Historie.

Olimpia vznikla roku 1902 a je nejstarším fotbalovým klubem v zemi. U jejího zrodu stála skupina mladých Paraguayců v čele s Williamem Paatsem z Nizozemska, který se měl velmi zasadit o popularizaci fotbalu v Paraguayi. Olimpia sehrála první zaznamenaný zápas v historii tamního fotbalu proti Guaraní dne 25. listopadu 1903. Roku 1906 byl klub u toho, když se začala hrát první domácí fotbalová ligová soutěž. Roku 1913 se Olimpia prvně utkala s rivalem Cerro Porteño, utkání však skončilo nerozhodně 2:2. Skutečná rivalita nabrala na obrátkách až počínaje 20. léty. Mezi roky 1927 a 1929 se Olimpia stala mistrem třikrát za sebou, bylo to poprvé, co se to někomu v paraguayské lize podařilo. Po tomto úspěchu se tým vydal na cesty po Chile a Peru, kde zdařile konfrontoval tamní kluby.  V roce 1960 se klub probojoval do finále prvního ročníku Poháru osvoboditelů, kde podlehl uruguayskému celku CA Peñarol 1:0 a 1:1. Tuto soutěž hráči Clubu Olimpia dokázali vyhrát poprvé v roce 1979. Od roku 1983 do roku 1986 trénoval tým Sergio Markarián, jenž mužstvo dovedl k titulu v letech 1983 a 1985. Roku 1986 nebylo daleko od dosažení finále Poháru osvoboditelů, když skončilo bod za kolumbijským América de Cali. Následně se do finále dostali třikrát v řadě v letech 1989 až 1991, z těchto tří pokusů však dokázali vytěžit pouze jedno vítězství v roce 1990. Dosud posledního triumfu v Poháru osvoboditelů dosáhli roku 2002.  V roce 2013 dosáhli Paraguayci finále "Copa Libertadores". Domácí utkání Olimpia zvládla a vyhrála 2:0, na hřišti brazilského Atlética Mineiro však prohrála 0:2, a protože finále nebylo rozhodnuto ani v prodloužení, došlo k penaltovému rozstřelu. V něm uspěli hráči Mineira.  V létě v roce 2016 se klubu navrátil zkušený, tu dobu už 35letý paraguayský útočník Roque Santa Cruz. Podzimní část domácí ligy (tzv. "Clausura") se týmu povedla, přesto mistrovský titul získal Club Guaraní, který skončil bod před Olimpií. Úspěšnou periodou se stala jarní část (tzv. "Apertura") ligy v roce 2019. Olimpia získala titul, na němž se podíleli Santa Cruz a jeho partner v útoku William Mendieta. Oba se stali nejlepšími ligovými střelci, každý z nich s 11 góly. Poprvé od roku 2013 se Olimpia vměstnala mezi osmifinalisty Poháru osvoboditelů, kde však narazila na ekvádorský LDU Quito. Během podzimní části ("Clausura 2019") se přiblížila k titulu po výhře nad rivalem Cerro Porteño. Superclásico ovládl právě Santa Cruz, který čtyřmi brankami zařídil tříbodové vítězství 4:2. Po remíze proti Guaraní 2:2 se klub z města Asunción dočkal dalšího mistrovského titulu.  V únoru 2020 mužstvo doplnil africký útočník Emmanuel Adebayor.

Club Olimpia je paraguayský fotbalový klub sídlící ve městě Asunción. Byl založen 25. července 1902 a od roku 1964 hraje své domácí zápasy na Estadio Manuel Ferreira pro 22 000 diváků. Jde o historicky nejúspěšnější celek z Paraguaye, tamní ligovou soutěž opanoval celkově ve 44 případech. Klub je známý též pod názvem Olimpia Asunción.

Le Club Olimpia est un club omnisports paraguayen, qui est basé à Asuncion. Fondé en 1902, il est essentiellement soutenu par les descendants des immigrés européens.


Původ jména.

Jméno nemá nic společného s lilií, a bylo pravděpodobně odvozeno od jmen svatých (St. Gilgen nebo St. Ilgen - dřívější jména byla „Ylgenstein“ a „Illgenstein“). Svůj kořen má ve jméně svatého Jiljí.

Dějiny.

Nejstarší důkaz lidské přítomnosti na plošině Liliensteinu prokazují pazourkové nástroje, které byly nalezené na jejím jižním okraji, jejichž stáří se odhaduje v rozmezí 12000 př. n. l. až 2200 př. n. l.  První písemná zmínka o Liliensteinu pochází z roku 1379, pod názvem „Ylgenstein“. Již v raném středověku (kolem roku 1200) zde byl postaven malý skalní hrad Lilienstein, patřící Českému království. Stejně jako protější pevnost Königstein, přešel Lilienstein v důsledku sporu pánů z Dohny s míšenskými makrabaty v roce 1402 do vlastnictví míšeňských markrabat. Přestože je v roce 1406 zmíněna hradní posádka, hrad chátral a byl pravděpodobně opuštěn kolem roku 1550. Při vykopávkách v roce 1894 byl odkryt půdorys hradu. Kromě těchto pozůstatků lze dnes vidět ještě zahloubené kapsy pro nosné trámy na skalních výchozech.  Na vrcholové plošině se nachází 16 metrů vysoký obelisk, připomínající návštěvu kurfiřta Augusta II. Silného. V polovině 19. století byl na Liliensteinu postaven hostinec s dřevěnou rozhlednou. Nejvyšší je stěna jeho západního ramene, vysoká přes 100 metrů.  Na Lilienstein vede turistická stezka lesem od placeného parkoviště pod jižními stěnami masivu. Nakonec se jde po schodech a přes lávky spojující jednotlivé skály až na západní vyhlídku, odkud je výhled na okolní skalní oblasti. Naproti přes Labe je pevnost Königstein, a směrem na severozápad je výhled na Rathen s jeho kamenným mostem Basteibrücke.  V Saském Švýcarsku je horolezectví na masivech zakázáno. Západní výběžek Liliensteinu je výjimkou a je významným horolezeckým terénem.

Lilienstein je 415 metrů vysoká stolová hora v Saském Švýcarsku v Německu, tyčící se nad údolím řeky Labe. Nachází se v blízkosti vesnice Waltersdorf, 15 km východně od města Pirny, 5 km západně od města Bad Schandau a ze tří stran je obklopen řekou Labe. Představuje symbol Národního parku Saské Švýcarsko.

Le Lilienstein est une montagne de d'altitude qui est le point culminant du parc national de la Suisse saxonne, en Saxe, en Allemagne. Il s'agit d'une mesa située dans un méandre de l'Elbe. Sa forme caractéristique est reprise dans le logo du parc national de la Suisse saxonne.


Od vzniku k reformaci.

Při vzniku prvních států ve starověku byla státní moc chápána jako projev Boží vůle. Proto bylo na jednu stranu povinností státu zajistit ochranu a šíření uznaného (státního) vyznání. Na druhou stranu odklon od stávajícího státního náboženství zpochybňovalo legitimitu státu. Panovníci proto považovali za svou povinnost a právo prosazování státem uznaného vyznání. Příklad takového spojení státu a náboženství můžeme nalézt ve starověkém Egyptě (božské postavení faraóna), starém Řecku (Asebie) nebo též božský kult císaře ve starověkém Římě. Od roku 380 bylo státním náboženstvím v Římské říši křesťanství, jež sloužilo podobně jako právní základna i pro světskou vládu. Ve Svaté říši římské státní náboženství až do počátku raného novověku fakticky představovalo katolictví. Hereze, tedy náboženské odchylky v rámci církve, byly podle říšského práva potírány. O ochranu státního náboženství se až do doby reformace roku 1517 za normálních okolností obvykle starala vrchnost a jiný stav byl v podstatě nepředstavitelný. Výjimkou bylo více či méně trpěné židovství.

Náboženská krize během reformace.

V důsledku reformace se po roce 1517 mnoho území v západní, severní a střední Evropě stalo protestantskými. Panující císař Svaté říše římské Karel V., část knížat a velká část knížecího kleru se však k reformaci nepřipojili. Tím došlo k rozkolu náboženské jednoty říše. Ani říšské sněmy v letech 1527 až 1545, náboženský dialog v letech 1540 až 1546, Šmalkaldská válka 1546/47 a Augšpurské Interim 1548 nedokázaly vrátit situaci do původního stavu. Tím se jednotné závazné právo proti herezi na říšské úrovni stalo de facto nevymahatelným. Ustanovaní "cuius regio,..." bylo odpovědí na právní krizi říšské ústavy, jež protestanty i přes náboženský odklon nemohlo zbavit vlády v rámci říše.

Právní ustanovení.

V důsledku reformace byl v Německu nově vytvořen princip vyznání určeného vrchností s názvem "Ius reformandi". Politický pat mezi císařem, luteránskými a katolickými zemskými pány Svaté říše římské jako důsledek Pasovského míru z roku 1552 a augšpurského míru z roku 1555 vedl k tomu, že byl přijat výnos o ustoupení od pronásledování luteránů za kacířství. Určení vyznání a dozor nad ním ze strany vrchnosti však nebyl zcela zrušen, byl jen přenesen na úroveň jednotlivých území. V tomto směru tedy nadále pokračovalo prosazování vyznání shora. Po augšpurském míru byly zpočátku uznávány jen katolictví a luteránství (srov. § 17), vestfálský mír z roku 1648 pak přinesl stejné záruky také pro reformované vyznání.  Tento ústřední bod zákona "Ius reformandi" byl roku 1612 pak zpopularizován pomořanským kanonistou (tj. právníkem) Joachimem Stephanim větou: „C"uius regio, eius religio“".  S právním výrokem "Cuius regio, eius religio" byl úzce spjat emigrantský zákon ("Ius emigrandi") jako § 24 augšpurského náboženského míru. Podle něho mohli poddaní, kteří se nechtěli podřídit vyznání zemského pána, vycestovat s celou rodinou a včetně svého majetku. Poddaní tak tudíž měli právo vyhnout se tak nucenému přestupu na jinou víru.  Vystěhování z náboženských důvodů však bylo možné pouze za předpokladu, že byly splaceny všechny závazky vůči pánovi, například vykoupení z nevolnictví, což ovšem mohlo znamenat úplné ekonomické vyčerpání.

Výjimky.

Duchovní panství.

Důležitou výjimku z principu „Cuius-Regio“ tvořila území "reservatum ecclesiasticum" ‚duchovní výhrady‘. Platilo pravidlo, že římskokatolický duchovní správce pozbyl svého panství, pokud se stal evangelíkem. Dómová kapitula resp. klášterní konvent si poté musel zvolit římskokatolického nástupce. Jako náhradu za znevýhodnění, které protestantům těmito „duchovními výhradami“ vzniklo, vydal král Ferdinand I. tzv. "Declaratio Ferdinandea", kterým byla zajištěna práva evangelických zemanů, rytířů a měst na církevních územích.

Říšská města.

V říšských městech po reformace vedle sebe často existovalo více vyznání. Zde se nejprve vyvinuly „státní“ společenské modely, které mohly opustit shora určené a státem stanovené jednotné vyznání. K nim se obecně řadily simultánní kostely nebo konfessionsgebundener poměrný systém v městských grémiích. Existovala města, v nichž vedle sebe oficiálně existovaly čtyři „náboženství“, jako Frankfurt nad Mohanem: římské katolictví, luteránství, reformovaná církev a židovství.

Latinský výraz Cuius regio, eius religio, (někdy též "cuius regio, illius religio," znamená: ‚koho země/panství, toho víra‘, v tehdejším pojetí též německá forma: "‚wes der Fürst, des der Glaub'‘"), je úsloví znamenající, že pán/panovník své země je oprávněn zvolit si náboženské vyznání pro své území. Jedná se o zkrácenou podobu právního principu ukotveného v augšpurském náboženském míru a vestfálském míru. Latinský výraz pochází od greifswaldského profesora práv Joachima Stephaniho z roku 1612.

Ce fait nouveau imposé à l’Empereur par les princes protestants en terre germanique s’oppose à la conception catholique du gouvernement civil soumis au pape : c’est un point essentiel de la paix d’Augsbourg de 1555 qui a ouvert une nouvelle période historique en Allemagne.


Popis.

Zástupci rodu křídlok jsou středně velké až vysoké, opadavé nebo stálezelené stromy, u paty kmene často s opěrnými pilíři. Kůra je hladká nebo mělce až hluboce brázditá a vylučuje červenou pryskyřici. Koruna je obvykle deštníkovitého tvaru. Listy jsou střídavé, lichozpeřené, složené nejčastěji z 5 až 11 střídavých nebo řidčeji téměř vstřícných celokrajných lístků. Palisty jsou drobné, opadavé. Květy jsou poměrně malé, žluté až žlutooranžové, max. 2 cm dlouhé, motýlovité, v bohatých úžlabních hroznech nebo latách. Kalich je zakončen 5 drobnými zuby. Koruna je delší než kalich. Pavéza je vejčitá až okrouhlá, 10 až 19 mm dlouhá, na vrcholu lehce vykrojená, na bázi krátce nehetnatá, ve střední části s bělavou nebo fialovou kresbou. Křídla jsou okrouhle vejčitá až vejčitě oválná, 10 až 18 mm dlouhá, volná. Člunek je 10 až 15 mm dlouhý, ouškatý, na bázi až v polovině srostlý. Tyčinek je 10 a jsou jednobratré nebo dvoubratré. Semeník je stopkatý až přisedlý, se 2 až 7 vajíčky a nitkovitou zahnutou čnělkou nesoucí nenápadnou bliznu. Plody jsou ploché, nepukavé, okrouhlého tvaru, tenké nebo kožovité, kolem dokola se širokým pevným křídlem. Ve středu nebo po straně plodu je 1 až 3 podlouhlá či ledvinovitá semena.

Rozšíření.

Rod křídlok zahrnuje asi 35 až 40 druhů. Je rozšířen v tropech téměř celého světa s výjimkou Austrálie a Madagaskaru. Nejvíce druhů se vyskytuje v Africe. Druh "P. santalinoides" je rozšířen v tropické Africe i v tropické Americe. Křídloky nejčastěji rostou ve vlhkých tropických deštných lesích, na zaplavovaných půdách podél řek a lagun. Některé druhy rostou na suchých horských svazích.

Obsahové látky.

Dřevo asijských druhů "Pterocarpus santalinus" a "P. dalbergioides" obsahuje červené barvivo santalin a žlutý flavonoid santal. Jádrové dřevo "Pterocarpus santalinus" obsahuje terpenoidy eudesmol, pterokarpol, iso-pterokarpolon, kryptomeridiol, pterokarptriol a pterokarpdiolon. V kůře jsou obsaženy triterpenoidy - beta-ampyron, lupenon a deriváty lupeolu, v běli kyselina acetyl-oleanolová, aldehyd této kyseliny a erythrodiol. Jádrové dřevo "P. dalbergioides" obsahuje pterostilben, pterokarpin, liquiritigenin a isoliquiritigenin. Kořeny a jádrové dřevo křídloku vakovitého ("Pterocarpus marsupium") obsahují isoflavonoidy, terpenoidy and tanniny. Mezi hlavní účinné látky tohoto druhu náleží epikatechin.

Význam.

Některé africké a asijské druhy křídloků poskytují vyhledávané a ceněné dřevo. V tropické Africe je těžen zejména "Pterocarpus soyauxii", jehož dřevo je známo pod názvem africký padouk. Mívá korálově červenou až červenohnědou barvu, je středně tvrdé, těžké a dobře se soustruží. Je ceněno např. na luxusní podlahy, neboť je velmi odolné proti otěru. V Evropě je toto dřevo používáno již od 17. století. Z dalších afrických druhů je těžen např. "P. angolensis", jehož načervenalé dřevo, známé jako muninga, je používáno jako náhrada teakového dřeva.  Z asijských druhů má velmi atraktivní dřevo "P. dalbergioides", pocházející z Andamanských ostrovů. Dřevo je obchodováno pod názvem "padouk andaman" a je používáno na luxusní nábytek, kulečníkové stoly, podlahy, držadla a podobně. Obdobné využití má i dřevo "P. macrocarpus" z Barmy a "P. indicus" z Indie. Dřevo "P. indicus" voní po růžích a je odolné proti termitům. Velmi podobné dřevo mají i druhy "P. echinatus" a "P. blancoi". Křídlok vakovitý ("Pterocarpus marsupium") je spolu s teakem a dalbergií nejčastěji pěstovanou indickou dřevinou.  Pryskyřice "Pterocarpus draco", nazývaná v Latinské Americe "sangre de draco" (dračí krev), je hojně využívána v lidové medicíně a slouží k výrobě politur. Z některých druhů pterokarpů se získává pryskyřice, nazývaná kino. Tzv. malabarské kino poskytuje asijský křídlok vakovitý ("Pterocarpus marsupium"). Používá se k vydělávání jemných kůží, přibarvování vín a jako léčivo. Z afrických druhů poskytuje kino druh "Pterocarpus erinaceus".  Celá řada druhů pterokarpů je používána v místní medicíně. V Indii slouží jako léčivo zejména druhy "Pterocarpus dalbergioides", "P. indicus", "P. marsupium" a "P. santalinus". Pasta ze dřeva "P. santalinus" je aplikována zevně na spáleniny a bolesti hlavy, plody slouží při léčbě úplavice. Odvar ze dřeva "Pterocarpus indicus" je podáván při edémech a na žlučníkové kameny. Kino z kůry tohoto druhu je používáno na boláky a při průjmu. Kino z druhu "P. marsupium" má silně stahující účinky. V Barmě je používána kůra "P. santalinus" jako astringens při průjmech. Kořeny a kůra afrického "P. angolensis" jsou používány při ošetřování problémů s menstruací. Kůra "P. rotundifolius" je v Africe užívána k inhalacích při potížích s horními cestami dýchacími a při zvracení.  Některé druhy pterokarpů jsou pěstovány jako okrasné dřeviny, např. "P. podocarpus" ve Venezuele. V Zimbabwe se pěstují druhy "P. echinatus", "P. rotundifolius" a "P. sericeus", na Filipínách "P. stevensonii".

Křídlok ("Pterocarpus") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to stromy, často velmi vysoké a s opěrnými pilíři u paty kmene. Vyskytují se v tropech celého světa mimo Austrálie. Mají nápadné ploché okrouhlé plody se širokým křídlem. Některé druhy poskytují vyhledávané a vysoce ceněné dřevo.

Pterocarpus est un genre d'arbres tropicaux de la famille des Fabacées. Le bois de plusieurs espèces est connu sous le nom de "padauk" ou "padouk". Par ailleurs le bois issu de broussins du "Pterocarpus indicus" est commercialisé sous le nom d"'amboyne" ou "amboine" ( "loupe d'amboine"), d'après l'île où il a été découvert, Amboine.


Popis.

Zástupci rodu "Anadenanthera" jsou stromy s deštníkovitou korunou, dorůstající výšky až 37 metrů. Na kmeni mohou být ve spodní části kuželovité výrůstky připomínající trny. Listy jsou dvakrát zpeřené, složené z velkého množství drobných lístků, s opadavými štětinovitými palisty a nektáriovou žlázkou na řapíku. Květenství jsou kulovité hlávky uspořádané ve svazcích nebo zdánlivých hroznech. Květy jsou drobné, bělavé nebo krémové, pětičetné. Kalich je zvonkovitý, s 5 zuby. Korunní lístky jsou téměř volné až do necelé poloviny srostlé. Tyčinek je 10, s volnými nitkami, a jsou 2x až 3x delší než koruna. Semeník je lysý, téměř přisedlý. Lusky jsou čárkovité, ploché, 10 až 30 cm dlouhé, mezi semeny slabě zaškrcované, s kožovitými chlopněmi a pukající pouze jedním švem. Uvnitř jsou bez přehrádek a bez dužniny a obsahují asi 8 až 16 plochých, diskovitých, lesklých semen s ostrým okrajem.

Rozšíření.

Rod "Anadenanthera" zahrnuje pouze 2 druhy. "Anadenanthera peregrina" je rozšířena v tropické Jižní Americe od Kolumbie a Francouzské Guyany po Brazílii a Paraguay a také na některých ostrovech v Karibiku. Do některých oblastí byla pravděpodobně přenesena člověkem, avšak byly v minulosti hojnější. "Anadenanthera colubrina" se vyskytuje v Jižní Americe na jih od Amazonky od Brazílie po Peru a severní Argentinu.  Zástupci rodu "Anadenanthera" rostou zejména v poříčních lesích, na savanách a na skalnatých svazích až do nadmořské výšky 2000 metrů. V některých typech suchých lesů dominují.

Obsahové látky.

Účinnými látkami v rostlinách rodu "Anadenanthera" jsou tryptaminové sloučeniny a D-karboliny.

Význam.

entheogen  Pražená rozdrcená semena "Anadenanthera peregrina" jsou po smísení s alkalickým rostlinným popelem zdrojem silně halucinogenního šňupacího prášku zvaného "yopo" a tradičně využívaného zejména v povodí Orinoka. Kouří se také listy. Obdobným způsobem je zejména v severní Argentině a Peru využíván i příbuzný druh "Anadenanthera colubrina", známý jako vilca nebo také sebil. Byl používán již starými Inky.  stavebnictví  Dřevo obou druhů je tvrdé a těžké a je používáno na stavbu domů a hrubé stavby, které odolává termitům.  potravina  Kůra se využívá jako přísada do slazeného nápoje.

lékařství.

Kůra se využívá jako expectorans při léčbě zánětu horních cest dýchacích.

průmysl.

"Anadenanthera colubrina" poskytuje klovatinu podobnou arabské gumě.

Anadenanthera je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to stromy s bohatě jemně členěnými listy a s charakteristickými dlouhými lusky. Vyskytují se ve dvou druzích v tropické Americe. Oba druhy obsahují tryptaminy a jsou tradičně využívány jako halucinogen.

Anadenanthera est un genre de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae" (légumineuses), sous-famille des "Mimosoideae", originaire d'Amérique du Sud et des Antilles, qui comprend deux espèces acceptées. Il était autrefois classé dans la famille des "Mimosaceae".


Vzdělání.

Bakalářský stupeň vysokoškolského vzdělání získal na Yaleově univerzitě, kde v roce 1971 absolvoval fyziku (Bachelor of Science). Magisterský obor biochemie vystudoval na Harvardově univerzitě, kde roku 1976 získal také „malý doktorát“. Následně pokračoval na stejné vysoké škole v postgraduálním studiu, jež dokončil roku 1978 v oboru biologická chemie (Ph.D.). Postdoktorální pobyt strávil na Massachusettském technologickém institutu, kde se věnoval glykosylaci membránových proteinů.

Kariéra.

V roce 1978 nastoupil na Ústav biochemie Stanfordovy univerzity (odborný asistent 1978, docent 1981, profesor 1984). V letech 1988−1991 působil jako profesor molekulární biologie na Princetonské univerzitě, než se uchýlil do New Yorku, kde v Memorial Sloan-Kettering Cancer Center založil Ústav buněčné biochemie a biofyziky. V roce 2003 přešel z Centra Sloan-Kettering pro výzkum rakoviny na newyorskou Columbia University řadící se do „Břečťanové ligy“, kde se stal profesorem fyziologie a buněčné biofyziky. Na Kolumbijské univerzitě vedl Centrum chemické biologie a také pracoval na její College of Physicians and Surgeons (Lékařské a chirurgické koleji). V roce 2008 přijal místo profesora biomedicíny na Lékařské fakultě Yaleovy univerzity v New Havenu (Yale School of Medicine).  Řadí se ke členům Národní akademie věd Spojených států amerických a zasedá také v nevládní organizaci Institute of Medicine, která spadá pod Národní akademii věd.  V roce 1995 se stal vědeckým poradcem britské farmaceutické společnosti Amersham plc. Poté, co roku 2003 Amersham odkoupila firma GE Healthcare, byl jmenován hlavním vědeckým poradcem této společnosti.

Vědecká činnost.

Rothmanova vědecká činnost se zaměřuje na studium procesů intracelulárního transportu váčků obsahujících různé působky − hormony, růstové faktory a další molekuly. Snaží se zodpovědět otázky načasování. Proč byly na konkrétním místě a v určitý čas uvolněny působky z váčků. Bezporuchový transport je důležitým předpokladem zajištění fyziologických procesů v buňkách, včetně jejich samotného dělení a eufunkční mezibuněčné komunikace. Poruchy transportu tak mohou vést k řadě patofyziologických procesů, které způsobují různá onemocnění.

Soukromý život.

Narodil se v židovské rodině. Otec Roman Rothman (1915–2005) byl pediatr.  Manželka Joy Hirschová je profesorkou psychiatrie a neurobiologie na Lékařské fakultě Yaleovy univerzity.

James E. Rothman (* 3. listopadu 1950 Haverhill, Massachusetts) je americký buněčný biolog, který studuje procesy synaptického přenosu. Na Lékařské fakultě Yaleovy univerzity působí jako řádný profesor biomedicíny, vedoucí Ústavu buněčné biologie a ředitel Institutu nanobiologie Yale West Campus.

James E. Rothman, né le à Haverhill dans le Massachusetts aux États-Unis, est un biologiste américain et professeur à l'université Yale. Il est, avec Randy Schekman et Thomas Südhof, lauréat du prix Nobel de physiologie ou médecine en 2013.


Kariéra.

V roce 1989 přestoupil k profesionálům, a protože licenci získal ve svém rodném Londýně, je od té doby považován za Brita a patří k nejoblíbenějším sportovcům země. Neoficiální šéfkou Lewisova týmu se stala jeho maminka Violet. "Ano, můžu říct, že jsem poslušný synek, maminčin mazánek, neboť ona je laskavá, oddaná, milující. A kdyby měl Tyson takovou mámu, byl by to úplně jiný člověk," řekl. Svěřenec kouče Emanuela Stewarda byl v letech 1990 až 1992 mistrem Evropy, v roce 1992 rovněž šampionem Britského společenství. Světový titul měl v držení ve třech obdobích s přestávkou mezi léty 1994 a 1997. Právě roku 1994 ho poté, co se dostává na výsluní, nečekaně sráží z trůnu pro mistra světa Oliver McCall. Po této prohře Lewise řada lidí odepisuje a tvrdí že není dost dobrý na to,aby se vrátil zpátky na trůn, popřípadě se na něm udržel, jenže Lennox se z prohry poučí a roku 1997 získává titul zpět. Z titulu se může těšit do roku 2001, kdy ho o titul připraví Hasim Rahman. Tuto prohru Lewis neunesl a když k tomu Rahman přidal ještě rýpnutí o jeho údajné homosexualitě, tak se již Brit neudržel a do Rahmana se přímo v televizním studiu pustil: "I když vás žádná porážka nepotěší, ta s McCallem mi něco dala. Možná bych se jinak nestal tak velkým boxerem. Ale toho druhého nesnáším. Vůbec si mě nevážil. Já si řekl: užij si šest měsíců slávy a pak z tebe udělám toast! Stalo se." V odvetě neměl Rahman šanci.  Vypadalo to, jako by Lewisovi titul nikdo nepřál ani po výhře nad Rahmanem, neboť se stále objevovaly hlasy křičící, že Lewis není nejlepší boxer na světě a hodně lidem se jeho styl boxu jevil jako nezáživný. Nic platné nebyly ani jeho dva souboje s dalším legendárním boxerem Evanderem Holyfieldem roku 1999, z nichž jeden skončil spornou remízou (spornou kvůli Lewisově jasné převaze) a druhý už jeho jasným vítězstvím, kterým si Lewis udržel titul. Onen zápas, jímž přesvědčil všechny své kritiky a pochybovače o tom, že je skutečným šampiónem, byl roku 2002 jeho souboj s Američanem Mikem Tysonem, novináři označený jako souboj dobra proti zlu, ve kterém Lewis knockoutoval Tysona, přezdívaného Zvíře či Kanibal, v osmém kole. Mimochodem Tyson svým přezdívkám plně dostal již před zápasem, neboť při jejich vzájemné potyčce (do níž se zapletlo ještě asi dalších 20 mužů) kousnul Lewise do lýtka. Brit si radši nechal píchnout tetanovku.  Jeho posledním zápasem byl pak souboj s Vitalijem Kličkem v roce 2003, v němž se mu podařilo i přes počáteční potíže Kličkovi roztrhnout obočí, které se nakonec ukázalo jako velice vážné zranění a nakonec rozhodlo o Lewisově vítězství technickým K.O. Zajímavé je, že Lewis po tomto souboji ukončil kariéru jako mistr světa těžké váhy, což učinil teprve jako třetí boxer v historii, s celkovou bilancí 41 výher (32 k.o.), 1 remíza a 2 prohry. Proti Kličkovi se Lewis postaví v zápase znovu. Oba borci se totiž dohodli na odvetě, která se uskuteční v roce 2018.

Život po ukončení kariéry.

Mezi jeho záliby patří kulečník a šachy, které hrával vždycky před svými zápasy, aby se uklidnil. V Oxfordu studoval filosofii. Mezi jeho další oblíbené sporty patří například fotbal, v němž vynikal už za mlada, přičemž jeho oblíbený klub je West Ham United. Jeho oblíbená hudba je reggae a žije střídavě na Jamajce, v Londýně, v Miami i Kanadě. Zároveň patří mezi nejbohatší britské sportovce (vydělal víc než 3 miliardy korun) a v Anglii založil školu pro nemajetné děti. Mimo to si zahrál v pár méně významných rolích jako např. ve filmu Johny Was.

Lennox Claudius Lewis CM, CBE, (* 2. září 1965, Londýn, Anglie) je bývalý anglický boxer a světový šampion v těžké váze. V profesionálním boxu se pohyboval během let 1989 - 2003. Bývá označován za posledního absolutního mistra světa v těžké váze. Úspěchy slavil už v amatérském ringu, kde boxoval ve 105 zápasech, z nichž plných 94 vyhrál. Největšího úspěchu pak dosáhl na LOH 1988 v Soulu, kde ve svých 23 letech získal zlatou olympijskou medaili, když ve finále porazil Riddicka Bowea. Tohoto úspěchu dosáhl ještě v dresu Kanady, kam se v dětství přestěhoval se svou rodinou. Má britské a kanadské státní občanství.

Lennox Lewis est un boxeur britannique né le 2 septembre 1965 à West Ham, Londres. Médaillé d’or aux Jeux olympiques de Séoul en catégorie super-lourds, il a été un des rares triple champions du monde poids lourds de 1992 à 1994, 1997 à 2001 et de 2001 à 2004.


Historický vývoj.

Litevci byli ve 30. letech 13. století ohrožováni ze severu livonským řádem a teutonskými rytíři na západě, proto se baltské kmeny se spojily pod vedením Mindaugase. Ten se stal jediným korunovaným králem litevským. Jeho země vešla do povědomí jako Velkoknížectví litevské. Poté, co se velkokníže Jogaila (Vladislav II.) stal také králem polským roku 1386, oba státy se sblížily a od roku 1440 byly spojeny panovníkem v personální unii. Roku 1569 byla uzavřena Lublinská unie, čímž vznikl nový stát Polsko-litevská unie.  Roku 1795 došlo k rozdělení unie a Litva se stala součástí Ruského impéria až do 16. února 1918. Litevská rada ("Lietuvos Taryba") nastolila nezávislost teprve roku 1919, poté, co bylo Německo poraženo v první světové válce. První litevská republika existovala do roku 1940, než byla anektována Sovětským svazem. Během sovětsko-německé války byla Litva okupována nacistickým Německem. Roku 1944, kdy Německo začínalo prohrávat válku, SSSR znovu okupoval Litvu a zřídil Litevskou sovětskou socialistickou republiku.  11. března 1990, Litva jako první Sovětská republika vyhlásila nezávislost na SSSR. Obnovená Litevská republika je demokratický stát, člen Evropské unie a NATO.

Velkoknížectví litevské ((1219?)/1236–1569).

Titul: velkokníže (litevsky: didysis kunigaikštis; bělorusky: vialiki kniaź; polsky: wielki książę) s výjimkou Mindaugase, jenž se stal králem litevským (litevsky: Lietuvos karalius).

Mendogovci (1219/36–1285).

Data jsou přibližná z důvodu nedostatku písemných pramenů.

Gediminovci (1285–1440).

Některá data jsou přibližná.

Jagellonci (1440–1569).

Krewská unie s Polskem byla podepsána již v roce 1385, nicméně souvislá řada společných panovníků obou států začala teprve Kazimírem IV. (I přesto si později Poláci a Litevci dvakrát zvolili různé panovníky po předčasné smrti předchozího panovníka, ale Litevci vždy nakonec získali polský trůn). Monarchové obou částí státu si ponechali rozdělené tituly a jejich číslování probíhalo odděleně. Jagellonci se stali přímým pokračovatelem Gediminidiovců.

Republika obou národů (1569–1795).

Polsko-litevská unie vznikla podpisem Lublinské unie roku 1569. Volený král polský měl být volen litevskou šlechtou jako velkokníže litevský (do doby, než se litevské knížectví stalo dědičným). Prvním panovníkem společného státu se stal Zikmund II. August. V důsledku dělení Polska v letech 1772, 1793, a 1795, unie přestala existovat a Litva se stala na dalších 123 let součástí Ruského impéria. Mezi jednotlivými volbami králů jsou časové prodlevy. Prvním velkoknížetem zvoleným poté, co vymřela dynastie Gediminovců a poté, co Valois uprchl zpět do Francie, byl Štěpán Báthory. Ten se chtěl jako velkokníže litevský zviditelnit založením Vilniuské univerzity.  Titul: Král polský a velkokníže litevský (litevsky: Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis; bělorusky: karol Polščy, vialiki kniaź litoŭski; polsky: Król Polski, wielki książę litewski).

Království litevské (1918).

16. února 1918 vyhlásila Litevská rada (Taryba) nezávislost, když byla Litva okupována Reichswehrem. Stát získal název "Království litevské". 9. července 1918 rada prohlásila knížete z Urachu králem Mindaugas II. Litevský. Nicméně 2. Listopadu rada své rozhodnutí odvolala a prohlásila Litvu demokratickou republikou.

Litevská republika (1918–1940).

Úřad litevského prezidenta (litevsky: Prezidentas) byl vytvořen 4. dubna 1919.

Litevská sovětská socialistická republika (1940–1941 a 1944–1990).

Sovětský svaz anektoval Litvu a v červenci 1940 vytvořil Litevskou SSR. Poté, co nacistické Německo napadlo Sovětský svaz, Litva byla okupována Němci. Pár dní před německou okupací, byla Litva řízena proněmeckou povstaleckou vládou Juoza Ambrazevičiuse. Pod německou nadvládou, byl zřízen Generální obvod Litva pod vedením generála Petra Kubiliūnase. Když bylo nacistické Německo poraženo, Sovětský svaz reanektoval zemi a v roce 1944 obnovil Litevskou SSR.  Titul: První tajemník ústředního výboru Komunistické strany Litvy (litevsky: Lietuvos komunistų partijos Centro komiteto pirmasis sekretorius; rusky: Первый секретарь Центрального Комитета Коммунистической партии Литвы).  Předsednictvo Nejvyššího sovětu jako kolektivní hlava státu od 25. srpna 1940 do 11. března 1990.

Litevská republika (1990–současnost).

Předseda Nejvyšší rady byl oficiální hlavou státu po vyhlášení nezávislosti 11. března 1990 do doby, než byla schválena nová ústava v roce 1992, jež ustavila prezidentský úřad a instituci parlamentu. Stát a jeho vláda byly mezinárodně uznány teprve v září 1991. V letech 1990 až 1992 tak titul hlavy státu zněl Předseda Nejvyšší rady (parlamentu) (litevsky: Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas) a od roku 1992 dále prezident (litevsky: Prezidentas).  Prezident Litvy je hlavou státu, vrchním velitelem armády. Funkční období je pětileté s možností jednoho znovuzvolení. Prezident je volen přímo. Vrací návrhy zákonů parlamentu, který může také rozpustit. Není-li prezident způsobilý výkonu funkce např. rezignací, odvoláním, zdravotní nezpůsobilosti či smrtí, pravomoci přebírá podle ústavy předseda "Seimu" (parlamentu), a to do doby, než bude zvolen nový prezident nebo stávající bude znovu způsobilý výkonu funkce.

Seznam představitelů Litvy zahrnuje vládce a hlavy historického Litevského území, tzn. velkoknížata, krále a prezidenty. Seznam zahrnuje Litvu jako suverénní entitu či jako legitimní součást větších celků, stejně jako Litvu pod nadvládou či okupací vnější mocnosti (tzn., Litevská sovětská socialistická republika).

L'État de Lituanie se forme en 1230, quand les tribus baltes menacées dans le Nord par les chevaliers Porte-Glaive et à l'ouest par les chevaliers Teutoniques se réunissent sous la direction de Mindaugas.


Cyklus o Rocambolovi od Ponsona du Terrail.

Obsah jednotlivých knih cyklu.

V prvním díle se nejprve seznámíme s francouzským šlechticem Armandem de Kergaz, který má ženu Helenu a s ní syna, který se také jmenuje Armand. Roku 1812 je Armand de Kergaz během Napoleonova útěku z Ruska zavražděn svým italským pobočníkem Paolem de Felipe. Ten si později vezme Helenu, která nic netuší, za ženu a má s ní syna Andreu. Snaží se proto Armanda odstranit, aby Andreovi otevřel cestu k majetku Kergazů. Když se Helena dozví pravdu o smrti svého prvního muže, zármutkem zemře. Paolo se na smrtelné posteli ke zločinu přizná a Andrea tak musí roku 1840 odejít do exilu do Anglie. Zde se stane jedním z hlavních postav místního podsvětí a přijme jméno sir William.  Roku 1843 se sir William vrací do Paříže a válka mezi ním Armandem pokračuje. Na Armandově straně stojí krásná a odvážná kurtizána přezdívaná Baccarat, siru Williamovi začne pomáhat dospívající vynalézavý chlapec jménem Rocambolo. Je to sirotek a vychovává jej stará babizna Maman Fipart, která vlastní hostinec, kde se schází darebáci z pařížského podsvětí. Rocmabolo se stává Williamovým chráněncem, ale nakonec jej pro peníze zradí a pomůže tak Armandovi zvítězit. Armand se nakonec šťastně ožení s Jeanne de Balder.  Druhý díl cyklu se odehrává o pět let později, roku 1848. Andrea přesvědčí Armanda o svém pokání a Armand mu dokonce svěří dohled nad svou soukromou policí, která bojuje se zločineckým gangem známým jako Klub srdcových kluků. Ve skutečnosti je však Andrea stále stejným zločincem a Klub srdcových kluků dokonce vede. Při tom mu asistuje Rocambolo, který nyní vystupuje jako vikomt de Cambohl. Ten však Andreu opět za peníze zradí, členové zločineckého klubu jsou zneškodněni a Andrea je s pomocí Baccarat a jejího pomocníka, ruského hraběte Artoffa, uvězněn. Je oslepen, je mu vyříznut jazyk, znetvořena tvář a je deportován mezi divochy do Jižní Ameriky. Baccarat se vdá za Artoffa. Rocambolo odjíždí s penězi do Londýna, kde se snaží navázat kontakty s místním podsvětím.  Třetí díl začíná Rocambolovým návratem do Paříže roku 1851. Je ještě větším darebákem, než byl před svým odjezdem do Anglie. Nelítostně krade a vraždí, a to vše dělá s jakýmsi hanebným smyslem pro krutý humor. Vydává se za markýze Alberta de Chameryho, chce se oženit s bohatou španělskou dědičkou Concepcion de Sallandrer a neváhá zavraždit ani svou adoptivní matku Maman Fipart, kterou uškrtí vlastníma rukama. Když se Andrea vrátí zpět do Paříže jako britský námořník Walter Bright údajně znetvořený Indiány, začne Rocambolo využívat jeho rad. Pak dojde k závěru, že jediný, kdo zná jeho pravou totožnost, je Andrea, a také jej zavraždí.  Roku 1852 přijíždí do Paříže hraběnka Artoffová (Baccarat) a brzy dojde k závěru, že Albert de Chamery je ve skutečnosti Rocambolo. Najde skutečného markýze Alberta, který je vězněn v Cádizu, a zprostředkuje jeho sňatek s Concepcion de Sallandrera. Zmocní se Rocambola a její trest je krutý. Rocambolova hezká tvář je popálena kyselinou a Rocambolo je odeslán do pracovního tábora v Toulonu.  Příběh čtvrtého dílu série začíná roku 1854. Rocambolo je omilostněn a svou zjizvenou tvář skrývá pod modrými nebo zelenými brýlemi a snaží se s pomocí Armanda a hraběte Artoffa napravit svou zlou minulost. Vlastní zápletka knihy se točí kolem případu komplikovaného dědictví a tajemné skupiny nazývající se Rytíři měsíčního svitu, která pomáhá záhadné dívce známé jako Domino pomstít její zavražděné rodiče a získat tracený majetek. Protože román "Rytíři měsíčního svitu" neměl očekávaný úspěch, rozhodl se po Ponson du Terrail tento román v sérii příběhů o Rocambolvi anulovat. V další (páté) knize "Rocambolovo zmrtvýchvstání" se ve vyprávění vrátil do okamžiku, kdy je Rocambolo na nucených pracích v Toulonu. Po deseti letech (tj. kolem roku 1865) se mu podaří prchnout. Doba strávená na galejích jej dovedla k rozhodnutí stát se silou dobra a za tím účelem kolem sebe shromáždí malou skupinu spolupracovníků. Zachrání dvě osiřelé dívky ze spárů zločinců, kteří chtějí ukrást jejich dědictví, a získá důvěru hraběnky Artoffové.  V následujících pokračováních série bojuje Rocambolo proti nejrůznějším zločincům a gangům, jako je například sekta thugů, která unáší mladé dívky do Indie, aby zde sloužily bohyni Kálí. Zvládl tajné nauky Indie a Tibetu a stal se téměř nadlidským hrdinou.

Rocambolo (francouzsky Rocambole), je literární postava, kterou vytvořil francouzský spisovatel Pierre Alexis Ponson du Terrail. Rocambolo se poprvé objevil roku 1857 v dobrodružném románu "Les Drames de Paris" (Drama Paříže), často také jako "L’Héritage Mystérieux" (Tajemné dědictví).

Rocambole est un personnage de fiction créé par Pierre Ponson du Terrail dans le roman-feuilleton "Les Drames de Paris (I. L'Héritage mystérieux") en 1857.


Život.

Původ a počátky kariéry.

Avitus se narodil v galském městě Arvernis (dnešní Clermont) v rodině náležející ke galorománské aristokracii. Jeho otcem byl pravděpodobně Flavius Julius Agricola, konzul v roce 421. Avitus měl dva syny, Agricolu a Ecdicia Avita, který dosáhl vysokých hodností za Julia Nepota, a dceru Papianillu. Dopisy a panegyriky jejího manžela Sidonia Apollinara představují důležitý pramen pro období Avitovy vlády.  Avitovi se dostalo klasického vzdělání, včetně studií práva, běžného u mladého muže jeho společenského postavení. Někdy před rokem 421 byl vyslán k mocnému patriciovi a generálovi Flaviu Constantiovi se žádostí o zmírnění daňové zátěže pro rodný kraj Auvergne. Jeho příbuzný Theodorus pobýval jako rukojmí na dvoře vizigótského krále Theodoricha I. v Tolose (Toulouse). V roce 425 nebo 426 Avitus zavítal na králův dvůr a setkal se zde s příbuzným i se samotným Theodorichem. Okolo roku 439 navázal kontakty s královým synem, pozdějším Theodorichem II., jehož podnítil ke studiu děl latinských básníků.  Avitus prodělal pozoruhodnou kariéru, v jejímž průběhu vykonával četné významné civilní úřady a také vojenské hodnosti. Svoji vojenskou dráhu započal službou pod generálem ("magister militum") Aetiem při jeho tažení proti Juthungům a vzbouřeným obyvatelům Norika v letech 430 až 431. Účastnil se rovněž Aetiova tažení proti Burgundům v roce 436. Poté, co dosáhl nejvyššího senátorského stavu "vir illustris", roku 437 se vrátil do Arvernis a působil patrně jako "magister militum per Gallias". V témže roce porazil skupinu hunských nájezdníků pustošících Auvergne a přinutil Theodoricha I. upustit od obléhání města Narbo (Narbonne). Nejspíše v letech 439 až 440 zastával úřad pretoriánského prefekta Galie a v této funkci vyjednával o uzavření míru s Vizigóty po Litoriově porážce. Pak se stáhl z veřejného života na svůj statek Avitacum, nalézající se poblíž Arvernis. Zde žil jako soukromník až do roku 451, kdy Hunové vedení Attilou napadli západořímskou říši. Avitus tehdy díky svým stykům s Vizigóty přesvědčil Theodoricha I., aby vstoupil do aliance s Aetiem. Jejich spojené síly následně zastavily Attilu v bitvě na Katalaunských polích, v níž Theodorich přišel o život.

Získání trůnu.

Na jaře 455 císař Petronius Maximus, jenž se krátce před tím domohl vlády v důsledku zavraždění Aetia a Valentiniana III., ustavil Avita do hodnosti "magister militum per Gallias". Maximus ho vzápětí vyslal jako vyslance na dvůr Theodoricha II. v Tolose. Toto poselstvo zřejmě potvrdilo status Vizigótů jako spojenců ("foederati") říše a požádalo je o podporu pro nového císaře. Zatímco se Avitus zdržoval na Theodorichově dvoře, dorazila tam zpráva o smrti Petronia Maxima a o vyplenění Říma Vandaly v čele s králem Geiserichem. Podle Sidonia Apollinara se Theodorich chopil nabízející se příležitosti a vybídl Avita, aby se ujal trůnu. Nato Avitus v doprovodu vizigótského krále vstoupil do Arelate (Arles). 9. či 10. července 455 předáci sedmi jižních galských provincií, zasedající ve Viernu, nedaleko Arelate, prohlásili Avita za císaře. Zhruba o měsíc později ho akceptoval i římský senát.  Avitus strávil v Galii asi tři měsíce, aby se připravil k výpravě do Říma, přičemž se opíral především o Vizigóty. Poté se shromážděným vojskem posíleným o gótské oddíly vytáhl do Itálie. Postupoval pravděpodobně přes Noricum, v němž upevnil císařskou autoritu, a prošel Ravennou. Zde zanechal gótské vojáky pod velením Vizigóta Remista, jehož ustavil do hodnosti patricius a magister militum. 21. září 455 dorazil do Říma.

Vláda.

Podpora Vizigótů sice dopomohla Avitovi k trůnu, avšak jeho udržení záviselo na postoji ostatních mocenských činitelů ovlivňujících politiku západořímské říše. Avitus si potřeboval zajistit náklonnost nebo alespoň neutralitu východořímského císaře Marciana, italského vojska a jeho velitelů Ricimera a Maioriana, italských senátorů a v neposlední řadě Geiserichových Vandalů.  Brzy po uchopení moci se Avitus snažil dosáhnout uznání ze strany Konstantinopole a za tímto účelem vyslal poselstvo k Marcianovi. Hydatius poznamenává, že oba panovníci vládli ve vzájemném souladu. Vztahy mezi Východem a Západem se přesto vyznačovaly zjevným napětím. V souladu s ustálenými zvyklostmi měly obě poloviny říše nominovat shodně po jednom z dvojice konzulů pro nadcházející rok. V rozporu s tím byli pro rok 456 ustaveni dva východní konzulové, třebaže na Západě nastoupil tento úřad taktéž Avitus. Chybějící shoda v osobách konzulů naznačuje nepříznivý postoj východního dvora, ačkoli k úplné roztržce, tedy prohlášení Avita za uzurpátora, nedošlo.  Historik Priskos uvádí, že po vyplenění Říma Vandaly se Marcianus prostřednictvím diplomacie pokusil přimět Geisericha k tomu, aby zanechal útoků proti Itálii. Obdobně Avitus nabádal vandalského krále k dodržování smlouvy uzavřené v roce 442 s Valentinianem III. Vandalové sice v zimním období přechodně ustali ve svých nájezdech, s počátkem nové sezóny je ale obnovili a v březnu 456 vyplenili Capuu. Avitus proto pověřil Ricimera obranou Sicílie, načež Římané odrazili Vandaly v pozemním střetnutí u Agrigenta a zvítězili nad nimi v námořní bitvě svedené při pobřeží Korsiky.  V Hispánii pokračovali Svébové v napadání římského území pustošením provincie pokračovali pokračovali Carthaginensis. Avitus vyslal k jejich králi Rechiarovi komita Frontona a své vyslance k němu poslal rovněž Theodorich. Rechiar obě poselstva propustil a vpadl do Tarraconensis, odkud odvedl velké množství zajatců. V reakci na to Avitus Theodorichovi dovolil či ho přímo vybídl k tomu, aby s početným vojskem vtrhl do Hispánie. Vizigóti nato Svéby drtivě porazili v bitvě na březích řeky Órbigo, svedené 5. října 456 nedaleko Astorgy. Vítězové následně vtáhli do Gallaecie a vydrancovali Bracaru (Braga), hlavní město Svébů. Rechiar uprchl do Oporta, kde byl Theodorichem dopaden a podobně jako mnoho jeho soukmenovců popraven. Porážka zásadním způsobem podlomila moc Svébů v Hispánii, již zachvátila anarchie.

Sesazení a smrt.

Italové pohlíželi na Avita jako na cizince, dosazeného navíc Vizigóty, a jejich nelibost vůči němu postupem času přerostla v odpor. Avitus si proti sobě popudil italské senátory, už tak rozladěné jeho galským původem, neboť do vysokých státních funkcí i do nižších administrativních funkcí ustavoval výhradně členy galorománské aristokracie. Protože Vandalové ohrožovali námořní trasy, čímž narušili zásobování obilím, obyvatelé Říma trpěli nedostatkem potravin. Lid proto donutil Avita, aby propustil vojsko, které s ním přitáhlo z Galie. Císař současně odeslal pryč také své gótské spojence. Při tom musel přikročit k sejmutí a roztavení bronzových komponentů veřejných staveb, aby je vyplatil. Tím ovšem dále pobouřil městské obyvatelstvo, jež proti němu rozpoutalo povstání.  Velitelé italského vojska, Ricimer a "comes domesticorum" Maiorianus, povzbuzení nedávnými úspěchy v bojích s Vandaly, využili nepokojů v Římě a otevřeně se vzbouřili proti Avitovi. Jelikož Avitus před tím rozpustil své spojence, rozhodl se opustit Řím a na počátku podzimu 456 se vydal do Galie. Vzbouřenci zabili 17. září 456 v Ravenně Avitova stoupence patricia Remista, jehož pozici zaujal Gal Messianus. Avitus shromáždil veškeré dostupné síly a vtáhl do Placentie (Piacenza), aby se střetl s Ricimerem. V nastalé bitvě, svedené před branami města, došlo k velkému krveprolití v řadách Avitova vojska, jemuž padl za oběť i Messianus. Ricimer 17. nebo 18. října 456 zajal Avita v Placentii, avšak ušetřil jeho život a přinutil ho, aby se nechal vysvětit za biskupa tohoto města.  Galorománi zřejmě uznávali Avita za svého císaře i po jeho sesazení. Sidonius Apollinaris se zmiňuje o neúspěšném pokusu o převrat zorganizovaném v Galii jistým Marcellem, usilujícím pravděpodobně o opětovné nastolení Avita za císaře. Avitus žil nejspíše ještě počátkem roku 457, čemuž nasvědčuje i Hydatiova poznámka o tom, že tento rok představoval třetí rok jeho panování. V líčení okolností jeho úmrtí se antické prameny rozcházejí. Podle Řehoře z Tours ho římský senát odsoudil k smrti, načež se pod záminkou pouti k bazilice svatého Juliana, arvernského mučedníka, pokusil uprchnout do Galie. Během cesty ale zemřel a jeho ostatky byly pohřbeny ve vesnici Brioude u Julianova hrobu. Ioannes z Antiochie klade Avitovu smrt za vinu Maiorianovi, jenž ho měl vyhladovět či zardousit. O několik měsíců později přešla vláda na Maioriana.

Eparchius Avitus (kolem 385 nebo 395 – 457) byl západořímský císař vládnoucí od 9. nebo 10. července 455 do 17. nebo 18. října 456.

Eparchius Avitus ou Avit (en latin : "Eparchius Avitus Augustus" ; v. 395-456) est un noble arverne qui fut empereur romain d'Occident de 455 à 456.


Klubová kariéra.

Wilson hrál v mládežnických týmech anglického klubu Liverpool FC. V červenci 2015 byl zařazen do 30-členného kádru pro předsezónní tour Liverpoolu v Thajsku, Austrálii a Malajsii.  V srpnu 2015 odešel na hostování do klubu Crewe Alexandra FC. Tam se mu však moc nevedlo, což bylo způsobeno i dlouhodobým zraněním. Od začátku sezóny 2016/17 je zpět v Liverpoolu. Je kapitánem juniorského týmu U23.

Reprezentační kariéra.

V září 2013 odehrál 3 zápasy za velšský mládežnický tým U17. 23. září se jedním gólem podílel na remíze 5:5 s Maďarskem, 25. září nastoupil do utkání se Skotskem (remíza 0:0) a 28. září dvěma góly výrazně přispěl k vítězství 3:0 nad Slovinskem.

A-mužstvo.

Díky svým výkonům ve velšském výběru U17 obdržel v říjnu 2013 poprvé pozvánku od reprezentačního trenéra Chrise Colemana do seniorského národního týmu Walesu. Zápas s Makedonií 11. října strávil ještě na lavičce náhradníků, za A-mužstvo Walesu nastoupil poprvé 15. října 2013 v kvalifikačním zápase proti Belgii (remíza 1:1), kdy se dostal na hrací plochu v 87. minutě. Tímto se stal nejmladším velšským reprezentantem (ve věku 16 let a 207 dní, čímž překonal o 108 dní dřívějšího držitele rekordu Garetha Balea). Jeho premiéře ve velšském dresu napomohlo rovněž to, že o hráče měla zájem i Anglie (Wales tedy nechtěl ztratit talentovaného mladíka). K jeho debutu ve velšském národním týmu se také váže nevšední zajímavost. Jeho dědeček Peter Edwards si u sázkové kanceláře William Hill v roce 2000 (kdy měl Harry pouhé dva roky) vsadil padesát liber na to, že se Harry jednou stane velšským reprezentantem. Při kursu 1:2 500 bral výhru 125 000 liber.

Harry Wilson (* 22. března 1997, Wrexham, Wales, Spojené království) je velšský fotbalový záložník a reprezentant. Momentálně hraje za anglický klub Liverpool FC.

Harry Wilson, né le à Wrexham, est un footballeur international gallois qui évolue au poste de milieu de terrain à l'AFC Bournemouth, en prêt du Liverpool FC.


Život a vědecká činnost.

Jeho otec, Roger Gaurth Hansen, byl profesorem biochemie na Utah State University. Má dva bratry, Ted Howard Hansen působí jako imunolog na "Washington University in St. Louis" a Roger Hansen je inženýrem v oblasti managementu vodních zdrojů.  V roce 1974 získal bakalářský titul na Utah State University a roce 1978 získal na University of Minnesota titul Ph.D.. Následně nastoupil jako asistent a docent na Carnegieho-Mellonovu univerzitu a v roce 1981 začal působit na Chicagské univerzitě. Na této univerzitě je dnes profesorem ekonomie.  Jeho nejznámějším vědeckým výsledkem je vývoj ekonometrické techniky tzv. zobecněné metody momentů (anglicky: "Generalized method of moments", zkratka: "GMM"). Tato metoda umožňuje testovat platnost vybraných vztahů v ekonomických modelech bez nutnosti úplné specifikace celého modelu.  Je autorem nebo spoluautorem mnoha prací, které se zabývají aplikací metody do různých oblastí ekonomie, například financí, mezinárodních financí nebo makroekonomie. Jeho raná práce s Kennethem Singletonem významně zlepšila chápání nedostatků široké třídy modelů pro oceňování aktiv. Společně s Ravi Jagannathanem zkonstruoval jednoduché vztahy, které musí splňovat preference investorů v teoretických modelech, aby takové modely mohly uspět při vysvětlení vysokých rizikových prémií finančních aktiv.  V současné době se společně s Thomasem Sargentem zabývá robustním rozhodováním investorů v podmínkách nejistoty. Spolu s José Scheinkmanem zkoumá časovou strukturu vztahu k riziku a nejistotě.  V roce 1984 získal společně s Kennethem Singletonem Frischovu medaili. V roce 2013 byl oceněn Nobelovou cenou za ekonomii, společně s Robertem J. Shillerem a Eugenem Famou.  Je členem americké Národní akademie věd. V současné době je rovněž ředitelem Becker Friedman Institute na University of Chicago a spolupodílí se vedení Macro Financial Modelling Group, která zkoumá vztah finančního sektoru a reálné ekonomiky.  Je ženatý s Grace Tsiang, dcerou čínsko-amerického ekonoma Sho-Chieh Tsianga a mají spolu jednoho syna, Petra.

Lars Peter Hansen (* 26. října 1952 Champaign, Illinois) je americký ekonom, zabývající se zejména makroekonomií, ekonometrií a teorií financí, nositel Nobelovy ceny za ekonomii.

Lars Peter Hansen, né le à Champaign, est un économiste américain, spécialisé en économétrie et en macroéconomie. Il est connu pour avoir développé la méthode des moments généralisés. Il a obtenu le prix dit Nobel d'économie 2013 avec ses compatriotes Eugene Fama et Robert Shiller.


Popis.

Parkie jsou beztrnné nevelké až mohutné stromy s plochou rozložitou korunou. Některé druhy parkií dosahují obřích rozměrů a převyšují souvislé korunní patro pralesa. V Jižní Americe je to "Parkia ulei", v Asii "P. timoriana". Některé druhy parkií však dorůstají pouze do výšky okolo 10 metrů. Na bázi kmene mohou být až do výšky 3 metry opěrné pilíře. Na větévkách, stopkách a osách květenství jsou často vystouplé lenticely. Listy jsou dvakrát zpeřené a bohatě členěné. Mohou být střídavé, vstřícné nebo ve svazcích. Počet párů lístků v jednom listu může přesahovat 100.  Květy jsou uspořádané v hustých kulovitých, palicovitých nebo diskovitých hlávkách na přímých či převislých stopkách dlouhých až 1 metr. Hlávky mohou být jednotlivé úžlabní nebo častěji ve vrcholových květenstvích. Stopky celého květenství složeného z hlávek mohou měřit až 5 metrů. Hlávky mohou být 1 až 20 cm dlouhé. Jsou složeny buď z fertilních (plodných) květů nebo mají při vrcholu sterilní květy produkující nektar, případně mohou být složeny i ze 3 různých typů květů. Květy jsou podepřeny listeny o něco delšími než kalich. Kalich je dlouze trubkovitý až nálevkovitý, obvykle se 2 většími a 3 menšími laloky. Koruna je delší než kalich, korunní lístky jsou srostlé na bázi nebo na bázi i na vrcholu volné a srostlé v polovině. Tyčinek je 10, na bázi jsou srostlé v trubičku a trochu vyčnívají z květu. Nitky tyčinek jsou bílé nebo nažloutlé. Semeník je krátce stopkatý, s mnoha vajíčky, čnělka trochu vyčnívá z květu a nese vrcholovou bliznu.  Plodenství je přímé nebo převislé, nesoucí na palicovitém receptákulu 1 až několik stopkatých lusků. Lusky jsou pukavé nebo nepukavé, rovné nebo zahnuté, většinou dřevnaté. Obsahují mnoho semen v 1 nebo ve 2 řadách, často uložených v měkké dužnině. Semena jsou vejcovitá až podlouhlá, zploštělá.

Rozšíření.

Rod parkie zahrnuje asi 35 druhů a je rozšířen v tropické Africe, Asii i Americe. Nejvíce druhů (asi 18) roste v tropické Jižní Americe, zejména v Amazonii. V tropické Asii roste 12 druhů, v tropické Africe 3 druhy s rozsáhlými areály výskytu. Na Madagaskaru roste jediný druh ("P. madagascariensis"), podobně na Nové Guineji ("P. versteeghii"). Areál zasahuje až do Tichomoří. V Austrálii se parkie nevyskytují. Parkie rostou nejčastěji na nezaplavovaných půdách v nížinných tropických deštných lesích, podél řek, v horských lesích, v sezónně suchých lesích, ve vegetaci typu cerrado, na savanách a v pobřežních lesích na písčitých dunách typu restinga, nejčastěji do nadmořské výšky 650 metrů.

Ekologické interakce.

Některé druhy parkií (např. asijská "Parkia speciosa" a "P. timoriana") kvetou a následně plodí synchronizovaně v určitý čas roku a na 2 až 3 týdny v roce jim opadávají listy. Kulovitá květenství parkií visící na dlouhých stopkách z konců větví jsou opylována netopýry hledajícími nektar. Ten se tvoří v hojném množství zejména v nočních hodinách. Květenství mohou mít průměr až 20 cm a vydávají nelibý pach.  Plody asijských parkií pojídají ptáci i savci, kteří následně rozšiřují semena. Opice a veverky se živí plody celé řady druhů, sloni a jelenovití vyhledávají plody "P. sumatrana", zoborožci plody "P. speciosa".

Význam.

Některé druhy parkií mají jedlé plody či olejnatá semena. Semena a lusky "Parkia speciosa" se v jihovýchodní Asii používají jako zelenina a příloha k masu a jsou v některých oblastech (např. v západní Malajsii) často k vidění na místních trzích. Dužnina jihoamerické "Parkia nigra" a mexické "P. pubescens" slouží k přípravě alkoholických nápojů. Africká parkie "Parkia filicoidea" je jeden z nejtypičtějších stromů řídce zalesněných (tzv. parkových) savan tropické západní Afriky a domorodci tyto impozantní stromy nekácejí, neboť jsou důležitým zdrojem obživy. Jedlá dužnina plodů je různých způsobem zpracovávána a také se z ní připravují osvěžující nápoje. Lusky jsou dobré krmivo pro dobytek. Dužnina lusků "Parkia biglobosa" (syn. "P. africana") je rovněž jedlá. Borka parkií obsahuje 12 až 15% tříslovin a je používána místně jako adstringens. Semena, kůra i listy asijské parkie "P. timoriana" jsou používány v pomístní medicíně. Kůra "P. filicoidea" poskytuje červené barvivo.  Dřevo parkií má malý ekonomický význam. Běl je šedožlutá, jádrové dřevo je matně hnědé. Je používáno např. na stavby, násady a jako palivo.

Parkie ("Parkia") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to stromy, často mohutné, se složenými bohatě členěnými listy a nápadnými kulovitými květenstvími na velmi dlouhých stopkách, která jsou navštěvována netopýry. Rod zahrnuje asi 35 druhů a je rozšířen v tropické Africe, Asii i Americe. Semena nebo dužnina plodů některých druhů jsou jedlé. V tropické západní Africe tvoří běžnou složku jídelníčku semena a plody "Parkia filicoidea", v tropické Asii "Parkia speciosa".

Parkia est un genre d'arbres de la famille des "Mimosaceae", ou des "Fabaceae", sous-famille des "Mimosoideae" selon la classification phylogénétique.


Popis.

Vigny jsou liána|liány]] nebo byliny, řidčeji i keře. Listy jsou zpeřené, trojčetné nebo výjimečně jednolisté, převážně celokrajné. Květenství jsou úžlabní nebo vrcholové hrozny, u některých druhů hlávkovitě stažené. Květy jsou bílé nebo žlutavé, někdy purpurově prokreslené. Kalich je dvoupyský. Pavéza je okrouhlá, s oušky a někdy s přívěsky na horní straně. Křídla a člunek jsou podobné délky jako pavéza. Člunek je na konci zakřivený. Tyčinek je 10 a jsou dvoubratré. Čnělka je na konci ztlustlá. Lusky jsou podlouhlé, zploštělé nebo s okrouhlým průřezem, uvnitř bez přehrádek.

Rozšíření.

Rod vigna zahrnuje celosvětově asi 100 až 150 druhů. Je rozšířen v tropech celého světa. Nejvíce druhů se vyskytuje v tropech Starého světa. Některé druhy mají pantropické rozšíření, např. "Vigna marina" a "V. adenantha".

Taxonomie.

Rod "Vigna" náleží mezi taxonomicky obtížné skupiny a stále čeká na revizi. V současné taxonomii bobovitých je řazen do tribu "Phaseoleae". Někdy byl spojován s rodem fazol ("Phaseolus").

Obsahové látky.

Semena "Vigna radiata", "V. mungo" a "V. unguiculata" obsahují asi 22 až 25% bílkovin, 60% polysacharidů a 1 až 2% tuku. V semenech "Vigna unguiculata" je obsaženo také 2,8% gumy rozpustné ve vodě a byla zjištěna přítomnost lektinů (hemaglutininů) a inhibitorů proteázy. Semena "Vigna subterranea" obsahují asi 18% bílkovin, 60% polysacharidů (hlavně škrobu) a 6% tuku.

Význam.

Vigny náležejí mezí významné luštěniny, pěstované zejména v tropech a subtropech. Mezi nejznámější z těchto luštěnin náleží tzv. fazole mungo, semena vigny zlaté ("Vigna radiata"). Tento druh pochází z jihovýchodní Asie. Dalším známým druhem je adzuki, semena vigny adzuki ("V. angularis"), pocházející z Japonska. Z dalších druhů je významná zejména "Vigna unguiculata", která byla domestikována v západní Africe min. 3000 let před naším letopočtem. Konzumují se semena, nezralé lusky i listy, v USA je pěstována jako hodnotné krmivo. "Vigna unguiculata" var. "sesquipedalis" je pěstována pro dlouhé úzké lusky, které se sklízejí nezralé a používají jako zelenina. Je pěstována zejména v jihovýchodní Asii, Thajsku a jižní Číně. Vigna rýžová ("V. umbellata") se pěstuje zejména v jihozápadní Asii. Vigny se pěstují také jako krmivo a zelené hnojení. "Vigna vexillata" je občas pěstována v Etiopii a Súdánu pro škrobnaté kořeny. "Vigna subterranea" se pěstuje zejména v sušších oblastech tropické Afriky, neboť dobře snáší chudé a suché půdy. Plody se vyvíjejí pod zemí podobně jako je tomu u podzemnice ("Arachis"). Semena jsou velmi tvrdá a proto se často sklízejí před plnou zralostí. Z dalších druhů se pěstuje např. "V. triloba" a "V. adenantha".  Některé druhy vigny mají využití v medicíně, zejména "Vigna vexillata", "V. marina", "V. radiata" a "V. angularis" "Vigna caracalla" má velké fialové květy a je v tropech pěstována jako okrasná a půdopokryvná rostlina. Pochází z tropické Jižní Ameriky.

Reference.

Vigna ("Vigna") je rod rostlin z čeledi bobovité. Vigny jsou liány, byliny i keře s trojčetnými listy a bílými nebo žlutavými květy. Vyskytují se v počtu asi 100 až 150 druhů v tropech celého světa. Některé druhy náležejí mezi významné luštěniny, pěstované zejména v tropech.

Le genre Vigna appartient à la famille des "Fabaceae". Son nom est dédié au botaniste italien du, Domenico Vigna. De nombreuses espèces de "Vigna" sont cultivées comme plantes alimentaires. On compte parmi elles des espèces très connues, et d'autres plus méconnues, qui étaient autrefois classées dans le genre "Phaseolus" (les haricots). Les noms vernaculaires dans ce genre, se référant tantôt aux pois, tantôt aux haricots, reflètent ces variations taxinomiques.


Černý pátek v ČR.

Černý pátek se stal oblíbeným marketingovým lákadlem v České republice a to se slevami až do výše osmdesáti procent. Odborníci ale varují spotřebitele, aby se nenechali nalákat na fiktivní slevy. „Sleva může být počítána z výrazně vyšší ceny, než je cena zboží v běžné tržní síti,“ uvádí vedoucí právního oddělení největší české spotřebitelské organizace dTest.  Jedním z prvních prodejců, kteří odstartovali tuto akci i v Česku byl internetový obchod s elektronikou Alza, následující rok se přidaly i další firmy.

Násilí a chaos.

V tento den se také někdy objevují zprávy o násilí mezi zákazníky. Od roku 2006 bylo ve Spojených státech zaznamenáno 12 úmrtí a 117 zranění.  V roce 2008 čekal dav přibližně 2 000 nakupujících v údolí New Stream v New Yorku na otevření místního supermarketu Walmart v 5:00. Jak se blížil otevírací čas, rostla davová úzkost a když byly dveře otevřeny, dav se tlačil kupředu, rozbil dveře a 34letý zaměstnanec byl pošlapán k smrti. Nezdálo se, že by se zákazníci zajímali o osud oběti a odmítali zastavit tlačenici. Když se ostatní zaměstnanci pokusili zasáhnout a pomoci zraněnému zaměstnanci, stěžovali si, že čekali v chladu a nebyli ochotni déle čekat. I když přijela policie a pokusila se poskytnout pomoc zraněnému muži, nakupující strkali a tlačili do důstojníků. Několik dalších osob utrpělo drobná zranění, včetně těhotné ženy, která musela být odvezena do nemocnice. Incident může být prvním případem úmrtí, ke kterému došlo během černého pátku. Téhož dne byli smrtelně zastřeleni dva lidé během hádky v obchodě Toys 'R' Us v Palm Desert v Kalifornii.  V roce 2010 byla zatčena žena z Indianapolisu poté, co se začala hádat s ostatními zákazníky Walmartu. Byla požádána, aby opustila obchod, ale odmítla. Ve stejném roce byl v Buffalu pošlapán muž, na kterého se po otevření dveří obchodu Target sesypal dav.  O černém pátku v roce 2011 žena v Kalifornii způsobila zranění pepřovým sprejem dvaceti ostatním zákazníkům, kteří čekali ve frontě na nově zlevněnou herní konzoli Xbox 360. Při dalším incidentu ve stejném roce také v Kalifornii byl při nakupování zastřelen muž.  V roce 2016 byl zastřelen 21letý Demond Cottman kolem jedné hodiny ranní v pátek před obchodem Macy v New Jersey. Střelec vystřelil několik výstřelů a zanechal za sebou SUV pokryté dírami po kulkách, ale motivy zůstaly nejasné. Cottmanův 26letý bratr byl také zraněn. Dalším případem je střelba na Wolfchase Galleria Mall v Memphisu v Tennessee, která způsobila zranění jednoho muže. Devatenáctiletý mladík Derrick Blackburn byl později zatčen za nezákonné držení zbraně.

Online.

Vysoká návštěvnost obchodních webů.

Některé e-shopy investují mnoho peněz do propagačních kampaní (dnes je velmi populární využití Instagramu a jiných sociálních sítí. Lidé s vysokým počtem sledujících a velkým mediálním dosahem za peníze a produkty poskytnuté zdarma recenzují, vychvalují a propagují téměř vše.), aby nalákali co největší možný počet zákazníků na všelijaké slevy do svých obchodů. Nicméně často zapomínají na to, že taková návštěvnost může vytvořit na jejich webových stránkách silný nápor a výpadek. Podle Retail Gazette v roce 2017 se počet obchodních webových stránek snížil v důsledku velkého náporu v rámci Černého pátku v roce 2017 a to jen podporuje fakt, že spousta obchodníků se na Černý pátek pořádně nepřipraví. Tato selhání mohou způsobit slabší preference stránek, již zmíněný výpadek stránky a ztrátu příjmů. Kromě toho The 2017 Veeam Availability Report ukazuje, že neplánovaný výpadek stránky stojí organizátory z celého světa v průměru 270 milionů dolarů ročně.

Doporučovací weby.

Některé webové stránky informují o tomto dnu po Díkůvzdání i měsíc předem. Seznamy slev a původních cen jsou často doplňovány i o různé obrázky aktuálních reklam. Toto mohou dělat buď lidé interně, nebo velcí obchodníci, aby dali zákazníkům čas nákupy naplánovat.  V posledních letech někteří velcí obchodníci (jako Walmart, Target, OfficeMax, Big Lots a Staples) se nechali slyšet, že reklamy, které vypouští ještě před samotným Černým pátkem a ceny, jež jsou zde obsaženy, jsou vázány autorským právem a obchodním tajemstvím.  Někteří z těchto obchodníků využili tzv. take-down system z Digital Millennium Copyright act, aby odstranili pohoršující seznamy cen. Tato strategie může vycházet ze strachu, že další “soutěžící” sníží své ceny a zákazníci budou mít další obchod k porovnání. Aktuální validita tvrzení, že ceny jsou chráněná autorská práce je poměrně nejistá jako ceny samy.  Využívání doporučovacích webů a nakupování v kamenných prodejnách se stát od státu (USA) liší. Záleží to hlavně na výši poštovného a jestli popřípadě jakou má prodejní daň. Nicméně, v posledních letech tento komfort online nakupování zvýšil počet přeshraničních zákazníků hledajících co nejvýhodnější nákup mimo USA, hlavně v Kanadě. Statistiky ukazuji, že online přeshraniční nákupy se u Kanaďanů zvýšily zhruba o 300 milionů dolarů ročně od roku 2002.

Kyber-pondělí (Cyber Monday).

Termín kyber pondělí, neologismus, jenž v roce 2005 vymyslela Národní obchodní federace, je marketingový pojem označující první pondělí po Černém pátku. Bylo to založeno na trendu přicházejícím z let předcházejících (2003 a 2004). Obchodníci zaznamenali, že mnoho zákazníků nebylo schopno nakupovat o víkendu v průběhu oslav Díkůvzdání a Černého pátku, protože byli příliš zaneprázdnění nebo zkrátka nenašli to, co hledali. A tak nakupovali online z domova až ve slevách v pondělí po víkendu.  V roce 2013 se online slevy a výprodeje v rámci kyber-pondělí zvýšily o 18 % oproti roku 2012, dosáhly rekordních 1,73 miliard dolarů. Průměr jedné objednávky činil 128 dolarů. V roce 2014 se kyber-pondělí stalo nejrušnějším dnem roku, kdy slevy překonávaly 2 miliardy dolarů. Tedy o 17 % více než v roce 2013.

Kyber-týden.

V magazínu Forbes se 3. prosince 2013 objevil článek o tom, že kyber-pondělí se těší obrovské popularitě, a tak budou kyber-slevy pokračovat celý týden po Díkůvzdání a Černém pátku. Peter Greenberg, travel editor z CBS News se později vyjádřil: “Pokud chcete opravdu obchodovat, měli byste se držet dál od obchodních domů. Černý pátek a kyber-pondělí jsou samy o sobě součástí kyber-týdne...”

Dopad obchodních slev.

Americká Národní obchodní federace zveřejňuje čísla pro každý víkend Díkůvzdání. Federace definuje víkend Díkůvzdání jako čtvrtek, pátek a utrácení připadá na neděli. Průzkum odhaduje počet nakupujících, nikoliv počet počet lidí.  Délka nakupovací sezony není úplně stejná přes celý rok. Data pro Černý pátek jsou od 23. listopadu do 29. listopadu, zatímco Vánoce jsou vždy 24. prosince. V roce 2012 byla nejdelší nákupní sezona od roku 2007.

Černý pátek (anglicky Black Friday) je neformální název pro den, který následuje v USA po svátku Díkůvzdání. Jedná se o marketingovou akci, kdy se obchodníci snaží nalákat zákazníky na velmi nízké ceny. Černý pátek je v USA již od roku 2005 tradičně nejrušnějším nakupovacím dnem. Mnoho obchodníků však nezačíná se slevami přesně na Černý pátek, ale nabízí je už o několik dní dříve. V USA je také běžné, že zákazníci kempují před obchody, aby si zajistili to nejlepší místo ve frontě.

Aux États-Unis et au Canada, le (littéralement le Vendredi noir, parfois traduit par Vendredi fou) est un évènement commercial d'une journée qui se déroule le vendredi suivant la fête de Thanksgiving (le quatrième jeudi du mois de novembre). Ce vendredi marque traditionnellement le coup d’envoi de la période des achats des fêtes de fin d'année. Plusieurs commerçants profitent de ce moment pour proposer des remises importantes, mais les modalités sont contestées.


Život.

Zatímco Ludvík pobýval ve Španělsku, parmské vévodství bylo v roce 1796 obsazeno francouzskými vojsky. Napoleon Bonaparte, který si podmanil většinu Itálie, chtěl získat Španělsko na svou stranu proti Anglii a chtěl vykompenzovat Bourbonům ztrátu Parmy Etrurským královstvím, novým státním útvarem vytvořeným z velkovévodství toskánského.  Ludvík měl před převzetím Etrurie navštívit Napoleona v Paříži a tam byl jmenován králem. Ludvík s manželkou a synem cestovali přes Francii inkognito jako hrabata z Livorna. Poté, co byl Ludvíkovi v Paříži udělen Bonapartem královský titul, odjel Ludvík s rodinou do Florencie. Do hlavního města dorazili v srpnu roku 1801.  V roce 1802 Ludvík se svou těhotnou manželkou cestoval do Španělska, aby se zúčastnili dvojité svatby, sourozenců Marie Luisy, infanta Ferdinanda a infantky Marie Isabely. V Barceloně porodila Marie Luisa dceru Marii Luisu Charlottu. Pár se vrátil do Etrurie v prosinci téhož roku, poté, co se dozvěděli o smrti vévody Ferdinanda.  Zpátky v Etrurii se Ludvíkovo zdraví zhoršilo a v květnu roku 1803 v necelých třiceti letech zemřel. Smrt byla možná způsobena epileptickým záchvatem.  Ludvík byl v titulu krále následován synem Karlem Ludvíkem, za něhož vládla matka jako regentka.

Manželství a potomci.

V roce 1795 přišel Ludvík ve španělskému královskému dvoru, aby zde dokončil své vzdělání a vzal si jednu z dcer svého strýce, krále Karla IV. Dne 25. srpna 1795 se oženil v Madridu s infantkou Marií Luisou a byl mu udělen titul infanta španělského.  Manželství mezi Ludvíkem a Marií Luisou se ukázalo jako šťastné, ale bylo poznamenáno Ludvíkovým špatným zdravotním stavem. Byl slabý, měl dýchací problémy a od nehody která se mu stala v dětství, poté co narazil hlavou do mramorového stolu, vyznačoval příznaky epilepsie. S plynoucími roky se jeho zdraví zhoršovalo a začal být stále více závislý na své manželce. První roky manželství prožil pár ve Španělsku.  Ludvík a Marie Luisa měli dvě děti:

Ludvík Parmský (5. července 1773, Piacenza – 27. května 1803, Florencie) byl jedním ze dvou etrurských králů. Byl synem vévody Ferdinanda Parmského a arcivévodkyně Marie Amálie Rakouské, dcery královny Marie Terezie a císaře Františka I. Štěpána.

Luis Francisco Filiberto de Borbón-Parme (en italien " di Borbone" ou " di Borbone"), né le à Plaisance et mort le à Florence, fut le prince héritier de la maison de Bourbon-Parme avant de devenir en 1801 le premier roi d'Étrurie sous le nom de Louis.


Charakteristika.

Seriál pojednává o osudech obyvatel fiktivní čtvrti Hollyoaks ve městě Chester (seriál je nicméně natáčen převážně ve filmových studiích v Liverpoolu). Seriál do svého děje zahrnuje mj. konfliktní témata jako jsou drogová závislost, vraždy, sebevraždy, žhářství, potraty, poruchy příjmu potravy, bezdomovectví, finanční problémy, rasismus, náboženství, bisexualita, homosexualita, homofobie, rakovina, alkoholismus, AIDS, znásilnění, domácí násilí, zneužívání dětí apod.  Vzhledem k velkému podílu mladých diváků, je často na konci epizody uvedeno telefonní číslo informační linky pro diváky, kteří mohli v příběhu vidět vlastní zkušenosti. V roce 2007 byl odvysílán díl, ve kterém byli účastníci večírku přiotráveni oxidem uhelnatým. Jedna divačka si uvědomila, že pociťuje stejné příznaky a zjistila únik kysličníku uhelnatého ve svém domě. "Hollyoaks" se rovněž stal první mýdlovou operou v Británii, ve které bylo tematizováno domácí násilí v homosexuálním páru mezi postavami Brendan Brady (Emmett J. Scanlan) a Ste Hay (Kieron Richardson).  Seriál patří rovněž k těm, kde jsou postavy odstraňovány z děje násilnou cestou. V listopadu 2012 byla uvedena epizoda "Enjoy The Ride", v níž zahynuly čtyři pravidelné postavy: Rhys Ashworth (Andrew Moss), Maddie Morrison (Scarlett Bowman), Neil Cooper (Tosin Cole) a Jono (Dylan Llewellyn).  V říjnu 2013 zahynulo během jediného týdne sedm hlavních postav v seriálech "Hollyoaks" a "Hollyoaks: Later" – Callum Kane (Laurie Duncan) a Jade Hedy (Lucy Gape) byli zabiti, Ash Kane (Holly Weston), Doug Carter (PJ Brennan) zemřeli při výbuchu nastražené bomby a Claire Devine (Gemma Bissix) při autonehodě; zemřeli rovněž Paul Browning (Joseph Thompson) a Leanne Holiday (Jessica Forrest).  Dne 26. února 2007 seriál změnil svou znělku i grafiku a jeho titul má formu: H♀LLY♂AKS. Tyto změny vzešly z toho, že většina postav předchozích sérií již byla mrtvá či seriál jinak opustila nebo změnila vzhled.

Vysílání.

Seriál je v Británii vysílán ve všední dny od 18:30 na kanálu Channel 4. "Hollyoaks" se vysílá i v některých zahraničních státech: Kanada (BBC Kids channel), Norsko (TV2 Zebra), Srbsko (Studio B), Bosna a Hercegovina (RTRS), Švédsko (TV400), Finsko (Sub), Island (Stöð 2 extra, Stöð 2) JAR (MNET Series), USA (BBC America), Turecko (e2) i dalších zemích.

Hollyoaks je britská mýdlová opera, kterou od 23. října 1995 vysílá veřejnoprávní televizní kanál Channel 4. V říjnu 2013 měl seriál přes 3700 epizod. Seriál je zaměřený na mladší diváky a hlavní postavy jsou proto převážně ve věku kolem 20 let. Seriál má několik derivátů, které jsou mnohem dramatičtější: "Hollyoaks: Movin' On" (2001), "Hollyoaks: Let Loose" (2005), "Hollyoaks: In the City" (2006) a "Hollyoaks: Later".

Hollyoaks est un soap opera britannique diffusé depuis le, sur Channel 4. Conçu à l'origine par Phil Redmond (qui a aussi créé "Brookside" et "Grange Hill"), ce feuilleton se déroule dans une banlieue imaginaire de Chester nommée "Hollyoaks", dans une ancienne école polytechnique des années 1950 qui est maintenant un établissement d'études supérieures appelé "Hollyoaks Community College" (souvent confondu avec la véritable 'Université de Chester). Ses personnages, comme les spectateurs visés, ont une vingtaine d'années.


Popis.

Jednoroční až vytrvalé rostliny s pevnými lodyhami, u báze někdy dřevnatějícími, které vyrůstají z mnohohlavého kůlovitého kořene. Lodyhy, holé nebo porostlé jednoduchými chlupy, jsou přímé nebo postupně vztyčené, většinou rozvětvené. Přízemní řapíkaté listy bez palistů rostoucí v růžici bývají peřenolaločné nebo peřenodílné, lodyžní jsou obdobného tvaru jen s menším počtem úkrojků nebo řídce i celokrajné a někdy i přisedlé. Rostliny obsahují hořčičné oleje a po poranění typicky zapáchají.  Na vrcholech lodyh vyrůstají mnohokvětá hroznovitá květenství prodlužující se při dozrávání plodů, jsou tvořena z voňavých čtyřčetných oboupohlavných květů obvykle se stopkami. Volné kališní lístky vyrůstající ve dvou přeslenech jsou obvykle podlouhlé a vztyčené. Bílé nebo žluté (i nafialovělé) korunní lístky rostoucí v jednom přeslenu jsou podlouhlé nebo obvejčité s oblými nebo plytce vykrojenými konci a vždy delší než kališní. Ve dvou kruzích vyrůstá šest tyčinek, čtyři vnitřní a dvě vnější, jsou nestejně dlouhé a nesou podlouhlé až vejčité prašníky pukající podélně. Nektarové žlázky (boční a střední) jsou čtyři. Gyneceum je tvořeno dvěma plodolisty, válcovitý dvoudílný semeník s nepravou přepážkou mívá 16 až 260 vajíček a má krátkou čnělku s kulovitou nebo dvoulaločnou bliznou. Placentace je nástěnná.  Plody jsou kulovité nebo jen mírně zploštělé, podlouhlé, pukající šešule až 6 cm dlouhé s krátkým kuželovitým zobáčkem. Jsou přisedlé k vřetenu nebo vyrůstají na vztyčených či převislých stopkách. Bývají jedno nebo dvoudílné, otvírají se plochými, jednožilovými chlopněmi. Elipsoidní neb vejčitá bezkřídlá semena jsou uložena v pouzdrech ve dvou řadách, osemení mají hladká nebo jemně mřížkovaná, obvykle mírně slizovatí.

Význam.

Některé druhy (např. "Diplotaxis muralis", "Diplotaxis tenuifolia") jsou považovány za nepříliš škodlivý plevel, jiné (např. "Diplotaxis duveyrierana", "Diplotaxis harra") jsou občas používány jako zelenina.

Reference.

Křez ("Diplotaxis") je rod planě rostoucích rostlin z čeledi brukvovitých. Pochází z Evropy, jihozápadní Asie a z oblastí přilehlých ke Středomoří, rozšířen je v mírném pásu na všech kontinentech. Je tvořen 25 až 30 druhy, v České republice rostou pouze dva: křez tenkolistý a křez zední.

Diplotaxis est un genre de plantes de la famille des "Brassicaceae" (les Crucifères). Ce sont des plantes herbacées à feuilles généralement pennatilobées, ayant comme toutes les crucifères des fleurs à quatre sépales, quatre pétales et six étamines. Les fleurs sont le plus souvent jaunes (mais "Diplotaxis erucoides" a des fleurs blanches). Les fruits sont des siliques déhiscentes, minces, terminées par un court bec, avec des valves à nervure médiane marquée. Les graines sont disposées sur deux rangs dans le fruit, d'où le nom grec de "Diplotaxis" (= double ordre). Ces plantes sont parfois appelées en français "diplotaxes". La particularité des Diplotaxis est de présenter un gout odorant de poulet.


Zbytečná diagnóza a variabilita dalšího vývoje rakoviny.

Screeningové vyšetření na rakovinu je chápáno jako úsilí o její časné odhalení ještě v předklinické fázi – tzn. v období, kdy se začínají objevovat abnormální buňky a které končí, jakmile pacient začne zaznamenávat první příznaky rakoviny. Je už dávno známo, že někteří lidé mají rakovinu, která má krátkou předklinickou fázi (rychle rostoucí agresivní nádory), zatímco jiní mají nádory s dlouhou předklinickou fázi (pomalu rostoucí nádory). A tato různorodost mívá i nešťastné důsledky: screening v těchto případech nepřiměřeně často odhaluje pomalu přicházející rakovinu (takovou bývá možno detekovat po dlouhé časové období) a bohužel se jím často nedaří detekovat rychle rostoucí nádory (protože ty bývá možné detekovat jen v krátkém časovém rozmezí) – což jsou právě ty nádory, které bychom zachycovali nejraději.  Tento dlouhodobý model má skrytý předpoklad: staví na tom, že všechny druhy rakoviny se nevyhnutelně rozvíjí. Avšak některé nádory v předklinické fázi se nerozvíjí až do stadia, aby způsobily pacientovi nějaké problémy. Pokud právě takové nádory odhalí screening (nebo jiné vyšetření), můžeme mluvit o zbytečné diagnóze.  Níže uvedený obrázek dokresluje různorodost progresí rakovinových nádorů s pomocí čtyř průběhů, které reprezentují čtyři kategorie běžných progresí rakoviny:  Šipka s označením „Rychle“ (Fast) reprezentuje rychle rostoucí nádor, který rychle vede k příznakům a k úmrtí. Toto bývají případy těch nejhorších rakovin a naneštěstí se často vyskytují v obdobích mezi screeningovými testy. Šipka označená „Pomalu“ (Slow) reprezentuje zvolna rostoucí nádor, který zpravidla vede k příznakům a k případnému úmrtí až v průběhu mnoha let. Právě toto jsou typy nádorů, u kterých mívá screening nepochybně největší přínos.  Šipka označená „Velmi pomalu“ (Very Slow) reprezentuje rakovinu, která nikdy nezpůsobuje problémy, protože roste velmi pomalu. Jestliže jde o případ, že nádor roste dostatečně pomalu, pak pacient zemře z nějaké jiné příčiny ještě před tím, než se nádor stane dostatečně velkým na to, aby vyvolal příznaky. To bývá velmi časté v případech malých nádorů u starých lidí – nejvýraznějším klinickým příkladem tohoto druhu bývá rakovina prostaty u starých mužů.  Šipka označená „Neprogresivní“ (Non-progressive) reprezentuje rakovinu, která nikdy nezpůsobí problémy, protože vlastně vůbec neroste. Jinými slovy tu jde o buněčné abnormality, které odpovídají patologické definici rakoviny, ale nikdy nevyrostou natolik, aby způsobovaly příznaky nemoci – někdy také mohou růst a pak se zmenšovat. Ačkoliv se tento koncept neprogresivních nádorů může jevit jako nepravděpodobný, vědci už začali odhalovat biologické mechanismy, které zastavují progresi rakoviny. Některé nádory přerostou svůj přívod krve (a tak vlastně vyhladoví), další bývají rozeznány imunitním systémem svého hostitele (a jsou pak úspěšně zapouzdřovány) a jsou i takové, které nejsou vůbec agresivní.  O zbytečné diagnóze tedy mluvíme tehdy, když jsou detekovány „Neprogresivní“ nebo „Velmi pomalu“ rostoucí nádory (přesněji vyjádřeno jde o typy, které rostou dostatečně pomalu, takže člověk zemře na něco jiného ještě dřív, než se rakovina projeví příznaky). Tyto dvě formy rakoviny bývají společně označované jako pseudo-onemocnění – doslova falešné onemocnění. A jelikož slovo „onemocnění“ se týká něčeho, co způsobuje, že se člověk cítí nemocným (tzn. že se tu vyskytují příznaky), je pseudo-onemocnění správným označením pro takové abnormality. Dostáváme zde takto další definici zbytečné diagnózy: je to ta, která detekuje pseudo-onemocnění.

Důkaz o zbytečné diagnóze rakoviny.

Fenomén zbytečné diagnózy je nejvíce pozorován u rakoviny prostaty. Se zavedením screeningových testů na PSA ("prostate specific antigen") byl pozorován dramatický nárůst nových případů této choroby. Právě kvůli tomuto problému doporučuje mnoho organizací neprovádět tento screening u mužů s omezenou dobou očekávaného přežití – obecně definovaného na méně než 10 let.  Zbytečná diagnóza je často odhalována i při mamografickém screeningu rakoviny prsu. V jednom dlouhodobém experimentu s náhodným výběrem, který byl prováděn ve švédském Malmö bylo odhaleno celkem 115 případů zbytečné diagnózy v průběhu 15 následujících let po dokončení experimentu (10% výskyt zbytečné diagnózy). Výsledkem byl odhad, že až 1/4 detekovaných případů rakoviny prsu představuje případy zbytečné diagnózy.  Zbytečná diagnóza byla identifikována také při rentgenovém screeningu proti rakovině plic. Dlouhodobý experiment s náhodným výběrem, který porovnával rentgenové snímky s cytologickým vyšetřením odebíraného vzorku odhalil zbytečných 46 případů rakoviny plic u skupiny sledovaných lidí v období 13 let po skončení experimentu. To vedlo k odhadům, že 20–40 % případů rakoviny plic odhalované konvenčním rentgenovým screeningem představuje zbytečnou diagnózu. Kromě toho existuje vážné podezření, že problém zbytečné diagnózy je ještě mnohem větší v případě screeningu pomocí spirálního CT skenování.  Zbytečná diagnóza je rovněž sdružená s časným detekováním jiných druhů rakovin, jako jsou neuroblastoma, melanoma, a rakovina štítné žlázy. Je skutečností, že určitý stupeň zbytečné diagnózy v případech časné detekce rakoviny bývá pravděpodobně spíše pravidlem nežli výjimkou.

Poškození způsobovaná zbytečnou diagnózou.

Nejzákladnějším paradoxem vyplývajícím z časné detekce rakoviny je to, že zatímco některým lidem může pomáhat, jiným by zase více prospělo, kdyby k ní nedošlo. Zbytečně diagnostikovaní pacienti nemohou mít prospěch z detekce a následné léčby své „rakoviny“, protože taková rakovina nikdy nedospěje do stadia, kdy by způsobovala příznaky nebo úmrtí. Utrpí pouze újmu. Existují tři kategorie poškození, spojovaných se zbytečnou diagnózou:  Zatímco mnozí označují falešně pozitivní výsledky jako nejvážnější následek screeningu rakoviny, jsou již k dispozici údaje dokládající, že pokud jsou pacienti informováni o možnosti zbytečné diagnózy, bývají tím mnohem více znepokojení, než kdyby šlo pouze o falešnou pozitivitu.

Rozdílnost mezi zbytečnou diagnózou a falešně pozitivními výsledky.

Zbytečná diagnóza bývá často zaměňována za termín „falešná pozitivita“ výsledků vyšetření, přitom tu ale jde o dva odlišné koncepty. Falešně pozitivní výsledek se vztahuje na vyšetření, které naznačuje přítomnost onemocnění, ale pak je s konečnou platností vyvrácen jako chybný (obvykle následným přesnějším vyšetřením). Pacientům s falešně pozitivními výsledky vyšetření bývá nakonec sděleno, že nemají žádnou nemoc a také nejsou léčeni; naopak u pacientů se zbytečnou diagnózou dochází k léčbě a diagnóza je jim sdělena.

Vliv zbytečných diagnóz na statistiky přežití.

Tím, že nepřiměřeně přispívá k diagnózám smrtelných onemocnění, mívá zbytečná diagnóza účinek na nafukování statistik přežití. Čím více se vyskytuje zbytečných diagnóz, tím lepších statistických výsledků bývá dosaženo a na první dojem to vypadá, že včasná diagnóza je prospěšná. Čím více vyšetření je prosazováno, tím více zbytečných diagnóz pak vzniká.  Zbytečná diagnóza vždy nafukuje statistiku přežití. Procenta přežití (to znamená přežití po 5 a 10 letech trvání nemoci) se vypočítávají jako podíl pacientů, kteří zůstávají naživu ještě po 5 nebo 10 letech po stanovení diagnózy. Zbytečná diagnóza navyšuje jak čitatel, tak i jmenovatel ve vzorci pro výpočet statistiky přežití. Následující příklad ilustruje, jak zbytečná diagnóza – tzn. odhalení pseudo onemocnění – nafukuje statistiku přežití, přestože je počet úmrtí stále stejný.

Modelový případ.

Je dána modelová situace, že nedošlo ke stanovení žádného pseudo-onemocnění v současné lékařské praxi a že u 1000 diagnostikovaných pacientů zůstane po 10 letech naživu pouze 100 (tzn. že procento přežití je 10 %). Nyní navíc k tomuto odhalení těchto případů rakoviny odhalí ještě metoda spirálního CT vyšetření dalších 4000 pacientů s pseudo-onemocněním a všichni přežijí následujících 10 let, protože mají neprogresivní nádory. V tomto případě bude zlomek pro výpočet ukazatele přežití navýšen jak v čitateli tak ve jmenovateli o toto vysoké číslo, takže vychází procento přežití 82 %. Přestože se však tento ukazatel dramaticky zvýšil, počet zemřelých pacientů se nezměnil – v důsledku stejného onemocnění opět zemřelo 900 lidí. Tento příklad názorně demonstruje, jak může být kvůli zbytečným diagnózám nafukován statistický údaj, přestože nedojde k žádným dalším úmrtím.

Zbytečná diagnóza v psycho-sociálních oblastech.

V 70. letech 20. stol. byl zaznamenáván náhlý vzrůst v počtech pacientů v zařízeních pro duševně choré a mentálně retardované osoby. Jelikož se nedá očekávat, že by se nějak změnila četnost duševně retardovaných (lidé s IQ pod 70), který se ve všech populacích pohybuje kolem 3 %, lze to přičítat dramatickému nárůstu lidí, kterým byla diagnostikována některá duševní nemoc.  Existuje k tomu více možných vysvětlení. První seznam duševních poruch, sestavený Americkou psychiatrickou asociací v roce 1967, čítal 134 stran. Obdobný seznam v současnosti už obsahuje více než 800 stran. Lékaři-specialisté v tomto oboru si tak nárokují, že úspěšně zvládají stanovení diagnózy a léčbu jakékoliv duševní choroby. Žádný z takovýchto lékařských nálezů se ale neopírá o konkrétní laboratorní výsledky – vyplývají pouze z popisů fyzického a sociálního chování. Jinými slovy řečeno, rozsáhlejší popisy deviantností napomáhají označovat stále větší počty lidí jako duševně nemocné. Současný manuál už v tomto zachází až tak daleko, že popisuje závislost na kofeinu nebo bruxismus (skřípání zuby) jako duševní choroby. S přihlédnutím na standardy z dřívějších dob by tak bylo možné označit jako zbytečnou diagnózu mnoho duševních chorob, které jsou v podstatě jen běžnými poruchami chování.  Zastánci léčby duševních nemocí nyní ohlašují, že až 1/5 dětí z rozvedených manželství možná potřebují nějaký druh léčby. Jelikož ale tyto děti pravidelně navštěvují školy a účastní se běžných dětských aktivit bez jakýchkoliv projevů potíží, bude zřejmě možné je rovněž zařadit mezi zbytečně diagnostikované.  Byl zaznamenán přímo explozivní nárůst v množství a ve výběru psychofarmak, která jsou nyní volně nabízena veřejnosti. Dá se tedy jen stěží pochybovat, že se nejedná o zbytečnou diagnózu u stavů, které dříve spadaly do běžného rozsahu životních problémů a dnes jsou označovány za chorobné. Také případy léčby „nových“ diagnóz, jako je např. bipolární porucha u dětí, která ještě před 10 lety nebyla známa a neexistuje v ostatních západních kulturách, lze s velkou určitostí označovat jako zbytečné diagnózy.

Zbytečná diagnóza (naddiagnostikování) se týká „nemoci“, která nikdy nezpůsobí vznik příznaků nebo úmrtí v dalším pacientově životě. Falešná diagnóza je vedlejší účinek u vyšetření raných stádií nemocí (například plicní embolie). Je problematická, protože z lidí dělá zbytečně pacienty a protože může vést k léčbám, které způsobují jen další poškozování. Způsobuje ji často alibismus lékaře či farmaceutická lobby.

Le est la procédure ou le résultat de l'application de critères diagnostiques concluant à la présence d'une maladie véritable qui n'aurait jamais été perçue au cours de la vie du patient et qui n'auraient modifié ni sa qualité de vie ni sa durée de vie ;


Vzhled.

Mamba zelená je menší než její příbuzná mamba černá a přibližně stejně velká jako mamba úzkohlavá a mamba Jamesonova, kterým se podobá i svým zbarvením. Je to had s dlouhým a velmi štíhlým tělem a zužujícím se dlouhým ocasem. Samice jsou větší než samci. Průměrná délka dospělého jedince se pohybuje mezi 1,4 až 2,1 metry. Některé exempláře mohou dorůst až délky kolem 2,5 metru. Hlava je plochá a protažená, oči jsou středně velké, s kulatými zornicemi a žlutohnědou duhovkou. Krk dokáže částečně zploštit. Obvyklé zbarvení je zelenavě žluté, olivově zelené či smaragdově zelené. Zřídka se však mohou vyskytovat i světlemodře či žlutě zbarvení jedinci. Šupiny pokrývající tělo mají černé okraje, to je hlavní rozlišovací znak oproti mambě úzkohlavé, která má rovněž zelenou barvu a někdy se též nazývá „mamba zelená“. Vzhledem podobná je též mamba Jamesonova, jejíž šupiny mají rovněž černý okraj. Hřbetní šupiny mamby zelené jsou zkosené, hladké, rovné a na příslušníka čeledi korálovcovitých nezvykle velké.

Výskyt.

Mamba zelená je původem ze západní Afriky a vyskytuje se v jižním Senegalu, Gambii, Guineji-Bissau, Guineji, Sieře Leone, Libérii, Pobřeží slonoviny, Ghaně, Togu, Beninu, a na jihovýchodě Nigérie. Objevuje se i v nejjižnější části Mali podél hranice s Pobřežím slonoviny, v západním Kamerunu a v Gabonu.

Prostředí.

Mamba zelená žije především v pobřežním tropickém deštném lese, v houštinách a v zalesněných oblastech západní Afriky. Přestože se nachází převážně v hustých pralesech, dokáže přežít i v oblastech, kde byly vykáceny stromy, pokud je tam dostatek křovin. V oblastech, kde došlo k silnému narušení jejich přirozeného životního prostředí nebo k úplnému vykácení stromů a křovin, se tito hadi stahují do okrajových částí měst, kde je dostatek zeleně a žijí zde v křovinách či v korunách stromů v parcích a na dalších vhodně ozeleněných plochách.

Chování.

Mamba zelená je převážně denní tvor, může však být aktivní i v noci. Jde sice o stromového hada, ale pohybuje se často i po zemi. Ve skutečnosti je na zemi při lovu stejně doma jako ve větvích. K odpočinku však vyhledává větve stromů, jež jí poskytují ochranu. Jedná se o velmi rychlého, hbitého a útočného hada, který se snadno cítí ohrožen. Je plachý, a je-li vyrušen, snaží se prchnout, obvykle na strom, pokud je to možné, a vyhnout se tak konfrontaci. Octne-li se však v úzkých, stává se smrtelně nebezpečným protivníkem, který rozehraje celou škálu agresivního chování, od hlasitého syčení po opakující se prudké útoky.

Potrava.

Přirozenou potravu mamby zelené tvoří především ptáci a drobní savci včetně hlodavců, jako jsou myši, krysy a veverky. Z ostatních savců jsou to příslušníci řádu letounů a luskounů (jen mláďata) a čeledi rejskovitých. Živí se též ještěrkami, žábami a ptačími vejci. Mamby svou kořist aktivně loví, útočí prudce a usmrcují svým jedem.

Rozmnožování.

Tito hadi jsou vejcorodí. Doba březosti trvá 2,5 až 3 měsíce. Samice následně klade 4 až 17 vajec. Dožívá se 12 až 15 let.

Nepřátelé.

Mamba zelená má málo přirozených nepřátel. Největší nebezpečí pro ni představují lidé a draví ptáci. Mohou se rovněž stát kořistí krajt a varanů.

Jed.

Jed mamby zelené je podobný jedu ostatních příslušníků rodu mamba, ale liší se toxicitou a občas i směsí toxinů v jedu. Její jed se skládá převážně z neurotoxinů, kardiotoxinů a fascikulinů. Smrtelná dávka LD50 pro tento druh jedu činí 0,7 až 0,8 mg/kg, přičemž průměrné množství jedu, jímž had disponuje, je 100 mg. Jelikož se tento druh hada nestřetává s člověkem příliš často, nebývá lidí uštknutých mambou zelenou mnoho. Když už k uštknutí dojde, může nastat i smrt. Při uštknutí se obvykle již během 15 minut či méně začínají projevovat příznaky. Běžné příznaky mambou zelenou jsou místní bolest a často zduření, místní odumírání tkáně, porucha koordinace pohybů, bolest hlavy, netečnost, dýchací obtíže, závrať, nízký krevní tlak, průjem, mrákoty a ochrnutí. Není-li okamžitě zahájena léčba, začnou se objevovat ještě vážnější příznaky a oběť může zemřít na udušení způsobené ochrnutím dýchacího svalstva. To může nastat podle druhu a vážnosti uštknutí již do jedné hodiny, obvykle však přichází během 2 až 4 hodin.

Taxonomie.

Mamba zelená má tři velmi blízké příbuzné, a sice mambu úzkohlavou "(Dendroaspis angusticeps)", mambu černou "(Dendroaspis polylepis)" a mambu Jamesonovu "(Dendroaspis jamesoni)".

Mamba zelená, také mamba západoafrická ("Dendroaspis viridis") je dlouhý, štíhlý a vysoce jedovatý stromový had z čeledi korálovcovitých. Žije v západní Africe. Je to velmi rychlý, hbitý a útočný had, který loví svou kořist (ptáky, malé savce, žáby, plazy) v korunách stromů i na zemi. Když má možnost, konfrontaci s člověkem se vyhne, nicméně pokud je zahnán do úzkých, může být velmi nebezpečný.

Dendroaspis viridis est une espèce de serpents de la famille des Elapidae. En français, il est appelé Mamba vert de l'Ouest ou Mamba vert de Guinée. C'est un long serpent, mince et très venimeux, appartenant au genre des mambas, "Dendroaspis". Cette espèce a été décrite pour la première en 1844 par l'herpétologiste américain Edward Hallowell. Le Mamba vert de l'Ouest est une espèce assez grande aux mœurs arboricoles, capables de naviguer à travers les arbres rapidement et gracieusement. Il peut également descendre au niveau du sol pour poursuivre des proies comme les rongeurs et autres petits mammifères.