Stavba.

Kýl lodě byl položený 25. června1931 v loděnicích Kriegsmarinewerft ve Wilhelmshavenu. Spuštění na vodu se dočkala 1. dubna 1933, a Kriegsmarine si jí převzala 12. listopadu 1934.

Konstrukce.

Loď pohánělo osm dvoudobých dvojčinných vznětových motorů MAN M9Zu 42/58, které přes dvě převodovky Vulcan poháněly dvojici lodních vrtulí. Dokázaly plavidlu dát maximální rychlost 28,5 uzlu. Oproti lodi Deutschland měla zesílené pancéřování, odlišnou protiletadlovou výzbroj a rozmanitější výstroj. Hlavními rozdíly oproti Deutschland byl tvar velitelské věže a tvar můstku, větší výtlak, a pancéřování.  Pancéřování: Boční pás, chránící kotelnu, strojovnu, sklady munice a ostatní důležité části měl sílu 100 mm. Tento pás se mírně překrýval s protitorpédovými oddíly. Na přídi měl sílu od 30 do 60 mm, na zádi 18-60 mm. Podhladinová část byla chráněná ještě 45 mm přepážkou (dvojité dno). Paluba dosahovala síly do 80 mm. Věže hlavní ráže měly pancéřování o tloušťce 125 mm, barbety a velitelská věž až 150 mm.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj se skládala z 6 děl ráže 280 mm ve dvou trojhlavňových věžích Derh C/28, s dostřelem 36 475 m. Pomocnou výzbroj tvořilo osm děl ráže 150 mm uložených v jednohlavňových věžích typu MPL, s dostřelem 23 000 m, a oproti první jednotce Deutschlandu i šest děl ráže 105 mm ve třech dvoudělových věžích. Proti letadlům bylo namontováno šest 88 mm kanónů ve dvouhlavňových věžích Dopp LC/31, osm 37 mm a deset kanónů ráže 20mm;do roku 1945 až 30 20mm kanónů. Osm torpédometů ráže 533 mm v zadní části lodě po dvou čtyřhlavňových kompletech. Loď měla od počátku namontovaný katapult. Použitá letadla byly 2 kusy Arado Ar 196. Na lodi byl i radar, pravděpodobně FuMO 27.  Jednotka se v roce 1940 podrobila přestavbě, při které byla příď změněna na atlantický typ, a přestavěná velitelská věž.

Služba.

Od 12. listopadu 1934 Admiral Scheer zkušebními plavbami a nácvikem strávil několik měsíců v Baltském a Severním moři, spolu s jednotkou Deutschland podnikl v roce 1936 plavbu okolo Britských ostrovů. Od roku 1936 do roku 1938 byl součástí lodí, které blokovaly republikánské Španělsko.  Pravděpodobně první bojem ztracené letadlo RAF bylo sestřeleno právě Admirálem Sheerem v loděnicích ve Wilhelmshavenu.  V rámci německé křižníkové války byl Scheer převelen v roce 1941 do Indického oceánu, kde potopil čtyři obchodní lodě. Následně ho začal pronásledovat křižník Glasgow a letadlová loď Hermes společně se šesti torpédoborci, Scheer ale opět unikl. V roce 1944 podporoval Scheer svými děly ustupující německá vojska v Pobaltí. V noci z 9. na 10. dubna 1945 se Admiral Scheer po náletech převrátil a potopil v přístavu Kiel.

Admiral Scheer byl druhý těžký křižník třídy Deutschland, který sloužil v německé Kriegsmarine. Jméno nesl po admirálovi Reinhardu Scheerovi. Měl dvě sesterské lodě – Deutschland a Admiral Graf Spee. V době stavby byla loď považována za bitevní, při porovnaní s bitevními loděmi jiných loďstev lodě dostaly přezdívku "kapesní bitevní loď". Pod tímto "kódovým" označením je tato třída vedená v anglosaských zemích dodnes. V klasifikaci lodí platné před druhou světovou válkou je zařazována mezi těžké křižníky.

L’Admiral Scheer est un croiseur lourd (souvent dénommé « cuirassé de poche ») de la "Kriegsmarine" de classe Deutschland qui combattit durant la Seconde Guerre mondiale.


Základní myšlenka.

Podstatě tématu Grimshaw lze dobře porozumět na následující úloze (zobrazené na prvním diagramu), publikované roku 1917:  Jedná se o dvojtažku, tj. bílý táhne jako první a druhým tahem musí dát černému mat proti jakékoliv obraně. Úvodní tah je 1. Db1 s hrozbou 2. Db7#, čemuž se černý se může bránit třemi způsoby. Jedním z nich je 1.... c3, čímž se černému králi uvolní únikové pole na c4, ovšem současně přestane bránit pole d3, takže bílý může dát mat tahem 2. Dd3#. Zbývající dva způsoby obrany pak již ilustrují téma Grimshaw.  Černý se může bránit tahem 1.... Sb2, čímž odřízne dámě cestu na pole b7. Tímto tahem však střelec překáží věži stojící na poli a2, čímž umožní bílému zahrát 2. Dh1#. Až do chvíle, kdy se střelec postavil věži do cesty, by tenhle tah k cíli nevedl, neboť černý by mohl mat o jeden tah oddálit představením věže na pole g2.  Místo střelcem může černý také zkusit dámu blokovat věží a zahrát 1.... Vb2. Tentokrát má sice věž volnou cestu na pole g2, ovšem zase brání v pohybu černému střelci, takže bílý může matovat tahem 2. Df5#.  Právě tahle vzájemná interference dvou figur na jednom poli (v tomto případě věže a střelce na b2) tvoří téma Grimshaw. Jde o jeden z nejběžnějších prvků úloh s přímým matem.

Pěšcový Grimshaw.

Interferujícími figurami obvykle bývají věž a střelec, ovšem mohou jimi být i jiné kameny, jako např. v následující úloze z roku 1916 (zobrazené na druhém diagramu), kde tuto roli hrají střelec a pěšec.  Úvodním tahem je 1. Dd7 s hrozbou 2. Df5#. Podobně jako v předchozím případě se černý může bránit tím, že dámě odřízne zamýšlenou cestu, ovšem obě možné obrany obsahují vadu, která je černému osudná – vzájemnou interferenci bránících kamenů. V případě tahu 1.... Se6 střelec zablokuje pěšce, který tak nemůže bránit krále postoupením na pole e5, takže bílý může matovat 2. Dxc7#. Pokud se cestu pokusí dámě zastoupit pěšec tahem 1.... e6, zablokuje současně vlastního střelce, a umožní tak bílému zahrát 2. Dxa4# (nebýt pěšce na poli e6, mohl by střelec mat oddálit tím, že by se postavil na c4).  Černý má ještě několik dalších netematických možností obrany, všechny případy jsou vypsané níže:

Vícenásobný Grimshaw.

Někdy se může v jedné šachové úloze objevit i několik Grimshawových interferencí, jako například v úloze Lva Iljiče Lošinského z roku 1930 (zobrazené na třetím diagramu).  Opět se jedná o dvojtažku. Úvodním tahem je 1. Vb1 s hrozbou 2. d4#. Šest způsobů obrany vede ke Grimshawově interferenci, která černému zabrání odebrat matující figuru. Černého možné obrany a bílého odpovědi jsou:  Kromě toho má černý ještě také možnost zahrát 1.... Vd6, na což bílý zareaguje jednoduchým odebráním věže 2. Sxd6#. V zásadě se jedná o stejný mat jako v případě tahu 1.... Se6.  Další Lošinského dvojtažka z roku 1930 (zobrazená na čtvrtém diagramu) je jednou z nejslavnějších šachových úloh. Pokud by se bílý mohl vzdát tahu, potom by na jakýkoliv tah černého odpověděl matem; tuto možnost však nemá. Klíčem k řešení je tah 1. Sb3. Tento tah nevytváří žádnou hrozbu, ovšem vystavuje černého tzv. zugzwangu, kdy jakýkoliv jeho tah je špatný. Černého možnosti obrany vedou k šesti Grimshawovým interferencím, z nichž jedna je pěšcová:  Po jiných tazích černého může bílý zahrát některý z výše uvedených matů, se třemi netematickými výjimkami: pokud černý zahraje 1.... f5, obsadí tím králi únikové pole a umožní bílému matovat 2. Dd6#, pokud mu odebere věž 1.... Vxc7, následuje 2. Jxc7#, a pokud mu odebere pěšce 1.... Sxd4, prohraje tahem 2. Jxd4#.

Téma Grimshaw, často označované pouze jako Grimshaw, je téma některých problémů kompozičního šachu, v němž dvě figury ohrožují určité pole, ovšem pokud toto pole jedna z nich obsadí, překáží následně té druhé. Téma bylo pojmenováno po anglickém šachovém skladateli z 19. století Walteru Grimshawovi a dodnes patří mezi nejčastější témata šachových úloh. Ačkoliv většinou jsou interferujícími figurami střelec a věž, mohou tuto roli hrát i jiné kameny, včetně pěšce. Některé úlohy mohou obsahovat i několik takovýchto interferencí. Blízce příbuzným tématem je Novotný, což je v zásadě Grimshaw vyvolaný obětí bílého na poli, kde spolu interferují dvě černé figury.

Le Grimshaw est un thème de problèmes d'échecs dans lequel deux pièces noires s'interceptent mutuellement sur une même case. Le nom vient du problémiste britannique du Walter Grimshaw.


Životopis.

Základní a střední školu vystudoval Brašovan v rodném Vršaci. Mezi lety 1906 až 1912 studoval architekturu na technické fakultě budapešťské univerzity Műegyetem. Kvůli neúspěchu si původně čtyřleté studium musel prodloužit nakonec až na šest let; na závěrečných zkouškách v roce 1909 neuspěl.  Po dokončení svých studií začal v maďarské metropoli také pracovat. Krátce také působil i v Sarajevu. Po skončení první světové války se vrátil do vlasti; několik let pracoval jako městský architekt ve Velkém Bečkereku. V Bělehradě také založil studio "Arhitekt", v němž pracoval spolu s Milanem Sekulićem. Do roku 1920 navrhl Brašovan několik staveb v oblasti dnešní Vojvodiny, například budovu kreditní banky v Pančevu nebo bytového domu ve Vršaci.  Brašovanovi přinesl věhlas jugoslávský pavilon pro světovou výstavu v Barceloně v roce 1929. V témže roce také vstoupil do společnosti moderních architektů. V 30. letech Brašovan žil a působil v Bělehradě.  V období po druhé světové válce se Brašovan věnoval rozvoji architektury, která měla být "socialistická podle obsahu a lidová ve své formě". Navrhl několik dělnických kolonií, které vyrostly v Zvorniku, Tuzle a Jagodině a také celou řadu železničních stanic, které byly vystavěny při obnově dráhy v západním Srbsku.

Projekty.

Mezi budovy, které byly zrealizovány podle jeho návrhu patří např. budova státní tiskárny (dnes Budova BIGZ) – 1941, budova Dunajské bánoviny – 1939, zrenjaninská sokolovna, velitelství letectva v Zemunu a jiné.  V roce 1941 představil jen několik týdnů před vpádem fašistických vojsk do Jugoslávie plán na modernistickou přestavbu Bělehradu, která nesla název Nový Bělehrad ("Novi Beograd"). Učinil tak na základě pověření, které získal od městské správy, dlouhodobě usilující o modernizaci metropole. Na soutoku řek Dunaje a Sávy, kde se až do druhé světové války nacházela jen velmi sporadická zástavba, mělo podle Brašovana vzniknout město pro půl milionu lidí, označované kódovým názvem "City".  Po druhé světové válce navrhl Brašovan několik sídlišť v Podgorici (tehdejším "Titogradu", v Jagodině, Šabaci, Zvorniku a Aranđelovaci). Připravil také projekty několika hotelů v Tuzle a Hotel Metropol v centru Bělehradu. V souvislosti s obnovou země po druhé světové válce pracoval i na projektech některých nových nádraží, která byla budována na západě Srbska.  Poslední objekt, který Dragiša Brašovan ve svém životě navrhl, byla ústřední novosadská pošta, která se svým symetrickým průčelím představuje jednu z dominant města.

Dragiša Brašovan (srbsky: "Драгиша Брашован"; 25. května 1887 – 6. října 1965) byl srbský architekt, považovaný za jednoho z nejvýznamnějších architektů první poloviny 20. století v bývalé Jugoslávii.

Dragiša Brašovan (en serbe cyrillique : ; né le à Vršac et mort le à Belgrade) était un architecte serbe. Pionnier de l'architecture moderne en Serbie, il a été membre de l'Académie serbe des sciences et des arts.


Věc v občanském zákoníku.

Občanský zákoník věc definuje v § 489 a násl. a dále dělí věci na movité a nemovité. Obecným znakem věci je její ovladatelnost a použitelnost. Proto jsou za věci považovány i ovladatelné přírodní síly (např. elektrická energie). Podle současné občanskoprávní koncepce se za věc nepovažuje zvíře. Speciální právní postavení mimo běžný režim věci mají například lidské tělo a jeho části (s výjimkou snadno oddělitelných částí, které dorůstají, např. vlasy nebo nehty) a zvířata. Živé zvíře má zvláštní význam a hodnotu již jako smysly nadaný živý tvor.

Věc v právní teorii.

Krom zákonného dělení na věci movité a nemovité rozlišuje právní teorie i jiná dělení, vesměs pocházející už z římského práva:

Součást a příslušenství věci.

OZ rozeznává pojmy součást a příslušenství věci. Součástí věci je vše, co k dané věci podle její povahy náleží a nemůže být od věci odděleno, aniž by se tím daná věc (věc hlavní) znehodnotila. Např. součástí televizoru je obrazovka, součástí domu jsou okna a dveře. Podle zákona jsou součástí pozemku porosty (stromy, rostliny) pevně s pozemkem spojené. Znehodnocení se musí týkat věci hlavní a může jít o její zničení nebo poškození jak faktické, tak funkční, tedy o ztrátu jejího funkčního určení, resp. hospodářského účelu.  Součást věci není v právním smyslu samostatnou věcí. Spolu s věcí hlavní tvoří celek. Proto právní jednání, které se týkají hlavní věci, se týkají i její součásti. Například při koupi věci hlavní přechází na kupujícího i vlastnické právo k její součásti bez ohledu na to, zda to bude uvedeno ve smlouvě či nikoli. Bude-li mít oddělení součásti věci od věci hlavní trvalý charakter, může mít za následek, že součást se sama stane samostatnou (hlavní) věcí a samostatným předmětem právních vztahů (např. z havarovaného automobilu bude vymontován motor, který bude samostatně prodán). V ustanovení § 509 OZ jsou také definovány vodovody, kanalizace nebo energetická či jiná vedení, a jiné předměty, které ze své povahy pravidelně zasahují více pozemků. Ty nejsou součástí pozemku, ale patří vlastníkovi daného vodovodu či kanalizace.  Příslušenství věci je vedlejší věc vlastníka u věci hlavní, je-li účelem vedlejší věci, aby se jí trvale užívalo společně s hlavní věcí v rámci jejich hospodářského určení. Byla-li vedlejší věc od hlavní věci přechodně odloučena, nepřestává být příslušenstvím.  Příslušenství je charakterizováno těmito znaky:  Věc, která je příslušenstvím, může být od věci hlavní přechodně odloučena (fyzicky spojena s věcí nemusí být zásadně vůbec nikdy), ale tím nepřestává být jejím příslušenstvím. Příslušenství si však musí v každém případě podržet charakter věc v právním smyslu. Přesto jeho právní osud není autonomní, nýbrž je do značné míry spojen s osudem věci hlavní, to znamená, že práva i povinnosti týkající se hlavní věci se týkají také i jejího příslušenství. Pokud nastanou pochybnosti, zda je něco příslušenstvím věci, posoudí se případ podle zvyklostí.

Zvíře.

V OZ je právní povaha zvířat upravena odlišně od občanského zákoníku 40/1964 Sb., v kterém byla považována za věc (zákon o nich totiž výslovné ustanovení neměl). Dle současné české právní úpravy živé zvíře není věcí, neboť jako smysly nadaný tvor má zvláštní význam a hodnotu. Takto široké vymezení zvířete znamená, že zvířetem je například mravenec, vážka, včela, moucha, komár, protože tento hmyz má smyslové orgány, jež mu umožňují vidět, dotýkat se nebo cítit.

Lidské tělo a jeho části.

V OZ je upravena i problematika lidského těla a jeho součástí. Podle ust. § 493, OZ lidské tělo ani jeho části, třebaže od něj byly odděleny (ať již za života člověka, nebo po jeho smrti), nejsou věcí. Věcí není ani tělo zemřelého. Potřeby právní praxe si ale vynutily modifikaci této zásady. Při jejím striktním dodržení by totiž nebyly možné žádné dispozice s tělem zemřelého, případně jeho částmi, ačkoli právní styk si takové dispozice vyžaduje. Například by se nemohly uctívat různé relikvie svatých, pracovat s mumiemi nebo třeba uchovávat lidské tělo pro vědecké účely. Pokud by byla jakákoli dispozice ohledně těl zemřelých vyloučena, nebyly by možné ani výpůjčky, dokonce ani pojištění. V mnoha muzeích jsou vystavovány ostatky lidí, kteří žili před mnoha tisíciletími, i tyto kosterní zbytky bývají předmětem výpůjček. Praxe proto dospěla k závěru, že lidské tělo jako mrtvola sice není věcí, avšak jenom pokud se v něm sluší spatřovat tělo určité zemřelé osoby. Jakmile tomu tak už není, je podle rozhodnutí Nejvyššího soudu i mrtvola věcí (např. ony zmíněné ostatky z dávných dob, třeba mumie nebo prehistorické nálezy).  OZ také zmiňuje oddělitelné části lidského, například vlasy. Vlasy nebo podobné části lidského těla, které lze bezbolestně odejmout bez znecitlivění a které se přirozenou cestou obnovují, lze přenechat jinému i za odměnu. Podle téhož ustanovení se na ně v takovém případě hledí jako na věc movitou.

Přírodní síly.

OZ mezi věci řadí také přírodní síly. Aby právo umělo s přírodními silami pracovat, musejí být ovladatelné. To znamená, že musí být uspořádány tak, aby se chovaly jako hmotné věci (elektřina v příslušném vedení, jejíž tok je omezitelný i kvantifikovatelný, voda v náhonu v mlýnském kole, sluneční energie přijatá do kolektoru určitého objemu za určitou dobu atp.) OZ považuje za věci v právním smyslu ovladatelné přírodní pouze tehdy, pokud se s nimi obchoduje. Nicméně jejich povaha je zvláštní, a proto se na ně ustanovení o věcech hmotných použije jen přiměřeně.

Hodnota věci.

Pokud lze hodnotu věci vyjádřit v penězích, je to její obvyklá cena. Mohou být také věci, které jsou sice užitečné (slouží potřebám lidí, proto jsou věcmi), ale jejich cenu stanovit v penězích (ani odhadem) vůbec nelze: pak jsou neocenitelné, bezcenné, navzdory tomu, že slouží potřebám lidí). Navrhuje se stanovit, co je obecná cena věci a zároveň, že určení této obecné ceny je obecné pravidlo. Může být zjišťována i mimořádná cena věci a pro ten případ se navrhuje stanovit, jaká kritéria jsou pro zjištění mimořádné ceny věci rozhodná. Mimořádná cena věci se stanoví, má-li se její hodnota nahradit, s přihlédnutím ke zvláštním poměrům nebo ke zvláštní oblibě vyvolané náhodnými vlastnostmi věci.

Historie.

"Věc ()" je v hmotněprávním smyslu slova to, co může být předmětem (objektem) práv, ne však jejich nositelem (subjektem). Věci tak stojí v protikladu k osobám. Podstatným znakem věci je její oddělitelnost či vymezitelnost a její užitnost, případně ocenitelnost. V tomto smyslu jsou věcmi i domácí zvířata, protože nejsou osobami, to jest nemohou být účastníky procesu. Oproti staršímu pojetí, v němž se za věci pokládaly i věci nehmotné, nový občanský zákoník pojem věci poněkud zužuje a rozlišuje vlastnictví hmotných věcí od nehmotných práv (například autorských).

Věc () je v českém právu definována v ustanovení § 489 a následujících občanského zákoníku (dále jen „OZ“), dle kterého: „Věc v právním smyslu je vše, co je rozdílné od osoby a slouží potřebě lidí.“ Věc určená k obecnému užívání je veřejný statek (§ 490 OZ). Věc může být předmětem (objektem) práv, ne však jejich nositelem (subjektem). V procesním právu znamená věc ("causa") záležitost, kterou je třeba vyřídit, například soudní případ.

En droit, une chose est une portion délimitée et impersonnelle de l'univers matériel susceptible d'une maîtrise humaine. Les choses sont les objets des droits réels.


Příběh.

V roce 2387 hrozí domovské planetě Romulanů zničením neobyčejně ničivá supernova. Velvyslanec Spock pilotuje speciální loď nesoucí „rudou hmotu“, která má vytvořit umělou černou díru a supernovu pohltit. Předtím než však Spock supernovu zneškodnil, ta zničila planetu Romulus, domovský svět Romulanů. Kapitán romulanské těžařské lodě "Nerada", Nero, dává vinu za zničení svého světa a smrt všeho obyvatelstva včetně své ženy a nenarozeného dítěte Spockovi. Spockova i Nerova loď jsou poté vtaženy do horizontu událostí černé díry a přeneseny do minulosti. Každá do jiné doby.  Loď "Nerada" je vržena o 154 let zpátky do minulosti. Její přílet vyvolá ve vesmíru jev podobný vesmírné bouři, kterou se ihned vydává prozkoumat loď Federace, USS "Kelvin". Nero "Kelvin" napadne a způsobí mu velmi vážné škody. Zastupující kapitán George Kirk nařídí evakuaci lodi a sám zůstává na můstku, aby mohl bránit prchající únikové moduly a raketoplán, ve kterém se nachází jeho těhotná manželka. George Kirk nemá jinou možnost, a tak s "Kelvinem" naráží do "Nerady" jen okamžik poté, co se na palubě jednoho z raketoplánů narodí jeho syn, James Tiberius Kirk. Spockova loď je do prostoru vržena až 25 let po této události. Spock je Nerem zajat a nechán na pospas na planetě Delta Vega, odkud bude moci sledovat zničení svého rodného světa, Vulkánu, stejně tak, jako Nero sledoval zničení svého světa.  Kirk dospěje v inteligentního, ale nedbalého a cynického mladíka. Spock vyrůstá na Vulkánu a je neustále terčem posměchu kvůli svému smíšenému, vulkánsko-lidskému původu. Poté, co se kapitán Christopher Pike dozví o Kirkově potenciálu, vyzve ho, aby následoval stopy svého hrdinského otce a přidal se k Hvězdné flotile. Během cesty na Akademii se Kirk spřátelí s dalším kadetem, Leonardem McCoyem. Během svého třetího roku na Akademii je Kirk svým nadřízeným, komandérem Spockem obviněn z podvádění během složitého testu s názvem Kobayashi Maru. Během projednávání tohoto obvinění je zachycen nouzový signál z planety Vulkán, ve kterém se mluví o ohrožení planety neznámou vesmírnou bouří. K Vulkánu se okamžitě vydává flotila Federace a kadeti jsou mobilizováni na plavidla jako pomocní důstojníci. McCoy propašuje Kirka na palubu lodě USS "Enterprise" jako svého pacienta.  Kirk pozná jistou podobnost mezi jevem, který ohrožuje Vulkán, a tím, který zaznamenala loď USS "Kelvin" těsně před tím, než byla zničena. Varuje kapitána Pikea, že možná letí do pasti. "Enterprise" dorazí k Vulkánu později a nachází zde již jen trosky flotily Federace a romulanskou loď "Nerada", která navrtává planetární jádro. Nero vyzve Pikea, aby se vzdal a přiletěl na "Neradu" v raketoplánu. Pike souhlasí a jmenuje Spocka zastupujícím kapitánem a Kirka jeho prvním důstojníkem. Během cesty raketoplánu k "Neradě" se snaží Kirk, Hikaru Sulu a šéfinženýr Olson dostat pomocí orbitálního skydivingu na vrtnou plošinu a zničit ji. Olson během této mise zahyne, ale Kirk a Sulu plošinu zastaví. Je však již pozdě. Plošina se navrtala dostatečně hluboko na to, aby mohl Nero do planetárního jádra vypustit „rudou hmotu“ a nechat tak Vulkán implodovat do černé díry. Vulkán byl zničen. Spockovi se podařilo zachránit jen několik Vulkánců, členů rady starších. Mezi nimi také svého otce. Jeho matka zemřela poté, co se jí nepodařilo transportovat na palubu "Enterprise". Nero nastaví se svou lodí kurs k planetě Zemi a pokouší se od Pikea získat kódy k jejímu obrannému systému.  Během rozhodování, jaký bude jejich příští krok, se Spock s Kirkem neshodnou. Spock nechává Kirka vysadit na ledové planetě Delta Vega s tím, že jeho jednání je považováno za vzpouru. Spock nařídí letět na setkání se zbytkem flotily. Během toho se Kirk na povrchu Delty Vegy setkává s velvyslancem Spockem (z budoucnosti), kterého zde nechal Nero, a který byl právě svědkem zničení své planety. Tento Spock trvá na tom, že se Kirk musí stát kapitánem "Enterprise". Oba dva se poté vydávají na blízkou malou základnu Hvězdné flotily, kde se setkávají s Montgomery Scottem. Velvyslanec poté transportuje Kirka a Scotta na palubu "Enterprise". Kirk poté konfrontuje mladého Spocka na palubě a donutí ho k nepřiměřené emocionální reakci, což vede k tomu, že se Spock vzdává velení nad "Enterprise". Kirk jako zastupující první důstojník tak má právě nejvyšší hodnost na palubě a stává se kapitánem.  Spock, Scott a Pavel Čechov vypracují plán, jak napadnout "Neradu". "Enterprise" dorazí do sluneční soustavy dříve než Romulané a schová se za Saturnův měsíc Titan. Kirk a Spock se transportují na palubu "Nerady". Zatímco se Kirk snaží zachránit kapitána Pikea, Spock ovládne plavidlo starého Spocka a zničí s ním vrtnou plošinu. Poté ze sebe udělá návnadu a odláká "Neradu" daleko od Země. Následně nastavuje kolizní kurs s "Neradou". Mezitím dorazí "Enterprise" a transportuje Kirka, Pikea i Spocka krátce před tím, než se obě plavidla srazí. Rudá hmota vyvolá černou díru. Nero odmítne nabídku pomoci od "Enterprise" a "Nerada" je zničena. "Enterprise" unikne stejnému osudu jen díky tomu, že odhodí své warp jádro, jehož následná exploze odhodí loď mimo vliv černé díry.  Kirk je povýšen na kapitána "Enterprise" a nahrazuje tak Pikea, který byl povýšen na admirála. Když Spock hledá na lodi svého otce, setkává se v hangáru se svým starším já (velvyslancem Spockem z budoucnosti), který pomáhá se založením nové kolonie pro zbývající Vulkánce. Mladší Spock se tomu staršímu svěří s tím, že hodlá Hvězdnou flotilu opustit a pomáhat se zakládáním vulkánské kolonie. Starší Spock ho ale přesvědčí, že by měl zůstat, že se s Kirkem navzájem potřebují. Spock tedy zůstává ve flotile a stává se Kirkovým prvním důstojníkem na "Enterprise".

Natáčení.

Natáčení započalo 7. listopadu 2007 a skončilo 27. března 2008, ačkoliv druhý filmový štáb ještě během dubna 2008 natáčel záběry v Bakersfieldu v Kalifornii, které měly posloužit jako záběry Kirkova dětství v Iowě. Natáčení probíhalo také na radnici v Long Beach v Kalifornii, San Rafael Swell v Utahu a na Kalifornské státní univerzitě v Northridge (zde se natáčely záběry z Akademie Hvězdné flotily). K natáčení scén na ledové planetě Delta Vega a scén na vrtné plošině na Vulkánu posloužilo parkoviště stadionu Dodger. Ledové scény na Deltě Veze měly být původně natáčeny na Islandu, ale nakonec bylo rozhodnuto jinak. Další scény z planety Vulkán byly natáčeny ve Vasquez Rocks (Vasquezovy skály), kde se natáčelo také pro různé epizody klasického seriálu. Scény ze strojovny "Enterprise" byly natáčeny v továrně Budweiser ve Van Nuys v Los Angeles (Kalifornie) a scény ze strojovny lodi "Kelvin" zase v elektrárně v Long Beach.

Sequel.

Většina herců hlavních rolí podepsala smlouvy na další dvě pokračování "Star Treku". Roberto Orci, Alex Kurtzman a Damon Lindelof začali psát scénář dalšího filmu v listopadu 2010. "" v režii J. J. Abramse měl premiéru 23. dubna 2013.

Star Trek je sci-fi film z roku 2009, režírovaný J. J. Abramsem a natáčený společností Paramount Pictures. Jedná se o jedenáctý film z prostředí "Star Treku", jehož příběh se však chronologicky řadí ještě před první, dnes již klasický seriál z let 1966–1969, "Star Trek". Film vypráví příběh Jamese T. Kirka (Chris Pine) a Spocka (Zachary Quinto) v době, kdy studovali na Akademii Hvězdné flotily a poté na palubě lodi USS "Enterprise" bojovali proti Romulanovi jménem Nero, který hrozil zničením Spojené federace planet. Příběh o cestování časem vytváří novou alternativní realitu, čímž se tvůrci mohli vyhnout souvislostem, které byly v průběhu existence "Star Treku" ustanoveny.

Star Trek est un film américain de science-fiction réalisé par J. J. Abrams et sorti en 2009. Onzième film issu de l'univers de "Star Trek", il est coproduit par Damon Lindelof et Bryan Burk, qui avaient travaillé avec J. J. Abrams sur la série "".


Složení.

Klasické malířské akrylové barvy jsou založeny na bázi polyakrylátů a polymetakrylátů. S nimi se smíchá pigment. Za čerstva je barva ředitelná vodou, zaschnutá je již voděodolná.

Pigmenty.

Rozsah výběru pigmentů není tak široký jako u klasických malířských technik, jako například olejových a akvarelových barev. Výrobci se spíše snaží o výrobu nových, dosud neužívaných pigmentů. Avšak s pokrokem ve vědě získávají nové barvy vyšší světlostálost.

Užití akrylových barev.

Rychlost schnutí může být výhodou i nevýhodou. Samozřejmě s přihlédnutím k potřebám umělce a k stylu jeho práce. Již zaschnutá vrstva akrylu je voděodolná, vrstvení malby a opravy tedy nebývají problematické. Akrylové barvy jsou velice všestranné, můžeme je nanášet nejen v tenkých lazurách, ale i v pastózních nátěrech s texturními efekty.

Akrylová média.

Akrylová média můžeme použít pro zlepšení vlastností akrylových barev a pro tvorbu nejrůznějších efektů.

Podklady pro akrylovou malbu.

Vhodná je většina povrchů pod podmínkou, že jsou čisté, dostatečně drsné a nemastné. Vhodné je podklad nejprve natřít šepsem. Příklady vhodných podkladů:

Plátno.

Nemáme-li zakoupené již předem našepsované plátno, musíme jej pro práci připravit sami, a to jednou či více vrstvami šepsu. Avšak při zvláštních technikách malby, třeba při technice netransparentní, je možné podklad přímo natřít jakoukoliv tmavou akrylovou barvou.

Pevné podložky.

Mezi pevné podložky řadíme například sololit. Šeps nanášíme podle savosti podkladu. První nátěr je možné naředit vodou. Pro velké plochy je vhodné užití stříkací pistole, docílíme tím hladkého povrchu pro malbu.

Velmi savé povrchy.

Velmi savé povrchy je třeba nejprve natřít vodou ředěným lesklým akrylovým médiem. Pokud bychom podklad natřeli šepsem přímo, šeps by se vsál dovnitř a další vrstva nátěrů by již k právě "práškovému" podkladu nepřilnula.

Práce s akrylovými barvami.

Protože schnou akrylové barvy velice rychle, je třeba zvláště pečovat o štětce a jiné malířské náčiní, tedy mít je neustále ponořené ve vodě a po skončení práce je pečlivě umýt a vysušit. Protože je akrylová barva po zaschnutí voděodolná, zatvrdlé štětce již nadále nejsou k použití.

Akrylová barva je poměrně nový druh barvy používané v umělecké malbě teprve od druhé poloviny minulého století. Má mnoho výhod. Jde o disperzní barvu na bázi polyakrylové pryskyřice. V čerstvém stavu je ředitelná vodou, v zaschnutém stavu je naopak voděodolná. Přesto se však doporučuje zaschnutý akryl nalakovat pro větší odolnost. Vhodná je pro malbu na papír, karton, dřevo nebo plátno. Trvanlivost: podle prostředí, cca 30–50 let. Velké uplatnění má ve stavebnictví na úpravu a ochranu omítek, betonu nebo sádrokartonu. Akrylové barvy lze tónovat různými barvivy.

La peinture acrylique est un type de peinture (matière) composée de pigments mélangés à une émulsion aqueuse de résines synthétiques polyacryliques ou polyvinyliques développées au milieu du.


Historie.

Vznik této linky se datuje 5. listopadu 1910, kdy byla otevřena "Linka A", kterou provozovala "Compagnie Nord-Sud". Společnost plánovala vybudovat spojení z Montmartru na nádraží Montparnasse jako podzemní vlak, ovšem z technických důvodů vzniklo nakonec klasické metro. První úsek vedl od "Porte de Versailles" do "Notre-Dame-de-Lorette". Technické obtíže i tak doprovázely stavbu, která byla dokončena spolu s linkou 7 společnosti "Compagnie du Métropolitain de Paris" (CMP) zprovozněním tunelu pod Seinou.  Následovalo postupné prodlužování linky severním směrem: 8. dubna 1911 do stanice "Pigalle", 30. října 1912 do stanice "Jules Joffrin" a 23. srpna 1916 do dnešní konečné "Porte de la Chapelle". Také na Montmartru se při stavbě vyskytly technické obtíže, neboť v podzemí se nacházejí staré důlní štoly po těžbě sádrovce. Stanice "Abbesses" a "Lamarck – Caulaincourt" proto musely být vybudovány ve velké hloubce – 36 a 25 metrů. Tunely mají také speciální profil, aby vydržely velký tlak sádrovce a ke stanici "Abbesses" jedou vlaky po rampě se sklonem 40 ‰.  "Compagnie Nord-Sud" se chtěla zřetelně odlišit od CMP a proto používala vlastní barevné označení názvů stanic, které se skládaly z bílých a modrých dlaždic. Druhou odlišností je tunel pod Seinou, který je vyztužený kovovým obložením.  K 1. lednu 1930 došlo k přeložení stanice "Porte de Versailles" o 100 metrů jižně. Stará stanice stále existuje a slouží jako depo vlaků.  V témže roce převzala dráhu od "Compagnie Nord-Sud" společnost CMP a její "Linka A" se stala linkou s pořadovým číslem 12.  Poslední rozšíření 24. března 1934 jižně od "Porte de Versailles" za hranice Paříže do "Mairie d'Issy" už proběhlo v režii CMP.

Nehody.

Na lince 12 se staly v průběhu doby dvě větší dopravní nehody. První se udála 23. dubna 1930 v 7:15 nedaleko stanice "Porte de Versailles" v důsledku profesní chyby. Vlak jedoucí na sever stál na červenou mezi stanicemi "Porte de Versailles" a "Convention" a zezadu do něj v plné rychlosti narazil další vlak, jehož strojvůdce přehlédl dvě znamení k zastavení. Při nehodě zemřeli dva lidé a mnoho dalších jich bylo zraněno.  30. srpna 2000 vjel řidič nepřiměřenou rychlostí do stanice "Notre-Dame-de-Lorette", takže došlo u vjezdu do stanice k vykolejení jednoho vozu a bylo zraněno 24 cestujících.

Další rozvoj.

V roce 2012 bylo dokončeno prodloužení linky severním směrem za Paříž do stanice "Front populaire" na hranicích měst Saint-Denis a Aubervilliers. V druhé etapě budou připojeny další dvě stanice, celkem se jedná o úsek dlouhý 3,1 km.  Existuje i projekt na prodloužení na jih na území města Issy-les-Moulineaux. Jeho realizace je zahrnuta do plánů na roky 2014-2020.

Linka 12 je jedna z linek pařížského metra a v systému MHD je značena tmavozelenou barvou. Pochází Paříží od severního předměstí ze stanice "Front populaire" do stanice "Mairie d'Issy" na jihozápadním předměstí Paříže ve městě Issy-les-Moulineaux. Linka je dlouhá 15,2 km, má 29 stanic a ročně přepraví 72,1 miliónů cestujících (2004).

La ligne 12 du métro de Paris est une des seize lignes du réseau métropolitain de Paris. Elle traverse toute la ville selon une direction globale nord/sud-ouest et relie la station "Front Populaire", située à la limite des communes de Saint-Denis et d'Aubervilliers au nord de Paris, à la station "Mairie d'Issy", située dans Issy-les-Moulineaux au sud-ouest.


Popis.

Lysá, jednoletá, dvouletá nebo víceletá, téměř vždy poléhavá a jen při vrcholku vystoupavá bylina, dosahující výšky 5–15 cm. Rostlina má nitkovitý, často plazivý oddenek.  Masité listy jsou kopinaté, celokrajné, ojíněné a zelenomodře lemované. Jsou zhruba 8–20 mm dlouhé a uspořádané ve čtyřčetných přeslenech.  Tři až deset květů vytváří řídký, hlávkovitý hrozen. Stopky jednotlivých květů jsou stejně dlouhé jako kalich, který je hluboce pětidílný. Koruny květu jsou modrofialové nebo narůžovělé, bez ostruh a mají délku 8–15 mm. Horní pysk je hluboce dvoudílný a má žlutooranžovou barvu, čímž se vytváří zajímavý barevný kontrast. Nejspíš se jedná o optický signál pro hmyz. U formy "concolor" je dolní pyskovité zesílení ve fialové barvě.  V Tyrolsku se často vyskytuje také forma bez žlutooranžové skvrny.  Květy se rozvíjejí přes léto – od června do srpna.

Systematika.

Druh se dělí na několik poddruhů:

Výskyt.

Tento druh se vyskytuje v pohořích Jižní a Střední Evropy (pohoří Iberského poloostrova, Jura, Alpy, Apeniny, západní horská pásma Balkánského poloostrova a Vysoké Tatry) a nachází se od údolí až po nadmořské výšky 4200 metrů.  Dosti často bývá vodou splaven i do nižších poloh, naplaveninami Rýna se dostává např. až do Bodamského jezera, jsou zaznamenány starší údaje o jeho výskytu na naplaveninách Dunaje. Na Slovensku je splavován řekou Bílou při Liptovském Hrádku.  V České republice druh neroste, na Slovensku náleží mezi kriticky ohrožené taxony. Jediná původní lokalita, kde se dnes vyskytuje, je Smutná dolina v západních Tatrách, kde je dnes známo jen několik trsů na těžko přístupných místech.  Roste na kamenitých, štěrkových sutích a říčním štěrku, téměř vždy na krystalinických horninách.

Stanoviště.

Lnice alpská je vázána na alpínský stupeň, v Alpách se vyskytuje i v nadmořských výškách přesahujících 4000 m. Vyskytuje se typicky na sutích, osidluje i štěrkovité břehy horských potoků a je často splavována do nižších poloh. Dobře snáší neustálé zasypávání suťovým materiálem. Jeden podzemní oddenek může mít až 60 výběžků bez kořenů, které pronikají hrubou sutí nebo jsou položeny na jemné suti.

Opylování.

K opylení květů může dojít pouze těžkým hmyzem, který má dostatek síly k otevření květů. Protože se nektar nalézá hluboko v květu, může se k němu dostat pouze hmyz s dlouhým sosákem, takže je přístupný pouze pro čmeláky.

Využití.

Lnice alpská je dobře kultivovatelná a je často pěstována jako skalnička. Na skalkách většinou po několika letech ve vegetativním stavu vykvete a posléze odumírá. Kvete od června do srpna.

Literatura.

RANDUŠKA, Dušan; ŠOMŠÁK, Ladislav a HÁBEROVÁ, Izabela. "Barevný atlas rostlin." 3. vyd., 2. české, opravené vyd. Bratislava: Obzor, 1986. 640 s.

Lnice alpská ("Linaria alpina") je druh rostliny z rodu lnice ("Linaria"). V Korutanech je známá jako Stanklitter ("popínavá rostlina rostoucí na kamení"), v Tyrolsku a Salcburku pak jako Grießspeik ("štěrkový kozlík").

La Linaire des Alpes ("Linaria alpina") également appelée Muflier des Alpes ou Gueule-de-lion des Alpes est une plante herbacée de la famille des "Scrophulariaceae" selon la classification de Cronquist, ou des "Plantaginaceae" selon la classification phylogénétique APG III. Les linaires doivent leur nom à leurs feuilles étroites évoquant celles du lin cultivé. On rencontre cette espèce non seulement dans les Alpes, mais également dans d'autres reliefs d'Europe du Sud ou centrale.


Popis.

Netvařce jsou opadavé keře a polokeře, řidčeji byliny se střídavými lichozpeřenými listy, dorůstající obvykle výšky 1 až 4 metry. Listy jsou složené z četných drobných, celokrajných nebo zubatých, žláznatě tečkovaných lístků. Palisty jsou opadavé, případně chybějí. Květy jsou drobné, uspořádané v hustých přímých vrcholových hroznech. Kalich je kuželovitý, s 5 laloky z nichž spodní je nejdelší. Koruna je fialová, bílá až temně purpurová a je tvořena pouze jediným lístkem (pavézou), ostatní části koruny charakteristické pro květy většiny bobovitých chybějí. Tyčinek je 10, dlouze vyčnívají z květů a jsou dvoubratré, 9 z nich je srostlých nitkami a 1 horní je volná. Semeník je přisedlý a obsahuje 1 až 2 vajíčka. Plodem je nepukavý krátký lusk obsahující 1 až 2 okrouhlá a slabě zploštělá lesklá semena.

Rozšíření.

Areál rozšíření netvařců sahá od jižní Kanady přes většinu území USA po severní Mexiko. Rod zahrnuje celkem asi 15 druhů. Rostou zejména na suchých slunných stanovištích jako jsou prérie, pláně a úbočí kopců až do nadmořské výšky 1600 metrů. Některé druhy rostou také podél vodních toků.

Ohrožené druhy.

Netvařec "Amorpha herbacea" var. "crenulata" (syn. "A. crenulata") roste na Floridě na území o rozloze ne větší než 50km. Celkový počet rostlin se odhaduje na 1500. V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN je tento taxon veden jako kriticky ohrožený.

Obsahové látky.

Netvařec křovitý ("Amorpha fruticosa") obsahuje v listech a plodech jedovaté isoflavonové rotenoidy tefrosin, toxikarol, rotenon a amorfigenin a chromenoflavanon amorinin.

Zajímavosti.

Odborný název pro netvařec, "Amorpha", je odvozen z řeckého amorphos (beztvarý) podle nedokonalé koruny květů. Netvařec křovitý se velice snadno vegetativně množí a každý kousek výhonu vložený do půdy se ujímá.

Význam.

Netvařec šedavý ("Amorpha canescens") tvoří významnou součást amerických prérií. Protože rozkvétá ve stejnou dobu kdy táhli bizoni, byl nazýván prérijními indiány "bizoní rostlina". Omahové používali stonky při ošetřování neuralgických bolestí a revmatismu, Oglalové z nich dělali čaj a používali je do směsi na kouření. Různé druhy netvařců jsou v Severní Americe využívány jako větrolamy a ochranné pásy, neboť mají hustý keřovitý růst, pevné kořeny a jsou odolné proti hmyzím škůdcům. Netvařec křovitý je pěstován i v Česku jako okrasný keř a je vysazován na výslunné svahy ke zpevnění půdy. Jen vzácně jsou pěstovány i jiné druhy, např. netvařec šedavý ("Amorpha canescens") v Pražské botanické zahradě v Tróji.

Netvařec je rod rostlin z čeledi bobovité ("Fabaceae"), zahrnující asi 15 druhů rostoucích v Severní Americe. Jsou to převážně keře se zpeřenými listy a hustými klasovitými květenstvími drobných kvítků s korunou redukovanou na jediný lístek. V Česku je pěstován jako okrasný keř netvařec křovitý ("Amorpha fruticosa").

L’Amorpha ou faux-indigo est un genre de plantes de la famille des pois ou Fabaceae. Toutes les espèces sont originaires d’Amérique du Nord, et prospèrent du sud du Canada au nord du Mexique en passant par la plus grande partie du territoire des États-Unis.


Život.

Prožil pestrý, dobrodružný život. V letech 1923–1927 se účastnil archeologické výpravy na Dálný Východ a podílel se na osvobozovacím boji národů Indočíny a Číny. Tyto zážitky mu poskytly námět k jeho prvním románům. Ve 30. letech 20. století se zúčastnil španělské občanské války, byl velitelem jednotky zahraničních letců, kteří bojovali na straně republikánů. Za druhé světové války byl aktivním účastníkem odporu, při osvobozování Francie velel jako plukovník ("Colonel") proslulé brigádě „Alsasko-Lotrinsko“ ("Brigade Indépendante Alsace-Lorraine"); za statečnost obdržel několik vysokých francouzských i britských řádů. Po válce se stal kulturním atašé, v letech 1945 – 1946 působil ve funkci ministra informací ve vládě Charlese de Gaulla a v letech 1958 – 1969 byl ministrem kultury. Jeho životní dráha politika a spisovatele ho předurčovala k setkání s významnými osobnostmi 20. století jakými byli i Pablo Picasso, Néhrú, Mao Ce-tung, Charles de Gaulle nebo americký prezident John Fitzgerald Kennedy a jeho žena Jacqueline. Ta se o autorovi pak zmínila jako o jednom z nejzajímavějších mužů, se kterými měla možnost se setkat a hovořit.  V roce 1976 zemřel, je pochován v Paříži (Panthéon de Paris).

Dílo.

Ve svém závažném románovém díle, v němž čerpal často z osobních zážitků, předznamenal existencialismus. Hlavním tématem jeho knih je hledání smyslu lidského života, který byl zbaven všech jistot ve společnosti tradičně uznávaných (víry v Boha, lidské hodnoty). Hrdinové románu vzdorují krutosti a absurditě života hrdinskými činy ve jménu revoluce; největší hodnotou je pro autora lidské bratrství. V závěrečném období své tvorby se zabýval uměním, které jako jediné dokáže překonat hranice smrti, osudu a historie.  Po neúspěšném atentátu ultranacionalistické Organizace tajné armády v r. 1962, jehož se měl stát cílem, napsal další díla Posmrtně vydaná díla Ve středu zájmu autora nestál jednotlivec, ale lidstvo jako takové a jeho další možnosti důstojného života na Zemi.  (Psychologie umění)

André Georges Malraux [malró] (3. listopadu 1901, Paříž, Francie – 23. listopadu 1976, Créteil u Paříže) byl francouzský archeolog, spisovatel a politik, který ve svých románech předznamenal existencialismus.

André Malraux, né le dans le de Paris et mort le à Créteil (Val-de-Marne), est un écrivain, aventurier, homme politique et intellectuel français.


Tenisová kariéra.

2010.

V sezóně se kvalifikovala na melbournský Australian Open, na kterém poprvé v kariéře postoupila do třetího kola, když vyřadila Olgu Govorcovovou a dvacátou třetí nasazenou Francouzku Aravane Rezaïovou. Poté však v třísetové bitvě nestačila na zástupkyni ruského tenisu Světlanu Kuzněcovovou.  Premiérové finále na okruhu WTA Tour si zahrála na bogotském Copa BBVA Colsanitas, v němž ji zdolala kolumbijská hráčka Mariana Duqueová Mariñová. V předcházejícím semifinále zdolala nejvýše nasazenou Argentinku Giselu Dulkovou. Ve druhém kole MPS Group Championships ji

2011.

Sezónu otevřela na Moorilla Hobart International, kde skončila ve čtvrtfinále na raketě americké tenistky Bethanie Mattekové-Sandsové. Následovala šňůra šesti porážek v řadě, kterou protrhla až na The Bahamas Women's Open, kde se probojovala do finále. V něm nenašla recept na Anastasiji Jakimovovou. Březnový Sony Ericsson Open znamenal vyřazení ve druhém kole od Italky Francescy Schiavoneové. Na wimbledonské trávě podlehla 17leté britské teenagerce Lauře Robsonové.  Do newyorského

2012.

V sezóně vyhrála dva turnaje ve dvouhře a poprvé postoupila do elitní světové desítky, až na 5. místo.  Premiérový titul kariéry získala na pařížském Open GDF Suez, kde si ve finále poradila s francouzskou hráčkou Marion Bartoliovou. Druhé vítězství přidala v polovině dubna na kodaňském e-Boks Open poté, co v boji o turnajový pohár zdolala dánskou obhájkyni titulu Caroline Wozniackou.  Na druhém grandslamu French Open skončila ve čtvrtfinále na raketě finalistky turnaje Sary Erraniové ve dvou setech.

2013.

V sezóně získala jediný turnajový titul v jejím závěru na lineckém turnaji. Z dalších dvou finále odešla poražena. Během roku neopustila elitní světovou desítku a na istanbulský turnaj se kvalifikovala podruhé v řadě.  Ačkoliv byla sezóna méně úspěšná než předchozí, figurovala v jejím průběhu v první světové desítce. Premiérové finále si zahrála na mexickém Monterrey Open, v němž podlehla Anastasii Pavljučenkovové. Do druhého boje o titul se probojovala až na sklonku sezóny na tokijském Toray Pan Pacific Open, kde nestačila na Češku Petru Kvitovou. Po návratu do Evropy

2014.

Do sezóny vstoupila na Brisbane International, kde skončila ve čtvrtfinále na raketě Srbky Jeleny Jankovićové. Navazující turnaj Apia International Sydney znamenal postup do finále, v němž překvapivě podlehla až kvalifikantce a 107. hráčce žebříčku Cvetaně Pironkovové po dvousetovém průběhu. Na úvodním grandslamu Australian Open ji v osmifinále zastavila italská tenistka Flavia Pennettaová ve třech sadách. Pařížský Open GDF Suez, konaný v únoru, představoval čtvrtfinálové vyřazení od zástupkyně ruského tenisu Anastasie Pavljučenkovové.  V prvním únorovém kole Světové skupiny Fed Cupu vedla německým tým za vítězstvím na bratislavské půdě proti Slovensku. Na výsledku zápasů v poměru 3:1 se podílela dvěma body, když

2015.

Na úvod sezóny prohrála ve čtvrtfinále Brisbane International s ukrajinskou hráčkou Elinou Svitolinovou. Navazující Apia International Sydney znamenal semifinálovou porážku od Karolíny Plíškové. Poprvé od Wimbledonu 2011 pak vypadla v úvodním kole grandslamu, když v melbournském Australian Open nestačila na Rumunku Irinu-Camelii Beguovou.  Rychlé vyřazení přišlo na belgickém Diamond Games, když nenašla recept na Francescu Schiavoneovou. Ztráta bodů znamenala opuštění elitní světové desítky, a to premiérově od roku 2012. Arabský Dubai Tennis Championships přinesl účast ve třetím kole, v němž ji

2016: Vítězka Australian Open a US Open, světová jednička a olympijské stříbro.

Novou sezónu zahájila v Brisbane, kde se jako 4. nasazená dokázala dostat postupně přes Camilu Giorgiovou, Madison Brengleovou, Anastasiji Pavljučenkovovou a Carlu Suárezovou Navarrovou až do finále, kde byla však krátká na Bělorusku Viktorii Azarenkovou, které podlehla ve dvou setech. V Sydney poté přešla v úvodním kole přes Elinu Svitolinovou z Ukrajiny, ale do následného souboje nenastoupila, jelikož ji trápily střevní potíže.  Do prvního grandslamu ročníku Australian Open vstupovala jako 7. nasazená hráčka. V 1. kole udolala Japonku Misaki Doiovou, když ve druhém setu musela odvracet mečbol soupeřky. V dalších třech kolech proti rumunské tenistce Alexandře Dulgheruové, Madison Brengleové a krajance Annike Beckové neztratila ani jeden set a postoupila do svého prvního čtvrtfinále v Melbourne, čímž zkompletovala všechna čtvrtfinále na všech čtyřech Grand Slamech. V něm porazila poprvé až v sedmém vzájemném střetnutí Viktorii Azarenkovou. Semifinálovou účastí vyrovnala své grandslamové maximum, které následně dokázala vylepšit, když v něm ve dvou sadách přehrála Britku Johannu Kontaovou a postoupila poprvé do finále grandslamového turnaje. V něm pak přehrála světovou jedničku a favorizovanou obhájkyni titulu Serenu Williamsovou ve třech sadách. Stala se tak prvním německým šampionem na Grand Slamu od triumfu Steffi Grafové na French Open 1999, stejně jako druhou německou šampionkou na turnajích velké čtyřky a druhou Němkou, která vystoupala na 2. místo žebříčku WTA. Představovala prvního tenistu historie, který vyhrál dvouhru na Grand Slamu poté, co odvrátil mečbol v prvním kole. V zápase proti Misaki Doiové bojovala s křečemi a vyčerpáním.  První událostí po triumfu na australských kurtech se pro ni stal Fed Cup, kde Němky přivítaly Švýcarsko. Kerberová nejprve ve dvou setech porazila

2017: Pokles formy a výpadek z první světové dvacítky.

Sezónu zahájila australským podnikem Brisbane International, kam přijela jako turnajová jednička. Po volném losu porazila ve 2. kole Australanku startující na divokou kartu Ashleigh Bartyovou po třísetovém průběhu, aby ve čtvrtfinále podlehla Ukrajince Elině Svitolinové opět ve třech sadách. Ještě dříve skončila v Sydney, kde ji po volném losu ve druhém kole vyřadila 19letá ruská tenistka Darja Kasatkinová. Do prvního grandslamu sezóny Australian Open vstoupila jako obhájkyně titulu a poprvé na grandslamu plnila roli nejvýše nasazené. Na úvod potřebovala tři sety k výhře nad Lesjou Curenkovou z Ukrajiny. Stejný počet sad odehrála i ve druhé fázi s krajankou Carinou Witthöftovou a následně hladce vyřadila

2018: Wimbledonská vítězka a opět světová dvojka.

Sezónu rozehrála na Hopman Cupu, kde byl jejím spoluhráčem v německém týmu Alexander Zverev. Ve třech dvouhrách základní skupiny zůstala neporažena a dopomohla k postupu Němců do finále proti Švýcarsku. V něm zdolala Belindu Bencicovou, ale z rozhodujícího mixu proti Bencicové s Federerem odešla německá dvojice poražena. První individuální turnaj odehrála na Sydney International, kde na úvod odvrátila dva mečboly Češky Lucie Šafářové. Následně vyřadila Venus Williamsovou, Dominiku Cibulkovou i Italku Camilu Giorgiovou, což znamenalo postup do finále. V něm zdolala Australanku Ashleigh Bartyovou po dvousetovém průběhu a poměr vzájemných utkání navýšila na 2–1. Jedenáctý singlový titul na okruhu WTA Tour pro ni znamenal první trofej po šestnáctiměsíčním čekání od US Open 2016.  Do Australian Open vstoupila dvousetovými výhrami nad Annou-Lenou Friedsamovou a Donnou Vekićovou. Ve třetí fázi za 64 minut hladce vyřadila 48. hráčku žebříčku Marii Šarapovovou, když jí pětkrát prolomila servis. V pavouku tak zůstala jedinou tenistkou,

2019.

Podruhé za sebou začínala sezónu na exhibičním Hopman Cupu a stejně jako předcházející rok prohráli s Alexandrem Zverevem finálový zápas proti Federerovi a Bencicové, přestože sama

Soukromý život.

Rodiče Sławomir a Beata Kerberovi pocházejí z Polska a tenistka kromě němčiny hovoří také polsky a anglicky. Má sestru Jessicu a matka je její manažerkou. Žije v polské obci Puszczykowo. Oblíbeným povrchem je podle jejího vyjádření tvrdý podklad. Když vyrůstala, byla jejím idolem krajanka Steffi Grafová.

Angelique Kerberová, nepřechýleně Angelique Kerber (* 18. ledna 1988 Brémy, Západní Německo) je německá profesionální tenistka polského původu hrající levou rukou, vítězka ženské dvouhry na Australian Open 2016, US Open 2016 a ve Wimbledonu 2018, stejně tak i stříbrná olympijská medailistka z Riodejaneirských her 2016. Mezi lety 2016–2017 byla ve třech obdobích světovou jedničkou ve dvouhře, když na této pozici celkově strávila 34 týdnů. Po Steffi Grafové se tak stala druhou Němkou na vrcholu světové klasifikace, dvacátou druhou v pořadí, vůbec nejstarší takovou hráčkou v prvním období a první novou jedničkou od sezóny 2012, kdy se do čela posunula Azarenková.

Angelique Kerber, née le à Brême, est une joueuse de tennis professionnelle allemande. Après avoir atteint une finale à Bogota en 2010, Angelique Kerber est révélée au grand public lors de l’US Open 2011. Classée au-delà de la place mondiale, elle se hisse en demi finale où elle est éliminée en trois sets par Samantha Stosur, future lauréate. Elle figure ensuite chaque année dans le top 10 du classement WTA sans interruption de 2012 à aujourd’hui et participe à 5 masters de fin d’année.


Dospívání.

Michael Connelly se narodil ve Filadelfii v Pensylvánii jako druhé nejstarší dítě stavitele W. Michaela Connellyho a Mary Connellyové. Podle Connellyho byl jeho otec frustrovaný umělec, který podporoval a povzbuzoval své děti v tom, aby byly v životě úspěšné. W. Michael Connelly se nebál riskovat a při honbě za kariérou se mu dařilo přeměnit prohru v úspěch. Connellyho matka byla fanouškem detektivních knih a svého syna přivedla do světa napínavých románů.  Ve dvanácti letech se Connelly se svou rodinou přestěhoval z Filadelfie do Fort Lauderdale na Floridě a začal navštěvovat střední školu St. Thomas Aquinas High School. Connellyho zájem ve zločinnosti a tajemnu se vystupňoval poté, co po cestě z hotelu, kde pracoval jako pomocná síla v kuchyni, zahlédl muže jak hází nějaký předmět do živého plotu. Connelly byl zvědavý a rozhodl se plot prozkoumat. Zjistil, že zahozeným předmětem byla zbraň zabalená do dřevorubecké košile. Zbraň poté vrátil zpátky a sledoval podezřelého muže až do místního baru. Pak šel domů a vše pověděl svému otci. Později toho večera zavedl policisty do baru, ale ten muž už tam nebyl. Tato událost Connellymu ukázala svět policejních důstojníků a jejich životů. Ohromil jej při tom způsob, jakým pracují a vystupují.  Connelly zamýšlel následovat otcovu kariéru ve stavebnictví a začal studovat obor stavebnictví a obchod na University of Florida v Gainesvillu. Jeho známky však nebyly takové, jak si představoval. Jednou šel do kina na film Roberta Altmana Dlouhé loučení, a byl okouzlen tím, co viděl. Film natočený podle stejnojmenné knihy Raymonda Chandlera (v českém vydání Loučení s Lenoxem) Connellyho inspiroval a od té doby se chtěl stát spisovatelem detektivních knih. Connelly si pak doma přečetl všechny Chandlerovy knihy, v nichž vystupuje jako hlavní hrdina Philip Marlowe, detektiv z Los Angeles čtyřicátých a padesátých let, a rozhodl se změnit si svůj studijní obor na žurnalistiku s vedlejším zaměřením na kreativní psaní.

Počátky kariéry.

Poté co v roce 1980 úspěšně dokončil studia na University of Florida, získal Connelly svou první práci v novinách Daytona Beach News Journal, kde měl na starost kriminální rubriku. Pracoval zde skoro dva roky dokud v roce 1981 nezískal práci ve Fort Laudersale News and Sun-Sentinel. Tady měl na starost kriminální rubriku v období floridských kokainových válek, které s sebou přineslo mnoho násilí a vražd. V těchto novinách pracoval několik let a v roce 1986 vedl společně s dvěma dalšími reportéry rozhovory s přeživšími havárie letu Delta 191 z roku 1985. Tento příběh vynesl Connellymu místo mezi finalisty Pulitzerovy ceny. Vyneslo mu to také práci krimi reportéra pro Los Angeles Times. V roce 1987 se přestěhoval do Kalifornie se svou ženou Lindou McCalebovou, s kterou se seznámil během studií a s níž se oženil v dubnu 1984.  Hned poté co se přestěhoval do Los Angeles vyrazil Connelly prohlédnout si High Tower Apartments, kde žil Philip Marlowe, slavná postava Raymonda Chandlera, a kde Robert Altman natočil svůj film. Connelly si promluvil se správcem budovy, a ten slíbil, že mu zavolá v případě, že by se ten byt někdy v budoucnu uvolnil. Za deset let správce budovy skutečně Connellyho vyhledal a ten se rozhodl si byt pronajmout. Sloužil mu pak několik let jako místo pro psaní, ale bylo tomu tak spíše na základě nostalgie než nějakého komfortu (byt například neměl klimatizaci).  Po třech letech u Los Angeles Times napsal Connelly svůj první román Černá ozvěna. Před tím ještě pracoval na dvou nedokončených románech, jež se však ani nepokusil publikovat. Práva na román Černá ozvěna prodal nakladatelství Little, Brown, které jej v roce 1992 vydalo. Román byl také oceněn cenou Edgar za nejlepší prvotinu. Kniha je částečně napsána podle skutečného zločinu a je první knihou, která představuje Connellyho hlavního hrdinu, detektiva z policejního oddělení Los Angeles, Hieronyma „Harryho" Bosche. Podle samotného Connellyho s ním tato postava sdílí pár povahových vlastností. Connelly pojmenoval Bosche podle holandského malíře Hieronyma Bosche, který je známý pro své malby plné hříchu a vykoupení, včetně malby nazvané „Peklo“. Kopie tohoto obrazu visí v Connellyho kanceláři za jeho počítačem. Connelly popisuje svou práci jako obrovské plátno se všemi postavami z jeho románů, které po něm proplouvají jako vlny po obraze. Tyto postavy na sebe občas nevyhnutelně narážejí a vytvářejí tak další vlny. Toho Connelly dosahuje tím, že znovu využívá postavy ze svých předchozích knih, a přisuzuje jim nové role v knihách napsaných několik let poté, co byly tyto postavy poprvé uvedeny na scénu.  Předtím než Connelly opustil svou práci reportéra napsal ještě tři další romány s detektivem Boschem v hlavní roli – Černý led (1993), Dvanáctá oběť (1994) a Poslední kojot (1995). Poté se začal věnovat psaní na plný úvazek.

Kariéra spisovatele.

Connelly a jeho hlavní hrdina Harry Bosch získali spoustu publicity v roce 1994, když filmové kamery zachytily prezidenta USA Billa Clintona, jak vychází z knihkupectví s výtiskem Connellyho knihy Dvanáctá oběť v ruce. Pro Connellyho bylo velkou ctí získat takového fanouška a s Billem Clintonem se pak setkal i osobně na Losangeleském letišti.  V roce 1996 napsal knihu Básník, která byla první, v níž se neobjevil Harry Bosch. Hlavním hrdinou byl reportér Jack McEvoy. Kniha se stala úspěšnou a Connelly byl kritiky srovnáván s Thomasem Harrisem. V roce 1997 se Connelly vrátil zpátky k Harrymu Boschovi v knize Falešní hráči aby pak napsal knihu Obranná reakce (1998) s dalším novým hlavním hrdinou, agentem FBI Terrym McCalebem. Kniha vznikla poté co jeden z Connellyho přátel prodělal transplantaci srdce a Connelly sledoval jak jeho přítel po operaci trpěl syndromem viny přeživšího. Kniha byla v roce 2002 natočena jako film (v Česku uvedeno pod názvem Krvavá stopa) pod režijním vedením Clinta Eastwooda, který si také zahrál hlavní roli. Příběh se točí kolem Terryho McCaleba, agenta FBI s transplantovaným srdcem, který se snaží najít vraha svého dárce. Když byl Connelly dotázán, jestli má výtky proti příběhovým změnám ve scénáři, jednoduše odpověděl: „Když si od někoho vezmete peníze, je už pak na něm jak bude příběh vyprávět.“  V roce 1999 napsal Connelly Andělský let, další knihu s Boschem v hlavní roli. Další knihou byl Zrádný měsíc (2000), v níž vystupuje zlodějka z Las Vegas jménem Cassie Blacková. Tato kniha zatím nepatří do žádné série. V roce 2001 byla vydána kniha Temnější než noc, v níž se setkávají dva Connellyho hrdinové, Bosch a McCaleb, aby společně pracovali na případu vraždy. V roce 2002 vyšly dvě knihy. Jako první vyšel román Město kostí, který je již osmou knihou s Harrym Boschem. Druhou knihou byla Horká linka, jež není součástí žádné série. V roce 2001 Connelly opustil Kalifornii a přestěhoval se se svou ženou a dcerou do Tampy Bay na Floridě, aby on i jeho žena byli blíže svým rodinám. I když se Connelly přestěhoval z jednoho pobřeží Spojených států na druhé, jeho romány se stále odehrávaly v Los Angeles, protože necítil potřebu psát knihy umístěné na Floridě.  V roce 2003 byl vydán další román s Harrym Boschem pod názvem Ztracené světlo. Společně s touto knihou bylo vydáno CDčko "Temná posvátná noc, hudba Harryho Bosche", na němž jsou k nalezení některé z jazzových skladeb, které Bosch poslouchá. Connelly říká, že on sám nejraději poslouchá rock and roll, jazz a blues. Když ale píše své knihy tak poslouchá pouze instrumentální jazz, protože v něm není rušivý zpěv, a protože improvizační hudba inspiruje jeho psaní. Temné proudy byly vydány v roce 2004. Kniha navazuje na příběh z Básníka, ale hlavní postavou je Harry Bosch namísto Jacka McEvoye. Společně s touto knihou bylo vydáno DVDčko "Modrá neonová noc: Los Angeles Michaela Connellyho". V tomto filmu nám Connelly představuje vybrané části Los Angeles, které se často objevují v jeho knihách.  Poslední šance byla vydána v květnu 2005 a jedná se o jedenáctý román s Harrym Boschem. V říjnu pak následoval román Advokát, jež byl Connellyho první knihou z právnického prostředí. Hlavní postavou je obhájce Mickey Haller, Boschův nevlastní bratr. Kniha byla v roce 2011 zfilmována v režii Brada Furmana a Mickeyho Hallera si zahrál Matthew McConaughey (v Česku byl film distribuován pod názvem Obhájce). V roce 2006 vydal knihu Crime Beat, která popisuje Connellyho reálné zkušenosti krimi reportéra. Ve stejném roce se vrátil k Boschovi v knize Park ozvěn. Úvodní scéna knihy se odehrává v komplexu High Tower Apartment, kde si Connelly pronajal byt a kde své knihy i psal. Jeho další kniha Vyhlídka byla původně vydána na pokračování v New York Times magazínu. Po úpravách byla vydána také jako román v roce 2007. V roce 2008 napsal Connelly knihu Rozsudek ráže 9, která poprvé svedla dohromady Harryho Bosche a Mickeyho Hallera. Následovala kniha Strašák, která opět představila Jacka McEvoye jako hlavního hrdinu. Román 9 draků pak byl vydán v říjnu 2009 a zavedl Bosche do Hongkongu. Zrušený rozsudek z října 2010 pak znovu svedl dohromady Bosche a Hallera, kteří zde společně pracují na obnovení soudního řízení s vrahem dětí. Román s Mickeym Hallerem v hlavní roli Pátý svědek vyšel v roce 2011.  Pád byl vydán v listopadu 2011 a v roce 2012 následoval román Černá skříňka. V roce 2013 se Connelly vrátil k Mickeymu Hallerovi v knize Bohové viny. V roce 2014 napsal Connelly další knihu s Harrym Boschem v hlavní roli s názvem Hořící pokoj. V dalších dvou knihách s Harrym Boschem se ve vedlejší roli objevuje Mickey Haller. Jedná se o romány Přeběhlík (2015) a Odvrácená strana konce (2016).

Film a televize.

Connelly byl tvůrcem a výkonným producentem akčního seriálu Level 9, jehož 13 epizod bylo vysíláno v sezóně 2000 až 2001 na televizní stanici UPN.  Jeho kniha Obranná reakce byla v roce 2002 natočena jako film, který byl v Česku uveden do kin pod názvem Krvavá stopa. Scénář napsal Brian Helgeland a režie se ujal Clint Eastwood, který zde také hraje hlavní roli.  V roce 2004 se Connelly objevil v dokumentárním snímku „Modrá neonová noc: Los Angeles Michaela Connellyho“. Příležitostně se také objevuje v dramatickém komediálním televizním seriálu Castle na zabití, kde hraje malou roli sama sebe. Společně se Stephanem J. Cannellem, Jamesem Pattersonem a Dennisem Lehanem je jedním z pokerových spoluhráčů hlavního hrdiny.  Connellyho kniha Advokát byla v roce 2011 natočena jako film s Matthew McConaugheym v hlavní roli právního obhájce Michaela „Mickey“ Hallera. V českých kinech byl film uveden pod názvem Obhájce.  Connelly se také podílí na produkci televizní série s názvem „Bosch“ pro Amazon Studios. Tato televizní série je založena na Connellyho románech s Harrym Boschem. První řada je od února 2015 dostupná ve streamované podobě na službě Amazon Prime. V březnu 2016 měla premiéru druhá řada, která je inspirována Connellyho romány Falešní hráči, Pád a Poslední kojot. Amazon si momentálně objednal natočení již šesté série.

Technika psaní.

Když Connelly začíná psát knihu, většinou ještě nemá o celém příběhu úplně jasno, ale tuší jak se bude vyvíjet. Jeho knihy často odrážejí skutečné světové události jako třeba teroristické útoky z 11. září 2001. V jeho knihách se občas objevují i méně důležité události, protože mají pro Connellyho nějaký osobní význam. Např. v knize Město kostí detektiv Bosch vyšetřuje vraždu dvanáctiletého chlapce. Tato kniha byla napsána v době, kdy byla Connellyho dcera ještě malá. Connelly říká, že jeho záměrem původně nebylo psát o jeho největším životním strachu, ale prostě to tak nakonec vyšlo.  Život detektiva Bosche prochází často různými změnami v závislosti na událostech v Connellyho vlastním životě. Když se Connelly přestěhoval přes celé Spojené státy do 4.500 kilometrů vzdálené Floridy, prožil Bosch v knize Město kostí zásadní životní události, které jej poslaly novým směrem. Connelly říká, že jeho „skutečnou“ prací je psát knihy o Boschovi, a v knize Temnější než noc přivedl McCaleba a Bosche dohromady hlavně proto, aby využil postavu McCaleba k pohledu na Bosche z jiné perspektivy, a tím této postavě zachoval její zajímavost.

Michael Connelly (* 21. července 1956, Filadelfie, Pensylvánie, Spojené státy americké) je americký spisovatel. Píše především detektivní romány. Michael Connelly se proslavil především jako duchovní otec oblíbeného hrdiny, losangeleského policisty Harryho Bosche, a také právního zástupce Mickeyho Hallera. Jeho knihy byly přeloženy nejméně do 39 světových jazyků a vynesly mu mnoho ocenění. Žije na Floridě.

Michael Connelly, né le, est l'un des principaux écrivains américains de romans policiers, relatant notamment les enquêtes de son héros récurrent Harry Bosch.


Život.

Mládí a studia.

Ernst Ludwig Kirchner se narodil v bavorském Aschaffenburgu. Jeho otec Ernest byl chemický inženýr, matka Elise pocházela z podnikatelské rodiny v Braniborsku. V 80. letech se mu narodili dva bratři. Roku 1890 se rodina přestěhovala do Saské Kamenice. V roce 1901 začal studovat architekturu na Königliche Technische Hochschule v Drážďanech. Škola nabízela řadu dalších studijních možností krom architektury, jako kreslení od ruky, perspektivní kreslení a historii umění. Zde se také stal blízkým přítelem Fritze Beyla, se kterým se seznámil v prvním semestru. Spolu diskutovali o umění a studovali přírodu, přičemž se ukázalo, že mají společné radikální názory. Mezi lety 1903–1904 studoval Kirchner v Mnichově. Mnoho času strávil návštěvami muzeí a výstav, během návštěvy Norimberku ho zaujaly grafiky Albrechta Dürera. V roce 1905 se vrátil do Drážďan, aby dokončil studium.

Die Brücke.

7. června 1905 založil spolu s Bleylem a dvěma dalšími studenty architektury, Karlem Schmidtem-Rottluffem a Erichem Heckelem, uměleckou skupinu Die Brücke (Most). Také se rozhodl pro dráhu výtvarného umělce. Jednotícím prvkem této skupiny bylo odmítnutí tehdejšího teoretického akademismu a nalezení nového uměleckého vyjádření, které by vybudovalo most mezi minulostí a současností. Mezi znovuobjevené výtvarné prostředky patřila starší tiskařská technika dřevorytu. V roce 1906 byl vydán manifest skupiny, který z větší části vytvořil právě Kirchner. Specifický umělecký styl, který tato skupina vytvořila, se dnes nazývá expresionismus.  Kirchnerův ateliér v Berliner Strasse 60 se stal místem, kde neplatily společenské konvence, což zahrnovalo i volnou lásku a nuditu. Modelky pro skupinové malby byly vybírány z různých sociálních vrstev. Malíři zpočátku tvořili tzv. čtvrthodinové akty, kdy museli během této doby skicu dokončit, pak si měnili místa. Tak vzniklo někdy až sto obrázků denně. Měla se tak posílit spontánnost kresby; to bylo preferováno před najímáním profesionálek. První výstava skupiny proběhla v září 1906 v továrně na lampy K. M. Seiferta a tematicky byla zaměřena především na ženské akty.  Roku 1907 se Kirchner seznámil s Doris Großeovou, která se stala jeho oblíbeným modelem a přítelkyní zároveň až do jeho odchodu do Berlína v roce 1911. V letech 1907 až 1911 pobýval Kirchner v létě střídavě v Moritzburgu u Drážďan a na ostrově Fehmarn spolu s dalšími členy skupiny, z tohoto období pochází převážně ženské akty v přírodní scenérii. Roku 1908 uviděl na výstavách poprvé na vlastní oči obrazy fauvistů a van Gogha. Jeho první dřevěné plastiky pocházejí z roku 1909. V roce 1911 také spolu s Otto Muellerem navštívil české expresionisty z bývalé skupiny Osma v Mníšku pod Brdy.  Poté se celá skupina přesunula do Berlína, kde Kirchner založil spolu s Maxem Pechsteinem soukromou školu MUIM-Institut ( – Moderní metody v malování). Tento projekt se nesetkal s úspěchem a byl zrušen následujícího roku 1912, protože se přihlásili jen dva žáci. V této době se spřátelil s Alfredem Döblinem, kterého portrétoval. Poznal také Ernu Schillingovou a její sestru Gerdu. Poměr s Ernou, kterou si ovšem nikdy nevzal, trval až do konce jeho života.

Samostatná kariéra.

Roku 1913 napsal Kirchner "Chronik der Brücke", ve které neúměrně vyzdvihl svůj podíl na založení, programu a činnosti skupiny. To vedlo k rozpuštění die Brücke. V této době také začíná sám vystavovat, nejprve v essenském Museum Folkwang. Další dvě léta se věnoval malbě „“ (obrazů velkoměsta), zachycujících Berlín, kde hrají nezanedbatelnou roli prostitutky, tehdy nazývané kokoty. Ve stejném roce vystavoval na Armory Show, což byla vůbec první velká výstava v Americe představující moderní umění. Po vypuknutí první světové války se Kirchner s Ernou vrátili z baltského Fehmarnu, který byl prohlášen za militarizovanou zónu, do Berlína. Kirchner s hrůzou očekával povolávací rozkaz a obavy utápěl v absintu, podle Erny až litru denně. Aby se vyhnul osudu pěšáka na frontě, přihlásil se, podle svých slov jako nedobrovolný dobrovolník, ke službě řidiče u polních dělostřelců. Po dvou měsících základního výcviku v Halle se ale v září 1915 nervově zhroutil a byl z armády propuštěn. Následně se dva roky léčil v sanatoriích v Königsteinu v Taunusu, Charlottenburgu a Davosu. V reakci na trauma války namaloval autoportrét, v kterém se stylizoval do role vojáka s amputovanou rukou.  V roce 1918 se usadil v horské chatě "In den Lärchen" (V modřínech) ve Frauenkirchu nad Davosem, zde maloval především horské motivy. Jeho věhlas vzrůstal s několika výstavami pořádanými v Německu a Švýcarsku v roce 1920. V roce 1923 se přestěhoval do prostornějšího statku rovněž ve Frauenkirch s názvem "Wildboden". Galerie umění v Basileji uspořádala obsáhlou výstavu Kirchnerových děl, načež založili švýcarští malíři Paul Camenisch, Albert Müller a Hermann Scherer spolek „Rot-Blau“ (červená-modrá).  V roce 1926 se Kirchner poprvé vrátil do Německa. Navštívil Frankfurt nad Mohanem, Saskou Kamenici, Drážďany a Berlín. Cestu do vlasti si zopakoval ještě roku 1929. Po zbytek desetiletí malířova sláva notně vzrůstala: vyšla o něm monografie, v roce 1926 byla vydána část jeho grafik, dostal zakázku na nástěnnou malbu pro Museum Folkwang v Essenu, která se ale nerealizovala. V roce 1928 vystavoval na benátském Biennale a v roce 1931 se stal členem Pruské akademie umění. Roku 1933 mu Kunsthalle Bern uspořádala velkou retrospektivu.

Zvrhlý umělec.

Hluboká deziluze se Kirchnera zmocnila poté, co se vlády v Německu chopili nacisté a označili jeho dílo jako zvrhlé umění. Byla mu doporučena rezignace v akademii umění, v roce 1937 bylo přes 600 jeho obrazů zabaveno z veřejných německých museí a vydraženo nebo zničeno. 32 jeho obrazů bylo součástí mnichovské výstavy Zvrhlé umění. Pod tlakem těchto okolností spolu s anšlusem Rakouska, kterým se nacisté dostali ještě blíže k jeho domovu spáchal sebevraždu střelou do srdce. Z dopisů mezi Kirchnerem a jeho lékařem Frédéricem Bauerem vyplývá, že za sebevraždou mohlo být také snižování dávek morfia, na kterém byl závislý od roku 1932.

Odkaz.

K rehabilitaci Kirchnerova díla došlo v Německu po roce 1945. Jedna retrospektivní výstava byla pořádána Národní galerii v Berlíně a rovněž v dalších městech u příležitosti stého výročí umělcova narození. Roku 1992 bylo v místě posledních let umělcova života zřízeno Kirchner Museum v Davosu, které obsahuje největší sbírku Kirchnerova díla mimo Německo. V Německu drží největší sbírku Städel Museum ve Frankfurtu.  V Americe byla Kirchnerovi věnovaná velká výstava v roce 1992 pořádaná National Gallery of Art, mezinárodní výstava z vypůjčených děl proběhla v roce 2003. V roce 2006 byl v Christie's vydražen obraz z řady "Berlínských pouličních scén" (1913) za 38 milionů USD, což je umělcův rekord. V roce 2008 pořádalo Museum of Modern Art výstavu „snad zahrnující to nejlepší z jeho díla“.

Ernst Ludwig Kirchner (6. května 1880 – 15. června 1938) byl německý expresionistický malíř, grafik a sochař. Byl jedním ze čtveřice zakladatelů umělecké skupiny Die Brücke a její čelný představitel, během první světové války se dobrovolně přihlásil do armády, ale byl propuštěn. Po nástupu nacismu v Německu byl zakázán jako zvrhlý umělec a roku 1937 bylo 639 jeho děl vládou prodáno nebo zničeno. O rok později spáchal sebevraždu ve Švýcarsku.

Ernst Ludwig Kirchner, né le à Aschaffenbourg, en Bavière et mort le à Frauenkirch, près de Davos en Suisse, est un peintre expressionniste allemand et l'un des fondateurs de l’association Die Brücke.


Mistrovství světa v atletice 2009 – Muži desetiboj

Décathlon aux championnats du monde d'athlétisme 2009

Nejlepší výkony.

Američan Trey Hardee, pozdější mistr světa roku 2009 zvítězil ve třech z deseti disciplín (100 m, 110 m př., tyč). Roman Šebrle překonal laťku ve výšce 211 cm napoprvé a vyhrál předposlední disciplínu úvodního dne, když předtím ani jednou neopravoval. Kubánec Suárez a Bělorus Kravčenko překonali rovněž 211 cm ale v technickém zápisu měli oba jednu opravu. Poslední disciplínu prvého dne, čtvrtku mužů vyhrál v novém osobním rekordu 46,15 Kubánec Díaz. Jedná se o nejrychlejší desetibojařskou čtvrtku v celé historii MS.  Rus Alexej Sysojev zářil druhý soutěžní den v diskařské části, když jako jediný přehodil padesátimetrovou hranici (53,03 m). Druhý Dmitrij Karpov z Kazachstánu zaostal o více než čtyři metry (48,93 m). V oštěpařské části se dařilo Kubánci Suárezovi, který předvedl hod dlouhý 75,19 m. Přes 75 metrů se dostal i Švéd Nicklas Wiberg, pro kterého znamenal výkon 75,02 m nové osobní maximum. Ukrajinec Oleksij Kasjanov jako jediný nepřehodil padesátimetrovou hranici (49,00 m) a díky špatnému oštěpu nedosáhl na jednu z medailí, když nakonec skončil čtvrtý.

Výsledky.

Dvoudenní závod dokončilo 34 z celkových 38 desetibojařů, kteří se postavili na start. Hned v první disciplíně skončil vicemistr světa z roku 2007 a vítěz kladenského desetiboje (2008, 2009) Jamajčan Maurice Smith, který se v polovině stovky chytil za stehno a odstoupil. Po třech přešlapech v dálce skončil i halový mistr Evropy z roku 2009 Estonec Mikk Pahapill, byť ještě absolvoval třetí disciplínu vrh koulí. Po prvním dnu vedl Ukrajinec Oleksej Kasjanov (4 555), Roman Šebrle byl sedmý (4 324).

Desetiboj mužů na Mistrovství světa v atletice 2009 se konal ve dnech 19. srpna a 20. srpna 2009 na berlínském olympijském stadionu.

Le concours du décathlon des championnats du monde de 2009 s'est déroulé les 19 et dans le Stade olympique de Berlin. Il est remporté par l'Américain Trey Hardee.


Poslání.

Posláním IUCN je ovlivňovat, podporovat a pomáhat společnostem po celém světě v ochraně celistvosti a rozmanitosti přírody a zajišťovat, že jakékoli využívání přírodních zdrojů bude spravedlivé a ekologicky udržitelné.

Historie.

První generální ředitel UNESCO, Sir Julian Huxley, který si přál postavit UNESCO na vědečtějších základech, zorganizoval kongres, na kterém měla vzniknout nová ekologická instituce, která by sloužila tomuto účelu. Na tomto prvním kongresu konaném ve francouzském Fontainebleau 5. 10. 1948 se shodlo 18 vlád, 7 mezinárodních organizací a 107 národních organizací ochrany přírody na založení zastřešující instituce a podepsalo ustavující akt "International Union for the Protection of Nature".  Od tohoto začátku bylo převažující strategií nové instituce zkoumat a propagovat vzájemně výhodná ochranná opatření, která budou vyhovovat jak zastáncům hospodářského rozvoje, tak pomáhat lidem a státům lépe chránit jejich flóru a faunu.  Organizace vždy zdůrazňovala nutnost respektovat potřeby místních obyvatel, aby mohli převzít budoucí dlouhodobé cíle ve svých místních oblastech: "Chráněná území a ohrožené druhy budou nejlépe chráněny, jestliže jejich ochranu budou místní obyvatelé považovat za svůj zájem. Práce s místními lidmi a nikoli proti nim se stala hlavní zásadou IUCN."  Na tomto principu byla založena "Strategie zachování světa (World Conservation Strategy)" (1980). IUCN v ní jasně deklarovala svůj zájem na dialogu se zastánci hospodářského rozvoje. Dostalo se jí pozitivního mezinárodního ohlasu a zajistila IUCN podporu řady sponzorů, kteří sami nebyli schopni otevřít dialog v rozvojových zemích, ani neměli pocit, že OSN a mezinárodní banky se hodlají v takovém dialogu efektivně angažovat.  IUCN se rozšířila do mnoha zemí světa a má k dispozici služby mnoha odborníků-dobrovolníků, kteří poskytují rady a konzervační služby na místní úrovni. Síť výborů a regionálních poradních orgánů se rozšiřuje do stále většího počtu zemí.  Následuje přehled některých dat klíčových pro růst a rozvoj této organizace:

Organizační struktura.

Svaz má tři složky: své členské organizace, svých 6 vědeckých komisí a svůj profesionální sekretariát.

Členové.

Svaz sdružuje jak státy, tak nevládní organizace. Členové určují postoje Svazu, definují jeho globální pracovní program a volí jeho Radu (srovnatelnou s představenstvem společnosti) na Světovém ochranářském kongresu IUCN. Členské organizace se sdružují do národních a regionálních výborů.

Komise.

Sedm komisí sleduje stav světových přírodních zdrojů, poskytuje IUCN know-how a poradenství v ochranářských otázkách:

Komise pro správu ekosystémů.

Commission on Ecosystem Management (CEM): CEM poskytuje odborné poradenství k zacházení s přírodními i lidmi upravenými ekosystémy. V květnu 2008 měla 400 členů a vedla ji předsedkyně Hillary Masundire.

Komise pro vzdělávání a komunikaci.

Commission on Education and Communication (CEC): CEC prosazuje strategické využívání komunikace a vzdělávání zainteresovaných osob o udržitelném využívání přírodních zdrojů. V květnu 2008 měla 500 členů a vedl ji předseda Keith Wheeler a místopředsedkyně Juanita Castaño.

Komise pro environmentální, ekonomickou a sociální politiku.

Commission on Environmental, Economic, and Social Policy (CEESP): CEESP poskytuje odborné znalosti a poradenství k hospodářským a sociálním faktorům a jejich vlivům na ochranu a udržitelné využívání biologické rozmanitosti. V květnu 2008 měla 500 členů a vedl ji předseda Taghi Farvar.

Komise pro zákony o životním prostředí.

Commission on Environmental Law (CEL): CEL rozšiřuje legislativu o životním prostředí, vyvíjí nové právní koncepty a nástroje a pomáhá společnostem ve využívání legislativy pro ochranu a udržitelný rozvoj. V květnu 2008 měla 800 členů a vedla ji předsedkyně Sheila Abed.

Komise pro přežití druhů.

Species Survival Commission (SSC): SSC radí Svazu s technickými aspekty zachování druhů a mobilizuje síly na ochranu těch druhů, kterým hrozí vyhubení. Vydává Červený seznam ohrožených druhů IUCN. V květnu 2008 bylo jeho členy přes 7000 odborníků na ohrožené druhy a biodiverzitu z celého světa, předsedkyní byla Holly Dublin.

Světová komise pro chráněná území.

World Commission on Protected Areas (WCPA)

Sekretariát.

Členové a komise spolupracují s placeným sekretariátem, který tvoří přes 1100 zaměstnanců v 62 zemích. Generální ředitelkou je od ledna 2015 ekoložka a ekonomka Inger Andersen. (Od 2. ledna 2007 byla generální ředitelkou Julia Marton-Lefèvre — světově uznávaná odbornice, která v USA a ve Francii studovala historii, ekologii a plánování životního prostředí. Na postu vystřídala ekologa Achima Steinera, který se v červnu 2006 stal výkonným ředitelem Programu životního prostředí OSN (UNEP).)

Hlavní výstupy.

Mezi nejvýznamnější produkty a služby IUCN patří:

Kategorie chráněných území IUCN.

Komise pro chráněná území definovala následující mezinárodní kategorie chráněných území:

Ia – Přísná přírodní rezervace (Natural Reserve).

"Oblast země nebo moře obsahující mimořádné nebo reprezentativní ekosystémy, geologické nebo fyziologické vlastnosti a/nebo druhy. Je přístupná primárně pro vědecký výzkum a sledování životního prostředí."

Ib – Divočina (Wilderness).

"Rozsáhlá oblast původní nebo jen lehce pozměněné země a/nebo moře, která si zachovává svůj přírodní charakter, bez trvalého nebo významného osídlení, která je chráněna a spravována tak, aby se uchovala v nedotčeném přírodním stavu."

II – Národní park (National Park).

"Přírodní oblast země a/nebo moře, určená k: i. ochraně ekologické integrity jednoho nebo více ekosystémů pro současnou i pro budoucí generace; ii. vyloučení využívání neslučitelného s účely ochrany daného území; iii. poskytování duchovních, vědeckých, vzdělávacích, rekreačních a návštěvnických možností, které musí být slučitelné s ochranou životního prostředí a kultury."

III – Přírodní památka (National Monument).

"Oblast obsahující jeden nebo více specifických přírodních nebo přírodně-kulturních rysů, které mají mimořádnou nebo jedinečnou hodnotu spočívající v jejich vzácnosti, reprezentativních či estetických kvalitách nebo kulturním významu."

IV – Místo výskytu druhu (Habitat).

"Oblast země nebo moře, kde dochází k aktivním zásahům správy území za účelem ochrany přirozeného prostředí a uspokojení potřeb konkrétních druhů."

V – Chráněná krajinná oblast (Protected Landscape/Seascape).

"Oblast země, případně pobřeží a moře, kde letitou interakcí člověka a přírody vznikla krajina významné estetické, ekologické nebo kulturní hodnoty, často s vysokou biologickou rozmanitostí. Pro ochranu, správu a vývoj takové oblasti je důležité zachování zmíněné interakce člověka s přírodou v její tradiční podobě."

VI – Oblast ochrany přírodních zdrojů (Managed Resource Protected Area).

"Oblast obsahující převážně nezměněné přírodní systémy, spravovaná tak, aby se zajistila dlouhodobá ochrana a správa biologické rozmanitosti za současného udržitelného využívání přírodních produktů a služeb k uspokojení potřeb komunity."

Mezinárodní svaz ochrany přírody (anglicky International Union for Conservation of Nature, IUCN) je mezinárodní organizace zaměřená na uchování přírodních zdrojů. Byla založena v roce 1948 a má sídlo ve švýcarském Glandu u Ženevského jezera. IUCN spojuje 83 států, 108 státních institucí, 766 nevládních organizací, 81 mezinárodních organizací a kolem 10 000 odborníků a vědců z celého světa.

L'Union internationale pour la conservation de la nature (UICN, en anglais ) est l'une des principales organisations non gouvernementales mondiales consacrées à la conservation de la nature.


Popis.

Krásnolusky jsou opadavé žláznatě chlupaté nízké až poléhavé keříky a keře, řidčeji vytrvalé byliny. Listy jsou lichozpeřené, složené ze 2 až 13 párů kožovitých celokrajných lístků. Palisty jsou velké, kopinaté, přirostlé k bázi řapíku, bylinné nebo suchomázdřité. Květenství jsou hrozny skládající se ze 4 nebo více květů. Květy jsou velké, žluté, v dlouze stopkatých úžlabních hroznech nebo hlávkovitě nahloučené. Kalich je trubkovitý, zakončený 5 téměř stejnými zuby, případně jsou horní 2 srostlé. Pavéza je vejčitá až téměř okrouhlá, přímá, na okrajích zatočená. Křídla jsou protáhle obvejčitá podlouhle obvejčitá, někdy srpovitá. Člunek je zahnutý, stejně dlouhý jako křídla, na vrcholu tupý. Tyčinky jsou dvoubratré (9+1). Semeník je přisedlý, chlupatý, někdy žláznatý, s tenkou čnělkou zakončenou drobnou bliznou a s mnoha vajíčky. Lusky jsou válcovité nebo čárkovité, s vytrvalým kalichem a pukají 2 chlopněmi. Obsahují nemnoho tmavě hnědých semen ledvinovitého tvaru.

Rozšíření.

Rod krásnolusk zahrnuje 5 druhů. Je rozšířen ve Střední Asii, Rusku a Číně. Krásnolusky rostou povětšině v nadmořských výškách nad 900 metrů na výslunných horských svazích, druh "Calophaca sinica" naopak vyhledává severně orientované svahy.

Pěstování.

Semenáče krásnolusků potřebují lehkou půdu a umístění na výslunné stráni. Roubovancům stačí běžná půda. Nesnášejí mokro. V méně teplých oblastech se doporučuje zimování v chladném skleníku. Krásnolusky lze rozmnožovat výsevem spařených nebo nabobtnalých semen, roubováním na čilimník ("Cytisus") nebo čimišník ("Caragana") anebo letním očkováním na štědřenec odvislý ("Laburnum anagyroides").

Význam.

Krásnolusky mají okrasnou hodnotu zejména svými velkými květy, v ČR se však objevují velice zřídka. Nejsou uváděny ze sbírek žádné české botanické zahrady. Pro pěstování v ČR přicházejí v úvahu zejména druhy krásnolusk povolžský ("Calophaca wolgarica") z povodí Volhy a Donu a krásnolusk velkokvětý ("Calophaca grandiflora") z Pamíru a Altaje. V některých oblastech slouží semena krásnolusků jako potravina a využití mají i vlákna z kůry.

Krásnolusk ("Calophaca") je rod rostlin z čeledi bobovité. Někdy se objevuje i alternativní český název majkaragan. Krásnolusky jsou keře s velkými žlutými květy a zpeřenými listy, vyskytující se v 5 druzích především ve Střední Asii. Výjimečně se v ČR pěstují jako okrasné keře.

Calophaca est un genre de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae", sous-famille des "Faboideae", originaire d'Eurasie, qui comprend neuf espèces acceptées.


Popis.

Cedrely jsou opadavé stromy, dorůstající výšky až 60 metrů. Rozměrnější exempláře mívají u paty kmene kořenové náběhy. Listy jsou sudozpeřené, složené z 8 až 20 párů lístků. Květy jsou oboupohlavné, pravidelné, uspořádané ve vrcholových, kuželovitých, latovitých květenstvích. Kalich je hluboce laločnatý až kališkovitý. Koruna je složená z 5 volných plátků. Tyčinek je 5 a jsou přirostlé k andogynoforu. Semeník obsahuje 5 komůrek, v nichž je po 8 až 14 vajíčkách. Plodem je dřevnatá tobolka otevírající se od vrcholu 5 chlopněmi. Semena mají vrcholové křídlo.

Rozšíření.

Rod cedrela zahrnuje 18 druhů. Je rozšířen v Latinské Americe od severního Mexika po severní Argentinu a na Karibských ostrovech. Centrum druhové diverzity je v západní částí Jižní Ameriky od Kolumbie po severní Argentinu. Největší areál má cedrela vonná (sev. Mexiko až severní Argentina) a "Cedrela fissilis" (Stř. Amerika až severní Argentina). Jsou to také jediné dva druhy rodu udávané z Brazílie. Cedrely rostou na nepodmáčených, dobře odvodněných stanovištích v nížinných i montánních tropických deštných lesích a v opadavých, sezónně suchých lesích.  Původní areál přirozeného rozšíření je u některých druhů obtížné stanovit, neboť byly intenzivně vyhledávány a těženy pro dřevo, druhy cedrela vonná a "Cedrela angustifolia" jsou navíc často používány k zalesňování. Tyto dva druhy také často rostou jako součást sekundárních lesů a na druhotných stanovištích.

Ekologické interakce.

Cedrely jsou živnými rostlinami housenek martináčů "Dirphia avia" a "Eacles imperialis", přástevníka "Pelochyta cinerea", lišaje "Cephonodes hylas" a různých drobnějších druhů můr. Květy jsou opylovány můrami, křídlatá semena jsou šířena větrem.

Taxonomie.

V minulosti byly do rodu "Cedrela" řazeny i druhy příbuzného rodu "Toona", rozšířeného v Asii a Austrálii.

Význam.

Dřevo cedrel je vysoce ceněné. Je pevné a přitom měkké a snadno opracovatelné, navíc příjemně voní. Obsah aromatických látek navíc odpuzuje dřevokazný hmyz včetně termitů. Jádrové dřevo cedrely vonné je světle červenohnědé, stářím tmavnoucí, dekorativní. Je známo pod názvem "cedro". Používá se pro vnitřní i venkovní účely v truhlářství, stavitelství a k výrobě hudebních nástrojů. Již od dob kolonizace Latinské Ameriky byla cedrela jedním z nejdůležitějších stromů těžených pro dřevo a i v dnešní době patří v této oblasti mezi nejvyhledávanější dřeva. Domorodci je tradičně využívají ke stavbě domů i výrobě kánoí. Mezinárodní obchod s cedrelovým dřevem se rozvinul v 80. letech 19. století, kdy začalo být využíváno v tabákovém průmyslu k výrobě krabic na doutníky. Ve 30. letech začalo být kvůli vzrůstajícím cenám nahrazováno lepenkou nebo měkčími domácími dřevy, často s potiskem napodobujícím strukturu cedrelového dřeva na vnějším povrchu.  Cedrely jsou často vysazovány jako stínící dřeviny na kávových plantážích a jako okrasné dřeviny.

Cedrela ("Cedrela") je rod rostlin z čeledi zederachovité. Jsou to opadavé stromy se zpeřenými listy a pětičetnými drobnými květy. Plodem je tobolka s křídlatými semeny. Rod zahrnuje 18 druhů a je rozšířen v Latinské Americe od Mexika po Argentinu.

Cedrela est le nom botanique d'un genre d'arbres de la famille des Méliacées qui compte sept espèces, originaires d'Amérique. Les plantes de ce genre sont originaires des régions tropicales et subtropicales du continent américain, depuis le Sud du Mexique jusqu'au Nord de l'Argentine.


Život.

Narodil se v roce 1940 v New Yorku úspěšnému herci Henrymu Fondovi. Divadlu se věnoval od dětství, které nebylo příliš šťastné – jeho matka spáchala sebevraždu, když mu bylo 10 let. S herectvím začínal v otcově rodném městě v Omaze ve státě Nebraska. Studoval na Nebraské univerzitě a v té době hrál divadlo s místními divadelníky.  Po ukončení školy začínal na newyorské Broadwayi. Zde ale dlouho nesetrval a odešel do hlavního města americké kinematografie, do Hollywoodu. Zde debutoval v roce 1963 ve snímku "Tammy and the Doctor". Prvním významnějším filmem jeho kariéry se v roce 1963 stal snímek "Vítězové". Během 60. let aktivně protestoval proti vietnamské válce. V Británii se seznámil se skupinou Beatles, začal také experimentovat s drogami, blízké se mu stalo hnutí hippies.  V roce 1969 si zahrál ve svém nejslavnějším filmu "Bezstarostná jízda", za nějž byl poprvé nominován na Oscara. Sám natočil také snímek "Muž na výpomoc", označovaný někdy jako hippie western. V Česku byl promítán jeho další známý film "Vězeňské blues" z roku 1977, hrál i v "Hazardní hře". Objevily se však problémy s drogami, po nichž se vrátil na výsluní v 90. letech. Druhá nominace na Oscara se dostavila se snímkem "Uleeovo zlato" z roku 1997.  Peter Fonda také namluvil postavu The Truth v počítačové hře.  V roce 2019 obdržel také cenu za celoživotní dílo na Mezinárodním filmovém festivalu Febiofest v Praze, ze zdravotních důvodů ji však nepřevzal osobně. Zemřel 16. srpna 2019 v Los Angeles ve věku 79 let na rakovinu plic.

Peter Fonda (23. února 1940, New York, USA – 16. srpna 2019 Los Angeles) byl americký herec, proslavil se zejména rolí motorkáře ve filmu "Bezstarostná jízda". Dvakrát obdržel cenu Zlatý glóbus a dvakrát byl nominován na Oscara. Byl synem herce Henryho Fondy, bratrem herečky Jane Fondové a otcem herečky Bridget Fondové.

Peter Fonda est un acteur, réalisateur, scénariste et producteur américain né le à New York et mort d'un cancer du poumon le à Los Angeles en Californie.


Životopis.

Dětství a mládí - Archie Leach (1904 - 1932).

Archibald Alec (Alexandr) se narodil v Bristolu jako druhé dítě Elsie a Eliase Leachových. Jejich první syn John zemřel na tuberkulózní zánět mozku těsně před prvními narozeninami. Otec pracoval jako krejčí a žehlič oděvů, byli velmi chudobní. Manželství rodičů nebylo šťastné, otec trávil mnoho času mimo domov a nakonec si založil druhou domácnost. Archie vyrůstal sám s matkou, ale v deseti letech se dozvěděl, že matka náhle zemřela na infarkt. Otec ho odmítl vzít k sobě, chlapec žil u příbuzných. Ve čtrnácti letech byl vyloučen ze školy a přidal se ke skupině toulavých artistů a komediantů Boba Pendera. Získal zde mnoho pohybových dovedností, při nichž mohl uplatnit vrozené sportovní nadání. V r. 1920 byla skupina pozvána do USA, kde vystupovala po kabaretech jako akrobati na chůdách. Po dvou letech se Bob Pender chtěl vrátit zpět do Anglie, ale Archie Leach se rozhodl zůstat v New Yorku a skupinu opustil. Živil se jako příležitostný společník bohatých dam, prodával na ulici kravaty a hledal uplatnění v kabaretech. V r. 1927 získal malou roli v muzikálu "Zlaté štěstí" a následně účinkoval v dalších představeních na Broadwayi. Povšimlo se ho studium Paramount a nabídlo mu krátkou úlohu ve filmu Sue ze Singapuru. Po jejím dokončení odjel Archie Leach v lednu 1932 do Hollywoodu, aby se stal filmovým hercem. Společnost Paramount právě hledala mužského hrdinu přitažlivého zevnějšku a nabídla mu pětiletou exkluzivní smlouvu. Požadovala změnu jména a shodli se na pseudonymu Cary Grant.

Filmová kariéra - Cary Grant (1932 - 1966).

Začátky v Hollywoodu (1932 - 1936).

V r. 1932 natočil Grant v Hollywoodu celkem nevýrazných 8 filmů, z nichž za zmínku stojí "Plavovlasá Venuše" ("Blond Venus") s Marlen Dietrichovou. Větší pozornost Cary Grant vzbudil po boku Mae Westové v hlavní mužské roli v komerčně úspěšném filmu "Křivdila mu" ("She Done Him Wrong)".  Při natáčení jednoho z filmů se Grant seznámil s o šest let starším hercem Randolphem Scottem, který se stal jeho dlouholetým přítelem a společně si pořídili malý dům. Toto přátelství bylo důvodem pro vznik pochybností o jeho sexuální orientaci. Grant navázal komplikovaný vztah s mladou herečkou Virginií Cherillovou, která se stala začátkem r.1934 jeho manželkou. Mezitím se při pobytu v Anglii dozvěděl od svého otce šokující zprávu o tom, že jeho matka je naživu a žije v léčebně pro duševně choré. Na synův zásah byla po devatenácti letech prohlášena za uzdravenou a mohla se vrátit do svého domku v Bristolu ke svým příbuzným. Odmítla jet se synem do Ameriky.  Po návratu do Hollywoodu se vztahy mezi manžely neustále zhoršovaly, neboť Randolph Scott se trvale vyskytoval v jejich blízkosti a Grant byl zklamán i profesně, protože studio ho neuvolnilo pro roli ve filmu Vzpoura na Bounty, o kterou velmi stál. V březnu 1935 bylo manželství rozvedeno. Cherillová tvrdila, že musela čelit domácímu násilí. Grantova kariéra se nevyvíjela úspěšně a filmy, které v tomto období natočil u diváků propadly včetně komedie "Sylvie Scarlettová (Sylvia Scarlett)", v níž poprvé hrál s Katharine Hepburnovou. V roce 1936 se Randolph Scott oženil a Grant odjel do Anglie, kde přijal roli v nezávislém snímku "Úžasná dobrodružství Ernesta Blisse" ("The Amazing Quest of Ernest Bliss"). V něm se poprvé projevily jeho hlavní charakteristické rysy: šarm, dokonalý vzhled, vtip a slušnost.

Nezávislým hercem (1936 - 1966).

Grant nebyl spokojen s přístupem studia Paramount k jeho osobě (hlavní hvězdou byl Gary Cooper) a odmítl koncem roku 1936 obnovit smlouvu, což byl v té době neslýchaný čin a riskantní krok. Stal se první nezávislou hollywoodskou hvězdou. Současně rezignoval na místo v Akademii, která byla studii ovládána. Kromě výrazného zlepšení finanční situace mu nové postavení uvolnilo ruce při výběru filmů a přineslo průlom v jeho kariéře. Hned první komedie natočené v r. 1937 "Přátelé z onoho světa (Topper)" a "Nahá pravda (The Awful Truth") znamenaly velký komerční úspěch a Cary Grant v nich podal výkon, který ho zařadil mezi největší filmové idoly. Také jeho další filmy z let 1938 až 1940, přestože nebyly vždy komerčně úspěšné, patří dnes mezi filmovou klasiku: "Leopardí žena", "Prázdniny", "Příběh z Filadelfie" v nichž hrál znovu s Katharine Hepburnovou nebo "Jeho dívka Pátek" s Rosalind Russellovou. Cary Grant se v nich představil jako charakterní komik okouzlujícího zjevu se specifickým smyslem pro humor a nezaměnitelným britským přízvukem. Za výkon ve filmu "Serenáda za úsměv (Penny Serenade)" z r. 1941 získal svou první nominaci na Oscara.  K vrcholům Grantovy herecké práce však patří především role ve filmech Alfreda Hitchcocka, který dokázal objevit i hlubší a temnější stránky jeho povahy. Jejich inspirující spolupráce započala v roce 1941 thrillerem Podezření ("Suspicion") a později spolu natočili další tři filmy : "Pochybná žena" ("Notorious") z r. 1946, "Chyťte zloděje" ("To Catch a Thief") z r. 1955 a Na sever severozápadní linkou ("North by Northwest)" z r. 1959.  V soukromém životě prošel v letech 1942 – 45 manželstvím s bohatou Američankou Barbarou Huttonovou, dědičkou obchodního řetězce. V červnu 1942 se Cary Grant stal občanem USA a mluvilo se o tom, že dělá v utajení práci pro FBI. Během válečných let natočil několik dalších filmů, kromě typických komedií přijal hlavní roli ve válečném snímku "Směr Tokio" ("Destination Tokyo") z r. 1943.  V únoru 1945 byl nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve filmu "Nic než osamělé srdce" ("None but the lonely heart"), ale odmítl se zúčastnit slavnostního ceremoniálu.  V poválečných letech Grant začal uvažovat o ukončení kariéry a točil méně filmů než dříve. Stále však byl hvězdou první velikosti a jeho účast ve filmu byla zárukou úspěchu. V roce 1946 se diváckým hitem stal první barevný film, v němž Grant vytvořil hlavní roli – idealizovaný životopis muzikanta Cole Portera s názvem "Noc a den" ("Night and Day"). K nejúspěšnějším filmům se zařadila také komedie "Byl jsem válečným ženichem" ("I was a male war bride"), která měla premiéru v r. 1949.  V prosinci 1949 se oženil s mladou herečkou Betsy Drakeovou, kterou poznal před dvěma lety v Londýně. Počátkem padesátých let Grant, který stále víc přemýšlel o důchodu, natočil několik méně úspěšných komedií, mj. "Ještě jedno místo" ("Room for one more") se svou manželkou nebo "Omlazovací prostředek" ("Monkey Business"), kde se objevila Marilyn Monroe v jedné ze svých prvních rolí. V únoru 1953 oznámil Cary Grant na tiskové konferenci, že končí s filmováním. Při té příležitosti se veřejně zastal Charlie Chaplina, který byl z politických důvodů na černé listině a nebyl mu povolen vstup do USA.  K návratu přivedla Granta nabídka jeho oblíbeného režiséra Alfreda Hitchcocka na hlavní roli ve filmu "Chyťte zloděje (To Catch a Thief)". Jeho partnerkou tu byla Grace Kellyová. Film byl do kin uveden v r. 1955 a stal se komerčně největším hitem první poloviny 50. let. Během filmování však došlo k narušení vztahu mezi Grantem a manželkou, která nesouhlasila s jeho návratem k filmu a žárlila na Kellyovou. Odcizení se prohloubilo při natáčení dalšího filmu, kterým byl historický kostýmní film "Pýcha a vášeň (The Pride and The Passion)", v němž hlavní ženskou roli hrála mladá Sophia Lorenová. Během sedmi měsíců natáčení ve Španělsku se do sebe zamilovali, ale Lorenová dala nakonec přednost Pontimu. Frustrovaný Grant se na radu manželky v r. 1957 zapojil do experimentální psychologické léčby, při které mu bylo pod lékařským dozorem podáváno LSD. V říjnu 1958 vydali Grant s Drakeovou společné prohlášení, že jejich manželství vyhaslo a nadále budou žít odděleně. Žádost o rozvod však Draková podala až v r. 1962.  Na přelomu 50. a 60. let 20. století natočil Cary Grant řadu úspěšných filmů, z nichž některé sám produkoval: "Nezapomenutelná láska" ("An Affair to remember"), "Indiskrétní příběh" ("Indiscreet") s Ingrid Bergmanovou, "Operace spodnička" ("Operation petticoat") s Tony Curtisem, "Na sever severozápadní linkou (North by Northwest)", "Kouzlo norkové kožešiny" ("That Touch of Mink)" s Doris Dayovou nebo "Šaráda" ("Charade") s Audrey Hepburnovou. V netypické roli postaršího zanedbaného a neoholeného chlápka žijícího na pustém ostrově v Tichomoří se objevil ve filmu "Otec kvočna" ("Father Goose") v r. 1964. Tyto filmy mu přinesly nejen obrovskou popularitu u diváků, ale také ho zařadily mezi nejlépe vydělávající filmové hvězdy. Jako první hollywoodský herec si vymínil ve smlouvě procenta z hrubého příjmu v distribuci. Jeho posledním snímkem byl "Jen jdi" ("Walk don't Run)" z r. 1966.

Závěr života (1966 - 1986).

V roce 1965 se oženil s osmadvacetiletou herečkou Dyan Cannonovou a v r. 1966 se jim narodila dcera Jenifer Diane. Jejich manželství však trvalo jen dva roky. Grant se definitivně rozhodl s filmováním skončit a požadoval, aby se manželka věnovala rodině a opustila hereckou práci, což odmítla a požádala o rozvod.  V dalších letech se Grant jako bohatý rentiér zapojil do správních rad několika amerických firem a věnoval se svým koníčkům – baseballu a dostihům. V r. 1970 mu Akademie, do jejíhož čela byl zvolen Gregory Peck, udělila cenu za celoživotní mistrovství. Čestného Oscara mu za bouřlivých ovací předal Frank Sinatra. V r. 1973 zemřela jeho matka, kterou v Anglii příležitostně navštěvoval. V r. 1981 se oženil popáté s třicetiletou Barbarou Harrisovou, která stála po jeho boku až do konce života. Téhož roku dostal prestižní cenu Kennedyho centra za úspěchy dosažené v umělecké kariéře. Cary Grant byl stále ve výborné kondici, ale vytrvale odmítal opakující se návrhy na návrat k filmování. Místo toho jezdil po USA s vlastní talk show, v níž vyprávěl o svém životě a odpovídal na dotazy diváků. Na jedné z posledních zastávek turné v Davenportu ho postihla náhlá slabost a za doprovodu manželky byl převezen do nemocnice, kde 28. listopadu zemřel. Podle posledního přání se nekonal žádný pohřeb. Jeho manželka a dcera uspořádaly malý obřad při rozptýlení popela.

Cary Grant, vlastním jménem Archibald Alexander Leach (18. ledna 1904 v Horfield, Bristol, Spojené království - 29. listopadu 1986, Davenport, Iowa, USA) byl anglo-americký herec, jedna z nejmilovanějších a nejpopulárnějších mužských hollywoodských hereckých hvězd klasické filmové éry. Během 34 let filmové kariéry natočil 72 filmů. Byl oblíbeným hercem Alfréda Hitchcocka, hrál hlavní roli ve čtyřech jeho filmech. Většinou je však spojován s klasickými komediemi zlaté hollywoodské éry jako lehce popletený, ale zároveň elegantní, mužně krásný a vtipný hrdina. Narodil se v Anglii ve městě Bristol. Pocházel z chudého prostředí a už jako velmi mladý odjel s akrobatickou skupinou do Ameriky, kde se rozhodl zůstat a prosadit se jako herec. Usadil se v New Yorku a začal se úspěšně uplatňovat v divadle, později získal smlouvu na film a vydal se do Hollywoodu. První filmy natočil pro společnost Paramount a stal se známou filmovou hvězdou. Byl průkopníkem v tom, že po vypršení první dlouhodobé smlouvy se už nikdy nezavázal exkluzivní smlouvou žádnému studiu. Pro svůj postoj a nezávislost na Akademii byl opomíjen při udělování filmových cen a nikdy nezískal Oscara za konkrétní filmovou roli, i když byl dvakrát nominován. Teprve v r. 1970 mu byl udělen čestný Oscar za celoživotní přínos světové kinematografii. Filmovou kariéru ukončil v r. 1966.

Archibald Alexander Leach, dit Cary Grant, est un acteur anglo-américain né le à Bristol (Angleterre) et mort le à Davenport (Iowa). Il a été naturalisé citoyen des États-Unis le.