lokálních tradic.  Věroučné motivy  Věroučnými motivy osamostatnění starobylých východních církví byly christologické spory, které byly typické v církvi během 4. a 5. století. Jedná se o pokusy formulovat vyznání víry pomocí antických kategorií. Hlavní spor byl veden o vzájemný vztah dvou přirozeností Kristových, božské a lidské. Křesťanští učenci si pokládali otázku, v jakém smyslu byl Ježíš Kristus zároveň Bůh a zároveň člověk. Podle tradičního schématu existují v této problematice dvě školy:  Antiochijští se tedy více zaměřovali na lidství, zatímco Alexandrijští na božství.  Podle jiného pojetí je přesnější hovořit o dvou soupeřících christologiích, jejichž hranice se však nekryjí tak přesně s hranicí antiochijské a alexandrijské školy. "Logos-sarx" neboli christologie "Slovo-tělo" zdůrazňuje Kristovo božství. "Logos-anthrópos" neboli christologie "Slovo-člověk" zdůrazňuje Kristovo plné lidství.

Vyvrcholení sporu.

Svolání Třetího ekumenického koncilu v Efezu (431) bylo vedeno snahou o vyřešení christologického sporu, který narušoval mír v říši. Mezi hlavní aktéry Efezského koncilu se řadí Nestorius a Cyril. Pozornost byla směřována na mariologické otázky, např. zda porodila Panna Maria Boha, nebo člověka (Theotokos vs. Anthrópotokos). Na tomto koncilu došlo k odsouzení dyofyzitismu. Nestorios, jenž byl ze zastávání dyofyzitské christologie obviňován, byl sesazen a nakonec odešel se skupinkou svých stoupenců do vyhnanství na východ.  Čtvrtý ekumenický koncil v Chalkedonu (451) byl svolán, aby vyřešil christologické spory přetrvávající po odsouzení dyofyzitismu Efezským koncilem. Efezský koncil zdůraznil jednotu v Kristu. Na Chalkedonském koncilu byla vytvořena formule, která popírá jak monofyzitismus, tak dyofyzitismus. V této formuli je Kristus označen jako jediný ve dvou přirozenostech nesmíšeně, neproměnně, nerozděleně a nerozlučně (asynchytós, atreptós, adiairetós, achóristós).

Přehled starobylých východních církví.

Asyrská církev Východu.

Asyrská církev Východu je někdy označována chybně jako nestoriáni. Má však více označení, např. Východosyrská církev, Assyrové, Svatá apoštolská katolická asyrská církev Východu, Církev východu apod. Vznikla v Mezopotámii po 3. století a žila pod perskou vládou. V 5. století přijala Asyrská církev Východu postupně radikální antiochijskou christologickou formuli a přerušila společenství s církví Římské říše. K tomuto přerušení došlo částečně díky přílivu nestoriánských křesťanů do Persie po odsouzení nestoriánské christologie na 3. koncilu - Efezském (431) a po vyhnání nestoriánů z římské říše zásahem císaře Zenona..Synody církve v 5.stol. stanovily, že celibát v církvi nemá být pro nikoho povinný, včetně biskupů. Řada biskupů a dokonce i patriarchů bylo ženatých až do poč.6.století. Tehdy bylo rozhodnuto světit na biskupy pouze mnichy-celibátníky. Kněžím však bylo vždy dovoleno se oženit a to dokonce i po vysvěcení.  Asyrská církev Východu byla vždy menšinová v rámci zoroastrovské sásánovské Persie, ale během staletí doznala velkého rozkvětu díky své kulturní činnosti a slavné škole v Nisibě. Pro toto společenství je rovněž typická rozsáhlá misijní činnost : Indie, Ceylon, Jáva, mongolské a turecké kmeny ve střední Asii, Čína, Tibet apod. Pokračovali v ní i poté, co v 7.stol. dobyli Mezopotámii (dnešní Irák) muslimští Arabové. Poté, co se Bagdád stal v r.766 hlavním městem, bylo do něj přesunuto sídlo patriarchy. Kolem r.1318 měla církev asi 30 metropolitních stolců a 200 sufragánních(jim podřízených) diecézí.  V pozdním 14. století, po vpádu Tamerlána (Tímúra Chromého) a vytvoření tímúrovské říše, byla převážná většina křesťanů Asyrské církve Východu vyvražděna. Kvůli tomuto tlaku přistoupili v 16.stol. na vstup do unie s římskokatolickou církví a rozdělili se na dvě frakce, unionované Chaldejce a unii odmítnuvší Assyry. V 16. století z nich zbyla jen malá asyrská komunita v dnešním východním Turecku. V dalších staletích se pomalu opět rozrůstala. Během první světové války byli asyrští křesťané v Osmanské říši masakrováni a ve velkých počtech deportováni. Přibližně jedna třetina z nich přišla o život. Většina přeživších utekla na uzemí Iráku (vznikl r.1921) a doufala v ochranu Britů. V roce 1933, po konci britského mandátu(1932), začala irácká královská armáda asyrské křesťany masakrovat, což vedlo k dalšímu rozptýlení komunity. Irácké úřady tehdy asyrského katolika-patriarchu Mar Šimona XXIII. zbavily občanství a vypověděly ho ze země. V r.1935 se usadil v exilu v San Franciscu v Kalifornii v USA. Výsledkem těchto dějin pronásledování a rozptýlení je, že nyní se asyrští křesťané nacházejí snad na všech kontinentech. Jejich katolikos-patriarcha sídlil od r.1935 v USA.  Asyřané uznávají jen první dva ekumenické koncily a oficiálně se hlásí k nestoriánskému učení. Asyřané jsou nezávislí na jakékoli jiné církvi. Posvátný synod Asyrské církve Východu požádal, aby jeho církev nebyla nazývána nestoriánskou. V červenci 1994 tento orgán oficiálně prohlásil za sídlo patriarchátu diecézi na východě Spojených států v Morton Grove v Illinois. Mar Dinkha IV.(nar.1935), katolikos-patriarcha od r.1976, zemřel 26.března 2015. Volba jeho nastupce byla původně naplánována na červen 2015, ale poté byla odložena na září. Biskupové zvolili 18.září 2015 biskupa Gewargise Sliwa za nového katolikose-patriarchu. Jedním z jeho prvních rozhodnutí v úřadě bylo oznámení, že ustředí církve bude přesunuto z Chicaga v USA (kde žil Mar Dinkha IV.) zpět do Iráku, do města Irbíl/Erbíl v (severo)iráckém Kurdistánu. Nový katolikos-patriarcha : Mar Gewargis III.(nar.1941). Věřících této církve bylo v listopadu 2015 asi 400 000 : v Iráku, Sýrii, Libanonu, Íránu, v Sev. Americe (3 diecéze v USA, 1 v Kanadě), v Austrálii (diecéze Austrálie a N.Zélandu) a menší komunita je i v Indii (má asi 15 tisíc věřících, v čele je metropolita Malabaru).

Syrská pravoslavná církev (syrsko-jakobitská).

Syrská pravoslavná církev je církví západosyrskou, která vycházela z monofyzitismu 5. a 6. století - dnes je miafyzitní. Její členové odmítali ustanovení 4. Chalkedonského koncilu (451). V čele této protichalkedonské strany stál antiochijský patriarcha Severos, který nejprve začal prosazovat putující biskupy. Severos se domníval, že se jedná pouze o dočasnou záležitost. Ale díky požadavkům o všeobecné svěcení kněží a biskupů, Severos souhlasil s rozšířením. Nakonec byl Justiniánem I. vyhnán a zemřel o několik let později v exilu. Mezi biskupy, kteří vysvětili četné kněží a další biskupy nových diecézí, patří i edesský biskup Jakub Baradaj, podle kterého byla skupina pojmenována jakobité.  Následné dobytí země Araby po r. 633 ukončilo byzantskou vládu a vytvořilo vhodné podmínky pro rozvoj syrské církve. Sloužili jako zprostředkovatelé antické kultury právě Arabům. Její rozkvět nastal až ve 12. století. Později však přišel úpadek, při kterém byla zničena většina syrsko-jakobitských chrámů a klášterů. Objevily se i pokusy o unii s Římem, ale reálné podoby se jí dostalo až v 17. století pomocí kapucínů a hlavně v r. 1781 (vznik Syrské katolické církve - viz). Velké byly i ztráty během první světové války způsobené osmanskými masakry v Turecku. Tyto události vedly k rozptýlení komunity. Ani dnes není syrská pravoslavná/jakobitská populace usazená na jednom místě : Sýrie, Libanon, Turecko, Izrael. Mnoho jejích členů se přestěhovalo do západní Evropy(V.Británie) nebo do Sev. Ameriky(v USA jsou 2 diecéze a jedna je v Kanadě) a do Austrálie + N. Zélandu. Silná mnišská tradice přežívá v několika klášterech v jihovýchodním Turecku (v T. žilo v r. 2009 asi 15 - 17 tisíc věřících) a v některých dalších částech Blízkého východu. Církev čítala v roce 2015 přibližně 500 000 věřících. Patriarchou (syrský patriarcha Antiochie a celého Východu) je od r. 2014 Ignatius Aphrem II. Karim (nar. 1965). Patriarchové sídlili do r. 1034 v Antiochii, v l. 1034-1293 (259 let) v klášteře Barsauma, 1293-1924 (631 let) v klášteře Der ez-Za ́faran, 1924-1959 ve městě Homs na severu Sýrie a od r. 1959 sídlí v syrské metropoli Damašku. Autonomní církev v Indii, Malankarská jakobitská syrská pravoslavná církev(v čele je katolikos : od r. 2002 je jím Mor Baselios Thomas I.,nar.1929), kterou přijal Syrský pravoslavný patriarchát do svého lůna, měla v roce 2015 okolo 1,200 000 členů, v r. 2014 měla 10 diecézí a 19 biskupů /viz www.cnewa.org,rubrika-východní církve,poslední aktualizace 27/2/2015.

Koptská pravoslavná církev.

Koptská pravoslavná církev je autonomní křesťanskou církví v Egyptě, části Libye a Súdánu i v některých vzdálenějších afrických oblastech. Přídavné jméno „koptský“ označuje tu většinovou část egyptské církve, která nepřijala závěry Chalkedonského koncilu, oddělila se od byzantské církve a staví na teologickém odkazu sv. Cyrila Alexandrijského. Její historický původ je nejasný, ale můžeme ho pravděpodobně hledat ve vzájemném působení mezi gnostiky a velkou církví v Alexandrii. Sami členové za svého zakladatele považují evangelistu Marka.  Ve 4. století zde byl kladen důraz na ideál mnišství, díky osobě poustevníka Antonína a zakladatele prvního kláštera Pachomia. V christologických sporech se přikláněli k monofyzitismu. V čele stojí alexandrijský patriarcha (od roku 450) se sídlem v Káhiře, formálně mu je podřízena i Etiopská ortodoxní církev. Arabská invaze byla zpočátku koptskou pravoslavnou církví pojímána negativně. Následně po finančních a jiných restrikcích mnoho křesťanů masově přestoupilo na islám. Koptská církev se stala menšinovou a v některých obdobích byla pronásledována, což však nebránilo jejímu silnému a bohatému kulturnímu rozvoji, především teologickému a liturgickému.  V moderní době, po tažení Napoleona Bonaparteho, byl život koptské církve poznačen několika reformami, které sice zčásti vedly k dialogu s moderní dobou a k méně negativnímu vztahu k islámu, na druhé straně posílily život církve směrem dovnitř. Rozvíjelo se mnišství, rozšiřovaly se církevní struktury a zakládala se nová teologická studia. Malá část členů je od roku 1741 v unii s římskokatolickou církví(viz Koptská katolická církev). K církvi patří několik milionů věřících,( z toho asi 8–9 milionů v Egyptě, tj. asi 10 procent obyv.), další žijí v USA a jinde. V r.1995 byla pův. Arcidiecéze Severní Ameriky rozdělena na:diecéze: 1) Los Angeles a jižní Kalifornie, 2)jih Spojených států(sídlo Dallas), 3) New York a Nová Anglie(sídlo Stony Point,stát New York), 4)kanadská diecéze(sídlo Mississaugua,provincie Ontario). Ostatní oblasti nadále spadají do arcidiecéze Sev.Ameriky(sídlo Cedar Grove,stát New Jersey-její biskup je nadále podřízen přímo kopt.patriarchovi). Celkem je v USA asi 50 náboženských komunit a přes 40 v Kanadě. Další 2 koptské diecéze jsou v Austrálii: A) diecéze Melbourne(včetně N.Zélandu a Fidži), B) diecéze Sydney, v Austrálii je víc než 50 farností. Dále fungují celkem 4 koptské jurisdikce na Brit.ostrovech: 1)diecéze Midlands, 2)diecéze Skotsko,Irsko,severovýchod Anglie a přidruž.oblasti, 3)ostatní oblasti Anglie-pod jurisdikcí kopt.patriarchátu-spravuje je arcibiskup Angaelos. A v r.1994 byla oddělena 4)diecéze pro britské konvertity:Britská pravoslavná církev, v čele je metropolita Serafim Glastonbury,sídlo-Londýn,má 13 farností,v nich slouží 5 kněží a 7jáhnů. /viz www.cnewa.org,rubrika-východní církve,poslední aktualizace 25/2/2015.

Etiopská ortodoxní církev.

Etiopská pravoslavná církev je patrně nejpočetnější z těchto církví. Původ je odvozen z legendy o správci financí královny Kandáky, pokřtěného apoštolem Filipem. Zatímco dějepisec Rufinus z Aquileje referuje o dvou mladých Syřanech, o Frumentiovi a Edessiovi, kteří byli oblíbeni u panovníka v Aksúmu. Frumentius odešel do egyptské Alexandrie, kde ho sv. Atanáš vysvětil na aksúmského biskupa. Díky tomuto faktu byla etiopská církev podřízena alexandrijskému patriarchátu. Koptská církev s etiopskou zůstaly v úzkém vztahu i v otázce monofyzitské předchalkedonské víry.  Důležité v této náboženské skupině bylo mnišství. Na přelomu 5.–6. století se do Etiopie přestěhovaly skupiny syrských mnichů, kteří působili jako misionáři a značně přispěli k rozvoji aksúmské kultury. V následujícím období došlo k úpadku aksúmského království následkem šíření islámu. Etiopané se proti rozšiřujícímu islámu postavili a tím upevnili charakter křesťanství jako národního náboženství. Církev znovu nabyla na významu a to zvláště díky dvěma mnišským řádům, které se postaraly o rozšíření křesťanství mezi stále pohanským obyvatelstvem. Tato církev je jedinou, která dodržuje různé starozákonní zvyky, jako je obřízka a zachovávání některých levitských norem. Udržuje zvláštní praktiky a neuznává primát římského papeže.  Nejvýznamnější událostí nedávné doby bylo vyhlášení autokefalie etiopské církve v roce 1958, která má od r.1951 vlastního patriarchu. V roce 1974 etiopská vojenská socialistická vláda sesadila císaře Haila Selassia a došlo k odluce mezi církví a státem. Předpokládá se, že z přibližně 70 milionů obyvatel je 40–50procent pravoslavných-koptů. Až do roku 1993 etiopská církev zahrnovala i Eritreu, která současně s vyhlášením politické národní nezávislosti vyhlásila i autokefalii své církve a nechala vysvětit svého prvního biskupa v Alexandrii.

Arménská apoštolská církev.

Arménská apoštolská církev je jinak nazývána jako Arménsko-gregoriánská církev, Arménská pravoslavná církev, nebo Arménská apoštolská svatá církev. Vznik Arménské apoštolské církve je opředen legendou, podle které křesťanství na území Arménie přinesli apoštolové Juda Tadeáš a Bartoloměj. Ověřené stopy existence křesťanských komunit se zde objevují již od 2. století. Na začátku 4. století je zde dokázána přítomnost Řehoře Osvětitele (Gregorius, Iluminator), misionáře v Kappadocii. Tento apoštol arménského království přivedl k víře krále Trdatesa III., neboli Tridatesa III. Po celé 4. století se na stolci prvního biskupa Arménie Řehoře Osvětitele střídala jeho dynastie. S tímto církevním postem je úzce spojen titul katholikose.  Pod vládou Arabů církev vzkvétala (7. století), ale později začala upadat pod nadvládou Turků (11. století). Díky tomuto vývoji vzniklo vedle Arménie království Malá Arménie v hornaté Kilíkii a zde bylo do města Sis přeneseno sídlo patriarchátu. V kilikíjském období (1080–1441) je patrný bohatý rozvoj bližších vztahů s franckým (tj.latinským) světem, z nich vzešly podněty ke vzniku různých skupin s protichůdnými pozicemi. V roce 1441 přišla z Velké Arménie žádost o návrat katholikose do původního sídla, ale tato žádost byla zamítnuta. Z tohoto důvodu vznikla dvě sídla.

+ Arménská katolická církev :Katolický patriarchát byl založen roku 1742 v Bzommaru (Libanon), v polovině 19. století byl přesunut do Konstantinopole, aby se roku 1922 opět vrátil nazpět do Bzommar.

<nowiki>***</nowiki> Arménská apoštoská církev byla církví státní a udržovala vztah s církví římskokatolickou. Objevily se různé pokusy o církevní smír, avšak bezúspěšně. Mnoho členů dané církve žije mimo svoji vlast v důsledku pohnutých dějin. I přes to chápou svou církev jako národní. Autokefální Arménská apoštolská svatá církev má dnes přibližně 5-6 000 000 věřících, katolický patriarchát (tj.Arménská katolická církev) asi 545 000 (2012) a počet věřících evangelických komunit se odhaduje mezi Armény přibližně na 150 000 (viz www.cnewa.org, rubrika východní církve).

Pravoslavná církev Indie.

Pravoslavná církev Indie odvozuje svůj původ z legendy o působení apoštola Tomáše, proto se někdy označují jako „tomášovci“. Jejich vznik se však připisuje misijní činnosti nestoriánů. Církev fungovala pod jurisdikcí nestoriánského patriarchy až do roku 1599. Portugalci v tomto roce převedli indickou církev pod římskou správu. Tento proces byl vynucený a roku 1653 se vytvořená unie rozpadla. Vznikly dvě odnože. Jedna zachovávala věrnost Římu (Syrsko-malabarská katolická církev)., druhá vstoupila do svazu (Západo-)syrské pravoslavné církve, ale s velkou mírou samostatnosti. V roce 1958 byl ustanoven nezávislý katholikát s dvanácti metropoliemi v Indii a jednou metropolií v USA. Pravoslavná církev Indie má kolem 1,5 milionu členů (viz nahoře - Syrská pravoslavná církev a také www.cnewa.org, rubrika východní církve).

Eritrejská pravoslavná předchalkedonská církev.

Eritrejská pravoslavná předchalkedonská církev se ustanovila v roce 1993, jako autokefální církev. Není spojena s Římem, ani s Konstantinopolí, je autonomní a sama si vládne. Vznikla z alexandrijské církve, proto uznává pravoslavného koptského patriarchu v Alexandrii za čestného primase. Křesťanství v Eritreji stojí u vzniku křesťanství v Etiopii, sv. Frumentius, misionář ze Sýrie vysvěcený na biskupa alexandrijskou církví, obrátil vládce etiopského/habešského království Aksúm na křesťanství.  V roce 1952 se Eritrea spojila s Etiopií ve federaci a nakonec jí byla pohlcena. Nezávislost získala až v roce 1993, nejednalo se o klidné období, ale vypukly boje. Současně s bojem za nezávislost postupoval vývoj uvnitř etiopské církve směrem k založení patriarchátu. Návrh na osamostatnění byl kladně přijat koptským patriarchou.

Starobylé východní církve, též nazývané staré východní církve nebo staré pravoslavné církve, jsou skupinou křesťanských starobylých autonomních církví Předního východu vzniklých z christologických sporů 5.–7. století. Mají odlišné liturgické a teologické tradice, ale shodují se v odmítnutí christologického učení chalkedonského koncilu o dvojí přirozenosti v osobě Krista. Dnes se uznává, že spor vznikl kvůli rozdílným formulacím, a ne kvůli podstatě víry v Krista.

Une Église des trois conciles est une Église antéchalcédonienne qui ne reconnaît que les trois premiers conciles œcuméniques des premiers siècles du christianisme — le premier concile de Nicée (325), le premier concile de Constantinople (381) et le concile d'Éphèse (431). Les Églises des trois conciles sont parfois appelées « Églises orthodoxes orientales ».


Etymologie.

Nemělo by se zaměňovat použití předpony „krypto-“ s naznačováním ideologie nebo systému úmyslně skrývajícího „pravou přirozenost“. Například by někdo mohl použít termín „kryptofašista“ k popisu jedince nebo organizace, který/-á vyznává fašistickou ideologii a hlásí se k fašistické doktríně, ale pokouší se skrýt tuto činnost změnou svého zevnějšku. Každopádně Timothy C. Mayův "Cyphernomicon" naznačuje, že termín kryptoanarchista byl původně myšlen jako slovní hříčka a vlastně vůbec neměl v úmyslu vyjádřit jím svou víru nebo postoj.

Motivy.

Prvním z motivů pro krypto-anarchisty je obrana proti sledování a analyzování počítačových komunikačních sítí (vládami i některými soukromými společnostmi). Krypto-anarchisté se snaží chránit proti masovému státnímu odposlouchávání, např. PRISM, Tempora, uchovávání telekomunikačních dat (tzv. "data retention"), neospravedlněné sledování NSA, Room 641A, FRA a dalším. Krypto-anarchisté považují vývoj a používání kryptografie za hlavní obranu proti takovýmto problémům na rozdíl od angažování se v politice.  Dalším zájmem krypto-anarchistů je vyhýbání se cenzuře, zejména internetové cenzuře, ve smyslu svobody slova. Kryptoanarchisté používají programy, které dovolují uživatelům číst a publikovat informace z Internetu nebo jiných počítačových sítí anonymně. Například Tor, I2P, Freenet a další programy umožňují uživatelům navštěvovat “skryté” stránky, na které je možné se dostat pouze prostřednictvím těchto programů, zatímco např. Bitmessage umožňuje anonymní textovou komunikaci jako alternativu k emailu. Tyto programy pomáhají “whistleblowerům” a politické opozici šířit své informace.

Kryptografie a zákony.

Krypto-anarchisté argumentují, že bez šifrovacích schopností by zprávy, osobní údaje a soukromí mohly dojít vážnému poškození. Tvrdí, že zákaz kryptografie se rovná zákazu poštovního tajemství. Dále argumentují, že jen drakonický policejní stát by kriminalizoval kryptografii. Již nyní je nelegální ji používat v některých zemích a exportní zákony jsou restriktivní v mnoha dalších. Například občané Spojeného království musí na požádání poskytnout úřadům klíče k dešifrování osobních systémů. Pokud tak neučiní, může dojít k odnětí svobody až na dva roky, aniž by existoval důkaz o jiné trestné činnosti.  Tato legislativní taktika (anglicky "key-surrender") lze obejít pomocí automatického opětovné vytvoření zabezpečených kanálů prostřednictvím rychlého vytváření nových, nesouvisejících veřejných a soukromých klíčů v krátkých intervalech. V návaznosti na opětovné vytvoření mohou být staré klíče odstraněny, čímž se dříve používané klíče znepřístupní pro koncového uživatele, a tím odstraní možnost uživatele zveřejnit starý klíč, a to i v případě, že to jsou ochotni učinit. Technologie umožňující tento druh rychlého měnění hesel (rekeying) a šifrování zahrnuje kryptografii veřejných klíčů (public-key cryptography), hardware PRNG, perfect forward secrecy, a oportunistické šifrování. Mnoho aplikací běžně používaných dnes na mobilních zařízeních na celém světě používá takové šifrování. Jediné způsoby, jak zastavit tento druh kryptografie je jeho absolutní zákaz (jakýkoli takový zákaz by byl nevymahatelný od vlády, která není totalitní, protože to by mělo za následek masivní snížení soukromí) nebo zvýšení překážek bránících jeho praktickému použití (ať už technologické nebo právní). Takové překážky představují obtíže a riziko pro uživatele těchto kryptografických technik, které by omezily a potenciálně bránily jeho širokému přijetí. Obecně platí, že je to hrozba trestního stíhání, která omezuje využívání a šíření technologie víc, než snadné použití technologie samotné.

Hodnověrné popření.

Krypto-anarchismus hlavně závisí na hodnověrném popření (anglicky "plausible deniability") aby se vyhnul cenzuře. Krypto-anarchisté toto popírání využívají skrz posílání kódovaných zpráv do vzájemně propojených proxy v počítačových sítích. Ve zprávách je nashromážděno mnoho směrovacích informací. Zpráva je zakódovaná s každou proxy a s přijímačem veřejných klíčů. Každý “node” může dešifrovat jen svoji část zprávy. To znamená, že “ví” odkud ta zpráva přišla a kam ji má poslat. S přístupem jen k této informaci se předpokládá, že je nemožné aby “nodes” v síti věděly, co za informaci přenášejí (nemají kompletní) a kdo s kým komunikuje.  Peery mohou chránit svoji identitu skrz reply onions, digitální podpisy, nebo podobné technologie. Původní odesílatel zprávy a její příjemce je nemožné zjistit, pokud si to ti tzv. peeři (odesílatel – příjemce) nepřejí. Viz onion routing pro více informací.  A proto, s více vrstvami šifrování by mělo být prakticky nemožné zjistit, ke které službě nebo pseudonymu je uživatel připojen.  Vzhledem k tomu, že okamžitý trest (summary punishment) je ve většině zemí nelegální, je neuskutečnitelné zastavit možnou trestnou činnost na síti, aniž by nedošlo k zákazu používání silné kryptografie.  Popiratelné šifrování (deniable encryption) a anonymity sítě mohou být použity, aby se zabránilo odhalení při sdílení nelegálních nebo citlivých informací, které se uživatelé příliš bojí sdílet bez jakékoliv ochrany své identity. Sdílené jsou informace jako protistátní propaganda, whistleblowing, distribuce narkotik, obchodování s lidmi, trestné činnosti, ale i zprávy od politických disidentů nebo anonymní peněžní transakce.

Anonymní komunikace na Internetu.

Bezhotovostní styk a anonymní internet banking existující v těchto virtuálních komunitách umožňuje obchodovat v naprosté anonymitě. Příkladem takových bank jsou DMT a Yodelbank. Takový druh obchodování usnadňuje komunikaci s informačními servisy, které mohou být poskytovány přes Internet. Například vývojáři I2P získali anonymní peněžitou podporu od I2P komunity. Poskytování fyzických produktů je mnohem komplikovanější, protože anonymita může být mnohem jednodušeji narušena zasahováním do fyzického světa. Použití nezjistitelných peněz umožňuje ignorovat některé zákony fyzického světa, neboť zákony nemohou být uplatněny bez poznání fyzické identity člověka. Například daň z příjmu za on-line servis poskytovaný anonymně nemůže být uplatněna, když žádná vláda nezná identitu poskytovatele servisu. Neméně podstatnou složkou anonymní komunikace je měna bitcoin, která není regulována žádným státem.  Důležitým prostředkem anonymní komunikace na Internetu je anonymní síť Tor. Ta umožňuje přístup na tzv. darkweb přístupný pouze skrze tuto síť. Jednou z neznámějších stránek je dnes již nefungující internetové tržiště Silk Road, které proslulo prodejem ilegálních návykových látek a zbraní. Tržiště Silk Road bylo uzavřeno poté, co byl ve Spojených státech amerických v roce 2013 zatčen jeho zakladatel Ross Ulbricht. V lednu 2015 byl odsouzen k doživotnímu trestu odnětí svobody. Podobně Assasination market je trh, který operuje také skrz Tor a je spravován krypto-anarchistou s pseudonymem Kuwabatake Sandžúró.  Síť Tor využívá i dnešní eCache banka nebo třeba anonymní banka Pecunix (uživatel si může při zakládání účtu vybrat, jestli chce uveřejnit informace o sobě).  Často využívaný je v komunitě kryptoanarchistů také operační systém Tails (založený na operačním systému Linux). Ten umožňuje pouze spuštění z paměťového média, čímž nezanechá na hostitelském počítači žádné stopy po aktivitách uživatele a veškerou svou komunikaci směruje přes síť Tor. Tento operační systém byl využíván například whistleblowerem Edwardem Snowdenem.

Kryptoanarchismus v Česku.

V Česku se kryptoanarchismem zabývá především Insitut kryptoanarchie, jenž sídlí v multifunkčním prostoru Paralelní polis v pražských Holešovicích. Založen byl v roce 2014 uměleckou skupinou Ztohoven, která se svými hackerskými činy se „proslavila“ v roce 2007, kdy do živého vysílání Panorama umístila fiktivní výbuch atomové bomby nebo v roce 2012 zveřejnění čísel ústavních činitelů. Institut kryptoanarchie navazuje na celosvětový trend zakládání takzvaných hackerspace, sdružující komunitu lidí se zájmem o nové technologie a elektroniku. Financování Paralelní Polis je z větší části realizováno vlastním provozem (coworking Paper Hub, kavárna, vstupné na akce), příspěvky členů boardu donátorů (každý člen boardu platí 15.000 Kč měsíčně) a dobrovolných příspěvků od veřejnosti. Žádný ze zdrojů příjmu nepochází ze státních dotací nebo obchodů s firmami vlastněných, nebo výrazně dotovaných státem. Součástí Palarelní polis je rovněž kavárna, která jako první na světě přijímá pouze měnu bitcoin. Každoročně se zde také pořádá Hackers Congress s čtyřmi hlavními tématy jako jsou – Svoboda a kryptografie, Decentralizovaná ekonomika a kryptoměna, Politika a hacking, Věda a technologie. V roce 2016 tam přednášelo více než 40 řečníků.

Manifest kryptoanarchie.

From: tcmay@netcom.com (Timothy C. May)  Subject: The Crypto Anarchist Manifesto  Date: Sun, 22 November 1992  Moderním světem prochází přízrak, přízrak kryptoanarchie.  Výpočetní technika stojí na bodu zlomu, kdy bude schopna poskytnout jednotlivcům i celým skupinám možnost komunikovat navzájem v naprosté anonymitě.  Budeme vyměňovat zprávy, uzavírat obchody a vyjednávat smlouvy elektronicky, aniž bychom znali pravé jméno nebo právní status druhé strany. Operace napříč sítěmi budou nevystopovatelné prostřednictvím šifrovaných aplikací, které implementují kryptografické protokoly s téměř dokonalými pojistkami proti prolomení. Pověst bude mít zásadní význam. V obchodním styku bude hrát mnohem důležitější roli, než jakou hrají dnes roli hodnocení a reference. Tento vývoj bude od základu měnit povahu vládní regulace, schopnost danit a regulovat ekonomické vztahy, schopnost udržet informace v tajnosti.  Technologie pro tuto revoluci - a jistě to bude revoluce společenská i ekonomická - existuje na úrovni teorie posledních deset let. Metody jsou založeny na šifrování pomocí veřejného klíče, systémech prokazování bez jakékoliv další informace, a různé softwarové protokoly pro interakci, ověřování a potvrzování.  Teprve v poslední době dosahují počítačové sítě a osobní počítače dostatečnou rychlost, aby tyto myšlenky byly prakticky uskutečnitelné. A příští desetiletí přinese další přidanou rychlost, která umožní jejich ekonomickou proveditelnost a v podstatě nezastavitelnost. Vysokorychlostní sítě, ISDN, schránky odolné proti prolomení, čipové karty, satelity, satelitní vysílače, osobní počítače s vysokou operační pamětí a šifrované čipy a ve fázi vývoje jsou další z budoucích klíčových technologií.  Státy se samozřejmě budou snažit zpomalit nebo zastavit šíření této technologie, budou zmiňovat obavy o národní bezpečnost, hrozby využívání technologií drogovými dealery a daňovými podvodníky, a budou hrozit obavami ze společenské dezintegrace. Mnohé z těchto obav budou na místě. Kryptoanarchie umožní volné nakládání s národním tajemstvím a umožní, aby se obchodovalo s ilegálními a ukradenými materiály. Anonymní elektronický trh bude dokonce umožňovat odporné trhy s vraždami a vydíráním. Různé kriminální a cizorodé živly budou aktivními uživateli krypto-sítě. To ale šíření kryptoanarchie nezastaví.  Stejně jako technologie tisku změnila a zmírnila sílu středověkých cechů a struktury společenské moci, tak i kryptologické metody zásadně změní povahu korporací a vládních zásahů do ekonomických transakcí. V kombinaci s novými informačními trhy, bude kryptoanarchie tvořit tekutý trh pro veškerý materiál, který lze vyjádřit slovy nebo obrazy. A stejně jako zdánlivě nevýznamný vynález ostnatého drátu umožnil oplocení rozlehlých farem a zemědělských podniků, a tím navždy změnil pojetí pozemku a vlastnických práv na západě, tak i zdánlivě malý objev z tajemného odvětví matematiky přišel s kleštěmi, které odstraní ostnatý drát kolem duševního vlastnictví.  Povstaňte, nemáte co ztratit, leda své ostnaté dráty!

Kryptoanarchismus je filozofie objasňující použití silné kryptografie veřejného klíče (Asymetrická kryptografie) na prosazení soukromé a individuální svobody. Kryptoanarchisté se snaží o vytvoření virtuální komunity, v níž je každý absolutně anonymní, resp. pseudonymní.

Le crypto-anarchisme – ou la crypto-anarchie – est la réalisation dans le cyber-espace d'une forme d'anarchie par l'usage de la cryptographie. En assurant la confidentialité, l'authenticité et l'intégrité de leurs communications, les logiciels de cryptographie offrent en effet aux individus une totale liberté d'échange en garantissant leur anonymat et le respect de leur vie privée.


Historie.

Středověká legenda.

Na přelomu 11. a 12. století okupovaly turecké kmeny Seldžuků část Malé Asie a Svatou zemi, ve které se narodil a zemřel Ježíš Kristus, a znemožnily tak křesťanům navštěvovat tato posvátná místa. Proto rytíři na výzvu papeže Urbana II. zorganizovali křížové výpravy do Palestiny. Nejprve osvobodili Betlém, kde se Ježíš Kristus narodil, a později i Jeruzalém, kde zemřel. Křižáci uskutečnili celkem osm výprav, ale pouze jediná se dostala až do Jeruzaléma. Legenda praví, že jeden mladý rytíř se zapřísahal, že pokud se vrátí domů z křížové výpravy, tak do svého rodného města Florencie přinese plamínek ohně z betlémské baziliky. Věřilo mu však pouze málo lidí, protože z křížových výprav se vrátil jen málokdo. V Palestině kromě bitev hrozilo i nebezpečí nákazy cizími chorobami. Po třech letech, těsně před Vánocemi v roce 1099 dorazili otrhaní mladíci do Florencie, kde v jejich čele stál jeden se zapálenou svící s plamenem. Všichni přísahali, že plamínek pochází z Betléma a zmíněný rytíř jej nesl v dobrých i zlých dobách po poušti i po moři jen pro to, aby splnil svůj slib. Svíci umístil v kostele, odkud si pak plamínek chodili zapalovat i další obyvatelé. Ve středověku to byl první i poslední plamen z rodiště Ježíše Krista.

Novodobá historie.

Vznik novodobé tradice.

V rámci akce Světlo ve tmě byl plamínek světla představen rakouskou umělkyní Adou Brandstetterovou jako symbol pro mír. Plamínek světla byl zapálen v předvánoční době v rodné jeskyni Ježíše Krista v Betlémě a následně byl přepraven v nevýbušné lampě letadlem do Vídně. Odtud byl a i nadále je rozesílán do dalších zemí. S myšlenkou Betlémského světla pak přišla rakouská veřejnoprávní televize ORF, která organizovala vánoční sbírku pro postižené děti. Pro ozvláštnění sbírky vymyslela to, že by mohla poslat jedno tělesné postižené dítě letadlem do Betléma, aby zapálilo svíci v betlémské bazilice a letadlem převezlo zpět do Lince.  V roce 1988 přišel s myšlenkou rozsáhlé distribuce betlémského světla skautský vůdce Herbert Grünwald. Byl inspirován myšlenkou mírového světla, se kterou přišla právě Ada Brandstetterová. Od roku 1989 tak Herbert Grünwald každoročně pořádá ve Vídni ekumenický obřad, na kterém je plamen míru předáván delegacím skautů z celého světa.

Poprvé v ČSSR.

23.12.1989 Betlémské světlo do ČSSR poprvé přivezl oddíl bratří Revilliodových / 43., který působil jako součást Českého a slovenského exilového skautingu a zároveň jako 43.oddíl Vídeňských skautů a skautek (v rámci této organizace působí také Herbert Grünwald), pod vedením Radka Pavlovce a Ludmily Pavlovcové. Oddíl přivítali skauti z Prahy a Nové Paky. Jedním z organizátorů setkání byl Antonín Sum. Skauti společně Betlémským světlem zapálili svíčku na hrobu Antonína Benjamina Svojsíka, zakladatele českého junáctví.

Další šíření.

Od roku 1990 se plamen míru rozšířil do dalších zemí východní Evropy, kde se používá označení "Betlémské světlo". Slovenští skauti přebírají světlo ve Vídni a na hraničním přechodu Lysá Poľana je předávají polským skautům. Po bohoslužbě v Bukowině Tatrzańské je Betlémské světlo rozšířeno po Polsku a následně je předáváno do sousedních zemí jako jsou Litva, Bělorusko, Ukrajina a Rusko. Podobně to funguje i s přesunem plamene do dalších zemí.  V roce přijetí Rakouska do Evropské unie (1995) přinesl rakouský poslanec evropského parlamentu Paul Rübig tradici zapáleného světla z Betlému do Evropského parlamentu ve Štrasburku, kde se každý rok rozsvěcí světlo pro občany celé Evropy. Stále častěji hornorakouské děti Světlo míru předávají významným německým nebo světovým politikům. Bylo předáno José Manuelovi Barrosovi nebo Heinzovi Fischerovi. V adventním čase v roce 2001 bylo přítomno i na Ground Zero v New Yorku. Bylo předáváno papeži Benediktu XVI. a později i papeži Františkovi.  Běžně je světlo přinášeno z Betléma, v roce 2001 však z důvodu nebezpečné situace v oblasti Betléma bylo přepraveno z Izraele. V roce 2012 byla kvůli k tehdejšímu blízkovýchodnímu konfliktu bezpečnostní situace natolik nepříznivá, že pouť, která doprovází světlo, musela být zrušena. Světlo bylo tehdy doneseno arabskými dětmi, stejně jako již třikrát v minulosti, přineseno do Tel Avivu, odkud bylo převezeno letadlem do Rakouska.

Jednotlivé státy.

Česko.

Betlémské světlo rozvážejí v Česku skauti vlakem. Světlo je nejprve z Vídně přepraveno do Brna, odkud se řada menších skupinek rozjíždí do celé země. Ve větších městech světlo distribuují též speciální historické tramvaje. Světlo pak bývá dostupné na různých veřejných místech, například kostelích nebo knihovnách. V roce 2019 šlo o celkem 1 500 míst.

Rakousko.

Světlo míru je převezeno letadlem na letiště v Linci. V předvečer třetí adventní neděle je předáváno ve Vídni skautským delegacím z celé Evropy. V Rakousku je Světlo míru umístěno v všech regionálních studiích ORF, v kostelích, v budovách Červeného kříže, na železničních stanicích, v budovách Samaritánské agentury, v hasičských zbrojnicích a ve skautských klubovnách.

Betlémské světlo (německy "ORF-Friedenslicht aus Bethlehem", slovensky "Betlehemské svetlo", polsky "Betlejemskie Światło Pokoju", anglicky "Peace Light of Bethlehem" nebo "Peace Light from Bethlehem", francouzsky "Lumière de Bethléem", italsky "Luce della Pace da Betlemme") je plamínek zapalovaný každoročně před Vánoci v betlémské jeskyni, v níž se podle tradice narodil Ježíš Kristus, a rozvážený skauty do řady míst v mnoha evropských a také několika amerických zemích. Zpravidla bývá nejprve letecky dopraven do Vídně, odkud se dále šíří většinou po železnici.

La Lumière de la Paix de Bethléem, aussi appelée Lumière de Bethléem, est une action initiée en 1985 par la station de radio de Haute-Autriche de l'ORF pour lutter contre la pauvreté et apporter la paix puis reprise par les scouts autrichiens. Chaque année, quelques jours avant Noël, une lumière est allumée dans la grotte de la nativité à Bethléem et partagée en relais à travers l'Europe et l'Amérique du Nord.


Popis.

Andiry jsou beztrnné keře a stromy, dosahující výšky až přes 35 metrů. Listy jsou lichozpeřené (řidčeji trojčetné), složené nejčastěji ze 3 až 7 párů většinou vstřícných, podlouhlých lístků. Vrcholový lístek bývá vejčitý, dlouze řapíčkatý. Palisty jsou štětinovité a vytrvalé nebo chybějí. Květy jsou drobné, pohledné, růžové, fialové nebo řidčeji bílé, téměř přisedlé, vonné, většinou nahloučené v hustých vrcholových nebo úžlabních latách. Kalich je miskovitý, zakončený drobnými zuby nebo uťatý. Korunní lístky jsou dlouze nehetnaté. Pavéza je okrouhlá, křídla podlouhlá a téměř přímá, člunek je tvořen 2 nesrostlými korunními lístky podobnými křídlům. Tyčinek je 10 a jsou dvoubratré, s horní tyčinkou volnou a zbývajícími 9 srostlými. Semeník je dlouze stopkatý, se 2 až 8 vajíčky (výjimečně jen s jediným vajíčkem) a s krátkou čnělkou. Plody připomínají peckovici, jsou dlouze stopkaté, kulovité, oválné až obvejčité, nepukavé, s vnější vrstvou (mezokarpem) dužnatou a vnitřní (endokarpem) tvrdou až dřevnatou. Plody většinou obsahují jediné semeno.

Rozšíření.

Rod andira zahrnuje asi 30 druhů. Je rozšířen v tropické Americe od Mexika a Floridy přes Karibské ostrovy a Střední Ameriku až po Argentinu a Paraguay. Pouze druh "Andira inermis" se vyskytuje i v tropické západní Africe. Stromy jsou běžné ve vlhkých pobřežních lesích, nejčastěji rostou podél vodních toků, na bažinatých místech a na savanách.

Obsahové látky.

Druh "Andira inermis" obsahuje berberin, biochanin-A, genistein, kalykosin aj.

Zajímavosti.

Z jihoamerických savan je znám druh "Andira laurifolia" (syn. "A. humilis") jako tzv. podzemní strom. Z kmene vyrůstají podzemní větve až do šíře 5 metrů a z nich vyrůstají olistěné větévky, které se teprve objevují nad úrovní terénu.

Význam.

Různé druhy "Andira" jsou poměrně atraktivní stromy a jsou dosti často vysazovány v tropických zahradách a parcích. Některé druhy jsou také pěstovány jako stínící dřeviny na plantážích kávovníku. Dřevo nejrozšířenějšího druhu, "Andira inermis", má červenohnědou až černou barvu, je tvrdé, pevné a velmi odolné vůči houbám i hmyzu. Je používáno na stavbu lodí, mostů a povozů, na výrobu nábytku i drobnějších předmětů. Na světových trzích se neobjevuje, neboť není dostupné ve větším množství.  Plody "Andira surinamensis" používají jihoameričtí indiáni kmene Warao při ošetřování kožních nemocí. Kůra "A. galeottiana" a "A. vermifuga" je používána domorodci jako narkotikum a emetikum, proti střevním parazitům a jako jed k tradičnímu lovu ryb. Také kůra či semena "Andira inermis" jsou domorodci používány zejména proti střevním parazitům, při léčbě malárie a na ekzémy.

Andira ("Andira") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to stromy nebo keře se zpeřenými listy a s plody připomínajícími peckovici, pro bobovité zcela netypickými. Vyskytují se v počtu asi 30 druhů v tropické Americe, jeden druh je rozšířen i v tropické Africe. Mají význam v medicíně, jako zdroj kvalitního dřeva i jako tropické parkové dřeviny. Druh "Andira laurifolia" je zajímavý podzemním kmenem a větvemi.

Andira est un genre de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae", sous-famille des "Faboideae", originaire d'Afrique et d'Amérique, qui comprend une cinquantaine d'espèces acceptées.


Rozšíření.

Druh se vyskytuje téměř v celé Evropě a směrem na východ ve Střední Asii, na jihu Sibiře až k jezeru Bajkal a také ve východní Číně. Druhotně byl rozšířen i do Severní Ameriky. V ČR roste hlavně v teplých oblastech nížin a pahorkatin, do hor vystupuje jen vzácně. Nejčastěji se objevuje na suchých, propustných, písčitých nebo štěrkovitých, málo humózních vápnitých půdách. Zhusta vyrůstá na loukách, polích, vinohradech a na ruderálních stanovištích jako jsou svahy cest a železničních tratí, břehy vodních toků a nádrží, opuštěné pískovny a lomy, rumoviště a skládky. Je odolný proti letnímu nedostatku vláhy.

Popis.

Šedivka šedá je rostlinou jednoletou nebo dvouletou která vyrůstá z dřevnatějícícho kořene. Chlupatou lodyhu dorůstající do výše 25 až 60 cm mívá jednoduchou nebo od spodu bohatě větvenou, přímou nebo slabě vystoupavou, v průřezu oblou, na bázi často dřevnatou, v dolní části nafialovělou a výše šedě zelenou. Přízemní listy s asi 2 cm řapíky jsou obkopinatého tvaru a za kvetení již usychají. Listy lodyžní vyrůstají střídavě a jsou přisedlé. Jejich podlouhlé neb úzce vejčité celokrajné čepele jsou 2 až 5 cm dlouhé, oboustranně chlupaté, sivě až žlutě zelené a na střední žilce často fialové; směrem vzhůru se listy zmenšují.  Květy s chlupatými 5 mm stopkami vytvářejí hroznovité květenství. Čtyři kopinaté kališní lístky, asi 3 mm dlouhé, jsou nazelenalé a mají blanitý lem, na vnější straně jsou chlupaté. Čtyři bílé, hluboce dvouklané, 5 mm dlouhé korunní lístky jsou holé. Tyčinek je šest, čtyři z nich jsou delší a jsou vedle nich nektaria. Ze semeníku s hvězdicovitými chlupy vyrůstá čnělka s kulovitou bliznou. Kvetou od května do září. Ploidie druhu je 2n = 16.  Plody jsou podlouhlé, elipsovité, na průřezu vejčité či okrouhlé, zobákovité šešulky až 6 mm dlouhé které vyrůstající na přibližně stejně dlouhých vzpřímených stopkách. Obsahují šest až deset, ve dvou řadách uložených okrouhlých, světle hnědých, holých semen velkých 1 až 1,5 mm.  Semena mohou klíčit v době od jara do pozdního podzimu, mladé rostlinky které vyrostou na podzim již téhož roku nevykvetou ale přezimují a vytvoří květy časně příštího roku.

Taxonomie.

V České republice jsou u šedivky šedé rozpoznávané dva poddruhy: Prvý uvedený poddruh, nominátní, je považován za zdomácnělý archeofyt; druhý poddruh za neofyt, byl zjištěn poprvé na území ČR až v roce 1960.

Význam.

Dospělé rostliny obsahují málo dusíkatých látek a stravitelných sacharidů, na loukách proto snižují kvalitu píce. Při větších dávkách jsou výrazně škodlivé, u koní mohou způsobit laminitidu, intravaskulární hemolýzu a hypovolemický šok.

Externí odkazy.

Šedivka šedá ("Berteroa incana") je poměrně rozšířená bíle kvetoucí planě rostoucí rostlina, jediný druh rodu šedivka který roste v České republice.

L'Alysson blanc (Berteroa incana) est une plante herbacée de la famille des Brassicacées. On considère que cette plante fait partie de la flore obsidionale de France.


Popis.

Brachystegie jsou beztrnné, většinou opadavé stromy (výjimečně keře) s tlustou vláknitou borkou. Listy jsou sudozpeřené, složené ze 2 až 70 párů přisedlých lístků různého tvaru. Lístky jsou tenké nebo kožovité, často průsvitně žláznatě tečkované. Mladé rozvíjející se listy bývají červeně, bronzově nebo růžově zbarvené. Palisty jsou velmi různorodé. Květy jsou drobné, zelenavě žluté, uspořádané v hustých, krátkých, vrcholových nebo úžlabních hroznech, někdy skládajících laty. Každý květ je podepřen 2 vstřícnými listenci, připomínajícími kalich a před rozkvětem obalujícími květní poupě. Později se tyto lístky ohýbají nazpět a opadávají. Kalich a koruna jsou velmi redukované a přítomné jen jako nezřetelné pozůstatky na okraji květního terče. Tyčinek je nejčastěji 10, řidčeji jiný počet (9 až 18). Tyčinky jsou na bázi nitkami srostlé a vyčnívají z květů. Semeník je stopkatý, podlouhlý a k oběma koncům se zužující, obvykle hustě vlnatý. Obsahuje 4 až 10 vajíček a nese zahnutou čnělku nesoucí drobnou vrcholovou nebo postranní bliznu. Lusky jsou ploché, podlouhlé, tupě zobanité, dřevnaté, s horním švem na obou stranách křídlatým. Plody pukají 2 svinujícími se chlopněmi a obsahují 1 až 8 okrouhlých, plochých, lesklých semen.

Rozšíření.

Rod brachstegie zahrnuje v současném pojetí asi 26 druhů. Vyskytuje se výhradně v tropické Africe. Stromy rodu brachystegie se vyskytují zejména v nížinném tropickém deštném lese a v sezónně suchých poloopadavých tropických lesích. Často rostou podél řek a při okrajích lagun či bažinatých oblastí. Upřednostňují propustné půdy. V některých oblastech (např. v Malawi) v lesních porostech dominují.

Taxonomie.

Rozlišování jednotlivých druhů rodu "Brachystegia" je obtížné, rostliny mají navíc velkou varibilitu v závislosti na tom, na jakém stanovišti rostou.

Ekologické interakce.

Semena druhu "Brachystegia spiciformis" jsou vystřelována ze zralých lusků až do vzdálenosti 10 metrů.

Zajímavosti.

Africký druh "Brachystegia spiciformis" má jasně zbarvené mladé listy, které bývají považovány za květy. Druh "B. leonensis" je jeden z nejmohutnějších stromů Afriky. Dorůstá výšky až 45 metrů při průměru kmene až 1,8 metru. Staré stromy mají holý kmen až do výše kolem 30 metrů a u paty kmene mohutné opěrné pilíře.

Význam.

Dřevo brachystegií "B. laurentii" a "B. mildbraedii" je obchodováno pod jménem "bomanga". Je světle hnědé, středně těžké, středně pevné a dobře opracovatelné. Je používáno zejména na nábytkové dýhy, na obklady, parkety, nábytek a překližky. Dřevo "B. spiciformis" je načervenale hnědé, dobře opracovatelné a je obchodováno pod jménem "messassa". Kůra tohoto druhu je používána při zpracování kůží a speciálních lan. V Zambii je toto dřevo používáno jako kvalitní palivo při tavení mědi. Dřevo "B. cynometroides" je obchodováno jako "naga". Dřevo "B. nigerica" a "B. kennedyi" je známo jako "okwen" a je používáno zejména jako palivo, na výrobu dřevěného uhlí, jako stavební dřevo a v menší míře i na dýhy a podlahy.  Vlákna z kůry brachystegií se používají na výrobu přírodních oděvů, lan, košů a pytlů. Z pryskyřice vytékající z kmenů je možno vyrábět gumu, která má ale špatnou kvalitu. Odvar z kůry a kořenů má využití v medicíně. Semena druhu "B. appendiculata" jsou jedlá.

Brachystegie ("Brachystegia") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to stromy, nezřídka velmi mohutné, se zpeřenými listy a drobnými květy bez okvětí, uspořádanými v hustých květenstvích. Vyskytují se v počtu asi 26 druhů výhradně v tropické Africe. Některé druhy jsou těženy pro dřevo.

Brachystegia est un genre botanique composé de 25 à 43 espèces d'arbres tropicaux originaires d'Afrique. Les arbres de ce genre sont généralement connus sous le nom de "Miombos" et sont prédominants dans les formations arborées de Miombos d'Afrique centrale et méridionale.


Historie.

Klub Palmeiras byl založen jako "Palestra Italia" italskými přistěhovalci dne 26. dubna 1914. U jeho zrodu stáli Luigi Cervo, Luigi Marzo, Vicente Ragognetti a Ezequiel Simone, kteří netoužili přidat se ke stávajícím celkům, a tak založili svůj vlastní. V lednu 1915 sehráli první utkání s týmem Savoia a vyhráli 2–0. O rok později byl klub přijat mezi ligové týmy brazilské fotbalové soutěže Paulistão.  Druhá světová válka a nepřátelství mezi státy Itálie a Argentiny donutily klub změnit název na stávající Sociedade Esportiva Palmeiras v roce 1942. Na konci 40. let se Palmeiras pyšnily 12 domácími tituly, další dekádu ale opanoval rival ze Santosu. V roce 1951 opanovali Palmeiras mezinárodní šampionát (Copa Rio), když ve finálovém dvojzápase zdolali italský Juventus Turín po výsledcích 1–0 a 2–2. Roku 1959 ukončil tým devítileté čekání na domácí trofej. Od roku 1962 se přestalo klubu dařit, hvězdy Jose Altafini a Chinesinho odešli do Itálie a peníze z jejich prodeje šly na zaplacení renovace stadionu. Objevila se však jiná hvězda – Ademir da Guia, který nastupoval za Palmeiras v letech 1962–1977, přičemž s týmem zvítězil v brazilské lize v roce 1972 a roce 1973 a celkově přispěl k zisku 11 pohárů. Palmeiras dostali přezdívku Akademie ("A Academia"). Avšak 60. léta patřila hlavně Pelému a Santosu.  Po úspěchu v roce 1976 (domácí titul v Campeonato Paulista) si klub musel na další trofej počkat celých 17 let. Roku 1993 čekání skončilo, v rozhodujícím klání zdolali Palmeiras rivala Corinthians. V tomto období za Palmeiras nastupovali hráči jako Roberto Carlos, César Sampaio, Mazinho, Zinho, Edilson, Edmundo nebo Evair. Roku 1994 tým doplnil Rivaldo a pomohl k oběma pohárům v tomto roce. Finálovou obětí se stali opět Corinthians. Campeonato Paulista byla opanována též roku 1996, roku 1997 následoval příchod trenéra Luize Felipe Scolariho a tým okolo plejmejkra Alexe a útočníka Paula Nunese nejen vyhrál domácí soutěž, ale také Copu Libertadores v roce 1999.

Sociedade Esportiva Palmeiras je brazilský fotbalový klub, sídlící ve městě São Paulo. Byl založen v roce 1914 italskými přistěhovalci pod názvem Palestra Italia. V roce 1942 se musel přejmenovat na Palmeiras, protože Itálie byla nepřátelským státem. Palmeiras je devítinásobným mistrem Brazílie, což je nejvíc v historii Campeonato Brasileiro Série A. V roce 2013 se po ročním pobytu v druhé lize vrátil do nejvyšší soutěže. Palmeiras mají údajně více než 12 milionů příznivců.

La Sociedade Esportiva Palmeiras est un club brésilien de football basé à São Paulo et fondé le sous le nom de "Sociedade Esportiva Palestra Itália". Le nom actuel du club est donné le.


Katedrála svatého Petra a Pavla (Nantes)

Cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Nantes

Historie.

Na místě současné katedrály existovaly v minulosti starší kultovní stavby. Jako první se zde nacházel chrám zasvěcený bohu Janusovi a po něm následovaly tři křesťanské svatostánky. Ve 4. století zde vznikla bazilika, kterou v 6. století nahradila katedrála. V 11. století byla postavena nová románská katedrála, kterou nahradila současná, jež částečně absorbovala některé její prvky.  Podle legendy se stal ve 3. století prvním biskupem svatý Clair z Nantes, který přišel z Říma a donesl s sebou hřeb pocházejí z kříže, na kterém byl umučen svatý Petr. Nechal pro relikvii vystavět kapli zasvěcenou sv. Petrovi a Pavlovi. Historicky byla kaple lokalizována západně od města na svazích kopce Saint-Similien.  Ve 4. století byl na místě současné katedrály zřízen první křesťanský kostel. Tato stavba se nacházela v blízkosti gallo-římských hradeb, což určovalo její další rozvoj. Apsida kostela se nacházela velmi blízko hradeb, což se ukázalo při rozšíření budoucí katedrály jako problém. Pod touto bazilikou se nacházely tři malé krypty. Kostel se zde nacházel do 6. století, kdy bylo potřeba kvůli nárůstu věřících kostel rozšířit. V prostoru dnešní katedrály existoval rovněž farní kostel sv. Jana Křtitele (Saint-Jean-du-Baptistère) postavený ve 4. nebo 5. století severně od baziliky, jehož pozůstatky byly objeveny při archeologických vykopávkách v letech 1910–1913. Kostel zahrnoval baptisterium, respektive byly objeveny dvě nádrže ke křtění v hlavní lodi. První, pocházející ze 4. století byla osmiboká s průměrem 1,56 m a hloubkou asi jeden metr. Druhou, ze 6. století tvořil okrouhlý zděný blok o průměru 3,65 m a hloubce 0,70 m. Apsida kostela byla zničena na konci 9. století, zatímco loď zmizela před koncem 15. století mezi lety 1469–1486, aby uvolnila prostor pro severní boční loď katedrály.  K výstavbě první katedrály dal v 6. století podnět biskup Evhemerius (527–549). Vysvětil ji jeho nástupce Felix I. (550–582) v roce 567, 568 nebo 580. Stavba měla tři lodě s odpovídajícími třemi portály v průčelí, měla čtvercovou střechu zakončenou lucernou.  Dne 24. června 843 byl během invaze Normanů zabit biskup Gohard i se svými farníky. Biskup Fulquerius nebo Foucher provedl obnovu v letech 897–906, ale v roce 919 byl kostel během dalšího nájezdu znovu vyrabován a vypálen. Až na konci 11. století byl kostel přestavěn z iniciativy vévody Guérecha Bretaňského. Z této doby pochází jádro středověké krypty. Ambiciózní projekt přestavby, pravděpodobně za biskupa Benedikta z Cornouaille v letech 1079–1111, byl opuštěn po výstavbě jižního transeptu.  Během přestavbě katedrály nebyla zničena Guérechova krypta. Ta se však nenacházela pod zemí a tak musela být zvýšena základna pro postavení chóru. Hlavní loď byla pravděpodobně doplněna bočními loděmi a byla pokryta třemi kupolemi z bloků jako katedrála v Le Puy-en-Velay. Výstavba probíhala nejspíše po roce 1130. Na konci 12. století byl chór upraven při románské přestavbě kostela. V roce 1415 požár zničil hranolovou věž, v 16. a 17. století byly odstraněny náznaky nedokončeného jižního transeptu, v roce 1733 byl románský chór zmenšen a v roce 1876 zcela zbořen. Dodnes se dochovala pouze krypta pod chórem a některé hlavice sloupů uchovávané v muzeu v Dobrée. Výstavbu současné stavby iniciovali bretaňský vévoda Jan V. a biskup Jean de Malestroit, který položil základní kámen dne 14. dubna 1434. Střední portál na západním průčelí byl postaven v roce 1481. Jindřich IV. katedrálu navštívil v roce 1598 při své návštěvě města, kdy zde podepsal Edikt nantský.  Fasáda vznikla na konci 15. století, ale věže pocházejí až z roku 1508, hlavní a boční lodě pocházejí rovněž z počátku 16. století, gotická klenba lodi, jižní transept a pilíře byly dokončeny v 17. století. Projekt ze 17. století, z něhož se dochoval model, předpokládal připojení transeptu a krátkého chórového ochozu, přistavěného k hradební zdi.  Dne 5. září 1661 zatkl z rozhodnutí krále Ludvíka XIV. před katedrálou d'Artagnan ministra Nicolase Fouqueta.  Během Velké francouzské revoluce byla katedrála využívána jako vojenská pozorovatelna při obléhání města v roce 1793. Na jižní věži byla vybudována dřevěná desetimetrová věž, ve které byl umístěn teleskop.  V tomto období byl kostel přeměněn na zbrojnici, později na věznici a od roku 1794 sloužil k oslavě státních svátků.  V roce 1796 se uvažovalo o zboření katedrály kvůli prodloužení dnešní ulice Rue du Roi-Albert. Dne 25. května 1800 výbuch v prachárně ve věži zámku bretaňských vévodů způsobil značné poškození jižního křídla katedrály.  Po revoluci byla pozorovatelna zachována a sloužila astronomickému zkoumání a pro potřeby hydrografické školy, která vyučovala námořní důstojníky novým způsobům navigace. Dřevěná věž postupně zastarávala a když byla katedrála vrácena zpět náboženským účelům, nemohla zde již být prostor pro časté civilní využívání. Pozorovatelna byla proto přesunuta roku 1823 na věž v ulici Rue Molière. Demolice hradeb na východě města umožnila dokončení katedrály v 19. století: výstavba severního křídla transeptu a chórového ochozu byla zahájena roku 1840, starý románský chór byl zbořen v roce 1876 a stará věž nad křížením transeptu roku 1886. Katedrálu definitivně dokončenou po 457 letech vysvětil 25. prosince 1891 biskup Jules-François Le Coq.  Osvětlení v lodi vytvořil kolem roku 1870 François Evellin a od roku 1994 jsou lustry chráněny jako historická památka.  V noci z 10. na 11. listopadu 1940 (francouzský státní svátek) vyvěsili dva mladí odbojáři Michel Dabat a Christian de Mondragon na vrcholek katedrály francouzskou vlajku. Dabat byl posléze na základě udání zatčen a dne 22. října 1941 zastřelen ve věku 21 let.  Následky bombardování dne 15. června 1944 si vyžádaly rozsáhlé restaurační práce, které byly krátce před svým dokončením narušeny 28. ledna 1972 rozsáhlým požárem střechy, když jeden z dělníků zapomněl na půdě vypnout svářecí přístroj. Hasičům se podařilo dostat požár rychle pod kontrolu, ale konstrukce byla z velké části zničena.  Po tomto incidentu byly restaurační práce obnoveny, čímž se jedná o jednu z nejvíce kompletně restaurovanou katedrálu ve Francii v interiéru i exteriéru. Rekonstrukce výzdoby západní fasády z 15. století byla dokončena v září 2008. Tím obnova nekončí, neboť bude restaurována též východní fasáda, jižní věž a poté portál severního transeptu a nakonec chórový ochoz.

Architektura.

Katedrála má rozměry 63 m šířky, 103 m délky a výšku klenby 37,5 m. Západní průčelí je ohraničeno dvěma mohutnými věžemi zakončené terasami. Kostel má několik zajímavostí jako vnější kazatelnu pro kázání lidem shromážděným na náměstí, nebo pět bohatě zdobených portálů – tři v západní fasádě a dva boční. Portály jsou věnovány od severu k jihu mučedníkům sv. Donátovi z Nantes a sv. Rogatienovi, svatému Petrovi, Poslednímu soudu, sv. Pavlovi a svatému Yvesovi. Z interiérových prvků jsou vzácné především hrobka vévody Františka II. Bretaňského a jeho manželky Markéty z Foix (rodičů Anny Bretaňské) z let 1502–1507. Hrob je zdobený sochami dvou apoštolů a čtyř žen, které představují Sílu, Moudrost, Umírněnost a Spravedlnost. Do katedrály byl přenesen v roce 1817. Další pamětihodností je kenotaf Christopha Louise Léona Juchaulta de Lamoricière z roku 1878. V letech 1978–1988 byly v oknech instalovány moderní vitráže o ploše 500 m, které vytvořili Jean Le Moal a Anne Le Chevallier.  Katedrála má dvě krypty. Starší, románská pochází z 11. století z doby výstavby druhé katedrály. Jsou zde vystaveny církevní předměty jako ciboria, kalichy, kadidelnice nebo biskupská berla z roku 1870 vytvořená pro Félixe Fourniera, biskupa v letech 1870–1877. V roce 1982 byla zapsána na seznam kulturních památek. Druhá krypta slouží jako pohřebiště biskupů z Nantes.  Střední část velkých varhan vytvořil Jacques Girardet v roce 1619, ovšem prameny hovoří o varhanách již v 15. století. Boční části vytvořili Adrien Lépine (1768) a François-Henri Clicquot (1784). Během Francouzské revoluce zachránil varhany před prodejem či zničením varhaník Denis Joubert, když je využíval při oslavě státních svátků konaných v katedrále. V roce 1944 byly varhany poškozeny při bombardování. Restaurační práce probíhaly do roku 1971. Při požáru následujícího roku se varhany podařilo před zničením zachránit.  Druhé varhany se nacházejí na kůru a slouží při běžných příležitostech. Vytvořil je v roce 1897 Louis Debierre. Byly rovněž poškozeny při bombardování v roce 1944 a požárem roku 1972, po restaurování jsou v provozu od roku 1985. Varhanní skříň je od roku 1987 zapsaná na seznamu kulturních památek.

Katedrála svatého Petra a svatého Pavla (fr. "Cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul") je katolická gotická katedrála ve francouzském městě Nantes. Je sídlem nanteských biskupů. Od roku 1862 je chráněná jako historická památka.

La cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul (appelée aussi localement « cathédrale Saint-Pierre ») est une cathédrale catholique située place Saint-Pierre, à Nantes (Loire-Atlantique). C'est la cathédrale du diocèse de Nantes, siège de l’évêque de Nantes. Sa construction s’est étalée sur, de 1434 à 1891, mais ces délais n’altèrent en rien la qualité ni la cohérence de son style gothique. Elle est classée monument historique depuis 1862.