Sportovní kariéra.

2011–2012.

Ve Světovém poháru debutovala v patnácti letech, což byla dle regulí Mezinárodní lyžařské federace minimální věková hranice pro start závodníka. Stalo se tak 11. března 2011 v soutěži obřího slalomu, konané ve Špindlerově Mlýně. V dubnu téhož roku, krátce po šestnáctých narozeninách, zvítězila na mistrovství Spojených států ve slalomu, konaném v coloradském Winter Parku, a stala se tak nejmladším americkým lyžařem v historii, který vyhrál národní šampionát.  V ročníku Světového poháru 2011–2012 si 29. prosince 2011 dojela z lienzkého slalomu pro premiérové umístění na pódiu, když skončila na třetím místě. V prvním kole startovala až jako čtyřicátá. V polovině trati ztratila chránič holenní kosti na levé noze a v průběžném pořadí jí patřila dvanáctá pozice. Ve druhém kole pak zajela nejrychlejší čas, čímž se posunula na konečnou bronzovou příčku.

2013: Sedmnáctiletá světová šampionka.

Ve své první úplné sezóně Světového poháru vyhrála malý křišťálový glóbus ve slalomu, když opanovala celkovou klasifikaci této disciplíny se ziskem 688 bodů.  V sedmnácti letech poprvé vyhrála závod Světového poháru, když v prosinci 2012 triumfovala v nočním slalomu, který se odehrával ve švédském Åre. Stala se tak druhým nejmladším americkým alpským lyžařem, jenž dokázal zvítězit v události Světového poháru. V tomto parametru zaostala pouze za Judy Nagelovou, která v sezóně 1969 vyhrála ve věku sedmnácti let a pěti měsíců. Druhý triumf následoval po čtrnácti dnech, když byla nejrychlejší opět v nočním slalomu, tentokrát proběhlém v chorvatské metropoli Záhřebu. Třetí titul ze Světového poháru přidala o jedenáct dnů později, slalomem jetém v rakouském Flachau.  Na únorovém Světovém šampionátu 2013 v rakouském Schladmingu se stala mistryní světa ve slalomu. Jako sedmnáctiletá tak byla nejmladší světovou šampiónku od roku 1985, kdy triumfovala také semnáctiletá Američanka Diann Roffeová. Po dojetí sdělila: "„Ještě to pořádně nechápu a nevím, jestli to vůbec někdy pochopím. Byla jsem před závodem dost nervózní a v prvním kole měla těžké nohy. Ve druhém to zafungovalo lépe.“"  Do posledního slalomu sezóny ve švýcarském Lenzerheide, konaného 16. března 2013, vstupovala jako druhá žena slalomové soutěže se ztrátou sedmi bodů na vítězku celkové klasifikace poháru Slovinku Tinu Mazeovou. První kolo ovládla Slovinka a před Shiffrinovou na čtvrté pozici měla náskok 1,17 sekundy. Ve druhém kole však Američanka, tři dny po svých osmnáctých narozeninách, podala nejlepší výkon ze všech závodnic a vyhrála druhou polovinu i celý závod. Mazeová, která startovala jako poslední měla ještě na posledním měřeném mezičase náskok čtrnácti setin sekundy, který prohospodařila a do cíle dojela na třetím místě se ztrátou třicet pět setin sekundy. V sezónním hodnocení slalomu Světového poháru tak malý glóbus obdržela Shiffrinová se ziskem 688 bodů, když na ni Slovinka zaostala o třicet tři bodů.

2015: Obhajoba titulu mistryně světa.

Na únorovém Mistrovství světa 2015, konaném v Beacer Creeku a Vailu, vybojovala ve slalomovém závodu titul mistryně světa. Po MS 2013 a ZOH 2014 tak vyhrála třetí slalom na vrcholné akci za sebou. Stále jako teenagerka se stala nejmladší obhájkyní trofeje mistryně světa. Poprvé od Janici Kostelićové vyhrála úřadující olympijská vítězka i světový šampionát. Po Kosteličové (2003, 2005) a Christel Cranzové (1938, 1939) dokázala jako třetí lyžařka obhájit slalomové prvenství.

Výsledky na vrcholných akcích.

Mistrovství světa.

Jejím prvním šampionátem mezi dospělými byl rakouský Schladming v roce 2013. Nejprve obsadila 6. pozici v obřím slalomu, aby o dva dny později na hoře Planai triumfovala v 17 letech ve slalomu. Na Mistrovství světa 2015, konaném v jejím domácím prostředí Beaver Creeku a Vailu, dokázala ve slalomovém závodu obhájit jako nejmladší závodnice titul mistryně světa.

Zimní olympijské hry.

Pozici favoritky dokázala potvrdit v slalomu na olympiádě v ruské Soči v roce 2014, když vedla po první jízdě a téměř spadla ve druhé, ale s náskokem více než půl vteřiny ve středisku Roza Chutor zvítězila. Tři týdny před svými devatenáctými narozeninami se tak stala nejmladší šampionkou slalomu v olympijské historii. O tři dny dříve skončila pátá v deštivém obřím slalomu, když ji od medaile dělilo 23 setin sekundy.  Na Zimní olympijské hry 2018 v Pchjongčchangu přijížděla jako vedoucí závodnice průběžného pořadí Světového poháru. Úvodní obří slalom vyhrála a druhým olympijským zlatem se přiřadila k Tedu Ligetymu a Andree Meadové Lawrenceové, kteří jako jediní američtí alpští lyžaři dokázali dvakrát triumfovat pod pěti kruhy. Ve své druhé nejlepší diciplíně prodělala v předchozím čtyřletém cyklu zlepšení i díky přípravě se specialistou na obří slalom Ligetym. Jako hlavní favoritka na zlato skončila s téměř sekundovou ztrátou na druhém místě superkombinačního závodu a čtvrtá ve slalomu. Na vrcholné soutěži tak nezískala slalomářské zlato poprvé od svého premiérového titulu na MS 2013.

Osobní život.

Otec Jeff Shiffrin vyrostl v New Jersey, ale jakožto vášnivý lyžař trávil s rodinou víkendy ve Vermontu, kde byly ideální podmínky na lyžování. Jako vysokoškolák pak závodil za Dartmouth College v New Hampshiru. Její matka Eileen Shiffrinová lyžovala na střední škole v severovýchodním státě Massachusetts v části Berkshires a bratr Taylor Shiffrin (nar. 1992) závodil za univerzitu v Denveru.

Mikaela Shiffrinová, rodným jménem Mikaela Pauline Shiffrin, (* 13. března 1995 Vail, Colorado) je americká alpská lyžařka, specializující se především na točivé disciplíny – obří slalom a slalom. Na olympiádě v Soči v roce 2014 se stala nejmladší olympijskou vítězkou v historii slalomových závodů, když triumfovala ve věku 18 let a 345 dní. Druhé zlato přidala v obřím slalomu na Zimních olympijských hrách 2018 v Pchjongčchangu.

Mikaela Shiffrin, née le à Vail dans le Colorado, est une skieuse alpineaméricaine, double championne olympique, quintuple championne du monde, seule skieuse de l'histoire à compter quatre titres mondiaux gagnés d'affilée dans une discipline, triple gagnante du classement général de la Coupe du monde, recordwoman du nombre de premières places en slalom et de victoires en une saison sur le circuit mondial. D’abord spécialiste des disciplines techniques (slalom et slalom géant), elle se montre par la suite plus polyvalente, en remportant également des épreuves de Coupe du monde en vitesse et en combiné.


Život.

Původ, mládí.

Narodila se jako jedenácté dítě/osmá dcera z patnácti potomků císaře Ferdinanda I. Habsburského a jeho manželky Anny Jagellonské, dcery Vladislava II. Jagellonského.  Vyrůstala s rodiči a sourozenci v Innsbrucku, kde její výchova probíhala v přísném církevně charitativním duchu – od roku 1547 byla spolu se sestrami Magdalenou, Markétou, Helenou a Johanou vychovávána a vzdělávána v katolickém klášteře v Innsbrucku. Současníky byla popisována jako nehezká nebo nepříliš vzhledná.

Manželství.

Několik plánů na Barbařin sňatek selhalo, a proto byla provdána až ve svých 26 letech. Svatba se konala 5. prosince roku 1565, jejím manželem se stal ovdovělý ferrarský vévoda Alfons II. d'Este, jehož první manželka Lukrecie Medicejská zemřela čtyři roky předtím (v dubnu roku 1561). Předsvatební jednání byla dlouhá, neboť původně vévoda projevil zájem o sňatek s Barbařinou o osm let mladší a atraktivní sestrou, Johanou. Přestože šlo o dynastický sňatek (Habsburkové jeho prostřednictvím doufali oslabit vliv francouzského královského rodu Valois na dům d ́Este), prožila Barbara s vévodou šťastné a harmonické manželství, které však nepřineslo žádné děti. Bývala často nemocná, od roku 1566 trpěla souchotinami.

Vévodkyně.

Získala si lásku a úctu svých poddaných, neboť se věnovala charitativním činnostem a náboženskému životu, podporovala jezuitský řád, především však všechny potřebné a nuzné. Když v letech 1570–1571 postihlo vévodství zemětřesení, vzala si Barbara na starost zaopatření dívek, jež zůstaly bez rodičů a později založila pro osiřelé dívky sirotčinec "Conservatorio delle orfane di s. Barbara".  Duchovními vůdci vévodkyně byli jezuité. Byla horlivou katoličkou, to však jí nebránilo mít těsný a vřelý vztah se svou protestantskou tchyní, matkou svého muže Renatou Francouzskou.  Zemřela ve Ferraře 19. září roku 1572 ve třiatřiceti letech na tuberkulózu a byla pochována ve svém sídelním městě Ferraře. Její manžel se v lednu roku 1579, sedm let po Barbořině smrti, ještě jednou oženil, a to s dcerou Barbořiny starší sestry Eleonory, mantovskou princeznou Markétou Gonzagovou; i toto jeho manželství, stejně jako obě předešlá, bylo bezdětné.

Barbora Habsburská (: "Barbara von Österreich"; 30. dubna 1539, Vídeň – 19. září 1572, Ferrara) byla rodem rakouská arcivévodkyně a sňatkem vévodkyně ferrarská a modenská.

Barbara d'Autriche, (Innsbruck, - Ferrare ), est une archiduchesse d'Autriche et princesse de Hongrie et de Bohème. Elle est une fille de l'empereur Ferdinand d'Autriche et de sa femme Anne Jagellon.


Mládí.

Bushová se narodila v kalifornském městě Pasadeně. Je jediným dítětem Maureen, vedoucí fotografického studia, a Charlese Williama Bushe, fotografa celebrit a reklam. Bushová je italského původu. V roce 2000 ukončila docházku na dívčí střední škole Westridge School for Girls v Pasadeně, kde byla členkou volejbalového týmu. Ve Westridge byla žádána, aby se zúčastnila tamějšího programu divadelních umění. Bushová prohlásila: „Částí požadavků, které na mne byly kladeny, bylo, abych hrála ve školní hře. Byla jsem vážně naštvaná, protože jsem chtěla hrát volejbal a musela jsem odejít a hrát v té hře. Ale objevil se okamžik následující po vystoupení, kdy jsem si uvědomila, že jsem byla duchem jinde a stala se někým jiným. Pomyslela jsem si, 'Kéž bych tak tohle mohla dělat po zbytek mého života, jsem připravena.' Bylo to jako láska na první pohled."  Ve věku 17 let byla Bushová jmenována královnou přehlídky Tournament of Roses Parade. Docházela na Univerzitu Jižní Kalifornie (USC) na obor žurnalistika druhým rokem po svém nováčkovském roce, kdy byla členkou klubu "Social Chair" sestřenstva Kappa Kappa Gamma.

Kariéra.

První velkou rolí je pro Sophii film z roku 2002 "Sexy párty", po boku Ryana Reynoldse. Následovali menší role v seriálech jako "Sabrina - mladá čarodejnice, Napálené celebrity, Plastická chirurgie s. r. o. a Bořiči mýtů. "V roce 2003 byla obsazena do role Kate Brewster ve filmu "", ale byla nahrazena Claire Danes týden po natáčení. Režisér filmu uvedl, že se mu pro roli zdála moc mladá.  Ten samý rok získala hlavní roli v seriálu stanice The CW One Tree Hill. Seriál si ihned našel své diváky a stal se jedním z nejúspěšnějších seriálů stanice. Samotná Sophia režírovala tři epizody.  V červnu 2006 zářila ve filmu "John Tucker musí zemřít, "po boku Brittany Snow a Jesseho Metcalfeho. Film vydělal přes 60 milionů dolarů. Ten samý rok si zahrála v thrillerovém filmu "Stay Alive." V roce 2007 získala roli Grace Andrews v remaku klasického hororového filmu "Stopař", po boku Seana Beana. Film "Narrows "z roku 2008 měl premiéru na Filmovém festivalu v Torontu. V roce 2011 si zahrála ve filmu "Holka s prknem." V únoru 2012 se připojila k obsazení komediálního seriálu stanice CBS "Parťáci. "Po třinácti epizodách byl seriál zrušen.  V srpnu 2013 bylo oznámeno, že získala hlavní roli v seriálu stanice NBC "Chicago P.D.". Seriál měl premiéru 8. ledna 2014 a získal druhou sérii, která měla premiéru 24. září 2014.  V roce 2018 propůjčila svůj hlas Karen/Voyd, z pixarovského filmu "Úžasňákovi 2".

Osobní život.

V roce 2004 byla zasnoubená s hercem Chadem Michaelem Murrayem, kterého si vzala v květnu 2005 v Santa Monice. Pár ohlásil svůj rozchod po pěti měsících manželství a rozvedli se v prosinci 2006.  Od roku 2008 do roku 2009 chodila s dalším hercem ze seriálu "One Tree Hill" Jamesem Laffertym. Vztah s Austinem Nicholsem potvrdila herečka v květnu 2010. V únoru 2012 se pár rozešel. Od ledna 2013 chodila s programovým manažerem Googlu Danem Fredinburgem. Dvojice se rozešla v únoru 2014. Fredinburg v roce 2015 zemřel při tornádu na Mount Everestu. Během let 2014 až 2015 chodila s Jessem Lee Sofferem, se kterým se seznámila na natáčení seriálu "Chicago P.D.". Dvojice se v průběhu několikrát rozešla a znovu dala dohromady.

Sophia Anna Bushová (* 8. července 1982, Pasadena, Kalifornie, USA) je americká herečka, režisérka a mluvčí. Nejvíce se proslavila rolí v televizním seriálu stanice CW "One Tree Hill", kde znázorňovala Brooke Davisovou. Navíc k tomu je známa svými filmovými rolemi v "John Tucker musí zemřít" (2006), "Stopař "(2007) a "Narrows" (2008). Během let 2014 až 2017 hrála detektivku Erin Lindsay v dramatickém seriálu stanice NBC "Chicago P.D.""."

Sophia Anna Bush (née le à Pasadena en Californie) est une actrice et réalisatrice américaine. Elle est révélée au grand public par le rôle de Brooke Davis dans la série "Les Frères Scott" (2003-2012) sur la chaîne The CW.


Život a dílo.

Prvními známými Cavalliniho díly jsou dva cykly fresek v kostele "S. Paolo fuori le Mura". Jednalo se o "výjevy z Bible". Na novozákonní tematice pracoval v průběhu 70. let a scénám ze Starého zákona se věnoval v 80. letech. Originály však byly zničeny požárem v roce 1823. Jejich podoba je známa díky reprodukcím ze 17. století. Tyto nástěnné malby byly pravděpodobně nejvlivnějším Cavalliniho dílem i právě díky kostelu S. Paolo, který byl v té době řazen mezi 3 hlavní římské baziliky (dnes jsou 4) a tak se s freskami na vlastní oči seznámili návštěvníci z celé Evropy.  V průběhu 90. letech pracoval v dalších dvou římských kostelech, "S. Cecilia in Trastevere" a "S. Maria in Trastevere". V kostele S. Cecilia vytvořil fresky v celém interiéru hlavní lodi s "náměty ze Starého i Nového zákona". Na západní zdi vymaloval scénu "Posledního soudu". Většina maleb byla zničena v průběhu 18. století, malba Posledního soudu však je z velké části dochována. V kostele S. Maria in Trastevere se nachází jeho nejdůležitější dochované dílo, šest mozaik s "výjevy ze života Panny Marie" a pod nimi mozaika zobrazující donátora "Bertolda Stefaneschiho" s Pannou Marií.  Dochované fresce Posledního soudu v kostel S. Cecilia in Trastevere vévodí trůnící Kristus v majestátu provázený po obou stranách anděly a následně apoštoly. Ve spodním pásu jsou andělé hrající na trubky doprovázející skupinky věřících ke Kristu, tato část je však velmi špatně dochovaná.  Mariánský cyklus mozaik v S. Maria in Trastevere zahrnuje scény Narození Panny Marie, Zvěstování, Narození Páně, Klanění tří králů, Obětování v chrámu a Smrt Panny Marie, pod níž se nachází zobrazení donátora Stefaneschiho. Pod mozaikami jsou latinské texty složené Bertoldovým bratrem, "Giacomem Caetanem Stefaneschim". Tato mozaika i freska Posledního Soudu ukazují kvalitu Cavalliniho uměleckého projevu.  Další dvě dochované fresky jsou datované do počátku 14. století. První je malba nad hrobkou františkánského kardinála a teologa "Mattea d'Acquasparta" v "kostele S. Maria in Aracoeli". Kardinál zemřel v roce 1302 a hrobka vznikla krátce poté. Malba zobrazuje "Madonu s Dítětem korunované svatými", pravděpodobně Janem a Františkem. Později přidává vyobrazení klečícího kardinála a medailon s Kristem Pantokratorem. Dalším dílem je freska v apsidě kostela "S. Giorgio in Velabro". Je umístěná v konše apsidy a zpodobňuje stojícího Krista provázeného na levé straně Pannou Marií se sv. Jiřím a na pravé sv. Petrem a Šebestiánem.  V roce 1308 dostal Cavallini pozvání od "Karla II. z Anjou", krále neapolského (1285-1309), a spolu s rodinou se přestěhovaly do Neapole. Měl dostat 30 uncí zlata a vlastní dům. Toto pozvání potvrzuje velký věhlas, kterého se Cavallini mu ve své době dostávalo. Nevíme, jak dlouho v Neapoli setrval a nedochovalo se ani žádné dílo z té doby. Musel však vykonat ještě jednu návštěvu Neapole, protože se tam dochovaly pozdější fresky v kostele "S. Maria Donna Regina", které jsou mu připisovány. Jedná se o vyobrazení "Panny Marie jako Ženy sluncem" oděné provázené apokalyptickým drakem a andělem, ostatní fresky v kostele jsou pak pravděpodobně díly jeho asistentů či následovníků. Dále je mu připisována freska "Ukřižování" v kostele "S. Domenico Maggiore".  Po návratu do Říma převzal vedení nad tvorbou mozaik na fasádě západního průčelí kostela "S. Paolo fuori le Mura", kterým byl pověřen papežem "Janem XXII". sídlícím v Avignonu. Byly dokončeny před rokem 1330. Průčelí dominovala busta Krista v mandorle, pod ním mezi okny byly postavy sv. Pavla, Panny Marie, sv. Jana Křtitele a sv. Petra. Malá postava papeže klečícího na noze Jana Křtitele, měla připomínat, že byl jeho patronem. Také jeho rodový erb se nacházel v rohu mozaiky. Fasáda kostela byla velmi poničena požárem v roce 1823 a v rámci následné rekonstrukce musely být mozaik odstraněny. Toto dílo vytvořil Cavallini již ve velmi pozdním věku a s velkou pravděpodobností bylo jeho posledním.  Cavallinimu jsou připisována ještě další díla v Římě. Lorenzo Ghiberti píše, že namaloval tři obrovské postavy evangelistů na vnitřní straně vstupní zdi ve "chrámu sv. Petra" a většinu interiérů v "S. Crisogono". Tyto práce však zanikly. Dále jsou mu připisovány fresky zobrazující "život sv. Františka" v kostele "S. Francesco a Ripa" v Římě datované do počátku 14. století. Giorgio Vasari (1568) chválil výmalbu klenby tribuny v kostele "S. Maria in Aracoeli". Je pravděpodobné, že všechna tato ztracená díla byly fresky.

Pracovní postupy a techniky.

Od Cavalliniho jsou známy pouze "fresky" a "mozaiky". Nepochybně měl nějaké asistenty, ale není doloženo, že by pod jeho vedením vznikla velká dílna. Během jeho pobytu v Neapoli možná vznikla malá malířská škola, která ho mohla zastupovat v době jeho nepřítomnosti. Používal techniku "al fresco", která spočívá v nanášení barev na mokrou omítku. Drobné detaily na nástěnných malbách, které byly přidány později, jsou prováděny technikou "al secco" poté, co hlavní malba už uschla. Většina z těchto detailů se pravděpodobně ani nedochovala.  V zobrazení pomocí mozaiky se snažil co nejvíce přiblížit stylu svých maleb. Pokoušel se modelovat postavy pomocí velikosti mozaikových kamenů "(tesserae"). Na tváře a ruce používal menší než na drapérii a pozadí, čímž zdůrazňoval plasticitu a individualitu formy.

Pietro Cavallini (po roce 1240 – kolem roku 1330) byl italský malíř a mozaikář. Byl členem vážené římské rodiny "Cerroni". Působil v Římě a je mu připisována celá řada mozaik a fresek v městských bazilikách a kostelech.

Pietro Cavallini (v. 1240 - av. 1330) est un peintre et un mosaïste italien de l'école romaine de la pré-Renaissance du Trecento.


Popis.

Sobol asijský se vzhledově podobá kuně lesní, má však několik odlišností. Má silnější nohy, chlupatější a kratší ocas a hustší srst. Náprsenka je obvykle rozšířená až na hlavu. Srst má barvu hnědožlutou až velmi tmavě hnědou. Samice je poněkud menší než samec.

Taxonomie, jméno.

Sobol asijský je úzce spřízněný s několika dalšími kunovitými šelmami. Jedná se o kunu lesní, kunu skalní, sobola amerického a sobola východního. Sobol východní je někdy veden jako jeho poddruh, nikoliv jako samostatný druh. Do stejného rodu patří i kuna rybářská, charza žlutohrdlá a charza jižní, které jsou ale více odlišné. Sobol asijský se dříve nazýval sobol sibiřský nebo také kuna sobol. Sobol asijský má 2-30 poddruhů, a toto hodně nejisté číslo ukazuje na nutnost revidovat jejich taxonomii.  Ačkoliv jde v binomickém názvosloví o jeden rod - "Martes", pojmenování těchto zvířat v národních jazycích je většinou různé. V angličtině se sobol nazývá "sable" a kuna "marten", v ruštině "cóболь" (sobol) a "куница" (kunica) a v němčině "der Zobel" a "der Marder".

Rozšíření, biotop.

Sobol asijský je rozšířen především v Rusku (většina Sibiře), severovýchodní Číně, části Mongolska, malé části KLDR, Sachalinu a japonském ostrově Hokkaidó. Dříve žil i v severovýchodní Evropě (evropské Rusko) a Skandinávii, ale zde je zřejmě zcela vyhuben. Jeho oblíbeným biotopem jsou smíšené a jehličnaté lesy. Ačkoliv jde o mrštnou šelmu, která umí výborně šplhat, nepohybuje se po stromech příliš často, raději se zdržuje na zemi.

Ekologie a chování.

Sobol asijský je zvíře aktivní spíše za světla. Je-li pronásledován člověkem, nebo žije-li v rušnějších oblastech, může přesunout těžiště své aktivity na soumrak a noc. Podobně jako jiné kuny je poměrně čilý a v průměru urazí 6,5–12 km denně. Dokáže výborně skákat. V zimě, když klesne teplota hluboko pod bod mrazu, může sobol na několik dní upadnout do jakéhosi klidového stádia, vzdáleně připomínajícího zimní spánek. Sobol je samotářské zvíře. Každý jedinec má jedno nebo více doupat a nor, které jsou obvykle umístěny pod kameny, padlými stromy nebo kořeny. V doupěti je hnízdo, jež je vystláno suchým listím a srstí.

Rozmnožování.

Páření probíhá nejčastěji od konce června do půlky srpna poté, co je odstaven jarní vrh mláďat. Projevuje se to zvýšenou hlasovou aktivitou samic, která láká samce, a vytvářením rýh a žlabů v zemi provázené častým močením samců. Páry pak nějakou dobu tráví spolu, hrají si, předstírají zápas. Březost se vyznačuje dlouhým obdobím klidu tzv. latence, kdy se plod nevyvíjí. To trvá zhruba 7 a půl měsíce. Skutečná březost pak probíhá asi 25–35 dní. Mláďata se rodí obvykle v dubnu. Počet mláďat je 1–7, nejčastěji však 2–4. Mláďata váží při narození zhruba 30 g. Samice je kojí 7 týdnů. Samice (výjimečně i samec) je pak ještě nějakou dobu krmí. Poté migrují a hledají si vlastní území. Mláďata pohlavně dospívají ve věku zhruba 2 let. Soboli se dožívají 8-18 let. Průměrný věk v zajetí chovaných jedinců je 15 let, v přírodě je to většinou podstatně méně. "Dětská" úmrtnost v divočině je vysoká a jen asi 5 % zvířat se dožije vyššího věku než 3 roky. I to je jeden z důvodů, proč má podstatně pomalejší obnovu populace než jiné druhy kun.  Teritorium sobola má obvykle několik set hektarů, ale může mít až 6000 ha. Samec své území brání před ostatními samci, ale se samicemi může jeho část sdílet.

Potrava.

Sobol asijský je predátor a všežravec. Loví především malé hlodavce, různé druhy myší, myšic a hrabošů. Dále burunduky a veverky. Může si troufnout i na zajíce, králíky, lasice, hranostaje. Plazy loví spíše výjimečně. Poměrně často loupí ptačí vejce. Loví i nepozorné ptáky, nepohrdne ani hmyzem, např. vosami. Poměrně velkou část jeho potravy tvoří různá semena (hlavně borovice sibiřská – "Pinus sibirica") a bobule. Když je zima krutá, může si dělat zásoby ve svém doupěti.

Predace, nemoci.

Sobol je sice dobře vybaven na svou obranu - je mrštný, má ostré zuby a drápy a dobře běhá -, ale přesto má několik přirozených nepřátel. Soboly loví či zabíjí výr velký, orli a někteří další dravci. Může se stát kořistí své blízké příbuzné charzy žlutohrdlé nebo rosomáka. Mladé jedince dokáže zahubit kočka divoká či liška. Velcí predátoři jako rys nebo vlk jsou schopni zabít jedince jakéhokoliv věku.  Sobol trpí různými nemocemi a parazity. Někdy může mít organismus doslova zamořen parazitickými červy. Dále trpí na encefalitidu a střevní kokcidiózu. Je jedna z mála kunovitých šelem, u níž může epidemie vést k vymizení lokální populace (epizootie).

Kidas.

Kříženec sobola asijského a kuny lesní je nazýván kidas nebo kidus. Jedná se prakticky o jediného životaschopného a poměrně rozšířeného křížence mezi kunovitými šelmami, ačkoliv i ohledně jeho existence a zařazení stále panují určité pochybnosti. Kidasové se vyskytují především v oblasti Uralu. Samci jsou neplodní, samice mohou mít za jistých okolností potomky. Znakem kidasů je světlá hlava, ohraničená hrudní skvrna a proporce na pomezí obou zkřížených druhů. Nemusí však jít o pravidlo, někteří jedinci mohou být zcela osobití.

Sobol a člověk, ohrožení.

Sobol asijský patří mezi nejcennější kožešinová zvířata (spolu s ním ještě sobol americký, bobr, činčila, norek, vydra mořská, říční i severoamerická). To vedlo k tomu, že byl již od starověku hojně loven. Například v roce 1600 (Čerkassov uvádí 1594) poslal ruský car do Vídně 40 363 sobolích kožešin a v 18. století se jen na trzích v oblasti Uralu každoročně obchodovalo se statisíci kožešinami. Jeho lov byl ale tak intenzivní, že do začátku 1. světové války stál druh na pokraji vyhubení. Během 1. světové války vymizel ze severovýchodní Evropy. Vláda SSSR poté (1935) přistoupila k ochranným opatřením, sobol se začal chovat na farmách nejen pro kožešinu, ale i kvůli reintrodukci. Výsledkem bylo opětné namnožení zvířete ve volné přírodě a následné povolení řízeného lovu. V současnosti se na Sibiři loví minimálně 15 000 sobolů ročně. Dalších 10 000 – 20 000 "vyprodukují" kožešinové farmy. Na ochranu sobola v oblasti Bajkalu měl velký vliv ruský zoolog českého původu Zenon Francevič Svatoš (1886–1949). Podílel se na založení Barguzinského zapovědniku (rezervace), kde zavedl přísnou ochranu těchto v té době (1916) téměř vyhubených šelem, chytal pytláky a dohlížel na to, aby se soboli do oblasti vrátili zpět.  Ačkoliv byl masivně loven pro svou kožešinu a areál jeho rozšíření se fragmentoval, stále jde o početný druh a podle norem IUCN je veden jako málo dotčený. V jižních částech svého areálu je jeho populace více ohrožená. Celkový populační trend je neznámý. V současnosti se odhaduje celkový počet jedinců na 1–1,3 miliony.  Soboli byli loveni do pastí, stříleni nebo pronásledováni pomocí loveckých psů. Když je sobol zahnán do úzkých, je velmi agresivní a psům se neohroženě postaví.  Sobol je zcela výjimečně chován jako domácí zvíře. Pokud je odebrán od matky včas, dá se do určité míry ochočit. V mladém věku je velmi hravý, mrštný, šplhavý a skákavý a tomu je třeba uzpůsobit jeho výběh. Když zestárne, většinu dne prospí a proleží, aktivní je převážně v noci.  Sobol je heraldickým zvířetem mnoha ruských oblastí a měst především ze Sibiře.  V ČR není sobol chován v žádné zoologické zahradě ani zooparku.

Sobol asijský ("Martes zibellina") je lasicovitá šelma řadící se mezi kuny. Vzhledem i velikostí se velmi podobá kuně lesní. Žije v rozlehlých oblastech severní a východní Asie v lesích mírného pásma. Vyznačuje se kvalitní kožešinou, pro niž byl a stále je hojně loven a chován na kožešinových farmách.

La Zibeline (Martes zibellina) est une petite espèce de mammifère carnivore de la famille des mustélidés. On la rencontre en Chine, au Japon (Hokkaido), en Corée, en Mongolie, en Pologne et en Russie. Traditionnellement chassée pour sa fourrure remarquable, la zibeline a failli disparaître vers la fin du. Elle est aujourd'hui élevée pour approvisionner en fourrure le marché du luxe.


Queer studia.

Queer studia (v angl. queer studies) jsou kritické teorie založené na studiu problematiky sexuální orientace a genderové identity, obvykle zaměřené na ty, kteří vybočují ze společensky ustavovaných kategorií, kteří nejsou heteronormativní, heterosexuální a genderově binární a na jejich kulturu. Univerzity označují tuto oblast také jako studia sexuální rozmanitosti, studia sexuality nebo LGBTQ studia (Q jako „Questioning“=zvídavý nebo Queer). Queer studia jsou dynamicky rostoucí obor, který vzešel z feministických studií.

Teorie Queer.

Teorie Queer (v angl. Queer theory) je oblast post-strukturalistické kritické teorie, která se objevila na počátku 90. let z oblasti Queer studií a feministických studií. Vzhledem k tomu, že gay/lesbické studie zaměřují svá šetření na „přirozené“ a nepřirozené“ chování s ohledem na homosexuální chování, Queer teorie rozšiřuje své zaměření tak, aby zahrnovala jakékoliv sexuální aktivity nebo identity, které spadají do normativních a deviantních kategorií. "„Termín teorie Queer vytvořila teoretička Teresa de Lauretis, která ho užila ve svém úvodu ke speciálnímu vydání časopisu differences (A Journal of Feminist Cultural Studies) v roce 1991. Mezi nejčastější cíle zkoumání patří společensko-kulturní konstrukce sexuálních identit (podmíněnost genderu a sexuality), otázky týkající se původu lidské sexuality, které zahrnují spory mezi dvěma stanovisky: esencialistickým (idea identity jako něčeho daného, přirozeného) a konstruktivistickým (identita je nestálá, mění se na základě kontextu), kritika heteronormativní společnosti atd. Queer teorie zcela odmítá uznání identity jako něčeho stabilního, neměnného a „přirozeného“, naopak identita je v jejím pojetí rozmanitá, fluidní, nestálá, přičemž inspirací pro tato tvrzení je poststrukturalistická konstrukce subjektivity.“"

Queer v kultuře.

Termín Queer se velmi často objevuje i v televizních show. Některé televizní show včetně britských a amerických verzí Queer as Folk, Queer Eye For The Straight Guy a kresleného seriálu Queer Duck, používají termín „queer“ přímo ve svém názvu a jsou zaměřeny na Queer komunitu a lidi, kteří se o tuto komunitu zajímají. Velká část těchto show je značně nekonformních a snaží se o komunitě informovat s velkou mírou nadsázky a humoru. V České republice vysílá Česká televize od roku 2007 jednou týdně zábavný Queer magazín Q, který je určen nejen všem gayům, lesbám a trasgender lidem, ale i všem ostatním, kteří jsou připraveni otevřeně přemýšlet a mluvit o své sexualitě, nekonformním životním stylu a jejich bližších i vzdálenějších souvislostech.  Stanice Českého rozhlasu Radio Wave vysílá od roku 2007 vždy v sobotu od 22:00 pořad Kvér, který moderuje Filip Titlbach a Bára Šichanová. V hodinovém rozhlasovém formátu dostávají prostor témata, která se týkají queer a LGBT komunity, intimity, sexuality, ale rovněž vztahů a jejich proměn.

Queer akce v České republice.

Pořádáním akcí s Queer tématy v České republice se již 17 let zabývá občanské sdružení STUD Brno, které pořádá každý rok filmový festival Mezipatra, kde jsou promítány filmy s gay, lesbickými, bisexuálními, trans a Queer tématy. V rámci festivalu se pořádají také výstavy, odborné přednášky, workshopy, diskuze a párty. STUD Brno, o. s. pořádá také Queer ball – netradiční a neformální ples pro všechny gaye, lesby, Queer lidi a jejich přátele. V Praze se již několikátým rokem realizuje dramaturgický projekt s názvem Queer Noises, který se zaměřuje na hudebníky a performery z celého světa. Queer Noises má mimo jiné vlastní rozhlasový pořad na platformě on-line radia Street Culture.

Queer je zastřešující výraz pro seskupení sexuálních menšin a také popis vznikajícího teoretického modelu, který se vyvinul z lesbických a gay studií, popisující sexuální orientaci, genderové identity nebo genderové vyjádření, které neodpovídá heteronormativní společnosti. Pojem Queer má sociopolitický význam a je většinou preferován aktivisty, kteří odmítají tradiční genderové identity, těmi, kteří odmítají dané sexuální identity jako je gay, lesba, bisexuál a konečně těmi, kteří se cítí utlačovaní heteronormativy většinové kultury. Některými lidmi je však tento termín stále považován za urážlivý a homofobní. Nejčastějším symbolem organizací leseb, gayů, bisexuálů a transgenderů (LGBT) je převrácený růžový trojúhelník, který je výrazem homosexuálního (Queer) odboje, hrdosti a jejich práv. Tento symbol byl původně užíván nacisty k označování homosexuálů v koncentračních táborech a queer komunita jej převzala jako symbol ztotožnění s vlastní sexuální orientací.

Queer est un mot anglais signifiant « étrange », « peu commun », « bizarre » ou « tordu », il est utilisé pour désigner l'ensemble des minorités sexuelles et de genres : personnes ayant une sexualité ou une identité de genre différentes à l'hétérosexualité ou la cisidentité.


Dějiny.

Soudní řízení v raně středověké Evropě spočívalo na institutech jako je ordál (zkoušku vodou, ohněm či soubojem) nebo přísaha. Takový soudní proces předpokládal, že pravdu nějakým způsobem zjeví bůh – byl tedy do značné míry v rukou církve. Čtvrtý lateránský koncil však účast křesťanských kněžích na ordálech zakázal, takže se začaly hledat jiné cesty. Zatímco na kontinentě se přiklonili k inkvizici a kanonickému právu, Anglie se vydala cestou soudní poroty. První doložený proces před porotou se odehrál ve Westminstru v roce 1220, kdy byli čtyři zloději posláni na šibenici, pátý osvobozen.  Zpočátku se ovšem před porotou neprováděly důkazy, její členové se spoléhali na své místní znalosti nebo vlastní vyšetřování.

Současnost.

V Anglii dnes poroty složené z 12 vylosovaných občanů rozhodují především v trestních procesech o těžkých zločinech u Korunních soudů (). Jejich úkolem je na základě důkazů, které provede prokurátor a obhájce, posoudit fakta případu a jednohlasně vynést verdikt vinen nebo nevinen. Porotu doplňuje profesionální soudce, který řídí soudní jednání a usměrňuje ho z právního hlediska, vyjasňuje, na základě jakých zákonů porotci vlastně rozhodují, a nakonec stanovuje trest ().  Poněkud jiný systém je ve Spojených státech. Nejenže "malá porota" () zde rozhoduje i mnohé civilní případy, je to i jediná z bývalých anglických kolonií, kde je ještě zachován institut "velké poroty" (). Ta je svolána, aby u závažných trestných činů rozhodla zda je dost důkazů k formální obžalobě (), nebo zda bude trestní stíhání zastaveno (). (V jiných zemích je toto rozhodnutí obvykle v kompetenci státního zástupce nebo vyšetřujícího soudce.)  Spolu se systémem obžalovacího řízení () utvářela instituce poroty důraz angloamerického práva na ústní jednání, přerůstající až v teatrálnost.  V revolučním roce 1791 přijala anglický systém poroty Francie a po revoluci v roce 1848 byl zaveden i v Německu. Dnes tedy hraje porota nějakou roli i v mnoha zemích kontinentální tradice.  Na území České republiky byly soudní poroty zavedeny už v r. 1848, zrušeny až po r. 1948 zákonem č. 87/1950 Sb. Částečně je nahradil institut soudce z lidu, který ovšem opomíjí to, co je na angloamerickém systému zásadní – rozdělení zodpovědnosti mezi soudce, právníka, který rozhoduje otázky právní, a laickou porotu, která posuzuje jen otázky skutkové.

Soudní porota ( – z lat. přísahat) je charakteristickým prvkem angloamerického práva, kde je ztělesněním zásady, že každý má právo být souzen sobě rovnými a není vydán libovůli panovníka.

Un jury est un ensemble de citoyens, appelés des jurés, chargés de rendre un verdict dans un procès. Dans son sens commun, le jury regroupe l'ensemble des personnes chargées de sélectionner des candidats à un concours.


Životopis.

James Brooke se narodil v Secrole, předměstí v Benáresu, v Indii. Jeho otec, Thomas Brooke, byl anglickým soudcem odvolacího soudu v Bareilly, v Britské Indii, jeho matka, Anne Marie, narozena v Hertfordshiru, byla dcerou skotského peera plukovníka Williama Stuarta, 9. Lorda Blantyrea, a jeho milenky Harriot Teasdaleové. James Brooke žil až do svých 12 let v Indii, poté byl odeslán do Anglie, kde se mu dostalo krátkého vzdělání v Norwich School, odkud však utekl. Po pobytu v Bathu se v 19 letech vrátil do Indie a vstoupil do Bengálské armády Britské Východoindické společnosti. Účastnil se akce v Assámu během první anglo-barmské války, v níž byl vážně zraněn a nato byl odeslán do Anglie k uzdravení. Roku 1830 se vrátil do Madrásu, ale nemohl se již vrátit ke své jednotce, a tak z vojenské služby vystoupil. Nalodil se na loď Castle Huntley, s kterou odcestoval přes Čínu domů.  Poté se James Brooke snažil o obchod na Dálném východě, ale nebyl úspěšný. Na Borneo přijel až roku 1838. Byl uchvácen malajským souostrovím, pomohl Pangeranovi Mudovi Hašimovi potlačit povstání v součinnosti se sultánem v Bruneji, který mu nato nabídl guvernérství v Sarawaku (1841). Rádža Brooke byl vysoce úspěšný v potírání rozšířeného pirátství v oblasti, přesto někteří malajští šlechtici připravili vraždu Mudy Hašima a jeho stoupenců. Brooke s asistencí britské jednotky z Číny ovládl Brunej a navrátil sultána na trůn. Sultán nato převedl svrchovanost nad Sarawakem na Brookea, který v roce 1846 zajistil ostrov Labuan pro britskou vládu. Obdržel titul rádžy ze Sarawaku dne 24. září 1841, částečně i díky vztahu se sultánovou dcerou, ale oficiální prohlášení bylo učiněno až 18. srpna 1842. Brooke založil a upevnil vládu nad Sarawakem. Reformoval správu, kodifikoval zákony a bojoval s piráty. Brooke se načas vrátil do Anglie (1847), kde byl jmenován guvernérem Labuanu, britským generálním konzulem na Borneu a rytířem komandérem Bathského řádu (KCB). Roku 1851 byl obžalován z překročení pravomocí a násilí proti domorodcům, tato obvinění se však nepotvrdila. Během své vlády Brooke čelil ze Sarawaku válečníkům jako byli Sharif Masahor a Rentap a také povstání čínských horníků v roce 1857, udržel se však vždy u moci. Brooke nakonec vládl nad Sarawakem až do své smrti roku 1868. Zemřel bez legitimních dědiců, roku 1861 jmenoval kapitána Johna Johnson-Brookea, staršího syna své sestry, svým nástupcem. Dva roky nato ale James Brooke toto své rozhodnutí zrušil pro Johnson-Brookeovu kritiku jeho osoby a nově jmenoval svým nástupcem Charlese Antoni Johnson-Brookea (1829–1917), dalšího syna své sestry. Ten pak byl rádžou na Sarawaku do své smrti roku 1917.

Pojmenované druhy.

Po Brookeovi byly pojmenovány i některé rostlinné a živočišné druhy :

James Brooke, rádža ze Sarawaku (29. dubna 1803 – 11. června 1868) byl britský dobrodruh, který se stal prvním bílým rádžou ze Sarawaku.

Sir James Brooke, dit le Rajah de Sarawak, né le à Bénarès en Inde, et mort le à Burrator dans le Devon au Royaume-Uni, est un aventurier britannique premier raja blanc du Royaume de Sarawak.


Mládí.

Jane Jacobs, rozená Butznerová se narodila 4. května 1916 ve městě Scranton ve státě Pensylvánie. Vyrůstala v protestanské rodině, její otec John Decker Butzner pracoval jako lékař a její matka Bess Robison Butzner pracovala jako učitelka a sestřička. Její bratr John Decker Butzner, Jr. (1917-2006) pracoval jako soudce. Během hospodářské krize v roce 1935 se přestěhovala ze svojí sestrou Betty do New Yorku. Už tehdy si našla zalíbení v Manhattanské čtvrti Greenwich Village. První roky v New Yorku pracovala hlavně jako těsnopisec a novinářka na volné noze. V této době se také začala zabývat oblastí podob amerických měst. Později pracovala pro obchodní časopisy.

Kariéra.

USA.

Už za války pracovala jako reportérka pro Válečnou informační službu a později psala do magazínu Amerika, vydávaného ministerstvem zahraničí Spojených států. V té době poznala i svého budoucího muže Roberta Hyde Jacobse Jr. Po válce Robert přestal pracovat pro společnost Grumman, zatímco Jane se dál věnovala psaní pro Ameriku. Z magazínu Amerika odešla Jane Jacobs v roce 1952 a začala pracovat v časopise Architectural Forum. Tady se začíná věnovat územnímu plánování a zpustlým čtvrtím, tzv. Urban decay. V roce 1958 přispěla svým článkem „Downtown je pro lidi“ do časopisu Fortune. Tento článek se stal první veřejnou kritikou Roberta Mosese. Článek si získal pozornost i náměstka ředitele oddělení humanitních věd Rockefellerovy nadace a v květnu 1958 bylo Jane Jacobs nabídnuto místo v této organizaci. Začala tu pracovat jako recenzent grantových návrhů. Téhož roku získala Jacobs grant na studii městského plánování a života v USA.  V následujících třech letech se Jane Jacobs zabývala nápady a návrhy, které podle ní měly zlepšit život ve městech a fungování těchto měst. Nakonec po letitém výzkumu v roce 1961 vydává knihu Smrt a život amerických velkoměst. Tato kniha se stala jednou z nejvlivnějších knih o městském plánování. Zavádí pojmy jako „sociální kapitál“ a „oči na ulici“, které se staly populární i v mnoha jiných odvětví. V letech 1950-1960 proběhl „boj o Greenwich Village“ – o čtvrť, kde sama Jane Jacobs bydlela. V této čtvrti měla být podle plánů Roberta Mosese vedena dálnice (Lower Manhattan Expressway) a to přímo před Washington Square Park. V rámci této akce mělo být zbouráno několik bloků domů, které měly být nahrazeny výškovými budovami. 132 rodin by bylo nuceno se přestěhovat. Jane Jacobs předsedala komisi, která měla tuto stavbu zastavit. Navzdory úspěšnému blokování byla nakonec Jane Jacobs roku 1968 zatčena při veřejném slyšení, za podněcování nepokojů a výtržnictví.

Kanada.

Brzy po svém zatčení v roce 1968 se Jane Jacobs přestěhovala do Toronta, kde žila až do své smrti. Spojené státy se rozhodla opustit, protože nesouhlasila s Vietnamskou válkou, ve které se USA angažovaly a především kvůli synům, kteří se tak vyhnuli narukování do armády. V Torontu žila v oblasti, které se také přezdívá „Americké ghetto“ a v roce 1974 získala kanadské občanství, ovšem na úkor toho amerického. V novém městě navázala na svou americkou kariéru a stala se vůdčí osobností protestu proti Spadina Expressway. Při demonstracích byla dokonce zatčena. Kromě Spadina Expressway se také podílela například na vylepšení čtvrti St. Lawrence. V roce 1996 získala Řád Kanady za své spisy a podnětné komentáře k rozvoji měst a v roce 2002 jí dokonce sekce Americké sociologické asociace „The Community and Urban Sociology“ udělila ocenění za celoživotní přínos. V roce 1997 sponzorovalo Toronto konferenci s názvem „Jane Jacobs: Ideas That Matters“. U příležitosti této konference byla vytvořena i cena Jane Jacobs. Ta měla každoročním příspěvkem 5000 dolarů po dobu tří let podpořit „hrdiny Toronta“: tedy civilisty, kteří se podílí na zlepšování městského života. Téhož roku se také postavila proti sloučení měst „Metra Torontu“. Jacobsová se nikdy nebála vyjádřit podporu ani politickým kandidátům. Podporovala například ekologa Tookera Gomberga a stala se poradcem Davida Millera při jeho úspěšné kampani v roce 2003. Aktivní byla také v boji proti plánu Royal St. George College (chlapecká škola v blízkosti její rezidence), která chtěla změnit své služby a funkce. Vliv měla i na plánování městského rozvoje ve Vancouveru. Zemřela v Západní nemocnici v Torontu 25. dubna 2006 ve věku 89 let, podle všeho na mozkovou mrtvici.

Kritika.

Jacobs byla často kritizována developery a projektanty za zachování newyorské čtvrti West Greenwich Village. Mezi velké kritiky patřil např. i jeden z největších projektantů a stavitelů městských čtvrtí 20. století, Robert Moses. V návaznosti na vzrůstající kritiku od uznávaných osobností v oboru územního plánování, začaly být její myšlenky analyzovány v souvislosti s následky, které jejich vlivy vytvořily.  V místě jako je West Greenwich Village tvrdila, že její nápady povedou a budou udržovat kulturní a ekonomickou rozmanitost, ale namísto toho vedly k obrovské gentrifikaci a v této oblasti začaly být jedny z nejdražších nemovitostí na světě. Její vlastní dům se po roce 2000 prodal za více než 3 miliony dolarů. Pravděpodobně i to, že její rodina úředníků změnila starou cukrárnu na domov, naznačovalo postupnou gentrifikaci, která by byla pod vlivem jejích myšlenek.  Nicméně, gentrifikace byla způsobena také i naprosto nečekaným přívalem bohatých obyvatel zpět do vnitřních částí města a ten rozsah, kterým její nápady usnadnily tento jev, byl v té době nepředstavitelný. Například obhajovala zachování starých budov, obzvláště kvůli tomu, že již neměly žádnou ekonomickou hodnotu, díky čemuž byly dostupné pro chudé obyvatelstvo. Chudí lidé pro ni představovali jistotu zajištění sociální různorodosti. Takové množství starých budov nabylo ekonomické hodnoty jenom díky tomu, že jejich stáří bylo v roce 1961 nevěrohodné. Tento problém gentrifikace byl hlavním důvodem pro kritiku Jacobs. Její koncepty byly ovšem kritizovány i ze širšího hlediska. Přestože její plány byly v některých kontextech považovány za univerzální, jindy byly kritizovány za to, že jsou prakticky nepoužitelné v případě rychlého růstu měst (jako v případě některých megalopolí v zemích Globálního jihu). Takové argumenty naznačují, že se její nápady dají použít pouze pro města s podobnými problémy, jako měl New York, kde Jacobs zrealizovala většinu svých nápadů.  Mezi její kritiky patří například socioložka Sharon Zukin či teoretik Dyan Sudjic.

Díla.

Smrt a život amerických velkoměst.

Autorka v knize porovnává realitu amerických velkoměst jako např. New York, Boston, Los Angeles, Philadelphia, Chicago, atd. s názory odborníků urbanistů. Děje se tak, jednoduchou formou vhodnou i pro čtenáře laické veřejnosti. Upozorňuje na řadu problémů současných měst, které jsou přehlíženy. V moderním urbanismu viděla utváření monofunkčních a nepřirozených městských prostor, které ničí komunity a vedou k vytvoření izolovaných městských prostor. Kniha není pouhou kritikou soudobého urbanistického uvažování, ale jde také o to, najít vhodné řešení. Vede architekty urbanisty k uvažování, aby se přestali držet zajetých kolejí a našli jinou cestu. Tím Jane Jacobsová samozřejmě rozpoutala mezi odborníky debatu a na jedné straně se jí dostalo mnoho chvály, ale i neméně kritiky.

Ekonomie měst.

Tato kniha navazuje na dřívější téma měst a jejich rozvoje, kterým se autorka věnovala ve své předchozí knize Smrt a život amerických velkoměst. Jane Jacobs si v této knize klade jednoduchou otázku: „Proč některá města bohatnou a druhá zase upadají?“ Tímto tématem se již zabývalo mnoho myslitelů už od řeckého historika Hérodota. Jacobs představila analýzu, která je v rozporu s převládajícími názory na rozvoj měst. Obecně se předpokládá, že zemědělská éra předcházela období rozvoje měst. Podle Jacobsové města už existovala dokonce před vznikem zemědělství, aby mohla vytvářet tlak na inovace v pěstování plodin. Teprve z měst se moderní zemědělství mohlo dále šířit na venkov. Nakonec dodává, že každá forma ekonomického rozvoje má svůj původ ve městě.  K obhajobě svých myšlenek uvádí několik příkladů. Například z archeologických výzkumů je zřejmé, že první města byla obchodními křižovatkami, obchodování na místních trzích vedlo ke vzniku organizovaného zemědělství a chovu dobytka. Jako další příklad uvádí vývoj výroby cyklistických kol v Japonsku. Dovoz jízdních kol do Japonska ze západních zemí mělo za následek, že místní podnikatelé otvírali více a více dílen na opravy. Nakonec se Japonci stali tak dobří v opravě jízdních kol, že začali s vlastním vývojem a výrobou. Z těchto příkladů dospěla Jacobsová k závěru, že města bohatnou ze zpracování, obnovy a exportu dováženého zboží a služeb, což má za následek zvýšení příjmů, které následně mohou být použity pro import nového zboží. Tuto zákonitost přepsala do vzorce D+A=nD, kde D je dělba práce v daném ekonomickém systému, A jsou nové aktivity podnikatelů a nD je výsledek vzniku nové dělby práce. Toto srovnání jednoduše ukazuje, že nové činnosti se vyvíjejí ze stávajících a tím roste i ekonomika měst.

Města a bohatství národů.

V této knize jsou zodpovězeny otázky v souvislosti mezi fungováním měst a ekonomikami států. Města nejen že hrála důležitou roli v historii, ale jsou i motorem současného hospodářského rozvoje. Podle ní, ekonomové, ať už jsou liberálové či marxisté, se mylně domnívají, že stát tvoří příslušné ekonomické subjekty. Ovlivněna knihou Adama Smithe Bohatství národů tvrdila, že národní prosperita není nic jiného než součet ekonomické výkonnosti jednotlivých měst v zemi. Makro-ekonomické ukazatele, jako je růst nezaměstnanosti jsou neobjektivní, jde pouze o abstraktní čísla. Jde o to, že některé země dobře ekonomicky prosperují, přesto někteří z jejich obyvatel žijí ve velké chudobě. V této souvislosti zmínila situaci v 60. letech 20. století v Itálii, Brazílii a Spojených státech amerických. Tvrdí, že státní politika je navíc nevhodným nástrojem pro řešení rozdílů mezi regiony v zemi. Vláda by podle ní měla přenechat odpovědnost za ekonomiku městům, protože místní politici znají lépe poměry v daném městě.

Doba temna přichází.

V této knize se Jane Jacobsová především zaměřuje na aktuální dění v Severní Americe a vymezuje pět základních pilířů: rodinu, vzdělání, daňový systém, samosprávné profesní skupiny a vědu. Podle ní tyto instituce nejsou nic jiného než základ, na kterém je postavena západní společnost. Znepokojující věcí však je, že u těchto sociálních pilířů dochází ke zhoršení a to zejména ve Spojených státech amerických. V této souvislosti poukázala na nedávný vývoj v oblasti zvyšování rozvodů, boj o studenty mezi vzdělávacími institucemi, ubývající daňové morálky a účetní skandály.

Jane Jacobsová (4. května 1916, Scranton – 25. dubna 2006, Toronto) byla americko-kanadská novinářka, spisovatelka a aktivistka. Silně ovlivnila urbanistické myšlení a akademická studia velkoměstského života. Její kniha "The Death and Life of Great American Cities" z roku 1961 rozproudila v USA širokou společenskou diskusi o podobě amerických měst. Byla známa též svým bojem proti bourání starých předměstských čtvrtí, slavnou se stala zejména kampaň za záchranu newyorské čtvrti Greenwich Village roku 1961 či proti stavbě dálnice na Manhattanu. Roku 1968 opustila na protest proti Vietnamské válce USA a odešla do Kanady, kde žila až do konce života (roku 1974 získala kanadské občanství). V Kanadě pokračovala ve svém aktivismu, bojovala například proti dálnici v Torontu. Její protesty měly environmentalistický i feministický nádech, neboť kritizovala, že většina urbanistických plánů akcentuje mužský pohled na svět. Sama byla často kritizována za diletantismus, neboť neměla vysokoškolské vzdělání. Její koncepty však ovlivnily sociologii, kulturální studia a jiné sociální vědy 2. poloviny 20. století.

Jane Jacobs (née Jane Butzner à Scranton, Pennsylvanie - à Toronto) est une auteure, une militante des droits de l'homme et une philosophe de l'architecture et de l'urbanisme canado-américaine. Ses théories ont sensiblement modifié l'urbanisme nord-américain.


Morfologická typologie.

Italština se vyvinula z latiny, která byla převážně flektivním jazykem s bohatě rozvinutým systémem skloňování i časování. Flektivní rysy se v moderní italštině zachovaly u sloves, jejichž časování však doznalo změn. Původní latinský systém pádů byl s výjimkou zájmen kompletně nahrazen předložkovými vazbami, což je analytický princip. Ten se také uplatňuje při tvoření složených časů sloves.

Slovní druhy.

Italská gramatika tradičně rozlišuje tyto slovní druhy:

Jmenný rod.

U podstatných jmen italština rozlišuje mužský a ženský rod. Původní latinský střední rod splynul s rodem mužským. Rozlišení rodu se týká podstatných a přídavných jmen, členů, příčestí sloves a částečně také zájmen a číslovek. Poznání rodu napomáhá jednak zakončení, a to jak v jednotném, tak i v množném čísle, jednak také tvar členu.

Podstatná jména.

Při skloňování podstatných jmen se pomocí koncovek zpravidla rozlišuje jednotné a množné číslo. Pády se u podstatných jmen nerozlišují, podstatné jméno tedy má obvykle dva tvary.  Slova končící v jednotném čísle -o, např. mondo (svět), jsou mužského rodu a v množném čísle mají koncovku -i, např. mondi (světy). Slova končící -a, např. porta (brána), jsou obvykle ženského rodu a v množném čísle mají koncovku -e, např. porte (brány). Slova končící -e, např. legge (zákon), mají v množném čísle -i, např. leggi (zákony), bez ohledu na to, jakého rodu jsou.  Slova končící souhláskou jsou obvykle cizího původu a jsou bez ohledu na rod nesklonná (bar, film, album), tedy mají stejný tvar v jednotném i množném čísle. Nesklonná jsou také slova, která končí přízvučnou samohláskou, např. città (město), virtù (ctnost), která vznikla elizí (vypuštěním) původní koncové slabiky. Jeden tvar mají také podstatná jména zakončená -i, např. crisi (krize). Číslo a rod se u těchto podstatných jmen pozná podle tvarů členu a přídavného jména, které se v těchto kategoriích musejí shodovat:

Přehled tvoření tvarů množného čísla.

Tabulka uvádí způsoby pravidelného tvoření množného čísla. Některá podstatná jména však tvoří množné číslo nepravidelně. Obvykle jde o pozůstatky původního latinského skloňování, například:

Přídavná jména.

Přídavné jméno se shoduje v rodě a čísle s podstatným jménem, které rozvíjí, např. l’uomo italiano (italský muž), gli uomini italiani (italští muži), la donna italiana (italská žena), le donne italiane (italské ženy). Koncovky jsou stejné jako u podstatných jmen. Dvojvýchodná přídavná jména mají různý tvar pro mužský (zakončení -o, v množném čísle -i) a ženský (zakončení -a, v množném čísle -e) rod. Jednovýchodná přídavná jména mají stejné zakončení pro oba rody v jednotném (-e) i množném (-i) čísle. Přídavná jména zakončená v jednotném čísle obou rodů -a, mají v množném čísle buď -i (mužský rod), nebo -e (ženský rod).

Stupňování.

Přídavná jména se stupňují opisem pomocí příslovcí "più" (více) a "meno" (méně). V superlativu (3. stupni) přibírají určitý člen. Příklady:  Při srovnávání se komparativ (2. stupeň) pojí s předložkou "di" a superlativ s předložkou "fra":  Kromě toho existuje také superlativ absolutní, který neslouží ke srovnávání, ale ke zdůraznění velké míry vlastnosti. Tvoří se pomocí přípony "-issimo": bellissimo (nejkrásnější, velmi krásný), carissimo (nejdražší, velmi drahý).

Postavení přídavných jmen.

Přídavné jméno může stát před podstatným jménem (prepozice) i za ním (postpozice). Postpozice je častější než prepozice.  Před podstatným jménem stojí především některá často používaná přídavná jména, která mají popisnou funkci a vyjadřují subjektivní hodnocení:  Za podstatným jménem stojí přídavná jména, která omezují význam, jsou dále rozvitá nebo mají čtyři a více slabik:

Zájmena.

Osobní zájmena.

Osobní zájmena si v italštině jako jediná částečně zachovala kategorii pádu. Mají zvláštní tvary pro pád podmětu (nominativ) a předmětu. Zájmena užívaná v předmětu mají dva až tři různé tvary. Jsou to jednak přízvučná zájmena, která se používají pro zdůraznění a po předložkách, např. "per te" (pro tebe). Dále pak nepřízvučná zájmena, která jako příklonky mají pevné postavení ve větě vzhledem ke slovesu (viz Slovosled). Některá nepřízvučná zájmena rozlišují tvar přímého předmětu (akuzativ; koho? co?) a nepřímého předmětu (dativ; komu? čemu?).  Pokud se ve větě sejdou dvě nepřízvučná zájmena, na prvním místě stojí nepřímý předmět (v dativu), následován přímým předmětem (v akuzativu). Zájmena "mi, ti, ci, vi" a "si" se v tomto případě mění na "me, te, ce, ve" a "se":  Dativní zájmena "gli" (mu) a "le" (jí) se stahují se zájmeny "lo, la, li" a "le" na "glielo, gliela, glieli" a "gliele":  Zvratné zájmeno ("si/se/sé") se používá pouze ve 3. osobě. V 1. a 2. osobě se nahrazuje nezvratným osobním zájmenem:  Při vykání se používá zájmeno "Lei" (dosl. ona) a jeho skloňované tvary (obvykle psané s velkým počátečním písmem). Sloveso je pak ve 3. osobě jednotného čísla:  Zda mluvčí někomu vyká, nebo hovoří o nějaké ženě, lze obvykle poznat z kontextu. Tato zvláštnost italštiny má historické důvody. Zdvořilé oslovení "Lei" ve významu "Vy" vzniklo z titulu "La signoria vostra" (Vaše výsost).

Přivlastňovací zájmena.

Italština nemá zvratné přivlastňovací zájmeno "svůj". V tomto významu používá nezvratná zájmena příslušné osoby. "Suo" znamená jak "jeho/její", tak i "svůj". Pokud je potřeba rozlišit rod osoby, jíž se přivlastňuje, je možné použít opis s předložkou "di": "di lui" (jeho), "di lei" (její). "Suo" se rovněž používá při vykání.  Přivlastňovací zájmena se obvykle používají se členem, nejčastěji se členem určitým:  Mohou se použít i se členem neurčitým (ve významu "jeden z nějaké skupiny"):  Přivlastňovací zájmena italské gramatiky tradičně řadí k přídavným jménům. Pojem "aggettivi possessivi" (přivlastňovací přídavná jména) má tedy jiný význam než v češtině. Odpovídající přídavná jména typu "Karlův, Mariin" v italštině neexistují. Tyto vztahy se vyjadřují opisem: "la casa di Carlo" (Karlův dům).

Členy.

S podstatnými jmény se obvykle užívají členy. Člen vždy stojí před podstatným jménem, případně před rozvíjejícím přídavným jménem. Italština má tři druhy členů:  Tvar členu závisí na rodu a čísle podstatného jména, před kterým stojí, a také na počáteční hlásce následujícího slova. Před samohláskou odpadá (eliduje) koncová samohláska členu a nahrazuje se apostrofem.

Člen neurčitý.

Člen neurčitý označuje osoby, věci nebo skutečnosti, o kterých se mluví poprvé. Má význam "nějaký, jeden" (shoduje se s číslovkou "jeden"). Používá se pouze v jednotném čísle. V množném čísle jsou buď podstatná jména bez členu, nebo před nimi stojí člen dělivý. Příklady:

Člen určitý.

Člen určitý se používá v italštině velmi často. Má význam "ten" (pochází z latinského ukazovacího zájmena). Označuje osoby, věci či skutečnosti, o kterých se již mluvilo nebo které jsou jedinečné či z kontextu známé. Pojí se i s určitými typy vlastních jmen (např. názvy řek, států, některých měst, památek a podobně). Příklady:  S některými předložkami určitý člen splývá v jedno slovo, např. in (v) + il = nel, da (od) + la = dalla apod.

Člen dělivý.

Člen dělivý je spojením předložky "di" s určitým členem. Používá se k vyjádření neurčitého množství látky nebo celku (ve významu "trochu, několik"), dále pak ve spojení s abstraktními pojmy. V množném čísle může nahrazovat neurčitý člen. Příklady:

Slovesa.

Časování sloves se v italštině vyznačuje rozvinutou flexí a bohatstvím tvarů. Sloveso vyjadřuje osobu a číslo pomocí osobních koncovek. Díky tomu může být v italské větě nevyjádřený podmět. Při časování se též uplatňují prvky aglutinační (např. vkládání -v- před osobní koncovky při tvorbě imperfekta) a analytické (využívání pomocných sloves při tvoření složených časů).  Slovesa tvoří 4 jednoduché časy a 4 složené časy. Časují se pěti slovesnými způsoby, přičemž všechny časy se uplatňují pouze v indikativu. Podle zakončení infinitivu se rozdělují do tří tříd (-are, -ere, -ire). Mnohá slovesa se časují nepravidelně.

Časy.

Jednoduché časy.

Jednoduché slovesné časy se tvoří přidáváním přípon a osobních koncovek ke kmeni slovesa. V oznamovacím způsobu (indikativu) se rozlišují tyto jednoduché časy:  Přítomný čas (prézens, "presente") vyjadřuje právě probíhající, trvalou či opakovanou činnost, např. canto (zpívám).  Minulý čas nedokonavý (imperfektum, "imperfetto") vyjadřuje děje, které probíhaly v minulosti. Nevyplývá z něj ukončenost těchto dějů. V indikativu je charakteristická přípona -v-, která se vkládá před osobní koncovky, např. cantavo (zpíval jsem).  Minulý čas dokonavý (jednoduché perfektum, "passato remoto") vyjadřuje děje, které proběhly a skončily v minulosti bez vztahu k současnosti. Používá se například při líčení historických událostí. Tento čas se používá především ve spisovné italštině a je vnímán jako knižní. S výjimkou jižní Itálie, kde je tento čas stále živý, se jednoduché perfektum v běžně mluvené italštině nahrazuje složeným perfektem. Mnoho sloves tento čas tvoří nepravidelně.Příklad: cantai (zazpíval jsem).  Budoucí čas (futurum, "futuro semplice") vyjadřuje děje, které se mají uskutečnit v budoucnosti. V indikativu je chakteristická přípona -r-, která se vkládá před osobní koncovky, např. canterò (budu zpívat).

Složené časy.

Složené časy se tvoří spojením časovaných tvarů pomocného slovesa "avere" (mít) nebo "essere" (být) a příčestí. Společným rysem těchto časů je, že vyjadřují předčasnost dějů.  Předpřítomný čas (složené perfektum, "passato prossimo") vyjadřuje děje skončené v nedávné minulosti nebo děje, které svými důsledky zasahují do přítomnosti. V běžné mluvené italštině (s výjimkou jižní Itálie) nahrazuje jednoduché perfektum. Pomocné sloveso je v přítomném čase.Příklad: ho cantato (zazpíval jsem).  Předminulý čas (plusquamperfektum, "trapassato prossimo") vyjadřuje děje, které se uskutečnily před jinými ději v minulosti. Pomocné sloveso je v imperfektu.Příklad: avevo cantato (zazpíval jsem předtím).  Předminulý čas závislý ("trapassato remoto") vyjadřuje děje, které se uskutečnily před jinými ději v minulosti. Používá se ve vedlejších větách, pokud je v hlavní větě jednoduché perfektum. Pomocné sloveso je v jednoduchém perfektu. V současnosti je tento čas silně knižní.Příklad: ebbi cantato (zazpíval jsem předtím).  Předbudoucí čas (složené futurum, "futuro anteriore") vyjadřuje děj, který se uskuteční před jiným dějem v budoucnosti. Pomocné sloveso je v budoucím čase.Příklad: avrò cantato (zazpívám předtím).

Způsoby.

Indikativ.

V oznamovacím způsobu se slovesa mohou časovat ve všech výše uvedených časech.  Některá slovesa 3. třídy mají v přítomném čase v jednotném čísle a v 3. osobě množného čísla kmen rozšířený o -isc- (zde "capire").  Příklady použití:  V imperfektu se před osobní koncovky vkládá -v-: Příklady použití:  Příklady použití:  V budoucím čase se před osobní koncovky vkládá -r-: Příklady použití:  Příklady použití:  Příklady použití (nejčastěji ve vedlejších větách):  Příklady použití (vždy ve větě závislé na slovese v jednoduchém perfektu):  Příklady použití (obvykle ve vedlejších větách):

Kondicionál.

Podmiňovací způsob ("condizionale") má tvary přítomného a minulého času. Přítomný kondicionál ("condizionale presente") se tvoří synteticky pomocí osobních koncovek. Obdobně jako v budoucím čase se před koncovky vkládá -r-:  Vyjadřuje uskutečnitelnou podmínku nebo také zdvořilou žádost, nejistotu či pravděpodobnost (v přítomnosti).  Příklady použití:  Minulý kondicionál ("condizionale passato") je složený z pomocného slovesa v kondicionálu a příčestí.  Vyjadřuje neuskutečnitelnou podmínku, nejistotu či dohad v minulosti.  Příklady použití:

Konjunktiv.

Spojovací způsob ("congiuntivo") vyjadřuje nejistotu, subjektivní postoj, přání či podmíněnost. Používá se též k vyjádření rozkazu při vykání. V češtině nemá obdoby a překládá se nejčastěji kondicionálem, někdy indikativem. Používá se ve dvou jednoduchých (přítomný, imperfektum) a dvou složených (perfektum, plusquamperfektum) časech.  V jednotném čísle se kvůli rozlišení osoby často používají osobní zájmena.  Příklady použití:  Příklady použití:  Konjunktiv perfekta ("congiuntivo passato") je složený z pomocného slovesa v přítomném konjunktivu a příčestí.  Používá se v hlavní větě k vyjádření pochybnosti nebo domněnky, která se týká minulého děje. Ve vedlejších větách vyjadřuje předčasnost v obdobných situacích, jako se používá přítomný konjunktiv.  Příklady použití:  Konjunktiv plusquamperfekta ("congiuntivo trapassato") je složený z pomocného slovesa v konjunktivu imperfekta a příčestí.  Používá se v hlavní větě k vyjádření přání, které se týká minulosti. Ve vedlejších větách vyjadřuje předčasnost obdobně jako konjunktiv perfekta, pokud je hlavní věta v minulém čase.  Příklady použití:

Imperativ.

Rozkazovací způsob ("imperativo") nemá schopnost vyjadřovat čas. Tvoří se pouze pro některé osoby. Zvláštní tvar má pro 2. osobu jednotného čísla. V 1. a 2. osobě množného čísla se shoduje s tvarem oznamovacího způsobu (indikativu). Pro vykání (3. osoba jednotného čísla) se používá tvar konjunktivu.  V záporném rozkazu pro 2. osobu jednotného čísla se používá infinitiv, například:

Infinitiv.

Infinitiv je neurčitý tvar sloves. Ve slovnících se uvádí lako základní tvar (lemma).  Tvoří se pomocí koncovek -are (1. třída), -ere (2. třída) nebo -ire (3. třída). Podle tohoto zakončení se slovesa rozdělují do tříd. Malý počet nepravidelných sloves má infinitiv zakončený -rre, např. "porre" (položit), "produrre" (vyrábět). V ustálených vazbách infinifivu často odpadá koncové -e, např. "aver bisogno" (potřebovat, mít potřebu). Stejně tak se vypouští -e při spojení infinitivu s příklonkami (viz Slovosled), "trovarsi" (nacházet se).  Infinitiv se používá po způsobových slovesech:  Používá se i po mnoha jiných slovesech, kde má funkci předmětu a často se připojuje pomocí předložek ("a, di, per"):  Slouží též ke krácení určitých druhů vedlejších vět, pokud mají stejný podmět jako hlavní věta:  Složený (minulý) infinitiv yse tvoří spojením infinitivu pomocných sloves "aver" nebo "esser" a příčestí. Podobně jako jednoduchý infinitiv krátí vedlejší věty, avšak vyjadřuje předčasnost děje:  Složený infinitiv lze použít také po způsobových slovesech:

Příčestí.

Příčestí se používá k tvoření složených slovesných časů a trpného rodu. Podle okolností má význam činný i trpný. Pravidelně se tvoří příponami -ato, -uto, -ito (1.–3. třída sloves):  Mnohá slovesa tvoří příčestí nepravidelně, například:  Příčestí má, stejně jako přídavná jména, 4 tvary podle rodu a čísla:

Gerundium.

Gerundium je neurčitý tvar sloves, který významově přibližně odpovídá českému přechodníku. V italštině se používá poměrně často. Slouží ke krácení vedlejších vět, pokud je podmět stejný jako v hlavní větě. Do češtiny se obvykle překládá vedlejší větou.  Jednoduché gerundium se tvoří většinou pravidelně koncovkou -ande (1. třída) nebo -ende (2. a 3. třída). Tvar je neměnný bez ohledu na rod a číslo podmětu. Vyjadřuje současně probíhající děj:  Složené gerundium se tvoří spojením gerundia pomocných sloves "avere" (avendo) nebo "essere" (essendo) s příčestím. Používá se podobně jako jednoduché gerudium s tím rozdílem, že vyjadřuje děj předcházející ději v hlavní větě:  Gerundium ve spojení s jednoduchými tvary slovesa "stare" (být) slouží k vyjádření průběhovosti děje v přítomnosti nebo minulosti:  Gerundium ve spojení se slovesem "andare" (jít) vyjadřuje postupující děj:

Pomocná slovesa.

Pomocné sloveso "essere" (být) mají některá slovesa nepřechodná (nemají přímý předmět), slovesa vyjadřující pohyb, zvratná slovesa a některá další. Po slovese "essere" se tvar příčestí shoduje v rodě a čísle s podmětem, například:  Pomocné sloveso "avere" (mít) má většina sloves. Po slovese "avere" má příčestí zakončení -o bez ohledu na rod a číslo podmětu, například:  Pokud jsou však přímým předmětem zájmena "lo" (ho), "la" (ji), "li" (je – muž. rod), "le" (je – žen. rod), shoduje se příčestí s tímto zájmenem:

Trpný rod.

Trpný rod se v italštině tvoří spojením slovesa "essere" s příčestím:  Původce děje je možné vyjádřit s pomocí předložky "da":

Předložky.

Předložky v italštině, podobně jako v jiných jazycích, pomáhají vyjadřovat syntaktické vztahy mezi větnými členy. Plně přebírají funkci zaniklé kategorie pádu.  Některé předložky se stahují s následujícím určitým členem, např. namísto spojení "a" + "il" se používá stažený tvar "al". Stahování uvedených předložek se členem je povinné. Výjimkou je předložka "con", u níž se stažené tvary užívají především v hovorové řeči a v ustálených spojeních.  Předložky vyjadřující místní vztahy, podobně jako příslovce, nerozlišují místo (kde?) a směr (kam?). V obou významech se používá zpravidla stejná předložka. V latině se tyto předložky pojily s různými pády. V současné italštině se místní význam rozliší kontextem, především použitým slovesem:

Syntax.

Slovosled.

Slovosled italské věty je poměrně volný. Základní slovosled je SVO (podmět – přísudek – předmět):  Může se však měnit podle potřeb aktuálního členění:  Otázka má často stejný slovosled jako věta oznamovací. Odlišuje se pouze intonací a v písmu otazníkem:  Pevné postavení ve větě mají příklonky, tj. nepřízvučné tvary osobních zájmen. Obvykle stojí před určitým tvarem slovesa:  Nebo stojí za některými tvary sloves (infinitiv, imperativ), s nimiž se pak píší jako jedno slovo:

Nevyjádřený podmět.

V italské větě nemusí být podmět vždy vyjádřen, pokud je z kontextu jasný:  Osobní zájmena se ve funkci podmětu používají pouze ke zdůraznění nebo v případě, že by hrozilo nedorozumění:

Zápor.

Význam slovesa se popírá záporkou "non", která vždy stojí před tímto slovesem, případně před příklonkami:  V italské větě může být více záporných výrazů (podobně jako v češtině). Před slovesem stojí pouze jeden záporný výraz (zpravidla non), ostatní stojí až za ním. Pokud je před slovesem jiný záporný výraz, záporka "non" se vynechává:

Italská gramatika je mluvnický popis italského jazyka, který zahrnuje jeho morfologii a syntax. Italština je částečně flektivním a částečně analytickým jazykem. Italská gramatika je podobná gramatice jiných románských jazyků, zvláště francouzštiny. Vychází z principů mluvnice latiny.

La grammaire italienne présente de nombreuses similitudes avec la grammaire française et la grammaire espagnole, qui relèvent comme elle de la famille des langues romanes.


Vznik nákupního marketingu.

Důvodů pro vznik nákupního marketingu je více, nicméně lze definovat dva základní impulsy:

Nákupní chování z hlediska nákupního marketingu.

Zákazník je náročný na detaily, zdaleka už mu nestačí jen sleva. Nákupní marketing sice cílí na místo prodeje, ale zdaleka nezahrnuje jen činnosti uvnitř obchodu. Jeho úkolem je zajistit, aby se zboží prodávalo opakovaně a zákazník si k němu našel i svůj vztah. Jeho objektem je přitom nevěrný zákazník, který je stále pod vlivem vlastních dlouhodobých návyků a kterému už nestačí jen sleva na zboží. Komunikace v místě prodeje přitom není jediným nástrojem nákupního marketingu. Jedná se o komplexní řešení zahrnující obalová řešení, digitální média a aplikace, kreativní instalace a rozšířené služby zákazníkům.  Spotřebitel nyní očekává víc než jen dostupnost obchodu a nízkou cenu. Nákupní marketing nabízí proto i další dimenzi – emocionální benefit, kdy spotřebitel zaznamená, že on je tím, o koho tu běží. Spotřebitelé jsou dnes stále náročnější a vnímavější k jakýmkoliv stimulům, se kterými se na trhu setkávají.

Nástroje nákupního marketingu.

Jedním z nejlepších způsobů jak získat informace o zákaznících je využití zákaznických nebo také věrnostních karet. Základní informace prodejce získá už při registraci zákazníka v okamžik registrace, další pak informace poskytuje zákazník při svých nákupech. Prodejce má podrobný přehled o tom, v jakých intervalech člověk do prodejny chodí. Jaký typ zboží nakupuje, jak často a jaká je provázanost položek v jeho nákupním košíku. Jak reaguje na případné slevy a nabídkové akce. Díky těmto informacím je prodejce schopen upravovat nabídku obchodu přesně tak, aby byl prodej zboží co největší. Kromě toho že karty umožňují získat informace o chování cílových skupin i jednotlivců, získané informace umožňují také uspořádat zboží v obchodě.  Dalším nástrojem, který slouží k zatraktivnění nabízeného zboží je digital signage. Typickým případem digital signage zařízení jsou obrazovky v obchodních domech a nákupních centrech. Dalším běžně používaným modelem je komerční síť reklamních obrazovek s nabídkou prodeje vysílacího času. Získané informace mohou prodejci využít k přípravě reklamních spotů přesně na míru. Například bylo zjištěno, že se liší doba, kterou zákazník stráví před LCD obrazovkou v oddělení mléčných výrobků, kde tato doba činila 15 sekund, naproti tomu v oddělení cukrovinek se jednalo pouze o 10 sekund.  Obrazovky se dají doplnit i čtečkou čárových kódů a digitální panel tak slouží nejen pro informační a komerční sdělení, ale umožňuje nakupujícímu po přiložení čárového kódu vystaveného zboží ke čtečce zhlédnout, jak se tento produkt používá.

Moderní trendy v nákupním marketingu.

Reklamy ve hrách.

Reklama prostřednictvím videoher se stala v poslední době velmi používanou. Může se jednat o pouhé umístění loga společnosti ve hře nebo se může hráč setkat s konkrétními výrobky firmy.

Pohodlnost online nakupování je klíčovým faktorem.

Nejde pouze umožnit zákazníkovi nakoupit váš výrobek pomocí mobilu resp. internetu. Je potřeba zdůraznit, proč by právě váš produkt měli zakoupit a dát mu přednost před výrobkem jiné firmy.

Sociální média.

Využití sociálních médií pro marketingové účely se nabízí. Společnosti mohou například na Facebooku nejen propagovat značku jako takovou, ale i dostávat zpětnou vazbu od potenciálních zákazníků a to za minimální náklady.

Zdravý životní styl.

Trend zdravého životního stylu se začíná postupně projevovat. Obava z civilizačních chorob vzrůstá. Obchodníci se přizpůsobují požadavkům trhu i očekávanému vývoji a začínají rozšiřovat své nabídky zdravých potravin.

Nákupní marketing (anglicky "shopper marketing") je vlastně další vývojový stupeň strategického retail marketingu a nezbytnou součástí jakéhokoli účinného spotřebitelského marketingu. Zahrnuje a vyžaduje spolupráci zúčastněných stran, jak maloobchodníků, tak výrobců. Krása a účinnost nákupního marketingu je hlavně v jeho otevřenosti a využívání více oblastí komunikace. Můžeme říci, že zahrnuje téměř vše, s čím se potenciální spotřebitel ve své cestě na místo prodeje setká. Tato komplexnost je zřejmě důvodem, proč nákupní marketing patří k nejrychleji rostoucím oblastem marketingu.

Le marketing orienté client est un type de marketing qui se déroule dans les magasins mêmes : il vise à provoquer une décision d’achat immédiate, lorsque le client arrive à proximité du produit concerné. Le consommateur du produit et l’acheteur peuvent être des personnes différentes. Exemple : la mère de famille peut à elle seule acheter 90 % des articles quotidiens pour la famille tandis que la consommation va se répartir entre quatre membres différents de la famille.


Ohlas kritiků.

Od většiny kritiků získalo album "An Awesome Wave" vesměs pozitivní reakce. Z nichž MusicOHM byl nejvíce nadšený, říkající, že,i když "An Awesome Wave" obsahuje velký mix hudby a použití velkého množství nástrojů, tak nepůsobí nikterak nuceně nebo komplikovaně... Toto nebude naposledy, co slyšíme o tomto naprosto neodolatelném kvartetu." Drowned in Sound popisuje album jako,velmi zralé, báječné debutové album" a dodává,ať už se alt-j snažili o cokoliv, s tímto debutovým albem dokázali, že jsou velmi talentovaní mladí umělci, doslova zanícení a opravdoví nadšenci." Jenny Stevens z "NME" napsala pro album "An Awesome Wave" pozitivní kritiku, ve které píše:,Kouzlo hudební zmatenosti, které čiší z alba je o to větší, že skutečně funguje. Na povrchu je to chytrý alt-pop, ale Alt-J si s touto formulí hrál natolik, že se z alba stal skvěle zneklidňující debut. Chlapci se rozhodli zamítnout tvrdost žánru natolik, že se možná stali mistry svého vlastního žánru." Jen Long z BBC Music se k albu vyjádřil také pozitivně:,Toto album obsahuje veškeré možné fungující nápady, žánry a vlivy, které se mohou zdát, napěchované pod hlavičkou kytarové hudby a přesto nepůsobí jakkoliv matoucně. To, co se ladně line z reproduktorů není nic jiného, než zcela srozumitelná a přístupná sbírka krásných popových písní." Allmusic napsal, že,album je občas vino domýšlivostí a tím, že obsahuje eklektická pole zvuku, která se proplétají tak ladným způsobem, že výsledek vůbec nepůsobí nuceně nebo vymyšleně..." Časopis "Mojo" byl svou kritikou nejvíce negativní.,Skupina se snažila o mystický experimentální pop, ale vyšel z toho pompézní rozmar. Celé album je nejisté a nepřesvědčivé." Stejně tak Pitchfork Media ohodnotil album negativně:,Skladby jsou jednoduše moc protáhlé a vyčerpávající."

Komerční úspěch.

"An Awesome Wave" zahájilo své působení v britské hitparádě UK Albums Chart jako číslo devatenáct se 6 720 prodanými kopiemi za první týden. Poté, co album získalo Mercury Prize vyšplhalo se na 13. místo se 13 527 prodanými kopiemi. Od té doby se alba v Anglii prodalo již 86 013 kopií.

Obal a umělecká stránka alba.

Na obalu alba je vyobrazen více-vrstvený radarový obrázek delty řeky Gangy nacházející se v Bangladéši. Obraz v každé ze tří vrstev byl nasnímán European Space Agency odděleně 20. ledna, 24. února a 31. března 2009. Překrytý obrázek (nazvaný "Ganges' Dazzling Delta") odhaluje velké množství barev vyplývajících ze změn záření na pozadí, které nastaly mezi třemi akvizačními časy.

An Awesome Wave je debutové album britské indie rockové skupiny ∆ (Alt-J), které vydalo hudební vydavatelství Infectious Music dne 25. května 2012. Album obsahuje singly "Matilda"/"Fitzpleasure", "Breezeblocks" a "Tessellate". V britské hitparádě UK Albums Chart se vyšplhalo na 13. místo a objevilo se také v hitparádách v Belgii, Francii, Nizozemsku a Švýcarsku. Album "An Awesome Wave" získalo v roce 2012 cenu Mercury Prize za nejlepší britské album roku.

An Awesome Wave est le premier album studio du groupe anglais Alt-J (∆), sorti en 2012 sur le label Infectious Records.


Život.

Narodil se ve Flehingenu, místní části obce Oberderdingen ležící asi 45 km SZ od Stuttgartu ve Spolkové republice Německo. V roce 1877 Eigenmann emigroval ve věku 14 let s rodiči do Rockportu, státu Indiana v USA. Po několika letech se zapsal na Indiana University Bloomington, kde studoval pod D.S. Jordanem biologii. V roce 1886 získal Eigenmann bakalářský titul a krátce nato odešel do Kalifornie, kde se seznámil se svojí budoucí ženou – Rosou Smithovou, která získala věhlas a proslulost díky své práci o rybách západního pobřeží USA. Dne 20. 08. 1887 byli spolu oddáni a oba spolu odešli na Harvardovu univerzitu, kde studovaly sbírky Louise Agassize a Franze Steindachnera. Zde také napsali svou první společnou práci.  V roce 1888 se pár přestěhoval do San Diega v Kalifornii, kde Eigenmann pracoval jako kurátor přírodopisné společnosti a přitom pomáhal při zakládání biologické laboratoře v San Diegu. V roce 1889 dokončil v Indianě svoje doktorské studium a v roce 1891 zde také započal svou profesuru v oboru zoologie. O rok později financoval Albert Günther Eigenmannovi jeho první expedici na Severozápadě Ameriky, kde shromáždil a popsal velké množství dosud neznámých druhů ryb. Poté následovalo několik expedic za jeskynními rybami a mloky do jeskyní v Indianě, Texasu, Missouri a na Kubu.  Poté byl Eigenmann v letech 1906 - 1907 hostujícím profesorem na Albert-Ludwigs-Universität ve Freiburgu, a v roce 1908 byl rovněž děkanem fakulty pro postgraduální studium na vysoké škole v Indianě. Ve stejném roce si také zajistil podporu Carnegie Muzea v Pittsburghu, pro studijní cestu do Jižní Ameriky a již v září 1908 podnikl expedici do britské Guayany. Vrátil se s 25.000 kusů exemplářů, které později tvořily základ popisu 128 nových druhů a 28 nových rodů. Další cesty podnikl do Kolumbie (1912) a do And (1918). Během svého působení v Indianě s ním jeho manželka Rosa úzce spolupracovala, protože se mimo to musela starat o pět dětí, z nichž jedno bylo postižené a vyžadovalo doma soustavnou péči. V pozdějším věku psal Carl Eigenmann hlavně zprávy o svých expedicích a vydatně také podporoval své mladší kolegy v plánování a realizaci jejich vlastních výzkumů. V roce 1923 byl přijat do Národní akademie Spojených států amerických.  Poté, co v roce 1927 utrpěl mozkovou mrtvici, se rodina vrátila do San Diega.

Pocty.

Eigenmann Hall  V roce 1970 byla nově postavená rezidenční budova kampusu na Indiana University v Bloomingtonu, (navržená Eggers & Higgins a jedna z nejvyšších budov ve městě, pojmenována po Carlu H. Eigenmannovi. Do roku 1998 byla koleje vyhrazena pro postgraduální studenty a studenty, kteří byli buď starší 21 let, nebo se jednalo o zahraniční studenty. Od roku 1998, Eigenmann Residence Center ubytovává všechny vysokoškoláky bez rozdílu.

Carl H. Eigenmann (9. března 1863 Flehingen, (Oberderdingen) – 24. dubna 1927 San Diego) byl slavný německo-americký ichtyolog, který spolu se svou ženou Rosou Smithovou Eigenmannovou popsal stovky druhů ryb, především ze Severní a Jižní Ameriky.

Carl Henry Eigenmann est un ichtyologiste américain d’origine allemande, né le à Flehingen et mort le à San Diego. Avec sa femme Rosa Smith Eigenmann (1858-1947), il décrit de nombreux poissons d’Amérique du Nord et du Sud.


Historie.

V roce 1973 navrhl David Liniger nový business model, lišící se od klasického provozu realitních kanceláří. Jádro tohoto modelu tvořil motivační systém odměňování realitních makléřů, kteří si takto ponechávali větší část svojí produkce. Spolu s tím RE/MAX začal jako první realitní kancelář zaměstnávat ženy jako makléře. Společnost RE/MAX se na realitním trhu etablovala v USA a během několika let začala expandovat do zahraničí.

Struktura.

Společnost operuje na principu franchisingu – jednotlivé realitní kanceláře jsou tedy vlastněny individuálně a licenci RE/MAX jim poskytuje regionální, nebo národní odnož, která obdobně získala licenci od RE/MAX International. Za nákup licence RE/MAX je jednotlivým kancelářím a makléřům poskytováno specifické know-how ve formě školení agentů či marketingu a silná značka s celosvětovou distribucí. Makléřům je poskytnuta svoboda v jejich podnikání a podpora výměnou za poplatky vůči jejich domovské kanceláři. Díky této struktuře se společnost RE/MAX standardně řadí mezi 20 nejúspěšnějších franchisingových konceptů na světě. V současné době má společnost RE/MAX téměř 90 000 makléřů a přes 6 000 poboček v 89 zemích světa.

RE/MAX v ČR a SR.

Do České republiky vstoupil RE/MAX v roce 2005, kdy licenci pro Českou a Slovenskou (2006) republiku koupil současný prezident společnosti, pan David Krajný. Společnosti RE/MAX je lídrem na českém realitním trhu a k dnešnímu dni čítá téměř 120 kanceláří a více než 1000 makléřů.

Horkovzdušný balón.

Vznik loga RE/MAX se datuje do roku 1978, kdy v rámci marketingové kampaně umístil ředitel regionální kanceláře logo RE/MAX na horkovzdušný balón. Spolu se sloganem „Above the Crowd!“ slavila tato kampaň úspěch, který vynesl jak slogan, tak balón do oficiálního loga společnosti RE/MAX.

RE/MAX je mezinárodní společnost operující na poli realit, která stojí na systému franchisingu. Založena byla Davidem Linigerem a jeho ženou Gail v roce 1973 v Denveru v Coloradu (USA). Význam názvu RE/MAX je zkratkou slov "real estates maximums".

RE / MAX International est une organisation immobilière. Fondée à Denver au Colorado en 1973, l'entreprise RE/MAX, qui tire son nom de « Real Estate Maximum », est présente dans 100 pays dans le monde, dont les États-Unis, le Canada, et tout le continent Américain, ainsi qu'en Europe avec 40 pays représentés, et pour finir en Asie et en Afrique.


Životopis.

Byla první významnou ženou - zooložkou, která se věnovala a vynikla v oboru ichtyologie a jejíž studium ryb bylo podloženo i publikační činností. Rosa Smith Eigenmann se narodila 7. října 1858 v Monmouthu, Illinois, jako poslední z devíti dětí. Rodina původem z Kalifornie se záhy přestěhovala do Illinois, kde otec založil novinové vydavatelství. Rosa však byla neduživá a trpěla častými nemocemi. Špatný zdravotní stav dcery řešila rodina návratem zpět do Kalifornie a usadila se v San Diegu.  Již od útlého věku projevovala zájem o místní přírodu. Vztah a velký zájem o přírodní vědu pak pokračoval členstvím v přírodovědecké společnosti v San Diegu ("San Diego Society of Natural History"). V roce 1879 navštívil San Diego David Starr Jordan a při této příležitosti se setkal s Rosou Smith, a to buď na schůzi "Společnosti" nebo, když si pronajal dům, včetně koňského spřežením od jejího otce. Někdy v tomto období objevila Rosa nový druh slepé ryby Othonops eos ("Typhlogobius californiensis") Loma Point, na předměstí San Diega. Jordan byl ohromen a přesvědčil ji, aby s ním odešla studovat na univerzitu v Indianě. Zde se také setkala se jeho spolužákem Carlem Eigenmannem, pozdějším životním partnerem. V létě roku 1880 absolvovala s Jordanem výzkumnou cestu do Evropy.  Jordan se ale záhy kvůli nemoci v rodině musel ze studií vrátit domů do San Diega. Po návratu do San Diega však Rosa pokračovala v publikování, mj. i popisu slepé Goby a jiných ryb. Zatímco Carl Eigenmann zůstal na univerzitě a učil své spolužáky, poznávají se vzájemně s Rosou prostřednictvím korespondence. Pokračují v psaní dopisů, ve studiu i publikování, stejně jako to bylo kdysi v San Diegu. Rosa Smith vydává v San Diegu také pravidelné zprávy o druhu Othonops Eos a další popisy a zprávy o dalších druzích ryb. Za svobodna vydala více než 20 nezávislých publikací.  Po obdržení bakalářského titulu Eigenmann přešel zpět do Kalifornie a oba zde dne 20. srpna 1887 uzavřeli sňatek. Následně pak společně navštěvují Harvardovu univerzitu, kde studují tamní sbírky. Rosa se tak stala první ženou, které bylo umožněno zúčastnit se studia a absolvovat poslední semestr na Harvardu. Spolu také publikovali první z mnoha společných prací.  Po několika dalších letech v San Diegu se Eigenmann stal profesorem na Indiana University Bloomingtonu. V roce 1891 se Eigenmann stal děkanem Graduate School v Indianě. I v této době Rosa spolupracovala s manželem na 15 dalších výzkumech. A i když měla už pět dětí, a jedno z nich od narození postižené, a všechny vyrůstaly společně jednom domě, nezabránilo ji to aktivně provádět výzkum a pokračovat ve spolupráci s manželem. Když manžela v roce 1927 postihla mozková mrtvice, vrátila se s ním do San Diega. Zůstala tam i po jeho smrti v dubnu téhož roku, ale nebyla již vědecky aktivní. Zemřela 12. ledna 1947 v San Diegu.

Rosa Smith Eigenmann (7. října 1858 Monmouth, Illinois, USA – 12. ledna 1947 San Diego, Kalifornie, USA) byla americká ichtyoložka. Nejprve publikovala sama a později spolupracovala s manželem Carlem H. Eigenmann, na popisech asi 150 druhů ryb, především ze Severní a Jižní Ameriky, které dnes nesou označení "Eigenmann & Eigenmann".

Rosa Smith Eigenmann est une ichtyologiste américaine, née le à Monmouth (Illinois) et morte le à San Diego. Elle est l’une des premières femmes ichtyologiste. Elle cosigne de nombreuses publications avec son mari Carl H. Eigenmann (1863-1927) et quelque cent cinquante espèces sont créditées à leurs deux noms.


Klubová kariéra.

Perniš začal hrát slovenskou fotbalovou ligu v týmu ZŤS Dubnica, poté přestoupil do MŠK Žilina. V sezóně 2005/06 skončil s klubem na 4. místě, poté odešel hostovat do FC Senec. Poté ještě hostoval v Dubnici (kde dříve působil) a v létě 2008 se vrátil do Žiliny. V sezóně 2008/09 obsadil s klubem konečnou 2. příčku v ligové tabulce.

Dundee United FC.

V létě 2009 se dohodl na smlouvě s klubem Dundee United, k přestupu však došlo až v lednu 2010. Skotský klub potřeboval řešit brankářskou pozici po odchodu Poláka Łukasze Załusky a severoirského brankáře Michaela McGoverna. Debutoval v lednu 2010 v zápase skotského fotbalového poháru proti celku Partick Thistle FC (výhra 2:0). Nulu se mu podařilo vychytat i o čtyři dny později v ligovém debutu. V sezóně vyhrál s mužstvem skotský pohár.  9. února 2012 Dundee United oznámil podpis smlouvy s polským brankářem Radoslawem Cierzniakem, Perniš dostal svolení k odchodu poté, co mu v létě vyprší smlouva.

Pogoń Szczecin.

2. srpna 2012 podepsal tříletou smlouvu s polským klubem Pogoń Szczecin. Zde odchytal 12 zápasů v polské nejvyšší lize Ekstraklasa.

Slovan Bratislava + hostování.

Perniš podepsal v září 2013 smlouvu na 11⁄2 roku s klubem Slovan Bratislava. Ten jej poslal ihned na hostování do FC Nitra, aby získal pravidelnou zápasovou praxi. V zimní ligové přestávce sezony 2013/14 se do Slovanu vrátil a absolvoval zimní přípravu. Na konci sezony 2013/14 získal Slovan ligový titul, jehož vítězem se tak stal i Perniš. 5. července 2014 vychytal výhru 1:0 nad MFK Košice ve slovenském Superpoháru. Se Slovanem se probojoval do základní skupiny I Evropské ligy 2014/15, kde číhali soupeři SSC Neapol (Itálie), AC Sparta Praha (ČR) a Young Boys Bern (Švýcarsko). V červnu 2015 po příchodu brankářského konkurenta Jána Muchy a po vypršení smlouvy ve Slovanu skončil.

Iraklis Soluň.

Záhy se téhož léta stal hráčem řeckého klubu Iraklis Soluň, kde podepsal smlouvu na 2 roky. V prosinci 2016 se kvůli finančním důvodům s klubem dohodl na předčasném ukončení smlouvy.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Perniš působil v mládežnické reprezentaci Slovenska do 20 let, která se zúčastnila Mistrovství světa hráčů do 20 let.  Díky 3. místu z Mistrovství Evropy U19 2002 postoupilo Slovensko o rok později na Mistrovství světa hráčů do 20 let 2003 ve Spojených arabských emirátech a Dušan Perniš byl součástí týmu (i když do utkání nezasáhl). Slovenská reprezentace skončila se šesti body druhá v základní skupině A (za Burkinou Faso) a postoupila do osmifinále, v němž podlehla Brazílii 1:2 po prodloužení.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Slovenska debutoval 2. prosince 2004 v utkání Kings Cupu proti domácímu Thajsku. Po remíze 1:1 přišly na řadu penalty, v nichž Slovensko uspělo poměrem 5:4. Poté se objevil mezi tyčemi až 12. srpna 2009 v přátelském zápase proti domácímu Islandu, který skončil remízou 1:1. Perniš odchytal druhý poločas (vystřídal v bráně Jána Muchu) a inkasoval jeden gól.  Trenér Vladimír Weiss jej nominoval na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, kde Slovensko vypadlo po prohře 1:2 v osmifinále s Nizozemskem. Nezasáhl však ani do jednoho utkání na šampionátu, byl druhým brankářem za Jánem Muchou.  V březnu 2013 figuroval v nominaci slovenského národního týmu pro kvalifikační zápas s Litvou (22. března) a přátelské utkání se Švédskem (26. března, oba zápasy měly dějiště v Žilině na stadiónu Pod Dubňom). Odchytal pouze druhé střetnutí se Švédskem, gól neinkasoval a zápas skončil bezbrankovou remízou.

Dušan Perniš (* 28. listopadu 1984, Nitra) je slovenský fotbalový brankář a reprezentant, od ledna 2017 bez angažmá. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni ve Skotsku, Polsku a Řecku. Účastník Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice.

Dušan Perniš est un footballeur international slovaque né le 28 novembre 1984 à Nitra. Il joue au poste de gardien de but au PFK Beroe Stara Zagora. Il fait partie des 23 Slovaques qui participe à la Coupe du monde 2010.


Životopis.

Mládí.

Joe Simpson se narodil v Kuala Lumpur v Malajsii, kde jeho otec sloužil jako příslušník britské armády. Od osmi let Simpson cestoval mezi školou v Británii a mnoha zeměmi, kde jeho otec zrovna pobýval.  S horolezectvím začal díky učiteli tělocviku na Ampleforth College. Ve čtrnácti letech si přečetl knížku "Bílý pavouk" od Heinricha Harrera o prvovýstupu na Eiger severní stěnou, který podnikl Anderl Heckmair, Fritz Kasparek a Ludwig Vörg v roce 1938. Navzdory nebezpečím popsaným v knize, které horolezcům hrozí, v něm kniha probudila vášeň pro tento sport.

Výstup na Siula Grande.

V roce 1985 Simpson a jeho partner Simon Yates provedli prvovýstup na neslezenou západní stěnu hory Siula Grande (6 344 m n. m.) v Cordillera Huayhuash v peruánských Andách. Během sestupu si Simpson zlomil nohu, což se za daných podmínek rovnalo jisté smrti. Přesto se ho Yates pokoušel postupně spouštět na laně. Simpson ale během jednoho spouštění zůstal bezmocně viset pod převisem a Yates, kterému hrozil pád a nevěděl, co se s jeho partnerem stalo, lano přeřízl.  Simpson pád přežil a dokázal se i se zlomenou nohou vrátit do tábora. Po návratu se na Yatese snesla kritika za to, že lano přeřízl. Simpson ho ale vždy obhajoval. O své zkušenosti napsal později knihu "Pád do ticha", která se dočkala i filmové inscenace.  Simpson prodělal řadu komplikovaných operací kvůli zranění, které si na Siula Grande způsobil. Doktoři tvrdili, že jeho horolezecká kariéra skončila a že po zbytek života bude mít patrně potíže s chůzí. Po dvou letech rehabilitace se ale Simpson vrátil zpět na hory.  Po vymknutí levého kotníku během lezení s Malem Duffem na hoře Pachermo v Nepálu napsal knihu "This Game of Ghosts" ("nepřeloženo"), kde tento zážitek popsal.  Celkem šestkrát se pokusil o zdolání severní stěny Eigeru v letech 2000 až 2003 se svým partnerem Rayem Delaney, všechny pokusy musel vzdát kvůli špatnému počasí. Tato hora ho inspirovala k napsání knihy Vzývající ticho, podle které později v roce 2007 vznikl hraný dokument Channelu 4. Kniha byla oceněna cenou National Outdoor Book Award.

Joe Simpson (13. srpna 1960, Kuala Lumpur, Malajsie) je anglický horolezec, spisovatel a motivační řečník. Proslavil se knihou "Pád do ticha", podle které byla v roce 2003 natočena i filmová adaptace.

Joe Simpson, né le, est un écrivain et alpiniste anglais connu principalement pour son terrible accident lors de la descente du Siula Grande ( m) avec Simon Yates en 1985.


Děj.

Město Monstropolis je obýváno příšerkami a hnanými výkřiky dětí z lidského světa. v továrně Příšerky s.r.o, zaměstnanci s názvem "Strašáči" podnikají do dětských pokojů vyděsit děti a sesbírat jejich jekot, pomocí šatníkových dveří, fungujících jako portály. Je to považováno za nebezpečný úkol, protože Příšerky se domnívají, že děti jsou toxické a dotýkat se jich může mít fatální následky. Nicméně, výroba klesá, protože jsou děti stále těžší vyděsit, a společnostní předseda Henry J. Waternoose III je odhodlán najít řešení. Hlavní strašič je James P. "Sulley" Sullivan, který žije se svým asistentem a nejlepším přítelem Mikem Wazowskim a oba soupeření neustále s mizejícím chameleonem - netvorem Randall Boggs. Během všedního dne v práci na "Strašecí ploše", kolega George Sanderson náhodou přináší dětskou ponožku do továrny, což přinese detekční agenturu (CDA), aby se dospěli k očištění této příšerky. Mike je obtěžován Roz, úřednicí pro nikdy dokončené papíry které mají být vždy dodány včas.  I když bude podávat Mikovi papírování, Sulley zjistí, že Randall nechal aktivované dveře na Strašecí ploše ve zjevné snaze podvádět, a mladá dívka vstoupila do továrny, což způsobí hrůzu Sulleymu. Po několika neúspěšných pokusech dát jí zpátky, ji nabere do sáčku a schovává ji, než Randall přijde a vrátí dveře do skladu. Mike a jeho přítelkyně Celia jsou na rande u Harryhausena, kam Sulley přijde pro pomoc, ale propuká chaos, když se dívka objevila v restauraci a CDA restauraci prohledává. Sulley a Mike uniknou CDA a vemou dívku domů, zjistili, že ona není toxická podle všech. Sulley se rychle poutá k dívce a pojmenuje ji "Boo". Další den, ji pašují do továrny, a Mike se snaží vrátit ji přes její dveře. Randall se jí snaží unést, ale unese místo Boo, Mika omylem.  V suterénu, Randall odhalí Mikovi vybudovaný mučící stroj, "Scream Extractor" extrahuje výkřiky dětí. Randall připoutá Mika k židli na experimentování, ale Sulley zastaví Randella a použije stroj na Mikea a chce donés zprávy o Randallovi Waternoosovi. Když Waternoose ukáže, že on je spojený s Randellem, tak Mika a Sulleyho exulantuje do Himálaje. Tato dvě opatření jsou přijata od sněžného muže, který jim řekne o nedaleké vesnici, o které Sulleyho uvědomí, že to může použít k dostání zpět do továrny. Sulley najde Randella, ale ten na něj zaútočí, ale Mike si myslí, že jejich současná situace je Sulleyho vina z ohledu na jeho radu, odmítá, aby ho následovali. Sulley se vrací do továrny a zachrání Boo ze Scream Extractor. Mike se vrátí, aby se omluvil Sulleymu a bezděčně mu pomůže porazit Randalla v boji.  Randall sleduje Mike a Sulleyho jak spěchají do továrny a podniknou jízdu po dveřovém okruhu do skladu, přičemž je přiveden do obrovského sálu, kde jsou uloženy miliony dveří. Boo díky smíchu aktivuje dveře a umožňuje honičkou projít dovnitř a ven z lidského světa. Po Dobytí Booina její strachu Boo zastaví Randalla když tlačí Sulley z otevřených dveří.  Sulley a Mike jsou konečně přístupni k Boo, ale Waternoose a CDA poslali jej zpět na Strašecí plochu. Mike odvádí CDA, zatímco Sulley unikne s Boo a jejími dveřmi, když je Waternoose následuje. Waternoose je napálen a přizná svůj plán k unesení dětí v simulační ložnici a je zatčen CDA, ačkoli Waternoose obviňuje Sulleyho za zničení společnosti. CDA vůdce, č. 001, je odhalen, je to Roz, která byla v utajení po dvou a půl letech se snažením prokázat, že bylo spiknutí v Příšerkách sro. Sulley a Mike se rozloučí s Boo a vrátí ji domů, a na rozkaz Roz jsou Booini dveře pak skartovány. Sulley se stane novým předsedou Příšerek sro, a to díky svým zkušenostem s Boo, a přijde s plánem, jak ukončit energetické krize v Monstropolis.  O několik měsíců později, Sulleyho vedení výrazně ovlivnilo podnikatelský plánu a produktivitu. Monstra nyní procházejí do dětských pokojů s cílem je rozesmát, protože smích je desetkrát silnější než křik. Mike si vezme Sulleyho stranou, aby mu ukázal Booiny dveře, které přestavěl z drceného odpadu. Sulley udržuje poslední kus jako memento, a když ji umístí, dveře aktivuje a vstoupí a najde Boo ve svém pokoji.

Příšerky s.r.o. v originále Monsters, Inc. je animovaná, rodinná komedie. Snímek z dílny studia Pixar zrežíroval Pete Docter a získal jednoho Oskara za píseň "If I Didn't Have You" plus 3 nominace v kategoriích hudba, střih zvukových efektů a animovaný film.

Monstres et (« Monstres et Compagnie ») ou Monstres, Inc. au Québec ("Monsters, Inc.") est le film d'animation en images de synthèse des studios Pixar. Sorti en 2001, il a été réalisé par Pete Docter et coproduit par Walt Disney Pictures.


Polské království za vlády Jagellonců.

V důsledku vymření polských piastovců, došlo v roce 1385 smlouvou v Krevě ke spojení Polska a Litvy v personální unii, tak byl položen základ budoucímu soustátí Polsko-Litva. Litevský velkokníže Jogaila přijal křesťanství a při křtu obdržel jméno Vladislav. V březnu toho roku se také konala svatba 36letého Jogaila s 12letou Hedvikou a krátce po ní byl Jogailo korunován na polského krále Vladislava II. Jagellonského.  Již od konce 14. století se vůči tomuto spojení Polska a Litvy stavěly okolní země, což vyvrcholilo roku 1409 křižáckým tažením, které nakonec skončilo slavným polským vítězstvím v bitvě u Grunwaldu. Svoji pozici si Poláci s Litevci v následujícím období uhájili i vůči římskému králi Zikmundu Lucemburskému. Po smrti Vladislava v roce 1434 zvolila polská šlechta králem jeho desetiletého syna Vladislava III. Ten se zaměřil na získání Uher, což se mu roku 1440 po dynastické stránce podařilo. Posléze bojoval proti Turkům a již roku 1444 jako dvacetiletý padl v bitvě u Varny.  Po jeho smrti došlo k zmatkům a sporům, z nichž vyšel vítězně mladší bratr Vladislava III., Kazimír. Ten v roce 1466 uzavřel jako Kazimír IV. Jagellonský po třináctileté válce druhý toruňský mír s Řádem německých rytířů, jímž získal západní část pruského území, kterému se od té doby říkalo královské prusko (a symbolicky byl územím nutným pro titul pruského krále). Jeho syn Vladislav Jagellonský, který se roku 1471 stal českým a roku 1491 králem uherským, rozšířil rodové Jagellonské državy na území velké části Evropy, které se táhly od Baltského k Černému moři. Po smrti Kazimíra IV. Jagellonského se na polském trůně vystřídali postupně jeho tři synové, kteří vedli v první polovině 16. století tři války s moskevským knížectvím, vyplňované dílčími střetnutími s Tatary. Polsku se podařilo vyhnout přímé válce s Turky a navázalo přátelské vztahy s křižáky. Rozbroje, které vznikaly v 15. a v 1. polovině 16. století mezi Polskem a Litvou byly zažehnány roku 1569, kdy byla Litva tzv. lublinskou unií těsněji přičleněna k polskému království.

Polské království (polsky "Królestwo Polskie", latinsky "Regnum Poloniae"), byl polský stát vytvořený Krewskou unií nebo Krewským zákonem, kdy bylo Polsko spojeno s Litvou pod vládu jednoho panovníka. Později zvolení panovníci obou států se stali stejnými osobami nebo členy stejné královské rodiny. Unie byla přeměněna v těsnější Lublinskou unii v roce 1569, která byla brzy následována koncem jagelonské dynastie, která vládla Polsku po dvě století a Gediminidskou dynastií, která vládla Litvě 400 let.

Le royaume de Pologne des Jagellons désigne la Pologne des années comprises entre le couronnement de Ladislas II à la suite de l'union de Krewo en 1385 et l'union de Lublin en 1569.