Popis.

Je to středně velká kočka s protáhlým, poměrně silným a dobře osvaleným, ale štíhlým tělem, na dlouhých, štíhlých a vysokých končetinách, z nichž zadní jsou delší než přední, ale jsou poněkud podsunuty pod tělo, takže hřbet je normálně v rovině a převýšení zádi je vidět, jen když kočka napjatě stojí. Tlapky mají oválné a středně velké. Typickým znakem tohoto plemena je krátký ocas, který je nesen prohnutě nahoru, takže budí dojem jen 5 až 7 centimetrové délky, ačkoliv je skutečné délky 10 až 12 cm. Ocas je porostlý do všech stran trčícími chlupy, které jsou delší než srst na těle, takže vypadá jako střapec nebo ocas králíka. Ocasní obratle jsou obyčejně silné a časo více ztuhlé než pohyblivé, takže vytvářejí buď rovnou, nebo zakřivenou linii. Hlava tvoří rovnostranný trojúhelník s měkkými liniemi, s vysokými lícními kostmi, dlouhým nosem se stopem, výrazným pinčem a velkýma, v pravém úhlu postavenýma ušima. Čenich je široký a tupý. Oči mají velké, oválné a šikmo postavené. Srst mají středně dlouhou, jemnou a hedvábnou, bez zřetelné podsady. Toto plemeno koček nelíná. Mezi vady se řadí krátká a kulatá hlava, chybějící ocasní obratle, chybějící typický střapec, normální ocas s přilehlou srstí, kostní změny, atd.  Tradiční zbarvení japonských mi-ke koček je želvovinové s bílou (tj. tříbarevné - černočervenobílé). Barva očí by měla odpovídat barvě srsti.

Genetika.

Za krátký ocas kurilského bobtaila je zodpovědný recesivní gen. Obecně platí, že všechna koťata narozená páru japonských bobtailů s krátkými ocasy budou mít rovněž krátký ocas, pokud však jeden z rodičů je dlouhoocasý, je pravděpodobné, že i některá koťata budou dlouhoocasá. Na rozdíl od manské krátkoocasé kočky nemá mutace způsobující krátký ocas souvislost s dalšími zdravotními problémy či kosterními defekty. Gen pouze ovlivňuje počet obratlů v ocasní části páteře.

Japonský bobtail či též japonská krátkoocasá kočka je staré plemeno kočky domácí, chované v Japonsku již po staletí. Jako s domácí kočkou se s ní setkáváme již na vyobrazeních středověkých japonských mistrů. Po druhé světové válce byla dovezena do USA, kde se chová jako ušlechtilé plemeno s plemenným standardem. V Evropě není dosud příliš běžná. Svým exteriérem se liší jak od evropských, tak od amerických i orientálních plemen krátkosrstých koček. Nemá nic společného s manskými bezocasými kočkami a její celkový výraz je mezitypem mezi siamskou a evropskou krátkosrstou kočkou, ale s typickým krátkým ocasem.

Le bobtail japonais est une race de chat orignaire du Japon. Ce chat est caractérisé par sa courte queue qui est enroulée sur elle-même.


Dějová linie.

Na základně Icy Cape, na Aljašce se masově zavraždí týmu geofyziků. Zvláštní agenti FBI Fox Mulder a Dana Scullyová mají za úkol zjistit, co se zde stalo. Spolu s nimi je lékař Dr. Hodge, toxikolog Dr. DaSilva, geolog Dr. Murphy a Bear (jejich pilot). Spolu s těly vědců skupina najde psa, který zaútočí na Muldera a Beara. Scullyová si všimne černých uzlin na jeho kůži a má podezření, že může být napaden dýmějovým morem. Také si všimne, že se pod jeho kůži cosi pohybuje. Bear onemocní a na jeho těle jsou podobné uzliny. Pitva neodhalí žádné takové uzlíky na tělech vědců.  Murphy najde základní vzorek ledu, u kterého se předpokládá, že pochází z meteorického kráteru. Má teorii, že vzorek může být 250 000 let starý. Bear trvá na odchodu, ale ostatní se obávají, že infekce může napadnout vnější svět a rozšířit nákazu. Když požádají o vzorek stolice, Bear zaútočí na Muldera a snaží se utéct. Všimnou si, že se pod Bearovou kůží soci pohybuje, a když zemře, Scullyová odebere malého červa ze zadní strany krku. Skupina je ponechána bez pilota a poté co chtějí odletět, je jim řečeno, že je evakuace z důvodu špatného počasí nemožná.  Červ, kterého odstranili z Beara je ponechán ve sklenici. Dalšího červa dostanou z jedné z mrtvol. Mulder věří, že červi jsou mimozemského původu, a chce je nechat pří naživu. Scullyová se ale domnívá, že by měly být zničeni, aby se zabránilo infekci. Skupina si navzájem zkontroluje černé uzliny, ale nic nenajde. Mulder připomíná Scullyové, že psovi v průběhu času uzliny zmizeli. Když Mulder najde Murphyho v mrazáku se zářezem na jeho krku, ostatní, včetně Scullyové věří, že se nakazil a zabil Murphyho. Mulder je zamčen ve skladové místnosti.  Meizím DaSilva pokazí test, díky čemu Scullyová zjistí, že jeden červ netoleruje společnost jiného. Když vyšetřovatelé vpraví jednoho červa do infikovaného psa, pes se uzdraví. I přes Scullové námitky se Hodge a DaSilva pokouší umístit dalšího červa do Muldera, ale nakonec si Hodge uvědomí, že nakaženým člověkem je DaSilva. On a Mulder zadrží DaSilva a posledního červa vpraví jí. DaSilva je držena v karanténě a ostatní jsou propuštěni. Mulder se chce vrátit na místo, ale bylo mu řečeno, že bylo zničeno neznámou vládní agenturou.

„Led“ (Ice) je osmá epizoda první série amerického sci-fi seriálu Akta X. Premiéru měla na televizní stanici Fox 5. listopadu 1993.

Projet Arctique ("") est le de la de la série télévisée "". Dans cet épisode, Mulder et Scully se rendent dans une base scientifique en Alaska et sont confrontés à un parasite qui provoque chez son hôte des accès de rage incontrôlés.


Klubová kariéra.

Mertens vyrůstal po příchodu z místního klubu v Leuvenu ve fotbalové akademii Anderlechtu, kde se ale neprodasadil do A-mužstva a tak odešel do KAA Gent. Hostoval pak i v SC Eendracht Aalst. Následovala angažmá v Nizozemsku, kde hrál postupně za AGOVV Apeldoorn, FC Utrecht a PSV Eindhoven. S Eindhovenem vyhrál v sezoně 2011/12 nizozemský fotbalový pohár a v létě 2012 Johan Cruijff-schaal (superpohár). Ve finále poháru proti Heracles Almelo se gólem podílel na výhře 3:0.

SSC Neapol.

V létě 2013 jej získal italský ambiciózní klub SSC Neapol za 9,5 milionu eur, Mertens se zároveň stal prvním nákupem nového kouče Neapole Rafaela Beníteze. V sezóně 2013/14 vyhrál s SSC Neapol italský pohár Coppa Italia, ve finále SSC porazil Fiorentinu 3:1, Mertens vstřelil v nastaveném čase jeden gól. V sezoně 2014/15 se Neapoli nepodařilo proniknout do základní skupiny Ligy mistrů UEFA, Mertens se tak představil v základní skupině I Evropské ligy (EL), kde se kampánský klub střetl s AC Sparta Praha (ČR), ŠK Slovan Bratislava (Slovensko) a BSC Young Boys (Švýcarsko). S týmem postoupil do jarního šestnáctifinále EL. 22. prosince 2014 získal s Neapolí italský Superpohár po výhře v penaltovém rozstřelu nad Juventusem, hrálo se v katarském Dauhá. Mertens svou penaltu neproměnil.

Reprezentační kariéra.

Mertens působil v belgickém mládežnickém výběru do 17 let, v němž odehrál v roce 2004 4 zápasy a neskóroval. První byl 10. března proti Rakousku (porážka 0:2), poté 13. a 15. dubna dvojzápas proti Ukrajině (porážky 1:2 a 0:2) a nakonec 20. dubna proti Novému Zélandu (vítězství 5:0).  V belgické seniorské reprezentaci debutoval 9. února 2011 v přátelském utkání na Jules Ottenstadionu proti Finsku (remíza 1:1). První reprezentační gól v seniorském týmu Belgie si připsal 15. srpna 2012 při výhře 4:2 v přátelském utkání proti rivalovi, týmu Nizozemska.  6. února 2013 nastoupil v Bruggách v přátelském zápase proti hostujícímu Slovensku, Belgie zvítězila 2:1 a Dries vstřelil v 90. minutě vítězný gól. Ve druhém utkání kvalifikace na EURO 2016 10. října 2014 proti Andoře vstřelil dva góly, Belgie zvítězila na domácí půdě v Bruselu vysoko 6:0.

Mistrovství světa 2014.

Byl platným hráčem v kvalifikaci na MS 2014, ve které si Belgie suverénně zajistila postup z prvního místa na Mistrovství světa v Brazílii. Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej proto zařadil na 23člennou soupisku pro MS. V prvním utkání Belgie v základní skupině H proti Alžírsku vstřelil vítězný gól po přihrávce Edena Hazarda, kterým dokonal belgický obrat na konečných 2:1. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.

EURO 2016.

Marc Wilmots jej nominoval na EURO 2016 ve Francii, kde byli Belgičané vyřazeni ve čtvrtfinále Walesem po porážce 1:3. Nastoupil ve všech pěti zápasech svého mužstva na šampionátu.

Dries Mertens (* 6. května 1987, Lovaň) je belgický fotbalový záložník a reprezentant, jenž momentálně hraje v italském klubu SSC Neapol. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii.

Dries Mertens, né le à Louvain en Belgique, est un footballeur international belge, qui évolue au SSC Naples au poste d'attaquant ou d'ailier, il est par ailleurs le meilleur buteur de l'histoire du club avec 122 buts.


Fantastická zvířata a kde je najít (film)

Děj.

Děj se odehrává na podzim roku 1926, asi 70 let před dobou potterovské série, takže se ve filmu nevyskytují postavy Harryho Pottera, Rona Weasleyho ani Hermiony Grangerové. Hlavní postavou je zde Mlok Scamander, jenž píše knihu o kouzelných tvorech "Fantastická zvířata a kde je najít", která se objeví posléze v Potterovských příbězích.

Obsah.

Mlok Scamander se svým kufříkem plným kouzelných zvířat přijede do New Yorku, kde je chov kouzelných zvířat z důvodu utajování kouzelnické společnosti zakázán. V bance, kde mu uteče jedno kouzelné zvíře – hrabák –, se seznámí s mudlou Jacobem Kowalskim. Ten si chce otevřít pekařství, ale nemá dost peněz. Jenže si s Mlokem prohodí kufry a z Mlokova kufru uteče několik zvířat. V New Yorku však řádí temné síly – obskurialové. Jsou to děti, které potlačují své kouzelnické schopnosti, později je však nedokáží ovládnout a ničí celé město. Poté, co zabijí i prezidentského kandidáta, nastává v kouzelnickém světě opravdová krize. Ze všeho je obviněn Mlok Scamander a Porpentina Goldsteinová, bývalá bystrozorka, která kufřík i s Mlokem a Jacobem uvnitř přinesla na ministerstvo. Jsou odsouzeni k smrti a Jacob k vymazání paměti, ale podaří se jim vyváznout (pomůže jim sestra Porpentiny – Queenie Goldsteinová). Přebývají v Mlokově kufru a pochytají uteklá zvířata. Jenže v New Yorku začne řádit velmi mocný obskurial Credence, kterého si chce na svou stranu získat Grindelwald alias Percival Graves. Credence před mudly poničí velkou část New Yorku, ale Mlok ho chce uklidnit a pomoci mu ovládnout jeho moc. Credence je ale zničen lidmi z ministerstva. Kouzelnický svět se zdá být definitivně prozrazen, ale Mlok vypustí jednoho svého tvora a pomocí lektvaru, který jeho tvor vynese do mraků, a tím, že na mudly prší i lektvar zapomnění, všichni zapomenou na to, co viděli. Do deště vstoupí i Jacob Kowalski, kterému Mlok nechá v kufříku stříbrné skořápky s poznámkou, že jsou od jeho přítele, a tak si může otevřít svou pekárnu.

Produkce.

Natáčení.

Filmové přípravy začaly v září 2013, přičemž hlavní natáčení začalo 17. srpna 2015 a skončilo v lednu 2016.

Vydání.

V prosinci 2015 byla zveřejněna první ukázka z filmu.

Fantastická zvířata a kde je najít (v anglickém originále Fantastic Beasts and Where to Find Them) je fantasy film, spin-off k filmové sérii o Harrym Potterovi. Režie se ujal David Yates, který režíroval také už poslední čtyři filmy z této série. Česká premiéra filmu proběhla 17. listopadu 2016.

Les Animaux fantastiques ("") est un film fantastique américano-britannique réalisé par David Yates, sorti en 2016. Le scénario est le premier écrit par la romancière J. K. Rowling, auteur des aventures de "Harry Potter", et le film et ses suites prévues constituent une « extension du monde des sorciers » pour les personnes ayant eu connaissance de la saga originelle. Il s'agit d'une œuvre sérielle dérivée, se focalisant sur plusieurs personnages secondaires mentionnés ou présents dans l'histoire de "Harry Potter", et débutant soixante-cinq ans plus tôt.


Imagerie par résonance magnétique fonctionnelle

Magnetické vlastnosti jádra.

Atomové jádro se skládá z nukleonů (protonů a neutronů). Protony neustále rotují kolem své vlastní osy a tento pohyb je označován jako spin. Každá nabitá částice, která se pohybuje, vytváří ve svém okolí magnetické pole a vykazuje magnetický moment. Protony si lze tedy představit jako miniaturní magnety. Atomová jádra se sudým nukleonovým číslem se nechovají ke svému okolí magneticky, protože se jejich magnetické momenty ruší a nelze je využít pro MR zobrazování. Atomová jádra s lichým nukleonovým číslem si svůj magnetický moment zachovávají. Charakteristickým zástupcem této skupiny je atom vodíku H, který má jeden proton a vykazuje relativně velký magnetický moment. V organismu je více než 60 % vody a H je tedy nejvhodnějším objektem pro MR zobrazování. Dalšími zástupci jsou C, F, Na, P. Za normálních okolností je orientace rotačních os protonů (jejich magnetických pólů) ve tkáních nahodilá, magnetické momenty jednotlivých jader se tedy navzájem ruší a tkáň se navenek jeví nemagneticky. Vložíme-li tkáň do silného magnetického pole, uspořádají se rotační osy protonů rovnoběžně se siločárami vnějšího magnetického pole. Větší počet z nich je v poloze, kdy jejich magnetický moment je orientován souhlasně (paralelně) s vektorem vnějšího magnetického pole a menší počet protonů je energeticky náročnější a proto je jich méně než polovina. Tato „nerovnováha“ způsobí, že tkáň vykazuje celkový magnetický moment a navenek se chová magneticky. Tato vlastnost je základním principem MR.  Jednotlivé tkáně mají různou biochemickou strukturu, tedy různé zastoupení protonů a navenek se projevují různě velikými magnetickými momenty a dávají tak informaci o svém složení. Protony umístěné v magnetickém poli konají kromě svého původního rotačního pohybu (spin) ještě pohyb precesní – po plášti rotačního kužele. Frekvence precesního pohybu, tzv. Larmorova frekvence, závisí na magnetických vlastnostech daného jádra vyjádřených v tzv. gyromagnetickém poměru a na intenzitě vnějšího magnetického pole.

Princip.

Princip NMR (nukleární magnetická rezonance) spočívá v tom, že je-li rotující jádro umístěno v konstantním magnetickém poli B0, dojde ke srovnání magnetických momentů (os rotace) s vnějším magnetickým polem a osa jádra bude lehce rotovat kolem směru působícího pole B0. Tento pohyb vzniká při každé změně působícího magnetického pole, dokud se jádro v dané poloze neustálí. Pokud vnější pole přestane působit, vrací se jádro do své původní klidové polohy. Pokud se přidá druhé kolmo působící (transverzální) pole BT, začne jádro opět rotovat. Aby byla jádra udržena ve stálém pohybu, používá se vysokofrekvenční magnetické pole, které současně rotuje v rovině XY. Volbou velikosti prvního statického magnetického pole B0 a volby velikosti pro transverzální magnetické pole BT se dá velice přesně určit, která jádra budou v rezonanci. Rezonancí je magnetický moment m jádra překlopen o 90° do roviny XY a osa pak rotuje podle transverzálního pole. Pokud je transverzální pole odpojeno, rotuje jádro stále v rovině XY. Přiblížením cívky do blízkosti rotujícího magnetického momentu se v ní indukuje napětí, které je následně měřeno. Zjednodušeně je velikost naměřeného napětí závislá na poloze a typu tkáně.

Princip BOLD fMRI.

K funkčnímu mapování mozkové kůry pomocí MR je možno užít dvou principů. Jedná se buď o změnu perfuze a objemu krve v místě neuronální aktivity (perfuzní fMRI), anebo navíc o změnu poměru okysličené a neokysličené formy hemoglobinu v dané oblasti (BOLD fMRI).  Podstatou metody je změna prokrvení a objemu krve v aktivní oblasti mozkové kůry (perfuzní fMRI) nebo změna mezi poměrem okysličené formy hemoglobinu (BOLD fMRI). Neokysličená forma hemoglobinu má paramagnetické vlastnosti a chová se jako přirozená MR kontrastní látka, která zkracuje relaxační čas T2. Aktivní oblast mozku, která spotřebovává více kyslíku, potom poskytuje silnější signál než okolí. Při fMRI vyšetření se opakovaným skenováním získávají obrazy celého objemu mozku v klidu i při aktivním řešení úkolů (reakce na podnět, pohyb končetin, tvorba slov, atd.) Změny mozkové aktivity jsou měřeny z rozdílu dvojic obrazů podřízených v klidu a při mozkové činnosti.

Difuzní MRI.

Difuzní MRI zobrazuje změny signálu způsobené difuzí[1] molekul vody ve tkáních. Takové zobrazení je relativně nezávislé na relaxačních časech T1, T2 i na hustotě protonových jader (PD). Difuzní zobrazení se uplatňuje především při hodnocení patologických stavů mozku (stáří ischemického postižení mozku, traumatické změny mozku, posuzování buněčného složení mozkových nádorů nebo změny v důsledku Alzheimerovy choroby, autismu, schizofrenie, apod.).  Směr difuze může být zcela náhodný všemi směry (např. v mozkomíšním moku nebo šedé hmotě mozku) nebo omezený pouze na některé směry (např. v bílé hmotě mozku převládá difuze ve směru dlouhých vláken axonů), kdy je všesměrové difuzi bráněno  bariérou např. buněčných stěn. Směr difuze lze zjistit mnohonásobným skenováním zvolené vrstvy tkáně v několika směrech. Jednotlivé směry zobrazení se získávají změnou orientace magnetických gradientů. Každý směr gradientu potom zobrazuje jiný směr difuze. V praxi se směr difuze vypočítává nejméně z 6 směrů, obvykle však z 12 až 256 směrů. Výsledkem difuzního zobrazení může být šedoškálová mapa velikosti difuze (metoda DWI – Diffusion Weighted Imaging) nebo barevná mapa mozku (metoda DTI – Diffusion Tensor Imaging), kdy jednotlivé barvy určují jednotlivé směry difuze v dané oblasti. Ukázka DTI obrazu mozku je na obrázku 1.  [1] Difuze = přechod částic látky z míst vyšší koncentrací látky do míst s nižší koncentrací látky v důsledku tepelného pohybu. Difuze probíhá až do vyrovnání koncentrací látky v celém objemu.

Metodika vyšetření fMRI (designování).

Základní omezení fMRI spočívá ve velmi malé změně intenzity signálu (T2*) spojené s hemodynamickou odpovědí. Navíc neexistuje standardizovaná klidová hodnota BOLD signálu (rozdíly jsou mezi jednotlivými osobami i jednotlivými oblastmi mozkové kůry), která by sloužila jako výchozí referenční úroveň. K tomu, abychom dokázali odlišit na experimentu závislé změny signálu od šumu, tedy zdaleka nepostačuje pouhé srovnání dvou snímků (klid versus aktivita) dané oblasti mozku. K dostatečné statistické robustnosti výsledků je nutno získat daných snímků hned několik desítek. Celý objem mozku (např. 32 řezů) tedy snímáme několikrát jak při aktivním provádění dané úlohy (např. vymýšlení slov, pohyb končetinou, reakce na určitý podnět), tak v klidu (resp. při provádění kontrolní úlohy), a výsledky následně statisticky vyhodnocujeme. Každé vyšetření je charakterizováno určitým časovým uspořádáním, kterému říkáme design experimentu (měření). Existují dva základní typy designů – blokový design a event-related design. Další typy designů pak vznikají jejich vzájemnou kombinací.

Blokový design.

je jednodušší jak na vlastní měření, tak na následné statické zpracování. Při vyšetření dochází ke střídání dvou či více bloků událostí (typicky aktivita versus klid). Během každého bloku změříme vždy několik funkčních skenů celého mozku, výsledná data pak statisticky porovnáváme. Řazením stimulačních podnětů do bloků získáme vyšší  hladinu BOLD signálu v porovnání s odpovědí na jediný krátký podnět. Připravujeme se však o možnost detekovat tvar hemodynamické odezvy. Blokový design je preferenčně využívám při snímání fMRI pro klinické účely. Již z principu nelze tento typ designu využít při vyšetřování pozornosti či kognitivních úlohách založených na spontánním provádění určité činnosti.

Event-related design.

jedná se o design určený k detekci hemodynamické odezvy na jednotlivé události (či specifické posloupnosti událostí). V nejjednodušší koncepci trvá stimulační podnět krátce (ve srovnání s akvizičním časem celého objemu mozku, tj. 3–5 sekundami). Stimulační podněty jsou pak od sebe vzdáleny několik akvizičních časů, což umožňuje detailní sledování průběhu BOLD signálu v čase. Výsledkem tohoto typu uspořádání designu je pak dlouhý experiment s velkým množstvím nasnímaných dat, což se projeví větší výpočetní a časovou náročností zpracování. Pro zvýšení statistické výtěžnosti se může použít optimalizace posloupnosti stimulačních podnětů, zejména pokud nejsou jednotlivé události od sebe dostatečně vzdáleny. Tento typ designu je využíván spíše v neurovědním výzkumu, v klinické praxi se s ním téměř nesetkáme.

Vlastní měření.

Vlastní vyšetření vypadá na první pohled obdobně jako konvenční vyšetření magnetickou rezonancí. V jedné fázi měření se sejmou anatomické snímky ve vysokém rozlišení (např. T1 vážené snímky, 512 x 512), které slouží jako matice pro zobrazení výsledných aktivačních map. Následuje vlastní funkční vyšetření dle již zaběhlého designu s akvizicí funkčních skenů (např. gradien-echo EPI – sekvence dostatečně rychlá a citlivá k nehomogenitám magnetického pole – T2* vážení). Stimulační podněty a komunikace s pacientem probíhají prostřednictvím sluchátek či vizuálně (projekce obrazu do gantry datovým projektorem či speciálním LCD zobrazovačem).  fMRI je vyšetření, při kterém je zpravidla nutný vysoký stupeň spolupráce pacientů. Správné provedení daného úkolu je naprosto zásadním bodem v celém vyšetřovacím řetězci. U některých kognitivních úloh (např. test slovní plynulosti) navíc nelze při snímání fMRI dat výkon pacienta přímo objektivizovat a ověřit tak, zda vykonával úlohu správně. Akvizice funkčních snímků je rovněž velmi citlivá k pohybovým artefaktům (včetně minimálních pohybů hlavy při polykání či mrkání). V souhrnu, každý lékař indikující vyšetření fMRI by měl zodpovědět několik základních otázek:  Po ukončení měření jsou získaná data (funkční snímky, anatomické snímky, protokol o měření) převedena po síti z vlastního MR přístroje či centrálního serveru (PACS) na místo dalšího zpracování. Předzpracování, statistická analýza a vyhodnocení výsledků již většinou probíhá mimo vlastní MR pracoviště. Celková doba zpracování u jednoduché blokového designu se v případě klinických měření pohybuje kolem jedné hodiny. Moderní MR tomografy již mohou být vybaveny softwarem pro zpracování fMRI.

Statistická analýza - voxel-by-voxel detekční analýza.

Ke statistické detekci lze použít následující metody:

GLM (Obecné lineární modelování).

Jistým zobecněním a zapouzdřením výše uvedených metod je použití obecného lineárního modelu (GLM = General Linear model). Jedná se vlastně o určité zobecnění lineární regresní analýzy. Ovšem dle způsobu sestavení modelu a následného testování a interpretace regresních koeficientů z něj získáme např. t-test nebo ANOVu. Základní koncepce je znázorněna na následujícím obrázku.

DCM (Dynamické kauzální modelování).

K modelování vnitřní dynamiky používá DCM stavový popis systému Koncepce DCM uvažuje dva druhy vstupů  Při použití DCM můžeme testovat dva druhy hypotéz. Sledujeme významnost konkrétních vazeb (vyjádřenou pomocí aposteriorní pravděpodobnosti). Srovnáváme vhodnost různých modelů lišících se strukturou  povolených vazeb a z nich vybíráme pomocí Bayesovského výběru (BMS, Bayesian model selection) nejvhodnější model.  Výsledek voxel-by-voxel detekční metody získáváme statistickou parametrickou mapu (SPM= statistical parametric map). Po provedení prahování (pro každý bod musí být rozhodnuto o významnosti či nevýznamnosti statistické hodnoty) mapy, je získána výsledná mapu detekovaných aktivací a používá se k hodnocení výsledku experimentu.

Aplikace v klinické praxi.

V současné době existuje několik indikací, ve kterých lze fMRI s úspěchem využít. Jednou z nich je například předoperační plánování resekcí u expanzivních nitrolebních procesů např. u tumoru či AV malformace. Další doménou fMRI se stává epileptochirurgie. U pacientů s farmakorezistentní epilepsií temporálního laloku (TLE) je často indikována parciální resekce v postiženém temporálním laloku. fMRI se nabízí jako neinvazivní alternativa WADA testu.

Funkční magnetická rezonance (fMRI) je moderní zobrazovací metoda sloužící k funkčnímu zobrazování mozku, resp. mapování mozkové odezvy na vnější či vnitřní podnět. S vývojem výpočetní techniky a statistických metod se rozvíjí metoda fMRI jako nástroj pro vizualizaci anatomických struktur mozku zapojených do mechanismů vnímání, řízení motoriky a myšlení. Liší se od standardní magnetické rezonance schopností detekovat dynamické změny signálu způsobené lokálním kolísáním poměru oxyhemoglobinu a deoxyhemobloginu v závislosti na neuronální aktivitě (BOLD, tzn. Blood Oxygenation Level Dependent).

L’imagerie par résonance magnétique fonctionnelle (IRMf) est une application de l'imagerie par résonance magnétique permettant de visualiser, de manière indirecte, l'activité cérébrale. Il s'agit d'une technique d'imagerie utilisée pour l'étude du fonctionnement du cerveau. Elle consiste à enregistrer des variations hémodynamiques (variation des propriétés du flux sanguin) cérébrales locales minimes, lorsque ces zones sont stimulées. La localisation des zones cérébrales activées est basée sur l'effet BOLD (""), lié à l’aimantation de l’hémoglobine contenue dans les globules rouges du sang. Cette technique ne présente aucun danger connu pour la santé des sujets.


Historie.

Předkřesťanské období.

Chersonésos byl založen roku 424 nebo 421 př. n. l. jako řecká kolonie osadníky z Hérakleia Pontiké. Založena byla na břehu dnešní Karanténní zátoky, brzy se kolonie rozrostla na celý Heraklejský poloostrov a později i na území severozápadního Krymu, když si město ve 4. století př. n. l. rozdělilo Krym s Bosporskou říší. "Chersonésos" znamená v řečtině "poloostrov".  Jako demokratická polis se Chersonésos aktivně účastnil řeckých svátků, sportovních soutěží, vedl aktivní zahraniční politiku. Patronkou a ochránkyní města byla bohyně lovu Artemis. Ve 4. - 3. století př. n. l. se zde ve velkém razily stříbrné mince, které dobře obstály v konkurenci jiných černomořských měn.  Ve 3. století př. n. l. žil v Chersonésu historik Sirisk, který popsal historii města a jeho vztahy s Bosporskou říší a jinými městy černomořského regionu.  Po celou dobu své existence bylo město nuceno válčit. Ve 2. století př. n. l. probíhal krvavý a vleklý konflikt se Skyty. Byla tak například zničena podřízená západokrymská města Kerkinítis a Kalos Limén a nepřítel nejednou stanul před branami stamotného Chersonésu. Město se tehdy muselo obrátit s prosbou o pomoc na pontského krále Mithridata VI., který vyslal na Krym velké vojsko pod vedením generála Diofanta. Tento vojevůdce během třech tažení (okolo let 110-107 př. n. l.) rozdrtil skytská vojska, dobyl Theodosii, došel až na Kerčský poloostrov a získal Pantikápaion (dnes území Kerče). Chersonésu se však nepodařilo udržet si samostatnost, stal se Mithridatovou državou a zůstal závislým na Bosporské říši.Po Mithridatově smrti se politická situace ve východních řeckých koloniích kardinálně proměnila. Chersonésané museli zvolit ze dvou zel to menší, proto se raději podřídili tvrdé ruce Říma, aby se zbavili ponižujícího podřízení polobarbarským bosporským králům. Římský diktátor Augustus daroval tedy roku 25 př. n. l. městu „svobodu“. Ačkoliv později, držíce se hesla rozděl a panuj, římští císaři buď podřizovali město svým bosporským spojencům, bylo-li třeba zavděčit se jim, nebo mu darovali svobodu, pokud bylo nutné mírnit ambice bosporských panovníků.  V prvních stoletích našeho letopočtu se v Chersonésu ustálila oligarchická republika, kde vládl nevelký okruh mocných, poslušných Římu. V 60. letech 1. století Římané zorganizovali velkou vojenskou výpravu na Tauriku, aby zatlačili Skyty, kteří opět ohrožovali město. Když vojska tribuna Plautia Silvana rozdrtila Skyty, Chersonésos se stal předsunutou římskou pevností na severu černomořského regionu.  V městské citadele se vystřídaly oddíly I. italské legie, XI. Klaudiovy legie a V. makedonské legie z provincie Moesie, v chersonéském přístavu kotvila Flaviova moesická flotila. Nacházel se zde také hlavní stan vojenského tribuna, velitele pozemních i námořních sil na Krymu.

Křesťanské období.

Už v 1. století se v Chersonésu objevili první křesťané. Zemřel zde čtvrtý římský papež Klement I., jehož ostatky sem později přišel nalézt svatý Cyril. Ve 4. století ve městě působili biskupové, kteří šířili křesťanství v tehdy ještě pohanském městě a kteří zemřeli v souvislosti s pronásledováním na příkaz císaře Galeria (dnes pravoslavnou církví uctíváni jako tzv. chersonésští mučedníci). Roku 381 se chersonéský biskup Eferij účastnil prvního konstantinopolského koncilu. Když se stalo křesťanství státním náboženstvím, mnohé antické památky, divadla či chrámy byly zničeny nebo přeměněny na křesťanské svatyně. Ve 4. a 5. století vedlo město úmorné boje o přežití, neboť bylo pod velkým tlakem barbarů, zejména Hunů. Chersonésos, chráněný mohutnými hradbami, však vydržel ještě další tisíciletí.V 5. století se stal Chersonésos součástí Byzantské říše a v 9. století byl jmenován themou (vojensko administrativní oblast). V té době se změnil nejenom vzhled města, ale i jeho jméno - Byzanťané ho nazývali "Cherson", Slované "Korsuň". Až do 13. století byl byzantskou výspou na Krymu.  Středověký Chersonésos se stal nejednou předmětem vojensko-politických zájmů Chazarského chanátu, Kyjevské Rusi, Pečeněhů či Polovců, avšak nepříteli se málokdy podařilo proniknout za městské hradby. Roku 988 dobyl město po několikaměsíčním obléhání kníže Vladimír I. (který zde byl mimochodem nedlouho před tím dobrovolně pokřtěn), aby potlačil povstání proti svému spojenci, byzantskému císaři Basileu II., jehož sestru Annu pojal za ženu.

Zánik města.

Úspěch čtvrté křížové výpravy způsobil rozpad Byzantské říše na řadu malých států a zároveň byl vodou na mlýn muslimským a kočovným národům. Chersonésos, stejně jako jiné regiony zaniklé Byzantské říše, ovládlo Trapezuntské císařství. To vše mělo velmi neblahé důsledky pro Chersonésos. V 1. polovině 13. století ovládali Černé moře Turci, kteří si podmanili veškerý obchod. Roku 1223 podnikla svůj první nájezd na Krym vojska Číngischánovy Mongolské říše a zároveň jižní břeh poloostrova napadli Turci. V roce 1299 jižní a jihozápadní Krym vyplenila vojska tatarského chána Nogaje. Neobstál před ním ani Chersonésos. V 2. polovině 13. století se obchodní cesty posunuly více na východ poloostrova, kde Janované založili opevněné faktorie Kafu (dnes na území Feodosie), Soldaja (dnes Sudak) a poblíž Chersonésu Čembalo (dnes Balaklava).  V polovině. století získali kontrolu nad městem Janované, avšak bývalou slávu mu nevrátili. Roku 1363 porazil litevský velkovévoda Algirdas u ústí Dněpru krymskotatarské vojsko, vtrhnul na Krym, vyplenil Chersonésos a uloupil zde veškeré cenné církevní předměty. Jeho nástupce Vytautas vtrhnul na Krym roku 1397 a taktéž vyplenil Chersonésos.  Přes všechny ty pohromy 13. - 14. století neustali obyvatelé města obnovovat poničené stavby, sloužily se bohoslužby, město žilo. Až do osudného roku 1399, kdy do města vtrhnul se svým vojskem emír Zlaté hordy Edigej. Z krutého počínání dobyvatelů se město již nikdy nevzpamatovalo. Chersonésos byl vždy především obchodním městem, v 15. století však jeho úlohu převzaly faktorie Kafu, Čembalo aj.  Ještě v 1. polovině 15. století je sice doloženo, že na místě Chersonésu fungovala nevelká rybářská vesnice. V 16. století však polský vyslanec Marcin Broniowski, který přišel do Krymského chanátu vyjednávat o spojenectví proti Rusku, píše o Chersonésu:

Státní zřízení.

Chersonésos byl v 5. - 2. století př. n. l. polis s demokratickou formou vlády. Nejvyšším státním orgánem bylo shromáždění všech plnoletých svobodných občanů mužského pohlaví. Lidové shromáždění schvalovalo zákony a řešilo nejdůležitější otázky. Všední záležitosti města rozhodovala volená rada a kolegia. Členové rady byli pravděpodobně voleni na měsíc a král (basileus), tedy vlastně předseda rady, byl volen na rok. Podle něj nesl potom daný rok také název. Chersonéskému vojsku velelo kolegium stratégů, později archónů.  Kolegium demiurgů bdělo nad udržováním demokratického zřízení. Ve městě fungoval lidový soud. Sudí o rozsudku hlasovali v tajném hlasování pomocí kaménků. Pokladnu spravovaly opět osoby zvolené lidovým hlasováním, které musely po skončení svého mandátu skládat účty před lidovým shromážděním. Agoranomové dohlíželi na pořádek na trhu, astinomové na dodržování měr a vah. Stejně jako v jiných antických městech, i v Chersonésu se ctila zásada kalokagathia, kladl se tedy důraz na rozvoj fyzické zdatnosti i na vzdělání.  Všechny veřejné funkce v Chersonésu byly volené - volilo se buďto zvedáním rukou, nebo losem.  Mezi nejváženější funkce patřili jacísi velitelé města, což byl prvek typický spíše pro aristokratické či oligarchické řecké státy. Měli právo ukládat tresty, jmenovat posly atp. Existence této funkce souvisela s nutností udržovat město v neustálé bojové pohotovosti. Radními byli představitelé nejmajetnějších a nejvýznamnějších rodin, které představovaly prvek sjednocující a posilující vojsko v případě ohrožení města.  Demokratické zřízení v Chersonésu skončilo v 1. století př. n. l., když se město stalo závislým na Římu.

Ekonomika.

Obchod v Chersonésu byl založený zejména na překupnictví. Z řeckých měst v Malé Asii, ostrovů Egejského moře i území dnešního Řecka přiváželi obchodníci šperky z drahých kovů, zbraně, malované nádobí, olivový olej, mramor aj. Část tohoto zboží prodávali sousedním Skytům. Velkou část exportu tvořily také místní produkty jako chléb, skot, kůže, kožešiny, med, vosk a otroci. Heraklejský poloostrov proměnili Chersonésané v zemědělskou oblast, tzv. choru. V té byla zbudována opevnění, osady, půda byla rozparcelována. Nejdůležitějším místním zemědělským odvětvím bylo vinohradnictví a vinařství. V samotném městě se rozvíjelo hrnčířství, kovářství, slévárenství, stavitelství a řezbářství. Chersonésané také vždy platili za vynikající rybáře a mořeplavce.  Během římského protektorátu došlo v 1. - 3. století k ekonomickému vzestupu. Občané aktivně zesilovali městské hradby a věže, stavěli nové chrámy, budovali thermy, přestavěli divadlo, zavedli několik větví vodovodu. Chersonésos čile obchodoval s velkými obchodně-řemeslnými centry Černého a Středozemního moře a především se svými tradičními partnery na jižním břehu Pontu, tedy městy jako Hérakleia Pontiké, Sinop, Amisos či Amastris. V Chersonésu se několikrát obnovovala ražba zlatých mincí.  Do města se tradičně dovážely elegantní skleněné a bronzové nádoby, různá malovaná glazovaná keramika, koření a vonné věci. Z města se naopak vyvážela zemědělská produkce, kůže, solené a sušené ryby, rybí omáčky. Rybářství bylo také důležitým ekonomickým odvětvím města. Při vykopávkách bylo objeveno okolo sta cisteren k nasolování ryb, z nichž některé měly kapacitu 30-40 tun ryb.  Po dobytí Chersonésu knížetem Vladimírem uzavřela Byzantská říše s Kyjevskou Rusí úzké spojenectví. Chersonésu, který se stal prostředníkem jejich obchodu, bylo toto spojenectví velmi ku prospěchu. Odsud se do Byzantské říše posílaly zemědělské a živočišné produkty, naopak Rus nakupovala zbraně, plátno a olej.  V 11. - 12. století byla obchodní pozice Chersonésu poněkud oslabena, avšak dále si uchovával status vojensko-politické byzantské výspy v regionu. Jak však Byzancie slábla, obchod v Černém moři převzali italští (benátští a později janovští) kupci, kteří zakládali na Krymu své faktorie. Obchodní cesty se přesunuly do východní části Krymu, což vedlo k ekonomickému úpadku města, zpečetěnému zničením města na konci 14. věku.

Archeologický průzkum.

S prvními archeolgoickými vykopávkami se začalo roku 1827 na příkaz vrchního velitele ruské Černomořské flotily Alexandra Samueloviče Greiga, při těchto pracích byly objeveny pozůstatky tří chrámů. K systematickému průzkumu došlo až v 80. letech 19. století pod vedením generála K. E. Gemmelmana. Dvacet let života obětoval zdejším ruinám zakladatel budoucího muzea Karl Kazimirovič Koscjuško-Baljužinič, v jehož díle pokračoval po jeho smrti od roku 1908 Robert Christianovič Leper.  Ve 2. polovině 20. století zde probíhal výzkum ve spolupráci muzea "Chersonésos Tauridský" a "Uralské katedry byzantologie" při Uralské státní univerzitě. V letech 1969-2000 zde vedla výzkum významná ruská archeoložka Alla Iljinična Romančuk, která také publikovala nemálo vědeckých prací zasvěcených Chersonésu.  Cenné nálezy dnes spravuje "Historicko-archeologické muzeum Chersonésos tauridský", které vystavuje sbírky vzácných nápisů (např. známá přísaha občanů Chersonésu z 3. stol. př. n. l.), uměleckých předmětů, řemeslných výrobků a nástrojů, předmětů denní potřeby aj. Nejcennější předměty jsou ovšem chráněny v petrohradské Ermitáži a v moskevském Puškinově muzeu a Státním historickém muzeu.  Roku 2012 byly poprvé provedeny také výzkumy přilehlých vod. Archeologové-potápěči tak objevili např. 12 kamenných kotev o hmotnosti do 60 kg, jež se nacházely v hlubině od 15 do 27 m.

Nejvýznamnější objekty.

Hlavní náměstí Chersonésu.

V centru města, uprostřed hlavní ulice, se rozkládalo hlavní náměstí (agora) Chersonésu. To bylo vytyčeno již při založení města v 5. století př. n. l. a svůj účel po celá dvě tisíciletí nezměnilo. V antickém období se zde nacházely chrámy, oltáře a sochy bohů, zde se také scházeli občané k řešení politických otázek.  Když město přijalo v 4. století křesťanství, na hlavním náměstí vyrostlo sedm chrámů. V jednom z nich byl na konci 10. století pokřtěn ruský kníže Vladimír. Na památku této události byla v 19. století nad ruinami památného chrámu vztyčena katedrála svatého Vladimíra.

Divadlo.

Chersonéské divadlo s kapacitou okolo 3000 diváků bylo zbudováno na přelomu 3. a 4. století. Konala se zde představení, lidová shromáždění a oslavy.  V období římské nadvlády sloužilo divadlo také jako aréna pro boje gladiátorů. Tento typ představení však byl zakázán, když se stalo křesťanství oficiálním římským náboženstvím. Divadlo začalo pustnout a na jeho ruinách byly vystavěny dva křesťanské chrámy. Jeden na místě orchestřiště, ten byl rozebrán při vykopávkách. Dochovaly se pouze zbytky druhého chrámu s křížovým půdorysem.  Jedná se o jediné antické divadlo, objevené na území bývalého SSSR.

Bazilika v bazilice.

Jedná se o středověký křesťanský chrám, postavený na ruinách staršího - odtud nezvyklý název Bazilika v bazilice. První chrám (tzv. velká bazilika) vzniknul v 6. století, přibližně za vlády byzantského císaře Justiniána I. Částečně se dochovala vzácná mozaiková podlaha.  Původní chrám byl ovšem zničen a v 10. století postavili na jeho rozvalinách baziliku novou, menší. Při její výstavbě byla sice zničena část mozaikových podlah, mnoho se ale dochovalo. Nejcennější kousky jsou uchovávány v chersonéském muzeu.  Roku 2007 poničili zbytky chrámu vandalové, kteří povalili několik sloupů, jež svým pádem poškodily původní podlahu.

Zenónova věž.

Jedním z nejlépe zachovaných obranných prvků Chersonésu je tzv. Zenónova věž, součást městských hradeb. Kruhová stavba o průměru asi 9 m a vysoká původně necelých 7 metrů vznikla ve 2. polovině 2. století př. n. l. Základ tvoří mohutné pískovcové kvádry, později byla zvýšena pomocí zdiva slepeného z menších kamenů. Na její výstavbu byly použily náhrobky z místní nekropole, díky čemuž se nám dochovalo několik vzácných epitafů z 4. až 3. století př. n. l. Z nich nejvzácnější je dekorován také portrétem jinocha (vystaven v místním muzeu).  Své jméno získala věž podle byzantského císaře Zenóna, který financoval opravu věže roku 488. Zpráva o tomto činu byla vytesána do kamene a zazděna do základů.

Chersonéský zvon.

Vedle katedrály svatého Vladimíra se v Chersonésu nachází ještě jedna novodobá památka, která však nemá přímou souvislost s antickou polis. Je to tzv. Chersonéský zvon, zavěšený pod širým nebem na břehu moře. Tento zvon byl odlit roku 1778 z ukořistěných tureckých děl. V Sevastopolu jej během krymské války ukořistili Francouzi, kteří jej jako válečnou kořist umístili v katedrále Notre-Dame v Paříži. Rusům byl navrácen roku 1913 a umístěn do kláštera v Chersonésu. Když byl klášter uzavřen a jeho zvony odeslány na přetavení, tento zvon se jako jediný zachránil, neboť si jej vyžádalo Oddělení bezpečnosti plavby Černého a Azovského moře jako signální mlhový zvon. Dnes je jedním ze symbolů Chersonésu i Sevastopolu.

Chersonésos (,, v ruských letopisech, ) je zaniklá řecká polis, založená starověkými Řeky na Heraklejském poloostrově na jihozápadním pobřeží Krymu.

Chersonèse (en / ; en ; en vieux slave oriental : Корсунь, "Korsun" ; en, ""), aussi translittéré comme "Chersonese", "Chersonesos", "Cherson" était une cité de Tauride.


Historie výstavby.

Byl postaven v roce 80 před Kr. za vlády duumvirů C. Quinta Valga a M. Porce, jak to dokládají dva travertinové nápisy nalezené v kruhové chodbě pod nejnižší řadou sedadel.  Jako místo výstavby byl zvolen jihovýchodní cíp města, kde díky absenci jakékoliv zástavby bylo dostatek prostoru na stavbu hodnou rostoucí slávy Pompejí. Současně se velmi ideální jevila existence dvou městských bran - Nucerijské ("Porta Nuceria") a Sarnské ("Porta Sarno") - kterými mohli přicházet a odcházet diváci z okolních měst.

Vzhled stavby.

Do hlediště amfiteátru s rozměry přibližně 135 x 104 metrů se vešlo dvacet tisíc diváků. Ti seděli na kamenných sedadlech v řadách tvořících soustředné elipsy s plochou arény. Sedadla v hledišti byla výškově oddělena třemi terasami ("Cavea") - dolní ("ima Cavea"), střední ("media Cavea") a vrchní terasa ("summa Cavea"), které byly mezi sebou navzájem odděleny nízkými zídkami. Do nejspodnější terasy diváci, příslušníci městské honorace, přicházeli tzv. kryptou, průchodem vedoucím rovnoběžně s arénou; na "media Cavea" a "summa Cavea" se vcházelo shora po úzkém schodišti. Každá z teras měla rozdílný počet stupňů sedadel -"ima Cavea" vyhrazená pro městskou nobilitu měla pět stupňů, "media Cavea" a "summa Cavea", určené pro běžné občany, měly dvanáct, resp. osmnáct stupňů sedadel. Z exteriéru stavby se na dvě vrchní terasy vystupovalo po dvou monumentálních dvouramenných schodištích podpíraných šesti arkádovými oblouky a dvou jednoramenných schodištích.  Kromě teras s místy k sezení měl amfiteátr vrchní terasu se sloupovím, odkud bylo možné sledovat zápasy vestoje.  Spodní místa k sezení se dala zastínit systémem plachet ("velum") natažených na kůlech zaražených do země.  Aréna pro gladiátorské zápasy byla oproti okolí částečně zahloubena do terénu. Přístupná byla dvěma dlouhými, širokými a svažujícími se chodbami umístěnými na delších stranách elipsy. Obě chodby byly dlážděné a měly tunelovou klenbu. Aréna byla od míst k sezení oddělena zdí vysokou 2,18 metru.  Na rozdíl od několika pozdějších amfiteátrů ten pompejský nemá podzemní prostory.  Stavba byla určena výhradně sportovním a gladiátorským zápolením. Hry pořádané v pompejském amfiteátru byly proslulé a přitahovaly množství zájemců ze širokého okolí. Platili je každoročně volení úředníci a trvaly sedm dní. Součástí her byly další doprovodné akce - tréninky gladiátorů, pestrobarevné průvody městem a jiné - které alespoň na krátký čas dovolily obyvatelům města zapomenout na každodenní starosti. Nadšení pro gladiátorské zápasy často přerůstalo do fanatismu a nezřídka se zápolení přeneslo i mezi diváky. Podle jednoho dobového záznamu během zápasu v roce 59 po Kr. se rozpoutala mezi diváky z Pompejí a z okolních měst dokonce bitva, při níž bylo několik lidí zabito. Následkem toho byla podobná představení ve zdejším amfiteátru na následujících deset let zakázána.

Současnost.

Amfiteátr je v současnosti historickou památkou a předmětem archeologických výzkumů. Kromě toho však bývá využíván také pro koncerty či jiné veřejné akce. V roce 1971 zde rocková skupina Pink Floyd natočila koncertní film "Pink Floyd v Pompejích". Roku 2016 zde člen Pink Floyd David Gilmour odehrál dvojici koncertů, které byly zaznamenány na albu a filmu "Live at Pompeii".

Amfiteátr v Pompejích byla stavba arény určena pro gladiátorské hry a sportovní zápolení v tomto antickém městě. Jde o nejstarší známou stavbu svého druhu na světě. Nachází se v jihovýchodní části města, považované za jedno ze tří pompejských center. Na rozdíl od ostatních dvou - hlavního fóra a trojúhelníkového fóra bylo určeno výlučně odpočinku. Tento prostor vyplňovaly dvě monumentální stavby - kromě amfiteátru ještě západně od něj ležící palaistra.

L'amphithéâtre de Pompéi fut construit vers 80. Situé dans l'angle sud-est de l'enceinte de Pompéi. C'est l'un des plus anciens amphithéâtres permanents du monde romain.


Cathédrale de l'Archange-Saint-Michel de Moscou

Historie.

První dřevěný kostel byl postaven v letech 1247–1248 moskevským knížetem Michailem Chorobritem, bratrem Alexandra Něvského. V roce 1333 moskevský vládce Ivan I. Kalita nechal na jeho místě postavit bělokamenný chrám, který vysvětil metropolita Theognostus. Svatostánek byl postaven jako poděkování za ukončení hladu v zemi. Pravděpodobně to byl malý chrám s jednou kupolí. Sloužil jako hrobka velkoknížecí rodiny. Na konci 14. století chrám vymaloval Theofanés Řek a jeho studenti a také vytvořili nové ikony pro poschoďový ikonostas. Během požáru v roce 1475 byly zbořeny dřevěné kaple Vzkříšení a přepodobného Achila a byly znovu obnoveny v roce 1482. Začátkem 16. století se chrám rozpadal a byl přeplněn hrobkami. V roce 1505 byl na rozkaz Ivana III. zbořen.  V letech 1505 až 1508 byl od základu přebudován podle návrhu italského architekta Alevisia Noviho. Zasvěcen byl archandělu Michaelovi, který se v pravoslavné církvi těší velké úctě. Podle něj dostal i název "archandělský". Archanděl Michael byl ochráncem moskevských panovníků. Aleviz postavil tradiční kupolovitou baziliku s prvky italské architektury. Jako model své tvorby použil chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice. V roce 1509 ho vysvětil metropolita Simon. Stavba měla sedm kaplí.  V roce 1547 stavbu postihl požár. Obrazy poškozené ohněm byly obnoveny mistry z Novgorodu a Pskova. V roce 1652, dekretem panovníka Alexeje Michajloviče, začalo obnovování nástěnných maleb. Mistři byli poučeni, aby sedřeli starou fresku a namalovali její kopii. Práce však byla pozastavena z důvodu nedostatku peněz v pokladně po dlouhých válkách s Polskem a Švédskem. Restaurování pokračovalo v roce 1660 a bylo dokončeno po šesti letech. V poslední etapě vedl skupinu mistrů malíř Šimon Fjodorovič Ušakov. S ním pracovalo devadesátdva umělců. V roce 1677 Ušakov vytvořil posmrtné parsuny carů Michaila Fjodoroviče a Alexeje Michajloviče. V roce 1680 vznikl nový vyřezávaný ikonostas.  Další poškození utrpěl chrám během Trojičného požáru v roce 1737, po kterém byl důkladně opraven během panování Alžběty Petrovny. Obnovu vedl kníže Dmitrij Uchtomskij. Výsledkem těchto prací bylo obložení místních ikon stříbrnými a pozlacenými pláty, restaurování portrétů carů a náhrobků. Centrální kupole získala cibulový tvar, část jižní fasády byla podepřena bílými kamennými opěrami, ze zakomar byly odstraněny dekorativní ozdoby. Po založení nezávislé moskevské eparchie v roce 1742 se chrám stal katedrálou.

Popis chrámu.

Chrám má pět kupolí, z nichž jedna je výrazně vyšší než ostatní. Kopule oživily areál Kremlu tím, že na rozdíl od ostatních kremelských kopulí byly stříbrné. Interiér chrámu je na rozdíl od velkolepějšího interiéru mnohem skromnější a ponuřejší. Odpovídá to účelu chrámu. Konaly se zde hlavně zádušní bohoslužby.  V chrámu jsou pohřbeni někteří panovníci Moskvy a Ruska:

Současnost.

Tento kremelský chrám je v současnosti cílem návštěv turistů z celého světa. Slouží jako muzeum, ale konají se v něm i pravoslavné bohoslužby.

Archandělský chrám nebo Chrám Archanděla Michaela () je jedním ze tří chrámů na Chrámovém náměstí a patří k architektonicky nejmladším pravoslavným chrámům v moskevském Kremlu.

La cathédrale de l’Archange-Saint-Michel (en / "Arxangel'skij sobor"), édifiée entre 1505 et 1508, est située dans l’enceinte du Kremlin, à Moscou. Elle fut construite sous la direction de l’architecte Alosius le Jeune sur la place des cathédrales. Elle occupe l’emplacement de plusieurs sanctuaires successifs, en bois et en pierre, tous voués au protecteur de la dynastie, l’archange Saint-Michel, et voué aussi au même usage depuis que Ivan Kalita y a été inhumé en 1340.


Popis.

Zástupci podčeledi "Detarioideae" jsou po morfologické stránce dosti různorodí. Jsou to převážně beztrnné stromy, řidčeji keře a výjimečně polokeře. Listy jsou sudozpeřené nebo zdánlivě lichozpeřené, potom jsou jednotlivé lístky na vřeteni střídavé a báze koncového lístku je přesahována více či méně opadavým výběžkem vřetene. Výjimečně mohou být listy dvoulisté nebo pouze jednolisté. Květy mohou být drobné a nenápadné i velké a velmi nápadné, pravidelné až zřetelně souměrné. Zpravidla jsou oboupohlavné, uspořádané v hroznech nebo latách. V květech je vyvinuto miskovité až trubkovité receptákulum, u některých zástupců téměř chybí. Kalich je obvykle složen ze 4 nebo 5 lístků, přičemž 2 z nich jsou často srostlé. Korunních lístků je obvykle 5, u některých zástupců je počet nižší nebo mohou zcela chybět. Tyčinek je nejčastěji 10, řidčeji jiný počet (2 až mnoho), někdy jsou přítomna sterilní staminodia. Semeník je přisedlý nebo stopkatý, tvořený jediným plodolistem a obsahující 1 až mnoho vajíček. Plody jsou nejčastěji dřevnaté, pukavé lusky, řidčeji jsou plody nepukavé a dřevnaté či tenkostěnné, křídlaté (typu samara nebo vyplněné dužninou (tamarind, kurbaryl)

Rozšíření.

Podčeleď "Detarioideae" zahrnuje 84 rodů a asi 760 druhů. Na druhy nejbohatší rody jsou cynometra ("Cynometra", 80-90 druhů), "Macrolobium" (asi 70-80 druhů) a "Crudia" (50-55 druhů). Zástupci tohoto tribu jsou rozšířeni v tropech celého světa a zřídka (např. v jižní Africe) přesahují i do subtropů. Největší zastoupení je v Africe, kde se vyskytuje celkem 58 rodů, přičemž 47 z nich je svým výskytem omezeno pouze na tropickou Afriku. Rody "Cynometra", "Crudia" a "Copaifera" mají pantropické rozšíření.  Někteří zástupci této podčeledi dominují v tropických lesních společenstvech, např. "Colophospermum mopane" či "Baikiaea plurijuga" v suchých lesích některých oblastí Afriky.

Obsahové látky.

Pro zástupce podčeledi "Detarioideae" je charakteristický a jedinečný obsah bicyklických triterpenů.

Taxonomie.

Podčeleď "Detarioideae" se v taxonomii bobovitých nově objevuje v komplexní fylogenetické studii, vydané v roce 2017. V minulosti byly všechny rody této podčeledi řazeny do tribu "Detarieae" podčeledi "Caesalpinioideae", od něhož byl někdy oddělován tribus "Amherstieae". Podčeleď "Detarioideae" představuje podobně jako podčeleď "Cercidoideae" jednu z bazálních větví čeledi bobovité a je v současném pojetí monofyletická.

Význam.

Mezi významnější okrasné dřeviny tropů náleží zejména "Brownea" a amherstie sličná ("Amherstia nobilis"), pro zajímavá květenství se pěstují různé druhy rodu saraka ("Saraca"). Pro dřevo jsou těženy zejména afzélie ("Afzelia"), berlinie ("Berlinia"), brachystegie ("Brachystegia"), mopan ("Colophospermum mopane"), kopaiva ("Copaifera") a kurbaryl ("Hymenaea"). Z kopaivy a kurbarylu je získávána pryskyřice známá jako kopál. Kurbaryl obecný ("Hymenaea courbaril") a tamarind indický ("Tamarindus indica") mají jedlou dužninu plodů a celkově mnohostranné využití.

Přehled rodů.

"Afzelia", "Amherstia", "Annea", "Anthonotha", "Aphanocalyx", "Augouardia", "Baikiaea", "Barnebydendron", "Berlinia", "Bikinia", "Brachycylix", "Brachystegia", "Brandzeia", "Brodriguesia", "Brownea", "Browneopsis", "Colophospermum", "Copaifera", "Crudia", "Cryptosepalum", "Cynometra", "Daniellia", "Detarium", "Dicymbe", "Didelotia", "Ecuadendron", "Elizabetha", "Endertia", "Englerodendron", "Eperua", "Eurypetalum", "Gabonius", "Gilbertiodendron", "Gilletiodendron", "Goniorrhachis", "Gossweilerodendron", "Guibourtia", "Hardwickia", "Heterostemon", "Humboldtia", "Hylodendron", "Hymenaea", "Hymenostegia", "Icuria", "Intsia", "Isoberlinia", "Isomacrolobium", "Julbernardia", "Kingiodendron", "Lebruniodendron", "Leonardoxa", "Leucostegane", "Librevillea", "Loesenera", "Lysidice", "Macrolobium", "Maniltoa", "Michelsonia", "Micklethwaitia", "Microberlinia", "Neoapaloxylon", "Neochevalierodendron", "Normandiodendron", "Oddoniodendron", "Oxystigma", "Paloue", "Paloveopsis", "Paramacrolobium", "Peltogyne", "Plagiosiphon", "Polystemonanthus", "Prioria", "Pseudomacrolobium", "Saraca", "Schotia", "Scorodophloeus", "Sindora", "Sindoropsis", "Stemonocoleus", "Talbotiella", "Tamarindus", "Tessmannia", "Tetraberlinia", "Zenkerella"

Detarioideae je podčeleď čeledi bobovitých, představující jednu z bazálních vývojových větví této čeledi. Zahrnuje dřeviny se zpeřenými listy a s drobnými i velkými a nápadnými květy. Podčeleď zahrnuje 84 rodů a asi 760 druhů a je rozšířena v tropech celého světa, zejména však v Africe. Některé druhy náležejí mezi významné zdroje dřeva. Tamarind indický a kurbaryl obecný jsou tropické stromy poskytující všestranný užitek. Amherstie sličná ("Amherstia nobilis") a různé druhy rodu "Brownea" mají velké a nápadné květy a jsou v tropech pěstovány jako ceněné okrasné dřeviny.

Les Detarioideae sont une sous-famille de plantes de la famille des "Fabaceae" (légumineuses). Ce groupe à répartition pantropicale, monophylétique en dépit d'une très grande diversité morphologique, regroupe 81 genres et environ 760 espèces. C'est l'une des plus anciennes lignées dans la phylogénie des Légumineuses qui a été récemment rétablie en tant que sous-famille des "Detarioideae" dans la nouvelle classification de la famille proposée en 2017 par le "Legume Phylogeny Working Group", qui reconnaît six sous-familles. Cette sous-famille comprend de nombreux arbres tropicaux exploités pour le bois d'œuvre ou ayant une importance écologique certaine, originaires pour la plupart d'Afrique et d'Asie. "Amherstia nobilis" et "Tamarindus indica" (tamarin) sont deux des plus notables espèces de "Detarioideae".


Život.

V roce 1509 jí vdali za vévodu z Alençonu, v roce 1527 se jako vdova podruhé provdala za Navarrského krále Jindřicha II. Navarrského, který byl o 9 let mladší. Porodila mu dceru, Jeanne d'Albret (v navarrském království vládla jako Johana III.), která se jako jediná z dětí dožila dospělosti a stala se matkou budoucího krále Jindřicha IV. Navarrského, jímž roku 1589 nastoupila na francouzský trůn nová dynastie Bourbonů.  Když Markétin bratr František I. nastoupil na trůn Francie, Markéta se přestěhovala z pochmurného hradu a chudoby na dvůr, kde zářila jako hvězda – oblíbená králova sestra. Zúčastnila se jako hlavní vyjednavačka složitých politických jednání mezi Francií a Španělskem roce 1525. Po prohrané bitvě u Pavie František I. padl do zajetí Karla V. Španělského. Bylo ho třeba dostat ven. Složitá situace Valoisovců se dala vyřešit záměnou krále za rukojmí – jeho dva syny, protože nechtěl dát jako výkupné Burgundsko. Toto byl postoj králova rádce Montmorencyho proti jinému názoru Markéty. Po jejím odchodu z jednání se její přístup také prosadil a František I. se odmítl vrátit do zajetí, nechal v něm své syny pět let.  Markéta byla velmi vzdělaná. Ovládala latinu, řečtinu, hebrejštinu, italštinu a španělštinu. Byla v písemném styku se skvělými vzdělanci své doby. Byla obdivovatelka Platóna, Danteho, Petrarcy a Boccaccia.  Po roce 1535 na svém dvoře v Nérac udržovala a chránila umělce a umírněné reformátory katolicismu té doby a sama tvořila pod novými vlivy italské renesance. Za její frašku "Inkvizitor", v níž vytvořila postavu fanatického a špatného inkvizičního soudce, byla hnána před soud. Zachránilo ji její postavení a kapetovský původ orleánské princezny.  K jejímu druhému střetu s inkvizicí došlo v roce 1525. Podporovala evangelický humanistický kroužek „Cénacle de Meaux“, který byl v roce 1525 rozpuštěn a členové popraveni. Opět ji zachránil královský bratr František I.  Ke třetímu konfliktu vedla poéma "Le miroir de l'Ame Pécheresse" („Zrcadlo hříšné duše“). V roce 1529 ji za ni odsoudila Sorbonna, v atmosféře protireformace ji udal její chráněnec Gérard Roussel. Do situace zasáhl její bratr král a chránil ji. "Zrcadlo hříšné duše" je poéma s 1434 desetislabičnými verši (hexametry).

Dílo.

Jako spisovatelka představuje ojedinělý zjev ženské autorky 16. století. Psala duchovní písně, morality, frašky, mystéria (náboženské divadlo), lyrické skladby-poémy a novely. Její básně vyšly pod názvem "Marguerites de la Marguerite des princesses" v roce 1547 a "Dernières Poesie"-"Poslední verše" (1890).

Sbírka novel Heptameron.

Nejvýznamnější dílo je její sbírka novel "Heptameron" ("L'Héptameron"). Vzorem jí byl Boccacciův Dekameron. Základní děj je podobný: pět mužů a pět žen se vrací z pyrenejských lázní Cauterets, když je zastaví povodeň a je stržen most, uchýlí se do kláštera Notre-Dame de Sarrance.  Každý den během čekání si krátí vyprávěním příběhů. Některé z příběhů jsou napodobením Dekameronu, některé jsou starofrancouzské příběhy "fabliaux". Jiné reflektují tehdejší historické osobnosti, včetně Markéty samotné, jejího manžela i Františka I. Během osmi dnů si odvyprávějí 72 příběhů, soubor má tedy 72 novel. Dílo mělo být původně literaturou faktu, účastníci si vyprávěli poučné příběhy ze skutečného života. Heptameron se proto vymyká z tehdejšího sentimentálního stylu. Autorka psala stroze a autenticky. Její společnost podávala příběhy ze života ve formě jakýchsi stížností vazalů své princezně. V novelách vystupuje široké spektrum postaviček a postav tehdejší společnosti. Vypravěči si nejvíce stěžují na toulavé mnichy. Dílo je určeno vzdělané části poddaných. Formálně se Heptameron odlišuje od Dekameronu v kompozici každého příběhu. V Heptameronu se na konci nenachází poučení ve formě veršované balady jako u Boccaccia, ale volná debata kroužku dam a pánů na téma příslušného příběhu. Poučování či moralizování autorky zde chybí. Šlo jí o názorné ztvárnění problému, aniž vnucovala čtenáři názor. Heptameron je zajímavé svědectví o životě a reáliích první poloviny 16. století ve Francii. Lze ho považovat za poměrně věrné a pravdivé, vždyť už autorčina dcera Jeanne d'Albret odmítla změny v textu a raději našla pro knihu jiného nakladatele. Co se týče filozofických východisek díla, v novelách se projevuje vliv feminismu, novoplatonismu a kalvinismu. Markéta napsala Heptameron na zámcích Amboise a Clos Lucé, kam ji pozval její bratr František I.

Markéta Navarrská, francouzsky Marguerite de Navarre, nazývaná též Marguerite d'Angoulême,Marguerite d'Alençon, Marguerite de Valois nebo Marguerite de France (11. dubna 1492, Angoulême – 21. prosince 1549, Odos-en-Bigorre) byla navarrská královna a spisovatelka. Vévodkyně z Angoulême a z Alençonu. Manželka Jindřicha II. Navarrského, dcera vévody Karla Angoulêmského a jeho manželky Luisy Savojské. Byla také sestrou francouzského krále Františka I.. Sympatizovala s církevní reformací. Patří mezi výjimečné a vzácné zjevy ženských autorek v renesanční literatuře. Spolu s Marie de France a Christine de Pisan tvoří významnou a ojedinělou trojici osobností žen ve francouzské literatuře v celém středověku a rané renesanci. Měla též přezdívky Desátá múza ("La dixième muse") či Perla perel ("La Marguerite des Marguerites")

Marguerite de Navarre, née Marguerite d'Angoulême (appelée aussi "Marguerite de Valois-Angoulême") le à Angoulême et morte le à Odos-en-Bigorre, est la sœur de. Duchesse d'Alençon par son premier mariage (1509), elle est faite duchesse de Berry (1517) par François I, et devient reine consort de Navarre par son second mariage (1527). En 1528, elle donne naissance à Jeanne d'Albret (reine de Navarre en 1555 et mère d'Henri de Bourbon, futur, roi de France et de Navarre).


Život a působení.

Narodil se ve zbožné rodině v Dieppe v Normandii, kde navštěvoval oratoriánskou kolej a díky podpoře mohl studovat teologii v Paříži. Tam se také začal zajímat o hebrejštinu a další orientální jazyky. V roce 1662 vstoupil do tamního oratoria a učil filosofii na řádové koleji v Juilly u Paříže a roku 1670 byl vysvěcen na kněze. V letech 1663-1678 byl pověřen katalogizací orientálních rukopisů v bohaté řádové knihovně. Měl k dispozici i královskou knihovnu a spolupracoval s pařížskými rabíny, roku 1670 publikoval protest na obranu Židů v Metách proti obvinění z rituální vraždy. Svými ostrými kritikami však vyvolal i nepřátelství jansenistů, zejména Arnaulda.  Roku 1678 chtěl publikovat své "Kritické dějiny Starého zákona", ale ač knihu schválila pařížská univerzita, dvorní kazatel Jacques-Bénigne Bossuet prosadil zabavení a zničení celého nákladu 1300 výtisků. Vydání z nedbalého opisu vyšlo proti Simonově vůli v Amsterdamu u Elzeviera, bylo přeloženo do latiny (1681) a angličtiny (1682) a vzbudilo mimořádný zájem: četl je mimo jiné John Locke, Isaac Newton, John Dryden a Simona kritizoval například Samuel Clarke. Simon musel opustit oratorium a když i jeho snaha o dohodu s Bossuetem ztroskotala, působil jako farář v Bolleville a pak se vrátil do rodného Dieppe, kde také zemřel.  V roce 1689 vydal "Kritické dějiny Nového zákona" a o rok později "Kritické dějiny překladů Nového zákona" a 1693 "Kritické dějiny komentářů k Novému zákonu". Jeho knihy vyvolaly bouřlivou polemiku, na niž Simon odpověděl knihou "Odpovědi" (1696). Roku 1702 vydal v Trévoux vlastní překlad Nového zákona, který opět narazil na odpor Bossuetův.

Odezvy a vliv.

Simon mohl navázat na jisté pochybnosti o Mojžíšově autorství prvních knih bible, na kritiku masoretské hebrejské bible u Louise Cappela nebo na oratoriána Jeana Morina, ostře však polemizoval se skepsí B. Spinozy. Při studiu rukopisů Starého zákona narazil na množství odchylek a - v návaznosti na poznámky v komentářích Abrahama ibn Ezry - ukázal, že autorem prvních knih Tóry nemohl být Mojžíš. Z odchylek různých rukopisů však neodvodil - jako Spinoza - pochybnost o bibli vůbec, ale dospěl k názoru, že na samotný text se nelze spolehnout, nýbrž že byl a je závislý na tradici jeho výkladu. Tak punktování hebrejského textu, které zabránilo dalším omylům, vzniklo až v 6. století na základě rabínské výkladové tradice. Boží inspiraci bible tak nelze přisoudit jen zachovanému text, neboť vlastně pokračuje ve výkladové tradici.  Tento postoj ovšem narazil na několika stranách. Katolíci i protestanté se obávali, že Simon zpochybňuje autoritu bible, i když naopak hájil její inspiraci. Katolíky podráždila Simonova kritika Církevních otců, kdežto protestantům vadilo, že Simon vyvrací reformační princip "sola scriptura" a obhajuje katolické učení o Písmu a tradici. Skutečný význam Simonův tak objevili až biblisté 19. a 20. století, takže je pokládán za otce biblické kritiky.

Richard Simon ["rišár simon"] (13. května 1638 Dieppe – 11. dubna 1712) byl francouzský katolický kněz, oratorián, hebraista a orientalista, který se zabýval původem a autorstvím biblických knih. Bývá považován za zakladatele biblické kritiky.

Richard Simon, né le à Dieppe où il est mort le, est un exégète français. Il est considéré comme le véritable initiateur de la critique biblique en langue française.


Historie.

V roce 1870 se budapešťské autority rozhodly pro výstavbu v současnosti jedné z nejvýznamnějších budapešťských tříd - Andrássy út. Její výstavba měla napomoci k odlehčení přeplněné Király utca a spojit Belváros s městským parkem (Városliget).  Radnice otevřeně nesouhlasila s vedením povrchové hromadné dopravy na ulici a stále více se přikláněla k výstavbě podzemní dráhy. Budapešťská radnice pověřila německou společnost Siemens & Halske přípravou konstrukčních plánů. Radnice si však dala jednu podmínku, a to, že podzemní dráha musí být hotova do oslav milénia v roce 1896.  Stavební práce pokročily poměrně rychle. Dráha byla postavena hloubenou metodou současně s výstavbou Andrássyho třídy. Jako první podzemní dráha na evropské pevnině byla Millenniumi Földalatti Vasút otevřená 2. května 1896 za přítomnosti Františka Josefa I.  Až do roku 1973 měla trasa 3700 metrů a deset stanic. Přičemž jedna z nich (Széchenyi fürdő) byla nadzemní. Vlaky jezdily každé dvě minuty a podzemní dráha měla celkovou přepravní kapacitu 35 000 pasažérů denně. Linka M1 má obdivuhodnou secesní výzdobu. Stanice jsou obloženy keramickými obkladačkami v bílé a hnědé barvě. Vozovku nad tratí podpírají litinové sloupy s dekorativními hlavicemi. Stanice, které byly postaveny nově v 70. letech, působí modernějším dojmem.  V roce 1973 byla dokončena první větší rekonstrukce podzemní dráhy. Stanice v zoologické zahradě (Állatkert) byla zavřena, stanice Széchenyi fürdő byla přeložena do podzemí, nástupiště byla prodloužena a také samotná trať byla prodloužena o dalších 1250 metrů do stanice Mexikói út, kde bylo vybudováno i nové depo. Byl obnoven signalizační systém a na trať se dostaly nové vlakové soupravy Ganz.  V roce 1976, s dokončením prvního úseku linky M3, se začala používat barevná schémata značení jednotlivých linek. Pro linku M1 se od té doby používá žlutá barva. V 80. letech se objevily další problémy, které vyžadovaly neodkladnou rekonstrukci - izolace i samotné kolejnice byly v dezolátním stavu. Roku 1988 se podařilo vyztužit pouze část tunelů pod Andrássyho třídou a vyměnit izolaci tunelů mezi Kodály körönd a Hősök tere.

Vozový park.

Linku obsluhují třídílné vozové jednotky značky Ganz.

M1 nebo "Millenniumi Földalatti Vasút", hovorově Kisföldalatti (česky "malá podzemka") je jedna z linek budapešťského metra. Je to nejstarší linka metra na evropské pevnině. Otevřena byla v roce 1896 u příležitosti oslav tisíciletí příchodu Maďarů do Karpatské kotliny. Je dlouhá 5 kilometrů a nachází se na ní 11 stanic.

La première ligne de métro d'Europe continentale comprend actuellement 4,4 km et 11 stations, toutes souterraines. Ce métro à petit gabarit implanté immédiatement sous la chaussée fut plutôt un tramway en souterrain. La ligne bénéficia d'une première rénovation dans les années 1970, avec un renouvellement complet du matériel roulant, ainsi que d'une extension, et d'une rénovation dans la seconde moitié des années 1990. Le matériel roulant, 23 trains, de conception hongroise, est alimenté par une caténaire rigide.


Historie.

První zmínka o obraze pochází pravděpodobně z roku 1696, kdy byl Vermeer uveden pod č. 36 (""Mladá žena při oblékání; velmi pěkné"") v soupise sbírky Jacobuse Dissiuse, jež byla prodána 16. května roku 1696; obraz sám byl prodán za 30 guldenů. Roku 1809 se vynořil při aukci u J. Caudri v Amsterodamu, kde byl vydražen za 55 guldenů. O dva roky později byl opětně v nabídce tamtéž a zakoupen za 36 guldenů. Byl prokazatelně součástí sbírky H. Grévedona, odkud ho získal Théophile Thoré, který jej později prodal průmyslníkovi Bartholdu Suermondtovi z Cách. Jeho sbírka obrazů byla v té době největší soukromou sbírkou, jež obsahovala především díla severoevropských malířských škol. Roku 1874 získala obraz spolu s celou Suermondtovou sbírkou Gemäldegalerie v Berlíně, kde je uložen dodnes.

Popis.

Na obraze (olej na plátně, výška 55 cm, šířka 45 cm) je uprostřed pohybu z profilu zachycená mladá žena, stojící před zrcadlem, pověšeným na stěně vedle okna složeného z pestrobarevných skel a přistíněného žlutým závěsem. Oknem proudí dovnitř místnosti jasný sluneční svit, jenž zaplavuje úzkou místnost žlutým světlem a osvětluje obličej a horní část těla ženy. Ta je oblečená do volného krátkého kabátku ze žlutého hedvábí lemovaného hranostajem a bohatě nabírané dlouhé sukně. V pozdvižených rukou drží za oba konce perlový náhrdelník, jenž se chystá zavěsit si na krk, v uších má drahé perlové náušnice ve tvaru kapky a vysoko vyčesané vlasy ozdobené růžovou stuhou. Mezi dívkou a stěnou se zrcadlem stojí masivní stůl se shrnutým těžkým ubrusem, který částečně zakrývá dvě cenné modré vázy; na stole leží štětec na pudr a lístek na znamení toho, že se žena strojí pro svého milého. Celek doplňují dvě židle.

Význam.

Badatelé se domnívají, že tématem obrazu je konflikt mezi ctností a neřestí, pomíjivost a marnost. Oděv, štětec na pudr i perlový náhrdelník jsou symboly pýchy a ješitnosti ženy, jež podlehla sebelásce, zatímco podle společenských normem je ctností skromnost.

Žena se šňůrou perel (nizozemsky "Vrouw met parelsnoer") – obraz Jana Vermeera datovaný do let 1662–1665. Plátno je signováno (signatura je umístěna na stole).

La Dame au collier de perles ("") est un de Johannes Vermeer peint en 1664, exposé au Staatliche Museen Preussischer Kulturbesitz, dans la Gemäldegalerie de Berlin (huile sur toile, ).


Obsah filmu.

James Hunt a Niki Lauda jsou dva vysoce zkušení automobiloví závodníci, kteří si mezi sebou rivalitu vytvoří poprvé v roce 1970 na závodě Formule 3 na okruhu Crystal Palace v Anglii, kde se v závodu vymknou kontrole oba jejich vozy a Hunt závod nakonec vyhraje. Hunt je drzý mladý Angličan s tendencí zvracet, zatímco Rakušan Lauda je chladný, přesný technický génius, který spoléhá na přesnost. Poté co se Lauda pohádá se svým otcem, tak si bere velkou bankovní půjčku a koupí si tak cestu do týmu Formule 1, kde se poprvé setká se svým kolegou Clayem Regazzonim. Mezitím Hesketh Racing, rodící se závodní tým v čele s Huntem, vstupuje do Formule 1 taktéž. Lauda se poté přidá s Regazzonim k Scuderia Ferrari a v roce 1975 vyhrává svůj první mistrovský titul. Hesketh skončí své působení poté, co nedokázalo sehnat sponzora pro další sezónu, ale Huntovi se podaří získat řidičskou pozici u McLarenu poté, co Emerson Fittipaldi opustí tým. V tomto čase se Hunt ožení se supermodelkou Suzy Miller, zatímco Lauda začne vztah s Marlene Knaus, dívkou pocházející z bohaté rodiny.  Sezóna 1976 ve Formuli 1 začíná Laudovými dvěma výhrami, zatímco se ho Hunt marně snaží dohnat. Hunt vyhrává Velkou cenu Španělska, ale vzápětí je po závodě diskvalifikován, protože inspekce rozhodne, že jeho auto je příliš široké. McLaren se snaží dodržet pravidla Formule 1, a tak prohraje několik následujících závodů a Huntova situace se zhoršuje, když zjistí, že jeho manželka Suzy má milostnou aféru s hercem Richardem Burtonem. Následuje rozvod, během kterého získá zpět svého sportovního ducha, jeho diskvalifikace ze Španělska je zrušena, získá body, které ztratil a uvede se zpátky do boje o výhru. Mezitím se Lauda ožení s Marlene na soukromém obřadu, ale začne mít pochyby ohledně účinků manželství na jeho závodní kariéru.  Na German Grand Prix, Lauda naléhá na výbor Formule 1, aby zrušili závod kvůli silnému dešti na již notoricky nebezpečném okruhu Nürburgring. Žádost ale většina jezdců zamítne, když je Hunt přesvědčí, že Lauda se bojí ztráty bodů. Hunt i Lauda začínají závod s pneumatikami do deště, což se stane špatnou taktikou, protože většina trati rychle vysychá. Oba se snaží změnit pneumatiky během druhého kola, ale v polovině třetího kole se zlomí A-rameno v Laudově Ferrari, tím posílá letící auto do náspu před tím, než vybouchne v plamenech a zasáhne i ostatní auta na trati. Lauda je vytažen z hořícího vraku, je přepraven do nemocnice s popáleninami třetího stupně na hlavě, obličeji a s nebezpečnými vnitřními popáleninami na plicích. Po následujících šest týdnů je Lauda léčen ze svých zranění, zatímco sleduje svého rivala, jak během jeho nepřítomnosti dominuje závodům. I přes rady svého lékaře se vrací na závodnický okruh na Italian Grand Prix, kde skončí na čtvrtém místě, zatímco Hunt závod nedokončí.  Sezóna 1976 končí v prostředí deštěm smáčené Japanese Grand Prix. Hunt v nepřítomnosti Laudy získal o tři body méně než Lauda v celkovém pořadí. Na konci druhého okruhu se Lauda vrací do boxů, odstupuje se závodu a rozhodne se zůstat s Marlene místo toho, aby znovu riskoval svůj život na trati. Hunt nyní potřebuje skončit třetí nebo lépe, aby získal mistrovský titul. Po čelení tvrdé konkurenci v náročných podmínkách, překonání problémů s pneumatikami a zranění ruky, Hunt nakonec končí třetí, díky čemuž získá o jeden bod víc než Lauda a vyhrává mistrovský titul. Hunt stráví zbytek roku s večírky, sexem a drogami, zatímco v Laudovi se vzbudí zájem o létání v soukromých letadlech. Na soukromém letišti v Bologně Lauda navrhuje Huntovi, aby se soustředil na nadcházející závodní sezónu, ale později si uvědomí, že Hunt si již nemá co dokazovat. Hunt pokračuje se závoděním až do jeho odchodu v roce 1979, a poté se stane televizním sportovním komentátorem, než v roce 1993 zemře ve věku 45 let.

Rivalové (v anglickém originále Rush) je britsko-německý sportovní biografický film z roku 2013 režiséra Rona Howarda, podle scénáře Petera Morgana, který pojednává o rivalitě mezi jezdci Formule 1, Jamesem Huntem a Niki Laudou.

Rush est un film dramatique américano-britanno-allemand coproduit et réalisé par Ron Howard, sorti en 2013. Le film évoque la rivalité, durant les années 1970, opposant les pilotes de course automobile James Hunt (interprété par Chris Hemsworth) et Niki Lauda (joué par Daniel Brühl), qui atteint son paroxysme, titre mondial en jeu, lors de la saison de Formule 1 de 1976.


Biografie.

Robbert van de Corput se narodil v nizozemské Bredě, kde také vyrůstal. Ve čtyřech letech začal hrát na piano a od 14 let působil v nizozemských klubech jako DJ. První výraznější zlom v jeho hudební kariéře představoval jeho bootleg "Show Me Love vs. Be" v roce 2009. O rok později založil svoje vlastní hudební vydavatelství Revealed Recordings.  Počínaje březnem 2011 Hardwell spustil svoji vlastní hodinovou radioshow s názvem "Hardwell On Air", jež je vysílaná každý týden několika radiovými stanicemi a na jeho osobním profilu na serveru Youtube a to každý pátek od 21:00. Zásadním momentem byl však singl "Zero 76", na kterém spolupracoval s legendou elektronické taneční hudby a svým vzorem Tiëstem. V roce 2011 dále následovaly úspěšné tracky "Encoded" a "Cobra" a nárůst Hardwellovy popularity se odrazil v jeho umístění mezi nejlepšími DJs v anketě DJ Mag Top 100 na 24. místě.  V roce 2012 vydává singl "Spaceman" či "Apollo" a účinkuje na největších festivalech elektronické taneční hudby. Jeho DJ set z festivalu Tomorrowland v Belgii z roku 2012 má na YouTube na 20 miliónů zhlédnutí, boom house music v USA v této době podporuje svými vystoupeními na Ultra Music Festival, Electric Zoo či Electric Daisy Carnival. V roce 2012 je vyhlášen v anketě DJ Mag Top 100 na 6. místě.  Vzestup v kariéře pokračuje i následující rok s vydanými tracky "Never Say Goodbye", "Jumper" nebo "Dare You". Poprvé absolvuje celosvětové turné s názvem "I Am Hardwell" a v říjnu 2013 světlo světa spatřuje dokumentární snímek pojmenovaný taktéž "I Am Hardwell" odhalující Hardwellovo působení na scéně v několika minulých letech. Rostoucí popularita mu vynáší v roce 2013 prvenství v anketě DJ Mag Top 100 a stává se tak do té doby nejmladším DJem, který toto ocenění získává. Zajímavostí je, že Hardwella a jeho vzor Tiësta nespojuje jen rodné město Breda, ale i jejich cesta k prvnímu místu v této anketě (Tiësto: 2000 - 24. místo, 2001 - 6. místo, 2002 - 1. místo).  V roce 2014 Hardwell v anketě DJ Mag Top 100 své prvenství obhájil.  V roce 2015 vydal Hardwell své první studiové album, které nese název United We Are, v anketě DJ Mag Top 100 se umístil na druhém místě. Zároveň v tomto roce mu byla odebrána možnost hrát na festivalu Tomorowland kvůli konfliktu s Dj duo Dimitri Vegas & Like Mike.  V roce 2016 obsadil v anketě DJ Mag Top 100 místo třetí.  V roce 2017 skončil v anketě DJ Mag Top 100 na 4. místě a bylo to poprvé od roku 2013 kdy se neumístil v anketě DJ Mag Top 100 v top 3, proto se rozhodl konflikt s duem Dimitri Vegas & Like Mike ukončit.  V roce 2018 se po dvou letech vrací na Tomorowland kde dvakrát vystoupil na „Main Stagei“.  V anketě DJ Mag Top 100 obsadil 3. místo a vrátil se tím zpět do top 3.  V září 2018 se Hardwell rozhodl přerušit na neurčito svá živá vystoupení. Ve svém prohlášení Robbert zmiňuje, že je příliš náročné být 24 hodin, sedm dní v týdnu Hardwellem a že potřebuje čas, aby se stal osobou, kterou ve skutečnosti je a která stojí za umělcem. To je důvod, proč se rozhodl vysvětlit, proč jeho tour kalendář zeje prázdnotou. Jeho vystoupení 6. září na Ibize bylo jeho poslední v tour kalendáři a zároveň však dodává, že v rámci ADE odehraje všechny domluvené show v Ziggo Dome v Amsterdamu. Pak bude následovat pauza, kterou podle všeho potřebuje. Kromě toho zmiňuje i své velké nasazení, které přirovnává k životu na horské dráze. Hardwell taky píše, že dál bude pokračovat ve tvoření hudby, a jasně píše o svém návratu, avšak aktuálně nedokáže říci, kdy a kde. Více se dočtete v jeho oficiálním vyjádření na facebooku.

Dutch House Mafia.

Hardwell společně s dalšími dvěma nizozemskými DJs spadajícími pod vydavatelství Revealed Recordings, kterými jsou Dannic (Daan Romers) a Dyro (Jordy van Egmond), tvoří neoficiální uskupení nazývající se Dutch House Mafia. Inspiraci pro toto pojmenování lze spatřovat u někdejšího úspěšného švédského tria Swedish House Mafia tvořeného Axwellem, Sebastianem Ingrossem a Stevem Angellem. Samotné uskupení Dutch House Mafia doposud společně nevydalo žádný singl ani remix a prozatím zmínění členové pouze občas účinkují společně na vystoupeních (např. "Canadian Bus Tour" v roce 2013).

Diskografie.

2010.

"Get Down Girl" (& Funkadelic)  "Molotov"  "Asteroid" (& Franky Rizardo)

2011.

"Zero 76" (& Tiësto)  "Encoded"  "Beta" (& Nicky Romero)  "The World"  "Cobra"

2012.

"Munster" (& Joey Suki)  "Spaceman"  "Kontiki" (& Dannic)  "Call Me a Spaceman" (feat. Mitch Crown)  "How We Do" (& Showtek)  "Three Triangles"  "Apollo" (feat. Amba Sheperd)

2013.

"Dynamo" (& Laidback Luke)  "Three Triangles (Losing My Religion)"  "Never Say Goodbye" (& Dyro feat. Bright Lights)  "Jumper" (& W&W)  "Countdown" (& MAKJ)  "Dare You" (feat. Matthew Koma)

2014.

"Everybody Is In The Place"  "Written In Reverse" (& Tiësto feat. Matthew Koma)  "Arcadia" (& Joey Dale feat. Luciana)  "Young Again" (& Chris Jones)

2015.

"Area 51"  "Eclipse"  "Don ́t Stop The Madness"  "United We Are"  "Sally"  "Echo" (feat. Jonathan Mendelsohn)  "Survivors" (& Dannic feat. Haris)  "Chameleon" (& Wiwek)  "Birds Fly" (feat. Mr. Probz)  "Mad World" (feat. Jake Reese)  "Run Wild" (feat. Jake Reese)  "Off The Hook" (& Armin van Buuren)  "Follow Me" (feat. Jason Derulo)  "Colors" (& Tiësto feat. Andreas Moe)  "Young Again" (feat. Chris Jones)  "Nothing Can Hold Us Down" (& Headhunterz feat. Haris)

2016.

"Intro 2016"  "Wake up Call"  "Calavera"(& Kura)  "8Fifty" (& Thomas Newson)  "No Holding Back" (feat. Craig David)

2017.

"Who's In The House -Intro 2017"  "Who's In The House"  "Powermove" (& Moksi)  "We Are Legends" (& Kaaze feat. Jonathan Mendelsohn)  "The Universe"  "What we Need" (feat. Haris)  "We Are One" (feat. Alexander Tidebrink)  "Still The One" (& Kill The Buzz feat. Max Collins)  "Power" (& KSHMR)  "Smash This Beat" (& Maddix)  "Hands Up" (feat. Afrojack feat. MC Ambush)  "Badam" (& Henry Fong feat. Mr. Vegas)  "Police (You Ain't Ready)" (& Kura feat. Anthony B)  "Here Once Again" (& Dr Phunk)  "Make The World Ours"  "All That We Are Living For" (& Atmozfears, M.BRONX)

2018.

"Conquerors" (& Metropole Orkest)  "Anthem" (& Steve Aoki feat. Kris Kiss)  "Unity" (& Dimitri Vegas & Like Mike)  "Bella Ciao" (& Maddix)  "The Beat" (& Mike Williams)  "Bigroom Never Dies" (& Blasterjaxx feat. Mitch Crown)  "This Is Love" (& Kaaze feat. Loren Allred)  "Kicking It Hard"  "Light It Up" (& Suyano feat. Richie Loop)  "Earthquake To The Club" (feat. Harrison)  "Out Of This Town" (& VINAI feat. Cam Meekins)  "The Underground" (& Timmy Trumpet)  "Shine A Light" (& Wildstylez feat. KiFi)

Remixy.

"A Sky Full Of Stars" (Coldplay)  "Knock You Out" (Bingo Players)  "Everytime We touch" (Cascada)

Robbert van de Corput (* 7. ledna 1988, Breda, Nizozemsko), známější pod pseudonymem Hardwell, je DJ a producent řadící se do House music.

Hardwell (), de son vrai nom Robbert van de Corput, né le à Bréda (Brabant-du-Nord), est un disc jockey et producteur house et électronique néerlandais. Il s'illustre dans les genres electro house, EDM et big room. En 2008, il se fait connaître grâce à son bootleg'de Robin S., devenu un hit dans les clubs à travers le monde, puis repris par Michael Mind. Il produira par la suite de nombreux singles diffusés dans les clubs : ', ', ','mais aussi'en collaboration avec Tiësto.


Anatomie a paleoekologie.

Na rozdíl od jakékoliv dnešní ryby dokázal otáčet hlavou bez ohledu na trup. Tiktaalik postrádal hřbetní ploutev, tukovou ploutvičku, postrádal také břišní ploutev. Měl malou ocasní ploutev, prsní ploutev a řitní ploutev. Měl poměrně silné ploutve, kterými se zřejmě dokázal pohybovat i po souši, ale jen krátce. To se mu mohlo hodit, když musel přejít z vysychajícího jezírka do jiného, nebo když zaútočila nějaká dravá ryba. Tiktaalik dorůstal délky od 1 do 3 metrů, tělo měl kryté tuhými šupinami. Byl to dravec s plochou hlavou a ostrými zuby. Žil v mělkých pobřežních vodách, na pevninu se patrně uchyloval pouze před útoky větších ryb. Dýchal plícemi i žábrami.

Objev.

Pozůstatky tohoto živočicha byly objeveny v létě 2004 na Ellesmerově ostrově v říčních usazeninách z doby před 380 miliony let (tehdy se Kanadské arktické souostroví nacházelo v blízkosti rovníku). Dostal jméno "Tiktaalik", což v jazyce místních Inuitů znamená cosi jako velká říční ryba, u nás název odpovídá mníkovi. Formálně byl typový druh "T. roseae" popsán roku 2006.

V populární kultuře.

Tiktaalik je tak unikátní, že se objevuje v množství knih a dokumentů, které byly psány či natáčeny po jeho objevu. Objevuje se například v dokumentu "Triumf obratlovců" od Davida Attenborougha, konkrétně v prvním díle s názvem "Z moří do oblak", kde je vyobrazen podle pravděpodobné teorie jako predátor mělčin a tvor schopný se pohybovat i po souši. Nalezneme jej také v "Armageddonu zvířecí říše", kde je vyobrazen jako tvor žijící o 15 milionů let později, než ve skutečnosti žil. Je také v množství knih, např. v knize jednoho z objevitelů Neila Shubina "Ryba v nás" a v jeho stejnojmenném třídílném videodokumentu.  V písni "Endless Forms Most Beautiful" stejnojmenného alba finské symfonic metalové skupiny "Nightwish" je tiktaalik také zmíněn. Celé album je inspirováno vývojem druhů.

Tiktaalik byl rod pozdně devonské nozdraté ryby, žijící v době před asi 380 miliony let. Struktura jejích předních ploutví naznačuje, že se mohla pohybovat na souši, bývá proto pokládána za spojovací článek mezi rybami a tetrapody. Někdy se s nadsázkou hovoří o rybě, která umí dělat kliky. Má mnohem blíže k tetrapodům (nemá ale ještě prsty), než k jakékoli rybě včetně latimérie a bahníka. Patří do skupiny zvané Tetrapodomorpha, spolu se svými příbuznými jako např. "Eusthenopteron" a stejně jako obojživelníci, plazi, ptáci a savci.

Tiktaalik roseae, unique représentant connu du genre Tiktaalik, est une espèce éteinte des sarcoptérygiens tétrapodomorphes ayant vécu au Dévonien supérieur dans une niche écologique constituée d'eaux peu profondes et pauvres en oxygène, conditions environnementales qui semblent avoir conditionné l'évolution des premiers tétrapodes. "Tiktaalik" est le non-tétrapode le plus proche phylogénétiquement des tétrapodes.


Meziválečné ročníky mistrovství Evropy ZAV.

Předchůdcem šampionátu FIA European Hill Climb Championship, který byl poprvé vypsán pro rok 1957, byl Europa - Bergmeisterschaft prvně vypsaný v roce 1930, tedy v meziválečném období. V té době měly, do té doby uskutečněné jednotlivé mezinárodní podniky v závodech do vrchu, velký ohlas a zájem o ně se dal srovnávat s tehdejší úrovní Velkých cen.  Association Internationale des Automobiles – Clubs Reconnus (AIACR), předchůdce FIA, se tedy rozhodla pro rok 1930 vypsat pravidla pro evropské vrchařské mistrovství. V premiérovém ročníku 1930 se stali prvními mistry Evropy Hans Stuck - Austro Daimler (sk. závodních vozů) a Rudolf Caracciola - Mercedes (sk. sportovních vozů). Součástí tohoto 1.ročníku byl i závod Zbraslav - Jíloviště, který mistrovství zahajoval. Druhý ročník (1931) přinesl změnu, když se stal mistrem ve sk. závodních vozů Juan Ernesto Zanelli de Vescovi - Nacional Pescara a Rudolf Caracciola - Mercedes obhájil svůj triumf ve skupině sportovních vozů. V letech 1932 a 1933 již nebyl titul mistra Evropy udělen. V roce 1933 byl šampionát změněn na Mezinárodní alpské mistrovství (Internationale Alpenmeisterschaft) a v roce se z ekonomických důvodů konaly jen čtyři závody a titul mistra Evropy se neuděloval.

Podzimní kongres v roce 1956 přinesl ze strany FIA dohodu o uspořádání šampionátu FIA European Hill Climb Championship - FIA Mistrovství Evropy v závodech automobilů do vrchu v roce 1957. V roce 1957, tak byla 30. června odstartována úvodním podnikem na francouzském Mont Ventoux (první závod do vrchu byl na Mont Ventoux uspořádán v roce 1902) dlouhá historie Mistrovství Evropy v závodech automobilů do vrchu, která se píše bez přestávky až do současnosti.

Vítězové Mistrovství Evropy v závodech automobilů do vrchu 1957 - 2019.

Tento seznam obsahuje držitele titulů FIA:  <nowiki>*</nowiki> EHCC : FIA European Hill Climb Championship  <nowiki>*</nowiki> FCUP : FIA European Hill Climb Cup  <nowiki>*</nowiki> FCHA : FIA International Hill Climb Challenge

Mistrovství Evropy v závodech automobilů do vrchu ("European Hill Climb Championship") je automobilová soutěž pod záštitou FIA, konající se po celé Evropě. Základním charakterem závodů do vrchu je, že trať startuje z místa na úpatí stoupání a cíl je umístěn ve vyšší nadmořské výšce - místo startu je odlišné od místa cílové čáry. Mistrovství Evropy v závodech automobilů do vrchu dovoluje účast monopostů, sportovních prototypů s otevřenou kabinou a cestovních automobily s různými stupni technického provedení.

Le Championnat d'Europe de la montagne est une compétition automobile organisée de 1930 à 1933 et depuis 1957. Cette compétition organisée par la FIA regroupe des courses de côte organisée sur les différentes montagnes européennes.


Kulturní kapitál.

Jedním z typů symbolického kapitálu je kulturní kapitál. Je to jeden z klíčových pojmů, používaných při analýze úlohy systému vzdělávání v reprodukci sociálních nerovností. Kulturní kapitál můžeme definovat jako “zvláštní formu získaných předpokladů jedince nebo skupiny k dosažení určitého sociálního statusu, která je vázaná na charakter a úroveň enkulturace.” Podle Bourdieua se jednotlivci a skupiny snaží o začlenění do vyšší vrstvy, která se vyznačuje specifickými kulturními rysy (chováním, tradicemi, jazykem, apod.). Osvojení těchto rysů je pro ty, kteří usilují o vstup do této vrstvy, žádoucí.  Charakter vzdělávacího systému určuje vyšší vrstva, a tak žáci, kteří ovládají kulturu této vrstvy, se učitelům jeví jako nadanější, protože s nimi snáze komunikují. Úroveň vzdělání jednotlivce je tedy přímo závislá na tom, jak absorbuje dominantní kulturu a jakým kulturním kapitálem disponuje. Jelikož škola většinu komponentů kulturního kapitálu již předpokládá, jejich získání je nutné v rodině.

Sociální kapitál.

Podle Pierra Bourdieua je sociální kapitál definován jako souhrn všech aktuálních nebo potenciálních zdrojů, které jsou odvozeny od vlastnictví trvanlivé sítě více či méně institucionalizovaných vztahů vzájemného uznání. Objem sociálního kapitálu, kterým člověk disponuje, je dán velikosti sítě kontaktů, které je schopen mobilizovat pro svoji potřebu. Tato potřeba může nabývat formy hmotných statků, ale hlavně se jedná o služby a protislužby. Stejně jako do finančního kapitálu je nutné investovat i do kapitálu sociálního, tj. vytvářet a udržovat kontakty. Investice se vrátí, začne-li člověk být sám vyhledáván druhými.  Sociální směna přeměňuje směňované služby ve znaky sociálního uznání. Toto uznání zpětně zvyšuje význam poskytovaných služeb. Držitelé velkého objemu sociálního kapitálu již nepotřebují znát všechny, co znají je, aby svůj sociální kapitál rozšiřovali.

Symbolický kapitál je termín spjatý s francouzským sociologem Pierrem Bourdieuem. Tento termín Bourdieu vytvořil při zkoumání původu nerovnosti ve společnosti. Symbolický kapitál vychází z analogie s kapitálem finančním. Stejně jako on je ve společnosti rozložen nerovnoměrně a sám také slouží k reprodukci nerovnosti. Symbolický kapitál můžeme rozdělit na kulturní kapitál a sociální kapitál.

Le capital symbolique désigne toute forme de capital (religieux, culturel, artistique, associatif) ayant une reconnaissance particulière au sein de la société. C'est un concept que l'on doit au sociologue Pierre Bourdieu.


Popis.

Makroskopický.

Plodnice je masitá, nepravidelně široce kyjovitého či nedutě kornoutovitého tvaru, v bázi je podstatně užší než v temeni. Výška plodnice kolísá přibližně mezi 8–15 centimetry, průměr ve vrchní části činí kolem 5–10 cm; více plodnic zhusta splývá v trsy a terasovité srostlice. Vnější povrch plodnice, jenž pokrývá hymenium, je velmi nápadně zvrásněn hustým, tlustě žilnatým, až i protáhle síťovitým hymenoforem (lištami). Temeno plodnice je mírně dovnitř vpadlé až nálevkovité, většinou nepravidelně okrouhlého tvaru, okraje temene jsou poměrně ostré, silně zprohýbané, lalokovitě roztřepené, občas přerušené zářezy dovnitř plodnice. Zbarvení plodnice je dosti nápadné, s převažujícími fialovými tóny: plodnice je v mládí z vnějšku, včetně lišt, jasně fialová, lila, postupně přechází do hnědofialové, růžovofialové až masově červené barvy. Temeno je někdy, zejména u mladých plodnic a při okrajích, podobné barvy jako vnější povrch, posléze bledne do nafialovělé, světle hnědavé nebo okrové barvy, odlišné od barvy vnějšího povrchu plodnice.  Dužnina je bílá, masitá, poměrně měkká, s příjemně houbovou vůní a chutí.

Mikroskopický.

Výtrusy mají elipsoidní tvar a rozměry asi 10–12 × 4-6 μm. Jejich barva je okrová a povrch bradavčitý. Výtrusný prach je světle rezavý.

Výskyt.

Stročkovec kyjovitý se dnes vyskytuje velmi vzácně v jehličnatých a smíšených lesích především středních až horských poloh. Jde o mykorrhizní druh, vázaný na symbiózu s jedlemi, smrky či buky. Roste od července do října, zpravidla ve větších trsech a skupinách.  Tato houba, dříve dosti známá, v 2. polovině 20. století z české přírody značně rychle téměř zmizela, a to patrně důsledkem imisí a s nimi souvisejícho ústupu neznečištěných jedlobučin vyšších poloh. Na rozdíl od některých jiných takto v důsledku znečištění druhdy mizejících druhů, jakými jsou např. liška obecná či ryzec pravý, zůstává stročkovec kyjovitý velmi vzácným druhem i po výrazném zlepšení stavu životního prostředí v České republice na koneci 20. století. Druh je zařazen do Červeného seznamu hub (makromycetů) České republiky, vydaného roku 2006, jako kriticky ohrožený druh. Jako kriticky ohrožený druh je rovněž zařazen v seznamu hub, doporučených k zákonné ochraně v rámci vyhlášky o zvláště chráněných druzích organismů.

Rozšíření.

V České republice je stročkovec kyjovitý z recentní doby znám toliko z několika lokalit ve vyšších polohách například na Šumavě a v Šumavském podhůří, Novohradských horách, na Křivoklátsku nebo Českomoravské vrchovině.  Stročkovec kyjovitý je znám také z dalších zemí mírného pásu Evropy, Asie i Severní Ameriky. Ve většině evropských zemí jde o obecně vzácný druh, považovaný za ohrožený; poněkud hojnější je v Alpách. Na Slovensku, ve Slovinsku a v dalších zemích jde o zákonem chráněnou houbu.

Použití.

Stročkovec kyjovitý je výborná jedlá houba. V dobách, kdy býval hojnější (tj. do 2. poloviny 20. století), platil v krajích, kde se vyskytoval, za široce sbíranou a velmi vyhledávanou houbu; byl znám pod místními lidovými názvy, například "fajfky", "jelení kopýtka", "korejtka" (ve východních Čechách), "vojáčci", "ouška" a jiné. Ještě podle seznamu tržních hub v Československu z roku 1964 se jednalo o houbu určenou k prodeji na trzích, kde také byl, zejména však ve starších dobách, často prodáván.  Vzhledem k ohrožení a zvláště řídkému výskytu tohoto druhu je v současnosti v České republice doporučováno nesbírat jej.

Podobné druhy.

Díky nápadnému a specifickému tvaru a zbarvení jde o velmi snadno rozpoznatelnou houbu, nepodobnou jiným druhům.

Stročkovec kyjovitý ("Gomphus clavatus" (Pers.) Gray 1821) je kriticky ohrožená jedlá stopkovýtrusná houba z čeledi stročkovcovitých (Gomphaceae) s kyjovitými plodnicemi fialového zbarvení. Vyskytuje se vzácně především v jehličnatých lesích vyšších poloh; na území České republiky tento druh v druhé polovině 20. století téměř vymizel v souvislosti se znečištěním životního prostředí. V předchozích dobách se v oblastech častějšího výskytu jednalo o velmi populární jedlou houbu, slující množstvím lidových jmen, jako např. "fajfky", "jelení kopýtka", "korejtka" aj.

La chanterelle violette (Gomphus clavatus) est une espèce de champignons basidiomycètes de la famille des "Gomphaceae". Malgré son nom, elle est assez éloignée des autres espèces appelées chanterelles de la famille de "Cantharellaceae", et plus proche des ramaires. Les jeunes spécimens ont une forme de massue ou d'entonnoir d'une belle teinte lilas, qui tourne vite au jaune-brun. Plusieurs chapeaux arrivent souvent d'un même pied et fusionnent à maturité. La surface fertile forme des plis qui portent les spores. Le champignon apparaît seul ou en amas, parfois en rond de sorcière, au pied des conifères. Il a une aire de répartition assez étendue, en Asie, en Amérique du Nord et en Europe. Il est menancé par la perte de son habitat, surtout sur ce dernier continent, et bénéficie d'une protection juridique dans certains pays. C'est un champignon comestible plutôt apprécié, mais qu'on devrait éviter de récolter en raison de sa raréfaction.


Historie.

70. a 80. léta.

První plně digitální hodinky vyrobila v roce 1972 švýcarská firma Hamilton Watch Company. Jmenovaly se "Pulsar" a od roku 1975 obsahovaly i elektronickou kalkulačku. Značku Pulsar v roce 1978 koupila japonská společnost Seiko. V roce 1982 přišel na trh model "Pulsar NL C01", pravděpodobně první na světě, který měl programovatelnou paměť. Model "Data 2000" měl externí klávesnici pro možnost zadat uživatelská data – až 2000 znaků. Model "D409" měl kromě miniaturní klávesnice maticový displej. V průběhu 80. let 20. století Seiko vyrábělo další řady a modely, například sérii RC. V této době vstoupila na trh další společnost, Casio, se svými hodinkami s kalkulačkou. Vznikaly i hodinky se zabudovanými hrami jako například modely "Nelsonic".

Seiko a řada RC.

Významná byla řada Seiko RC. Model RC-1000 z roku 1984 byly první chytré hodinky, jejíž uživatelská data byla kompatibilní s většinou soudobých počítačů: IBM PC, Apple II, Commodore 64, NEC 8201, Tandy Color Computer, Model 1000, 1200, 2000 and TRS-80 Model I, III, 4 a 4p. Model "(Seiko Epson) RC-20" z roku 1985 měl klon mikroprocesoru Z-80 s 8 KiB ROM a 2KiB RAM. Obsahoval aplikace pro plánování, poznámky a světový čas stejně jako kalkulačku se čtyřmi funkcemi. Měl maticový displej s rozlišením 42×32 pixelů, který byl dotykový. Model "RC-2000 PC Data graph", též z roku 1985, byl nazýván „nejmenší počítačovým terminál na světě“. Měl 2 KiB úložné paměti. Model "RC-4500", zvaný též "Wrist Mac", měl podobné funkce jako RC-4000 a byl vyráběn v různých výrazných barvách.

Hodinky s Linuxem.

V červnu 2000 vyrobila společnost IBM hodinky, na kterých běžel operační systém Linux (verzi 2.2). Původní verze vydržela jen 6 hodin (později rozšířeno na 12), měla 8 MiB paměti. Později přibyl akcelerometr, vibrační mechanismus a senzor otisků prstů. IBM začala spolupracovat se společností Citizen Watch Co. a stvořili "WatchPad". Tyto hodinky ve verzi 1.5 měly displej s rozlišením 320×240 a běžel na nich Linux 2.4. Měly 8 MiB RAM, 16 MiB paměti typu flash a nechyběl jim kalendář ani Bluetooth. Citizen chtěl tyto hodinky cílit na manažery a studenty za cenu kolem 399 USD, ale projekt byl po zhruba roce a půl zastaven.

Od roku 2013.

Od roku 2013 dochází k vývoji chytrých hodinek s mobilními operačními systémy. Mezi výraznější modely lze zařadit Sony SmartWatch & SmartWatch 2, Pebble Watch a Samsung Galaxy Gear. V roce 2014 byl uveden Apple Watch.

Chytré hodinky se sportovními funkcemi.

Samostatnou kapitolu tvoří sportovní hodinky, které měří tep na principu EKG, nebo opticky, mívají akcelerometr, barometr, kompas. Označují se také jako sporttestery, sportovní počítače a outdoorové hodinky. Označení sporttester je však nesprávné. Sporttestery umí prakticky měřit tepovou frekvenci, čas, spálené kalorie a mají další základní parametry – cílové zóny, osvětlení displeje, tréninkový deník apod. Proto se taky často setkáte s označením pulsmetry. Přenos dat je analogový, a proto ho často může rušit například elektrické vedení, nebo jiné snímače tepové frekvence. Sportovní hodinky jsou oproti sporttesterům nabité funkcemi. Tou zásadní je, že disponují GPS a tep umí měřit buď pomocí hrudního pásu, nebo přímo ze zápěstí.  Představiteli jsou výrobci POLAR (bateriový snímač pulsu v r.1977, kompaktní sporttester již v r.1992) a Suunto.

Chytré hodinky neboli smartwatch (též smart watch) jsou vestavěný systém v podobě náramkových hodinek, jejichž funkcionalita přináší víc než jen informace o čase (nebo toho, co mohly nabídnout klasické mechanické hodinky). Z dnešního pohledu jde o analogie smartphone v podobě hodinek, včetně možnosti mobilního volání nebo alespoň upozorňování na příchozí zprávy a hovory (tato zařízení vstoupila na trh v roce 2013). Z dřívějšího pohledu sem bylo možno zařadit i hodinky (včetně mechanických) rozšířené o další elektronická zařízení (sem patří i např. hodinky s kalkulačkou, populární v 80. letech, i starší modely).

Une, littéralement « montre intelligente », est une montre bracelet informatisée avec des fonctionnalités allant au-delà du simple affichage de l'heure et du chronométrage, présentant des caractéristiques comparables à celles d'un PDA. Il faut les considérer comme des ordinateurs de poignet. On utilise aussi le terme de montre connectée pour les montres disposant de connectivité sans-fil avec des technologies telles que le Bluetooth et le Wi-Fi.