Hráčská kariéra.

Trocheck se narodil v pensylvánském městě Pittsburgh, kde hrával za amatérskou organizaci Pittsburgh Hornets pro hráče do věku 13. let, než se s rodinou odstěhoval do Detroitu. Tam nastupoval za tým Detroit Little Caesars, se kterým se stal dvakrát národním šampiónem a dvakrát ovládl kanadské bodování v lize MWEHL. Později se přesunul do týmu Saginaw Spirit, působící v kanadské juniorské lize Ontario Hockey League (OHL), který si ho vybral během draftu do OHL z 24. pozice. V jeho druhé sezóně za Spirit (2010/11), byl vybrán do CHL Top Prospects Game, pro hráče Canadian Hockey League s nejlepšími vyhlídkami pro National Hockey League (NHL).  Během draftu NHL v roce 2011 si ho ve 3. kole jako 64. celkově vybral tým Florida Panthers. Dne 23. dubna 2012 podepsal s tímto týmem tříletou nováčkovskou smlouvu.  Trocheck byl odměněn za jeho vynikající sezónu 2012/13 v OHL za týmy Saginaw a Plymouth Whalers jmenováním do Prvního All-Star Týmu této soutěže.

Reprezentační kariéra.

USA reprezentoval na Mistrovství světa v ledním hokeji do 20 let v ruské Ufě v roce 2011, kde s týmem vybojoval po finálové výhře nad Švédskem zlaté medaile. Na turnaji si v 7 zápasech připsal 3 góly a 3 asistence, včetně gólů do prázdné branky a jedné asistence ve finálovém utkání. Za USA nastoupil i na MS 2014 v Bělorusku, kde si v 7 utkáních nepřipsal žádný bod a s týmem obsadil 6. příčku.  Dne 2. září 2016 nahradil v nominaci výběru do 23 let pro Světový pohár v ledním hokeji 2016 v Torontu vedenou Toddem McLellanem zraněného kanadského útočníka Seana Monahana. S týmem obsadil konečné 5. místo, když nedokázali postoupit ze skupiny. Na turnaji zaznamenal ve třech odehraných utkáních jednu branku.

Vincent Trocheck (* 11. července 1993, Pittsburgh, Pensylvánie) je americký hokejový útočník hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Carolina Hurricanes. Byl draftován v roce 2011 ze 64. pozice týmem Florida Panthers.

Vincent Trocheck (né le à Pittsburgh dans l'État de Pennsylvanie aux États-Unis) est un joueur professionnel américain de hockey sur glace. Il évolue au poste d'ailier.


O skupině.

Členové.

Alex Pall.

Alexander "Alex" Pall se narodil 16. května 1985. Vyrůstal ve Westchester County, New York. Alexova matka je žena v domácnosti a jeho otec je obchodník s uměním.

Andrew Taggart.

Andrew Taggart se narodil 31. prosince 1989. Své dětství trávil ve Freeport, Maine. Jeho matka je učitelka. Do elektro hudby se zamiloval ve svých patnácti letech. Obdivoval umělce jako je David Guetta nebo Daft Punk.

Matt McGuire.

V roce 2017 se k Chainsmokers přidal také australský bubeník Matt McGuire, který se po turné Memories, do not open stal členem kapely.

Hudební styl.

Andrew popsal styl vlastní hudby jako "rozmazání hranic mezi indie, popem, taneční hudbou a hip-hopem". Jejich první singl "Roses" tuto myšlenku potvrdil.

Kariéra.

Začátky.

Skupinu The Chainsmokers zpočátku tvořili DJové Alex Pall a Rhett Bixler, který skupinu po čase opustil. Andrew byl Alexovi představen Adamem Alpertem v roce 2012. Duo DJů, které známe dnes, bylo zformováno téhož roku za pomoci Adama Alperta v New York City. V tu dobu Alex navštěvoval univerzitu New York University obor umělecká historie a hudební byznys. Andrew chodil na univerzitu Syracuse University. Jako první tito umělci tvořili remixy na již existující indie skladby.  V nedávném rozhovoru Alex odtajnil něco málo o vzniku názvu skupiny. Vznik názvu souvisel s Alexovým životem na střední škole, kde užíval návykové látky jako je marihuana.

2013-2014: První vystupování a průlom.

První live show tohoto dua byla v Terminal 5, kde vystupovali před skupinou Timeflies. Jeden z jejich nejslavnější singlů "Selfie" byl vydán v prosinci 2013. Alex Pall popisuje tuto píseň jako "život měnící", protože se stala opravdu populární. Po čase podepsali smlouvu s nahrávacím studiem Sony Music Entertainment.

2015–2016: Bouquet a Collage.

První vydané album skupiny se jmenuje Bouquet. Na albu můžeme najít písně jako ""New York City"", ""Until You Were Gone"", ""Waterbed"", ""Good Intentions"" a ""Roses"". Následně byl vydán singl "Don't Let me Down", na jehož vzniku se podílela i zpěvačka Daya. Na internetu byl poprvé zveřejněn 5. února 2016.  19. března 2016 vystupovala skupina na festivalu Ultra Music Festival.

The Chainsmokers je duo amerických diskžokejů Alexe Palla a Andrewa Taggarta. Skladby spolu začali skládat v roce 2012 v New Yorku. Duo dosáhlo mezinárodního úspěchu se svým singlem z roku 2014 s názvem „#Selfie“, který obsadil 16. příčku na americké Billboard Hot 100 a 11. příčku na britském žebříčku singlů. Své jméno si také proslavili na singlu „Roses„ který obsadil 6. příčku v US "Billboard" Hot 100 a "Don't Let Me Down". Pak přišel hit „Closer„ který obsadil 1. příčku v US "Billboard" Hot 100. Posledními významnými hity jsou "Paris" a "Something Just Like This".

The Chainsmokers est un duo américain de disc jockeys et producteurs, composé d'Andrew Taggart et Alex Pall, originaire de New York. En 2014, ils se font connaître grâce à leur chanson "" en référence à la mode du selfie, qui intègre les tops musicaux de nombreux pays. En 2016, leur chanson "Closer" en compagnie de Halsey atteint la première place de Billboard Hot 100, de Canadian Hot 100 et d'Official Charts. La même année, ils font une entrée remarquée au classement du magazine "DJ Mag", atteignant directement la place. Ils sont invité en 2019, au plus grand spectacle électrique TomorrowLand


Popis.

Video RAM obecně zahrnuje všechny formy RAM, které se používají k ukládání dat snímků pro počítačový monitor. Všechny typy Video RAM jsou určitou variantou dynamické RAM a jsou součástí grafické karty počítače.

VRAM.

Nejběžnější typ, nazývaný VRAM (Video RAM s velkým V), v podstatě slouží jako vyrovnávací paměť (buffer) mezi procesorem a monitorem počítače, proto se často nazývá framebuffer. Když jsou snímky připraveny k odeslání monitoru, jsou nejprve přečteny procesorem jako data z nějaké formy hlavní RAM a poté zapsány do VRAM. Z ní jsou poté konvertována z digitálních dat na analogové signály pomocí RAMDAC (). Tyto signály jsou následně odeslány a zobrazeny na monitoru.

Další typy video RAM.

Do kategorie pamětí video RAM patří i další typy, které mají několik společných vlastností. Obsahují 2 porty, díky kterým může procesor do paměti VRAM zapisovat nový snímek, zatímco monitor z ní čte signály, na jejichž základě mění zobrazovaný obsah. Dvouportový design je hlavní rozdíl mezi hlavní pamětí RAM a video RAM.

Window DRAM (WRAM).

Tato varianta video RAM byla vyvinuta s cílem dosáhnout lepšího výkonu za nižší cenu než u běžné VRAM. Nabízela o 25% širší pásmo, což umožňovalo zrychlit běžně používané grafické operace, jakými je plnění bloků a vykreslovaní textu. Použita byla například u grafických karet Matrox Millenium nebo ATI 3D Rage Pro.

Multibank DRAM (MDRAM).

Tento typ, vyvinutý společností MoSys, je RAM s vysokým výkonem, která paměť rozdělí na množství částic (bank) o velikosti 256 KB, ke kterým lze přistoupit jednotlivě. Oproti tradiční video RAM, která je monolitická, ji rozdělení na banky umožňuje dosáhnout zlepšeného výkonu. Další výhodou tohoto typu video RAM je možnost zavést ji do grafické karty s nižší pamětí a lze ji tedy vyrobit levněji. MDRAM byla primárně používána u grafických karet od firmy Tseng Labs (v roce 1997 odkoupena firmou ATI Technologies).

Synchronous Graphics RAM (SGRAM).

Synchronní grafická RAM je speciální druh SDRAM (Synchronní dynamická RAM) pro grafické adaptéry. Jedná se o relativně levnou paměť. která má některé nadstandardní funkce. Využívá funkci maskovaní bitů (), která umožňuje modifikovat data pomocí jediné operace, oproti standardní sekvenci operací, tvořenou čtením, úpravou a zapsáním. Také má funkci zapisování do bloků (), která zvládá operace s daty pro plnění obrazovek na popředí nebo pozadí s větší efektivitou. Oproti většině video RAM je výjimečná tím, že má pouze 1 port, nicméně umí otevřít 2 stránky paměti najednou, čímž simuluje dvouportovou technologii.

Video RAM je dvouportové provedení dynamické RAM (DRAM) pro grafické adaptéry. Její nejrozšířenější variantu označovanou VRAM v roce 1980 vyvinuli zaměstnanci vývojové divize IBM F. Dill, D. Ling and R. Matick (patent přidělen v roce 1985). VRAM byla poprvé komerčně využita v grafickém adaptéru pracovní stanice IBM 6150 RT, kterou IBM uvedla na trh v roce 1986. Používání VRAM přineslo barevnou grafiku s lepším rozlišením za nižší cenu. Její dostupnost i na levnějších strojích byla ve své době klíčová pro rozvoj grafického uživatelského prostředí počítače.

Dans un dispositif électronique avec affichage (ordinateur, téléphone mobile), la mémoire vidéo est un type de mémoire vive rapide dédiée au stockage des éléments destinés à être affichés. Elle est habituellement nommée VRAM (). Elle sert à construire l'image qui sera ensuite envoyée à l'écran via le convertisseur numérique-analogique RAMDAC.


Životopis.

Jan Hendrik Frederik Grönloh se narodil 22. června 1882 v amsterdamské ulici Reguliersbreestraat 49 jako nejstarší ze čtyř dětí stejnojmenného obchodníka a kováře Jana Hendrika Frederika Grönloha a Marthy Marie van der Reijdenové. Aby ho odlišili od otce, říkali mu zkráceně Frits. Po narození malého Jana se rodina přestěhovala do městské části Amsterdam-Oost, kde od února 1888 navštěvoval první stupeň základní školy v ulici 1ste Van Swindenstraat. V roce 1894 přešel na tříletou reálnou školu, která se nacházela na amsterdamském nábřeží Mauritskade. Mezi lety 1897 a 1899 navštěvoval Veřejnou obchodní školu na Keizersgrachtu. Poté vykonával různé kancelářské práce a v roce 1904 se stal zaměstnancem exportní společnosti Holland-Bombay Trading Company, kde v následujících letech udělal kariéru.  Od roku 1901 do roku 1903 se angažoval v idealistické kolonii „Tames“, kterou spolu s několika přáteli založil u města Huizen. Napodobili tak kolonii Walden, zřízenou Frederikem van Eedenem, známým nizozemským spisovatelem. Nescio byl také členem Sociálně demokratické strany práce. V podstatě byl tedy idealistou, který se v životě musel vyrovnávat s požadavky moderní společnosti. Nedosažitelnost ideálů byla i důležitým tématem jeho literárních děl. Přátelé z „Tames“ se stali předlohou pro hrdiny novely "Titaantjes" Bavinka, Bekkera a Keese Ploegera.  V roce 1906 se Nescio oženil s Aagje Tiketovou. Manželé měli čtyři dcery. Nejprve bydleli na nábřeží Ringkade, dnešní Transvaalkade, ale později se v rámci Amsterdamu několikrát stěhovali. Nescio pobýval jistý čas i ve vesnici Groet, přesněji v ulici Achterweg v čísle 22. Odsud je to jen 50 metrů k domu v ulici Wagenmakersweg, kde později bydlel Gerard Reve. V samotné ulici Achterweg žila od roku 1959 o dům dál v čísle 26 spisovatelka a historička Annie Romein-Verschoorová se svým manželem historikem Janem Romeinem.  Nesciovo bydliště hraje v jeho díle důležitou roli. Jedna z amsterdamských ulic se dostala i do úvodní věty povídky "De uitvreter": „"Až na muže, který považoval ulici Sarphatistraat za nejkrásnější místo Evropy, jsem nikdy nepoznal podivuhodnějšího chlapíka než vyžírku".“ Nescio emoce, které v něm město a jeho proměny vzbuzovaly, netajil. Dokazuje to například poznámka v závěru již zmíněné povídky "De uitvreter": „"Zimu strávil v Amsterdamu, kde pilně krásné domy bourali a ošklivé na jejich místa stavěli, zadumaně se plahočíc".“ Kromě Amsterdamu hraje v Nesciově díle podstatnou roli také okolí města a venkov u Nijmegenu. Popisy počasí, přírody a krajiny těchto míst tvoří důležitou součást Nesciova literárního odkazu.  Nescio zemřel v 79 letech v nemocnici Zonnestraal v Hilversumu a byl pohřben na amsterdamském hřbitově Nieuwe Oosterbegraafplaats. Ačkoliv v roce 1954 obdržel cenu Marianne Philipsprijs určenou pro činné spisovatele starší padesáti let, jejichž dílům hrozí zapomnění, skutečného uznání za přínos nizozemské literatuře se dočkal až posmrtně.

Dílo.

Nescio debutoval v lednu 1911 v literárním časopise "De Gids" povídkou "De uitvreter" ("Vyžírka"). V roce 1915 se v časopise "Groot Nederland" objevila jeho druhá povídka "Titaantjes" ("Titánci"). Obě byly roku 1918 spolu s povídkou "Dichterje" ("Malý básník") vydány knižně u obchodníka s uměním J. H. de Boise, vydavatele edice o umění "Haarlemsche kunstboekjes".

"De uitvreter (Vyžírka)".

Ústřední postavou povídky je Japi, kterého vypravěč představuje takto: „"Jeho jméno bylo Japi. Jeho příjmení jsem se nikdy nedozvěděl".“ Japi má pouze jeden ideál a to být absolutním bohémem. Nechce být dokonce ani umělcem. „"Díky Bohu, nejsem vůbec nic",“ prohlašuje o sobě. Díky malíři Bavinkovi se seznámí s Koekebakkerem, vypravěčem příběhu také známým jako Erik de Man. Japi se u nich rychle zapíše jako příživník, který vykouří cizí doutníky a který si půjčuje deštníky a nikdy je nevrátí. Toto chování dalo vzniknout jeho přízvisku vyžírka.  Japi, neúspěšný malíř Bavink a novinář Koekebakker se v povídce postaví na odpor společnosti, ve které jsou lidé vykořisťováni a pomalu ale jistě se kvůli svým ideálům zříkají práce. Z těchto ideálů však nakonec nevzejde nic. Koekebakker pracuje i nadále v kanceláři, kde dostává slušný plat, ale ztrácí všechny své ideály. Bavinka potká smutnější osud. Malíř sice obdivuje Japiho, ale nakonec se zblázní. Sám Japi si se sebou neví rady. Putuje do Fríska, Belgie a Francie, ale nikde nenachází smysl a jistoty, které hledá. Když jeho nedosažitelná láska Jeanne umře a on už nevidí žádné ztělesnění svého ideálu, vydá se do Nijmegenu:"Jednoho letního rána kolem půl páté, při nádherném východu slunce, sestoupil z mostu přes řeku Waal. Hlídač si ho všiml pozdě. „Nespěchej, starý brachu,“ řekl Japi a potom vykročil s obličejem upřeným k severovýchodu. Skokem to nejde nazvat, řekl ten muž, on prostě sestoupil.""V jeho pokoji našli hůl, která patřila Bavinkovi, a na zdi šest lístečků s nápisem zatr. a jeden s „A je to.“""Řeka od té doby stále proudí na západ a lidé se zadumáni plahočí dál. I slunce stále vychází a každý večer dostávají Japiho staří známí Denní zprávy.""Jeho cesta do Fríska zůstala navždy neobjasněná."(citát: závěr povídky "De Uitvreter")

Podivuhodný chlapík.

Nejznámější Nesciovou větou je ta, kterou začíná povídka "De uitvreter":"„Až na muže, který považoval ulici Sarphatistraat za nejkrásnější místo Evropy, jsem nikdy nepoznal podivuhodnějšího chlapíka než vyžírku.“"V roce 1961, přesně půl století po prvním vydání povídky, bylo odhaleno, kdo je mužem, který považuje ulici Sarphatistraat za nejkrásnější místo Evropy. Spisovatel a zřizovatel kolonie Walden, Frederik van Eeden, popsal ulici Sarphatistraat jako příklad nevkusu devatenáctého století, i když o ní sám kdysi smýšlel jinak: „"Vzpomínám si na to, jako by to bylo včera, kdy jsem ulici Sarphatistraat shledal nejkrásnější v Amsterdamu [...]"“ napsal Van Eeden v recenzi knihy Lodewijka van Deyssela "Een liefde" ("Láska"), která vyšla v dubnu 1888 v časopise "De Nieuwe Gids". Nescio jen změnil Amsterdam na Evropu.  Dlouho se také nevědělo, kdo měl být předlohou samotnému Japimu (vyžírkovi). Grönloh o tom nechtěl nikdy mluvit a tvrdil, že postava není spojena s nikým existujícím. Ze dvou nalezených dopisů z roku 1908 však vyplývá, že chování spisovatele samotného během jeho návštěvy provincie Zeeland a zejména městečka Veere vykazovalo mnoho podobností s Japiho počínáním.  První čárka v úvodní větě povídky "De uitvreter" v Nesciově rukopisu chybí. Chyba byla objevena až poté, co se rukopis dostal do redakce časopisu "De Gids". Jiná chyba se v povídce vyskytuje stále. Japiho oblíbená píseň pojednává podle knihy chybně o „Nancy Brick“. Správně by to mělo být „Nancy Brig“. Tato píseň od Plumptona, na text W. S. Gilberta, pojednává o brize, která ztroskotá, načež se z její posádky stanou kanibalové. Tento „shop song“ byl posměšným zpracováním katastrofy lodě Medúza. Podle Nesciova znalce Enna Endta šlo o Grönlohovu oblíbenou píseň.

"Titaantjes (Titánci)".

Známá úvodní věta povídky "Titaantjes" zní:"„Kluci jsme byli - ale báječní kluci. I když to říkám já sám...“"V povídce se Koekenbakker ohlíží zpět do doby, kdy měl spolu se svými přáteli ještě ideály a vypráví, jak se zhroutily. Například Bavink namaloval mistrovské dílo, které následně rozřezal na pásky, protože zjistil, že touto malbou se ve skutečnosti stal tím, co kdysi navždy odmítl, tedy úspěšným bohatým mužem. Nakonec skončil v blázinci. Zbytek přátel se přizpůsobil společnosti, které se kdysi zřekl. Na konci příběhu stoupá jen Koekebakkerova hvězda. Je úspěšným žurnalistou, který dobře vydělává, ale na původních ideálech už mu příliš nezáleží. Ačkoliv povídka "Titaantjes" zachycuje z velké části stejné postavy jako první příběh "De uitvreter", vyžírka Japi se zde neobjevuje.  Morální poselství knihy spočívá v tom, že každý člověk se nakonec společnosti na úkor svých ideálů přizpůsobí, ať chce nebo ne. Stane se jejím členem i navzdory veškerému odporu vůči jejím požadavkům. Obě povídky jsou nejen důrazným protestem proti společnosti, ale zobrazují také boj, který zuřil mezi spisovatelem Nesciem a ředitelem Holland-Bombay Trading Company Grönlohem. Toto téma najdeme také v knihách Willema Elsschota, který rozpor spisovatel-obchodník zpracoval v příbězích o Laarmansovi a Boormanovi. Nescio a Elsschot spolu proto bývají často srovnáváni.

"Dichtertje" ("Malý básník").

Novela "Dichtertje" z roku 1918 ironicky a bez příkras nahlíží na měšťácké manželství, které je zde spojeno i s protikladem básník-měšťan. Známá Nesciova témata typu rozpor mezi tužbou a povinností, elsschotovský boj mezi „snem a činem“ a závěrečné zklamání jsou v novele zpracovány novým způsobem. Hlavní postavou příběhu je úředník Eduard, Ee, který tiše spřádá sny o tom stát se umělcem: "„Být velkým básníkem a zemřít.“" Jak se dá u Nescia očekávat, neskončí příběh příliš dobře. Edu napíše své mistrovské dílo a potom, podobně jako Bavink z povídky "Titaantjes", zešílí.  Během psaní pomáhala Nesciovi vždy jeho žena, která četla všechny rukopisy. Číst úryvky novely "Dichtertje" pro ni samozřejmě nebylo moc příjemné. Na začátku šesté kapitoly naráží Nescio na takto vzniklé domácí rozepře:"„Než budu pokračovat, chtěl bych jen říct, že také mé rukopisy přepisuje manželka a že poezii v tomto příběhu nechápe. [...] Zvláštní, v jiných příbězích jí obdobné věci nepřipadaly tak strašné. Myslím, že je to proto, že tento píšu já. Měla by sice umět rozeznat pana autora od pana Nescia, ale je to pro ni příliš. Situace je pro mě bolestná, mé domácí štěstí je lehce poškozeno, ale přesto pokračuji.“"

"Mene tekel".

Ke sbírce povídek "De uitvreter, Titaantjes" a "Dichtertje" byla při čtvrtém vydání připojena také sbírka "Mene Tekel," jejíž jméno odkazuje na frázi z Bible. Sbírka se skládá z množství črt a krátkých příběhů, které byly v roce 1946 nejprve publikovány samostatně. Známé črty z tohoto dílka jsou především "Mene Tekel", "Buiten-IJ" a "Pleziertrein" ("Výletní vlak"). Črta "Mene Tekel" už na začátku ukazuje oba charakteristické rysy Nesciových děl: první odstavec obsahuje podrobný popis západu slunce na venkově. Vzletnou prózu přeruší ve druhém odstavci s komickou necitelností Bavink: "„Pak řekl Bavink: “Stanu se slavným,“ stejně jako by někdo jiný řekl: “Ošidili mě o desetník,“ a my se cítili podvedení, všichni tři, Bavink, Bekker a já.“"  Nescio byl, zdá se, pravděpodobně stejně jako jeho čtenáři, připoután k postavám ze svých prvních povídek. V mnoha z jeho pozdějších příběhů se tito optimističtí idealisté znovu objevovali, chtěli zaútočit na nebesa a změnit svět, až se také oni zarmouceně smířili se svým osudem a stali se obyčejnými „mužíčky“.

Styl.

Nesciův styl vyniká přesností a originalitou, obsahuje minimum ozdob a přesně to správné množství toho, čemu se v literatuře říká understatement. Literární historik Gerard Knuvelder popisuje Nescia jako „"podchlazeného či ironického neoromantika",“ jenž podle něj chce vzbudit dojem, že je „"neemotivním, skoro střízlivým vypravěčem,"“ který s minimálními prostředky dosahuje maximálního efektu.

Témata.

Základní stavební prvek Nesciova díla popsal Knuvelder jako „"hledání viditelného a následně opět se skrývajícího Boha,”" kterýžto Bůh se podle vypravěče objevuje zejména v přírodě a ženách. Nescio vidí Boha zejména ve věčných projevech přírody: slunci a tekoucí vodě. Nesciovy postavy pozorují nepomíjivou krásu přírody, která uchvacuje zejména malíře, protože ti se cítí povinováni beznadějným úkolem přenést tento „"znak božskosti"“ na plátno. Některé postavy se smíří s existencí neproniknutelných tajemství a jiné se plně poddají svému poslání, což končí buď tragicky, nebo vznikem kompromisů, které vyústí v měšťáckost a materialismus. Většině však zůstane vzpomínka na mladický idealismus a tím také něco z jejich titánkovských postav.

Recepce díla.

Díla "Dichterje, De uitvreter" a "Titaantjes" byla poprvé společně vydána v roce 1918 harlemským obchodníkem s uměním J. H. de Boisem v nákladu 500 kusů. O deset let později se ukázalo, že se prodalo jen 300 výtisků knihy. Navzdory tomu přišlo v roce 1933 další vydání. V roce 1947 byly příběhy vydány potřetí, tentokrát v jejich známém chronologickém pořadí: "De uitvreter, Titaantjes" a "Dichtertje." Od čtvrtého vydání v roce 1956 byla k těmto povídkám přidávána také sbírka "Mene Tekel". Dlouhou dobu byla toto jediná Nesciova tvorba, která byla k dostání.  Až v průběhu třicátých let se jeho dílu dostalo větší pozornosti. V roce 1954 obdržel Nescio literární cenu Marianne Philipsprijs a krátce před smrtí vydal na naléhání přátel sbírku "Boven het dal en andere verhalen ("1961, "Nad údolím a jiné příběhy)". Tyto „"jiné"“ příběhy vybrala jeho žena a přátelé z povídek, které napsal v mládí a nikdy nepublikoval. Tato kniha také jako první obsahuje Nesciův úvod, ve kterém popsal svůj názor na psaní a kde i okomentoval vlastní práci. Úvod zakončil slovy: „"A pak jsem se tímto postaral o své literární dědictví, jako kdybych opravdu zemřel".“  Od té doby význam jeho práce výrazně stoupl. V současnosti je jeho odkaz považován za jeden z nejdůležitějších v nizozemské literatuře, navzdory tomu, že je jeho dílo vskutku malé. Mnohými je Nescio považován za jednoho z nejvlivnějších spisovatelů v dějinách nizozemské literatury. "De uitvreter," "Titaantjes" a "Dichtertje" byly v roce 2007 vybrány na seznam nejlepších nizozemsky psaných knih. Pozdější velikáni jako Gerard Reve a Willem Frederik Hermans často uváděli Nescia jako svůj vzor a zdroj inspirace.  Nesciův styl měl a stále má mnoho následovníků. Příznačná je pro něj věcná, „běžná“ volba slov. Nescio se tak ve své době výrazně lišil od zbytku literární produkce. „Lidový“ styl byl jedním z důvodů, proč měl ve své době tak malý ohlas. Věty plné hovorových prvků neodpovídaly očekávání, které lidé v té době vůči literatuře měli. Právě toto však pozdější literáti na Nesciovi oceňovali. „"Nescio psal, poté co desítky let byly na nizozemského čtenáře chrleny patetické nesmysly, jako normální člověk,“" napsal jeho obdivovatel Gerard Reve.  Také tematika děl a Nesciovy výroky o Bohu byly v té době považovány za šokující. „"Hází všechny konvence přes palubu a smějí se tomu, co je pro mnohé svaté,“" napsal recenzent v roce 1918 o Nesciových povídkách. V šedesátých letech se tento postoj změnil a Nescia přijalo také široké publikum. Avšak již dříve, ve třicátých letech, uznal Nescia jako významného spisovatele Menno ter Braak a další členové časopisu "Forum", který v té době udával tón nizozemské literatuře.

Překlady.

Nesciova díla byla přeložena do několika jazyků, mimo jiné angličtiny, němčiny, švédštiny, španělštiny, maďarštiny a italštiny. Na Slovensku vyšly povídky v roce 2009 pod názvem "Vyžierač, Titankovia, Malý básnik, Mene tekel". Do češtiny povídky zatím přeloženy nebyly.

Bibliografie.

1911 "De uitvreter," povídka v časopise "De Gids"  1915 "Titaantjes," povídka v časopise "Groot Nederland"  1918 "Dichtertje, De uitvreter, Titaantjes" (sbírka)  1946 "Mene tekel," novela  1956 "De uitvreter, Titaantjes, Dichtertje, Mene tekel" (sbírka)  1960 "Insula Dei", novela v časopise "Tirade"  1961 "De oester", povídka v časopise "Tirade"  1961 "Boven het dal en andere verhalen"  1962 "Heimwee, en andere fragmenten"  1971 "De X geboden," vydáno posmrtně  1996 "Natuurdagboek," vydáno posmrtně  2010 "Nescio, Brieven uit Veere"

Odraz díla.

Nizozemská popová skupina The Nits nazpívala v roce 1983 píseň „Nescio“ jako výraz úcty k tomuto spisovateli. Píseň se stala hitem a dodnes je i za hranicemi nejznámější skladbou skupiny. Píseň pojednávající o Japim pokračuje tam, kde skutečný příběh skončil: co se s Japim stalo poté, co sestoupil z mostu u Nijmegenu.  Po Nesciovi je pojmenováno několik ulic například v Groningenu či Haarlemu a zejména v okolí města Nijmegen, které pro něj bylo důležitým zdrojem inspirace. V Amsterdamu po něm v roce 2005 pojmenovali most pro pěší a cyklisty, který spojuje město s Diemerzeedijk, hrází, kde se Nescio a také jeho titánci často procházeli.

Jan Hendrik Frederik Grönloh (22. června 1882, Amsterdam – 25. července 1961, Hilversum), pseudonym Nescio (latinsky „Nevím“), byl nizozemský spisovatel neoromantických povídek částečně inspirovaných Multatuliho stylem. K jeho nejznámějším dílům patří trojice novel "De uitvreter" (1911, "Vyžírka"), "Titaantjes" (1915, "Titánci") a "Dichtertje" (1918, "Malý básník").

Nescio, de son vrai nom Jan Hendrik Frederik Grönloh est un écrivain des Pays-Bas (Amsterdam, - Hilversum, ). Son nom de plume signifie « je ne sais pas » en latin. Ses œuvres les plus connues sont les nouvelles "De uitvreter" (trad. française "le Pique-assiette"), "Titaantje" et "Dichtertje", qui composent une sorte de trilogie.


Poloha.

Asi 7 km nad Innsbruckem překlenuje most údolí Wipptal mezi obcemi Patsch a Schönberg. Na severním konci mostu se nachází dálniční sjezd "Patsch-Igls" na Brennerské dálnici u obce Patsch, na jižním konci je to parkoviště Europabrücke (obec Schönberg) s památkově chráněnou kapličkou "Europakapelle". Pod mostem jsou budovy vodní elektrárny Sillwerk, most lemuje po východní straně silnice 182 a na západním svahu údolí, částečně v tunelu, brennerská železniční trať.

Historie.

Cesta přes Brennerský průsmyk je jednou z nejvýznamnějších historických cest ve Střední Evropě. Trasa cesty "Via Raetia" z římských časů byla zvolena jako první část, vedla prudkým stoupáním přes Unterberg "(most Stephansbrücke)" k obci Schönberg na východní, vhodnější straně údolí. Tuto trasu také kopírovaly všechny ostatní cesty až po Brennerskou silnici.

Plánování.

V roce 1957 byla poprvé zvažována výstavba dálnice přes Alpy. Mezi Innsbruckem a Brennerským průsmykem musel být na vzdálenosti 34,5 km překonán výškový rozdíl 772 m, maximální sklon trasy ale neměl překročit 6%. Proto se zdálo jediným smysluplným řešením stoupání podél řeky Sill stejně jako v případě Brennerské železniční trati.  V průběhu šedesátých let byl tento projekt výstavby horské silnice přes Brenner změněn. Původně výstavba mostu v plánech Brennerské dálnice nebyla. Díky intervenci občanů Schönbergu, kteří doufali v oživení cestovního ruchu v oblasti Stubai, byl změněn průběh cesty z jedné strany údolí na druhou, což mělo za následek výstavbu mostu.  Pro nabídkové řízení v prosinci roku 1958 byl vytvořen oficiální předběžný návrh, který počítal se čtyřproudovým, 17 m vysokým trámovým mostem. V rámci nabídek byla předložena celá řada alternativních projektů, mimo jiné obloukový trubkový most s rozpětím 410 m, železobetonové obloukové mosty o rozpětí 280 a 270 m, stejně jako plán společnosti Waagner-büro a VÖEST – na trámový most, který byl nakonec zrealizován.  V průběhu zadání byl přidán další pruh pro pomalá vozidla a most byl z toho důvodu rozšířen z 20,00 m na 21,60 m. Při detailním plánování nastaly další změny, jako například doplnění svodidel do středního dělicího pásu. Po vypracování podrobné studie a výpočtů byla deska opět rozšířena na 22,20 m. Tím most získal kromě čtyř pruhů navíc pruh pro pomalá vozidla do stoupání a na obou stranách zábradlím chráněné úzké chodníky. Silnice ve stoupajícím směru byla široká mezi svodidly 10,60 m, zatímco v opačném směru má šířku pouze 8,30 m, takže střední dělicí pás je mírně vychýlen od osy mostu.

Výstavba.

25. dubna 1959 symbolicky zahájil stavbu spolkový ministr pro obchod a rekonstrukce Fritz Bock společně s guvernérem Tyrolska Hansem Tschiggfreyem. Při té příležitosti získal doposud nazývaný projekt "Sillbrücke III" nový název "Most Evropy."  17. listopadu 1963 byl most kancléřem Alfonsem Gorbachem zprovozněn se slovy „[...] spojuje v míru a svobodě národy Evropy [...]“.  Když byl most mezi lety 1959 až 1963 postaven, byl nejvyšší stavbou tohoto typu v Evropě, dosahující výšky 190 m nad zemí. Millauský viadukt mu však tento titul odebral dne 14. prosince 2004, kdy byl otevřen. Od té doby byl most několikrát zesílen a rekonstruován.

Popis.

Obecně.

Celkem 815 m dlouhá mostní konstrukce z předpjatého betonu se skládá z předmostí dlouhého 120 m, začínajícího na patě mostu, přechodové části a z 657 m dlouhé hlavní mostovky s pěti železobetonovými pilíři, která nese vozovku z ortotropní desky podepřené ocelovým dutým trámovým nosníkem. Hlavní most končí na předmostí Schönberg.  Ve své době byl Most Evropy svou výškou 190 m nad hladinou řeky nejvyšším mostem v Evropě. Své prvenství ztratil v roce 1973, kdy jej překonal viadukt Mala-Rijeka a v roce 1974 Viadotto Italia a Viadotto Sfalassà v Kalábrii.  Předmostí opisuje ve svém půdorysu oblouk o poloměru 400 m, který kousek před přechodovou částí přechází do spirály. Tento přechodový oblouk zasahuje ještě 39 m do druhého pole hlavní mostovky. Také přechodovou část u Schönbergu tvoří oblouk, který začíná asi v polovině posledního pole před opěrou.  Vozovka klesá na celé své délce ve směru na Innsbruck o 4,05 %.  Původní šířka 22,20 m byla v roce 1984 zvětšena o 1,2 m na každé straně na celkovou šířku 24,6 m. Od té doby má most v každém směru jízdy tři jízdní pruhy, přičemž pravý slouží pro pomalou jízdu těžké nákladní dopravy. Doplněny byly také vysoké ploty na obou stranách, které lemují chodník.

Předmostí.

Předmostí má 120 m dlouhý spojitý nosník vozovky tvořený spojitým sedmikomorovým trámovým nosníkem z předpjatého betonu, který ve svém půdorysu opisuje oblouk s poloměrem 400 m. Jako podpěry slouží tři železobetonové kyvné stěny, které jsou 65 cm silné a až 15 m vysoké. Vzdálenosti podpěr mezi podpěrou Patsch a přechodovou deskou jsou 27 + 33 + 33 + 27 m.

Pilíře.

Hlavní mostovka spočívá na pěti železo-betonových pilířích, z nichž nejvyšší je prostřední pilíř s výškou 146,5 m. V době svého dokončení byl nejvyšším mostním pilířem světa, až v roce 1974 ho překonal pilíř Viadotto Rago v Kalábrii svou výškou 150 m. Pilíře se od základu směrem k vrcholu zužují o 2,5 %, tedy jejich průřez se zmenšuje s rostoucí výškou. Mají tříkomorový dutý průřez, přičemž obě vnitřní stěny jsou silné 45 cm, zatímco tloušťka venkovní zdi klesá od 55 cm do 35 cm. Stěny jsou uvnitř zesíleny vodorovnými příčnými rámy se vzájemnou vzdáleností 20 cm.  Osy pilířů jsou vzájemně vzdáleny 81 + 108 + 198 + 108 + 81 + 81 m. Vrchní stavba je pevně uložena na obou stranách hlavního rozpětí na pilířích II a III, jinak je uložena na válečkových ložiskách.

Vrchní stavba.

657 m dlouhá vrchní stavba hlavního mostu je tvořena spojitým ocelovým dutým rámem s deskou vozovky zesílenou příčnými výztuhami. Rám je 10,0 m široký a na rozpětí přes 198 m si zachovává výšku 7,7 m. Kromě hlavního rozpětí se rovnoměrně mění výška rámu od 5,6 m u opěry Patsch na 4,7 m u vzdálenější a výše položené opěry Schönberg. Původně byla šířka mostovky 6,10 m na obou stranách, od roku 1984 byla úspěšně rozšířena na 7,30 m. Vrchní stavba byla postavena technologií letmé betonáže. Vozovka byla několikrát obnovena a původně byla opatřena 5 cm silnou vrstvou asfaltu.  Pro kontrolu spodní strany vrchní stavby byl nejprve sestaven inspekční vozík pojíždějící po kolejích, které jsou namontovány pod nosnou deskou na stranách trámového nosníku. Jeho výšku lze nastavit na odpovídající výšku nosníku. Aby mohl projet kolem pilířů, je ve středu rozdělen a obě poloviny mohou stranově vybočovat. Navíc musí obě poloviny projet krátkou trať nad pilířem po druhé kolejnici ve spodní části stěny nosníku. Později byl doplněn druhý vozík. Oba byly v roce 1996 přepracovány a vylepšeny.

Materiál.

Pro stavbu Mostu Evropy bylo přemístěno 55 000 m3 zeminy a kamene, prostavěno bylo 70 000 m3 betonu a 1400 tun betonářské oceli, 60 tun oceli do předpjatého betonu, ocelových konstrukcí je 6000 tun.

Provoz.

Brennerská dálnice je jednou z nejdůležitějších severo-jižních tras v Evropě. Průměrný denní průjezd vozidel za rok 2001 byl přibližně 40 000 a špičkový průjezd přes 70 000 vozidel včetně těžké dopravy, která tvoří 15,9 %.

Zajímavá fakta.

Stavba mostu si vyžádala 22 lidských životů. Zřejmě z neznalosti faktu, že pilíře jsou duté, udržuje se pevně moderní pověst, že při stavbě pilířů do výšky nebylo možné vyprostit nešťastné dělníky, protože by mohlo dojít k narušení statiky, a proto jsou v pilířích mostu zabetonováni někteří dělníci.  Most Evropy je motivem mnoha uměleckých vyobrazení a je populárním fotografickým motivem (nejvhodnější místo je u kaple na horním parkovišti). Je také motivem některých poštovních známek. Jeho design včetně konstrukce spodní stavby je nejlépe vidět ze staré Brennerské silnice, která se plazí mnoha serpentinami k patám pilířů.  V rámcovém obranném plánu studené války hrál most, stejně jako celá dálnice A13, důležitou taktickou roli. Proto je stále vybaven několika uzavíracími zařízeními a šachtami pro nálože.

Most Evropy ("Europabrücke") je nejvýznamnějším místem dálnice A13 (Brennerské) v Rakousku. Překonává Wippskou dolinu jižně od Innsbrucku v Tyrolsku. S výškou 190 m nad zemí byl v době svého dokončení v roce 1963 asi po dobu 10 let nejvyšším mostem v Evropě a také nejvyšší pilíř, s výškou 146,5 metrů, byl nejvyšším mostním pilířem na světě. V současnosti je to nejvyšší most v Rakousku.

L' (ou "pont de l’Europe d’Innsbruck" en français) forme la pièce maîtresse de l’autoroute du Brenner A13. C’est un viaduc long de qui franchit le Wipptal, juste au sud d’Innsbruck, en Autriche.


Život.

Otec Larse Vilkse byl Lotyš, matka Švédka. V roce 1987 získal doktorát z historii na univerzitě v Lundu, následně pracoval v letech 1988-1997 v Akademii umění v Oslu ("Kunsthøgskolen i Oslo"). V letech 1997-2003 byl profesorem teorie umění na bergenské Akademii umění a designu ("Kunst- og designhøgskolen i Bergen"). Od 70. let 20. století rovněž maloval a sochal, v umění je řazen k postmodernismu či konceptuálnímu umění. K nejznámějším dílům patří jeho dřevěné skulptury "Nimis" a "Arx" na území mikronároda Ladonie.

Karikatury proroka Mohameda.

Karikaturu Mohameda jako psa chtěl vystavit roku 2007 na výstavě v Tällerudu. Organizátoři ze strachu z reakce muslimské populace výstavu na poslední chvíli zrušili. Vilks nenašel ani jinou výstavní síň, která by se odvážila kresby vystavit. Rozhodl se tedy jednu karikaturu otisknout v regionálním deníku "Nerikes Allehanda". Vzápětí se spustila hysterická kampaň švédských muslimů a jejich vlivových struktur, silných ve švédské společnosti, následovaná oficiálními protesty islámských států - Íránu, Afghánistánu, Egypta a Jordánska. Organizace islámské spolupráce vyzvala švédskou vládu k „trestním akcím“ proti Vilksovi. Teroristická muslimská organizace Al-Kajdá vyhlásila odměnu 150 000 dolarů za jeho zabití. Od té doby žije pod policejní ochranou.  V roce 2009 byl zmařen vražedný plán tří muslimů s americkým občanstvím. Ve chvíli jejich zatčení bylo pozatýkáno několik muslimů rovněž v Irsku. Ti byli součástí spiknutí a měli v Irsku status uprchlíků. Vilks byl muslimy napaden i během své přednášky na Uppsalské univerzitě v roce 2010. Muslimové si navíc vynutili přerušení promítání filmu o homosexualitě. Den poté se pokusili Vilksův dům zapálit zápalnými láhvemi dva švédští bratři kosovského původu. V témže roce ve Stockholmu zaútočil sebevražedný muslimský atentátník, v poselství pro média vyznával nenávist k evropské kultuře a Vilksovi. V roce 2011 byla ve Stockholmu zatčena skupina tři muslimských zločinců za přípravu Vilksovy vraždy.  V únoru roku 2015 zaútočil mladík dánsko-palestinského původu automatickou puškou na kavárnu "Krudttønden" v Kodani, kde Vilks představoval některé své práce. Při útoku byl zabit jeden z návštěvníků a tři policisté byli zranění. Později téhož roku obdržel Lars Vilks Cenu Sapfó od dánské společnosti "Free Press Society"; cena byla předána v budově dánského parlamentu za přísných bezpečnostních opatření. V roce 2016 byla v jižní části Švédska zapálena jeho dřevěná instalace z roku 1980.

Lars Endel Roger Vilks Lanat (* 20. června 1946 Helsingborg) je švédský malíř, sochař, teoretik kultury, aktivista a bojovník za svobodu slova, který proslul svými karikaturami zakladatele islámu Mohameda jako psa, které vyvolaly protesty v islámských zemích (např. v pákistánském Karáčí). Vilksovi bylo již několikrát vyhrožováno smrtí a v roce 2010 se jej dokonce pokusila zabíti žena v americké Pensylvánii, za což byla následně odsouzena k 10 letům vězení.

Lars Endel Roger Vilks (né le à Helsingborg) est un artiste suédois et historien de l'art. Il est surtout reconnu pour ses œuvres provocatrices.


Pozadí.

Od roku 1954 probíhala v Alžírsku, jehož území rozdělené na tři departementy bylo součástí Francie, válka za nezávislost. Představitelé francouzské armády a francouzští osadníci v Alžírsku nechtěli možnost alžírské nezávislosti připustit a odmítali se podřídit vládě v Paříži. Aby politici situaci uklidnili, souhlasila většina z nich na jaře roku 1958 s návratem Charlese de Gaulla k moci. Část z těch, kteří mu k vládě pomohli, ale netušila, že de Gaulle považuje alžírskou nezávislost za nevyhnutelnou. V září 1959 dal de Gaulle své úmysly veřejnosti najevo a proces vedoucí k nezávislosti zahájil, v roce 1960 pak vyhlásil referendum o sebeurčení. V něm s převahou zvítězili stoupenci alžírské nezávislosti. 11. dubna 1961 de Gaulle prohlásil, že (Alžírsko) „stojí Francii víc, než jí přináší“ a Francie by se ho tedy měla vzdát, na což francouzští osadníci v Alžírsku a část francouzské armády reagovali 21. dubna pokusem o státní převrat.

Průběh puče.

Převrat zorganizovali penzionovaní generálové Challe a Salan, kteří dříve úspěšně veleli v alžírské válce, spolu s generálem Zellerem, bývalým náčelníkem štábu armády a generálem Jouhaudem, kterým předtím sloužil jako generální inspektor letectva. Spoléhat se mohli na větší množství důstojníků, velících v alžírské válce a asi dvě divize vojáků. Pučistům se podařilo zajmout velitele francouzské armády v Alžírsku generála Gambieze a jejich parašutisté ve Francii měli v plánu po spojení s obrněnými jednotkami postup na Paříž. Francouzská vláda však měla plnou podporu veřejnosti a předseda vlády Debré vyzval občany, aby se svými auty nebo i pěšky parašutistům postavili do cesty.  Klíčový vliv na další průběh puče měl televizní projev prezidenta de Gaulla z večera 23. dubna. Ten, oblečen do generálské uniformy, pronesl mimo jiné následující slova: „vydávám rozkaz použít všech prostředků, opakuji, všech prostředků k zastavení těchto mužů“. De Gaulle se také rozhodl uplatnit článek 16 francouzské ústavy, který mu v případě mimořádné situace dává do rukou výjimečné pravomoci. Jeho řeč pak přiměla důstojníky, kteří zatím stáli stranou, k rozhodnutí se do puče nezapojit. Na stranu vlády se postavili také odvedenci plnící brannou povinnost, část z nich pak obsadila vojenské sklady. De Gaulla podporovalo i francouzské námořnictvo a letectvo v Alžírsku, které se přemístilo do Evropy. Vojenští účastníci převratu sice měli podporu Francouzů žijících v Alžírsku, ale jejich cílem nebylo masové povstání, nýbrž čistě vojenský převrat, a tak ji nevyužili. Generál Challe odmítl během převratu i spolupráci s OAS, kterou francouzští osadníci v Alžírsku podporovali.  Ve Francii se vzbouření výsadkáři nechali přesvědčit policií, aby své operace přerušili, armáda jako celek zůstala věrná prezidentovi i vládě, a tak se 25. dubna Challe a Zeller vzdali. Puč definitivně skončil 26. dubna.

Následky.

Členové OAS, k nimž patřili i generálové Jouhaud a Salan, se rozhodli za francouzské Alžírsko dále bojovat pomocí terorismu a mimo jiné spáchali několik neúspěšných atentátů na de Gaulla. Nakonec byli Jouhaud i Salan zatčeni. Válka v Alžírsku skončila v březnu 1962 po podpisu evianských dohod, na základě nichž se Alžírsko mělo stát nezávislým státem. K tomu došlo 4. července 1962, když moc od Francie převzala provizorní alžírská vláda.

Alžírský puč byl neúspěšný pokus o státní převrat ve Francii, ke kterému došlo ve dnech 21.–26. dubna roku 1961. Pučisté chtěli svrhnout prezidenta Charlese de Gaulla a udržet francouzskou nadvládu v Alžírsku, většina armády i policejní jednotky však zůstaly věrné stávající vládě. Alžírsko se nakonec stalo roku 1962 nezávislým státem.

Le putsch des généraux du, également appelé putsch d'Alger, est une tentative de coup d'État, fomentée par une partie des militaires de carrière de l'armée française en Algérie, et conduite par quatre généraux cinq étoiles (Maurice Challe, Edmond Jouhaud, Raoul Salan et André Zeller). Ils déclenchèrent cette opération en réaction à la politique choisie par le président de la République, Charles de Gaulle, et son gouvernement, qu'ils considéraient comme une politique d'abandon de l'Algérie française. Pour sa part, le général Jacques Massu n'a pas participé à la rébellion.


Ohlasy.

„Hey Mama“ byla dobře přijata kritiky. Bianca Gracie z "Idolator" tuhle píseň popsala jako „šílený electro-house/trap sound“ a upozorňuje na „rap flow“ od Nicki Minaj. Na "Direct Lyrics" byla píseň popsána jako „inteligentně-vyrobené EDM-island zvuky“, zatímco Richard Baxter z "Popology Now" na písni pochválil elektronický styl a označil Bebe Rexha za hvězdu písně.  Několik hudebních společností a recenzentů označilo píseň „Hey Mama“ za vrchol alba, "Billboard" ji popsal jako „bombastickou písničku“ a Associated Press uvádí, že Nicki Minaj a Afrojack vytvořili „překvapivý R&B a funk mix“. Nicki Minaj obdržela pozitivní recenze na svůj zpěv.  Na druhé straně se předmětem kritiky z feministických médií stal text, který byl mnohými z nich označen za sexistický. Katie Barnes z "Feministing" popsala druhý verš ("Yes I do the cooking/ Yes I do the cleaning/ Plus I keep the na-na real sweet for your eating/ Yes you be the boss and yes I be respecting / Whatever that you tell me cause it's game you be spitting") jako „hrozný“, napsala, že „nezáleží na tom, jestli je verš doprovázen trochu „bumpin beatu“, když je v textu stále přítomno, co by žena měla dělat a jak by měla zacházet s mužem.“ Katherine Burks z "The Lala" označila text za „hrozně misogynní kecy“.

Umístění v žebříčku.

Píseň se dostala na 8. pozici v seznamu Hot 100 - stala se tak 10. písní v tomto seznamu od Davida Guetty, 12. od Nicki Minaj, 2. od Afrojacka (první byla "Give Me Everything") a první od Bebe Rexhy. "Hey Mama" byla pět týdnů v top 10 v UK Singles Chart. Píseň se nejlépe umístila na 10. místě a zůstala tam po dobu 4 týdnů. Píseň se umístila na 2. místě v UK R&B Chart.

Videoklip.

Oficiální video (režírované Hannah Lux Davis) bylo vydáno 19. května 2015. Video začíná Guettovou chůzí přes poušť se skupinou lidí, s niž najde uvnitř krabice stroj. Video prolínají scény s holografickou Nicki Minaj, zatímco v ostatních scénách jsou tancující lidé. Během refrénu Guetta a ostatní jezdí s auty po poušti, kde je také zeď s obrazovkou, na níž je Bebe Rexha. Video končí party a Guettou stojícím v poušti. Někteří lidé spojují videoklip s filmem, který vyšel ve stejném období.

Ocenění.

„Hey Mama“ obdržela tři nominace: za nejlepší spolupráci v Teen Choice Awards 2015, jako píseň léta v 2015 MTV Video Music Awards a za nejlepší spolupráci v 2015 MTV Europe Music Awards.

„Hey Mama“ je píseň francouzského DJe a producenta Davida Guetty a producenta Afrojacka. Vokály nazpívaly zpěvačky Nicki Minaj a Bebe Rexha. Píseň byla vydána 16. března 2015 jako čtvrtý singl z Guettova šestého studiového alba "Listen". „Hey Mama“ je třetí Guettova píseň, na níž spolupracoval s Nicki Minaj.

La chanson a été écrite par Ester Dean, Sean Gouglas, David Guetta, Giorgio Tuinfort, Nicki Minaj, Bebe Rexha et Nick Wall et produite par David Guetta, Afrojack et Giorgio Tuinfort. Le clip de la chanson a été publiée le.


Po italských válkách (1494–1559).

Mírové smlouvy z Cateau-Cambrésis mezi Alžbětou I. a francouzským králem Jindřichem II. ze 2. dubna a Jindřichem II. a Filipem II. Španělským ze 3. dubna 1559 v Le Cateau-Cambrésis mj. zavázaly Francii k navrácení Piemontu a Savojska savojskému vévodovi, a Korsiku Janovské republice. Ještě významnějším bodem smlouvy bylo potvrzení přímé španělské vlády na Milánem, Neapolí, Sicílií, Sardinií a státem Presidi, a nepřímé vlády (skrze nadvládu nad Toskánskem, Janovem a dalšími menšími státy) severní Itálie. Přirozeným spojencem byl také papež. Jedinými skutečně nezávislými entitami na Apeninském poloostrově tak byly pouze Savojské vévodství a Benátská republika.

Po válce o španělské dědictví (1701–1714).

Po ujednáních utrechtského míru se španělské državy ve Evropě rozdělily. Savojskému vévodství v Itálii připadla Sicílie a části Milánského vévodství, zatímco Karel VI. (arcivévoda rakouský) získal Neapolské království, Sardinii a kus Milánského vévodství spolu s dalšími menšími státy.

Od Restaurace po Risorgimento.

Po porážce napoleonské Francie byl roku 1815 svolán Vídeňský kongres, který měl přepsat mapu evropského kontinentu. V Itálii byl kongresem obnoven přednapoleonský stav nezávislých vlád, byť přímo řízených nebo silně ovlivněných hlavními evropskými mocnostmi, zejména Rakouskem. Kongres také ukončil existenci dvou republik: Janov byl anektován Sardinií a Benátky spojeny s Milánem do nového království v rámci Rakouského císařství. Boj za sjednocení Itálie byl vnímán především jako agitace proti habsburskému rodu, neboť Rakousko přímo ovládalo převážně italskojazyčnou severovýchodní část dnešní Itálie a zároveň bylo největší silou proti sjednocení. Rakouské císařství energicky potíralo nacionalistické nálady na Apeninském poloostrově, podobně jako jinde na svých územích.

Území dnešní Itálie bylo po zhroucení Západořímské říše v roce 476 a následných barbarských nájezdech, až do doby sjednocení Itálie v roce 1860, konglomerací městských států, republik a dalších nezávislých entit.

La liste des anciens États italiens recense les États qui se sont succédé au cours de l'Histoire sur le territoire de l'Italie contemporaine (péninsule Italienne, îles de Sicile et de Sardaigne).


Geografie.

Komijské pralesy se rozkládají na ploše 32 800 km2 na západním svahu severního Uralu, na severovýchodě Komijské republiky. Na západě je území tvořeno rovinami tajgy, na východě potom stoupá až do horských poloh. Roviny na západě se nacházejí přibližně 100 m n. m. Na nich se nachází četné bažiny a nivy. Na východě se začíná terén vlnit a táhne se přes podhůří Uralu. Na jihu tohoto území leží "Pečoro-Ilyčská přírodní rezervace", zalesněná rovina s písčitými a jílovitými půdami, vzniklá pohyby ledovců. Podhůřím protékají řeky pramenící v Uralu, například Ilyč, Ščugor či Podčerje, které ústí do Pečory. Díky erozi vápence vznikla v podhůří krasová oblast, ve které se nachází mnoho různých propastí, kráterů, kamenných sloupů a proměnlivých koryt řek. Východní hranice pralesů tvoří vrcholky Uralu, nejvyšší horou nacházející se na území chráněné oblasti je Narodnaja, vysoká 1895 m.

Fauna a flora.

Velká část Komijských pralesů má charakter tajgy, která se táhne od bažin a niv v rovinách až po podhůří Uralu. Lesy jsou tvořeny především borovicí lesní a modřínem sibiřským, který roste hlavně ve vyšších polohách. V údolích se daří smrku ztepilému, jedli sibiřské a borovicím. Ve vyšších polohách je tajga nahrazena subalpínským vegetačním stupněm s travinatými územími či horským lesem. Komijské pralesy jsou jediným územím v Evropě, kde se vyskytuje borovice sibiřská.  Komijské pralesy jsou útočištěm pro množství ohrožených a chráněných druhů zvířat, jako například vydra říční, vlk, bobr evropský, rys ostrovid, rosomák sibiřský či sobol asijský. K nejznámějším druhum savců patří mj. los evropský, zajíc bělák, kuna lesní, poletuška slovanská, veverka obecná či medvěd hnědý. Kromě bobra se na území nově usadila také ondatra pižmová. Mezi 204 rozpoznaných druhů ptáků patří datel černý, bělokur rousný, ořešník kropenatý, datlík tříprstý, modruška tajgová, tetřívek obecný a tetřev hlušec, stejně jako některé druhy vodních ptáků: hohol severní, morčák velký, husa polní či hvízdák euroasijský. Téměř všechny řeky protékající tímto územím souží jako místa tření lososů. Celkem zde bylo objeveno 16 různých druhů ryb, např. lipan podhorní či různé druhy síhů.

Ohrožení.

Ačkoli je území komijských pralesů chráněno ruskými zákony i mezinárodními úmluvami, bohatá naleziště zlata na území národního parku "Jugyd va" přitahují těžaře. Na teritoriu parku docházelo k nelegální těžbě zlata a tlak na komijskou vládu vyústil až v posunutí hranic parku roku 2010 a tím k oficiálnímu uvolnění ložisek zlata.

Komijské pralesy (rusky "Девственные леса Коми") se rozkládají na severu Uralu na území Komijské republiky Ruské federace. Od roku 1995 jsou zaneseny na. Jedná se o největší nedotčené lesy Evropy (na ploše 32 800 km2).

Les forêts vierges de Komi (en ) sont l'un des sites du patrimoine mondial de l'UNESCO dans les montagnes de l'Oural septentrional de la République des Komis, en Russie. Étendues sur, elles constituent la plus vaste forêt vierge en Europe.


Popis.

Drátěná komora používá pole drátů vysokého napětí (anoda), které běží přes komoru s vodivými stěnami držícími potenciál v zemi (katoda). Alternativně mohou být kabely na potenciálu země a katody, která probíhá přes vysoké záporné napětí. Důležité je, že jednotné elektrické pole přitahuje další elektrony nebo záporné ionty k anodě drátů s malým bočním pohybem.  Komora je naplněna pečlivě vybraným plynem, jako je směs argonu a metanu, proto aby každá ionizující částice, která prochází trubicí ionizovala okolní plynné atomy. Vzniklé ionty a elektrony jsou urychlovány elektrickým polem napříč komorou, což způsobuje lokální kaskády ionizace známé jako Townsendova lavina. Ta se sbírá na nejbližším drátu a výsledkem je náboj úměrná ionizačnímu efektu detekované částice. Výpočetní impulsy od všech drátů lze nalézt v trajektorii částice.  Adaptace této základní konstrukce jsou "tenké mezery, odporový talíř" a "driftová" komora. Driftová komora má také subdělení do pásem zvláštního použití v návrhu komory známém jako časová projekce, mikropáskových plynů a typů detektorů, které používají křemík.

Vývoj.

V roce 1968 vynalezl Georges Charpak při svém pobytu v Evropské organizaci pro jaderný výzkum drátěnou komoru ("multi-wire proportional chamber", MWPC). Dřívější bublinová komora dokázala detekovat pouze jednu nebo dvě částic každou sekundu. Drátěná komora mohla detekovat až 1000 částic každou sekundu. Komora vyrábí elektronické signály z detekce částic umožňující vědcům zkoumat data pomocí počítače. Drátěná komora je vývojem jiskrové komory.

Vyplňové plyny.

V typickém experimentu obsahuje komora směs těchto plynů: Mohou být ale použity i tyto plyny:

Použití.

Pro experimenty fyziky vysokých energií se používá k pozorování drah částic. Po dlouhou dobu byly pro tento účel používány bublinkové komory, ale se zlepšením elektroniky se stala žádoucím mít detektor s rychlým elektronickým čtením. V bublinkové komoře byly vytištěny fotografie, které se následně zkoumaly. Drátěná komora je komora s mnoha paralelními vodiči uspořádanými jako mřížka. Tyto vodiče jsou pod vysokým napětím, kovový kryt je uzemněn. Stejně jako u Geigerova čítače zanechávají částice stopy iontů a elektronů, které jsou unášeny směrem k "nejbližším" drátům. Označením drátů, které zaznamenaly proudový pulz lze určit dráhu částice.  Komora má velmi dobré relativní časové rozlišení, dobrou poziční přesnost a samospouštěcí funkci (Ferbel 1977).  Rozvoj komory umožnil vědcům studovat trajektorie částic s mnohem lepší přesnost a také poprvé pozorovat a studovat vzácnější interakce, které se vyskytují prostřednictvím interakcí částic.

Driftová komora.

Pokud dojde k přesnému měření časování proudových impulsů drátů a pokud je bráno v úvahu, že ionty potřebují nějaký čas, aby driftovaly na nejbližším drátu, lze odvodit vzdálenost, kterou částice prošla. Tím se výrazně zvyšuje přesnost dráhové rekonstrukci a tento koncept je znám jako driftová komora.  Driftová komora funguje na principu vyrovnávání ztráty energie z částic způsobujících dopady s částicemi plynu s narůstáním energie vytvořené s vysokoenergetickým elektrickým polem používaným k urychlení částic. Design je podobný drátěné komoře ale střední vrstva drátů je ve větší vzdálenosti od sebe. Detekce nabitých částic uvnitř komory je možná na ionizujících částicích plynu v důsledku pohybu nabitých částic.  V detektoru CDF II ve Fermilabu je driftová komora nazývaná Central Outer Tracker. Komora obsahuje argon a metan, dráty jsou odděleny mezerami velkými 3.56 mm.  Pokud se dvě driftové komory používají s dráty, jedna s vodiči kolmými na vodiče druhé komory, obě kolmé ke směru paprsků, je možná přesnější detekce polohy. Pokud se používá k detekci další jednoduchý detektor se špatným nebo nulovým pozičním rozlišením částic v pevné vzdálenosti před nebo za dráty, třídimenzionální rekonstrukce může být provedena a rychlost částic odečtena z rozdílu doby průchodu částic v jiné části detektoru. Toto nastavení dává detektor nazvaný časová projekční komora.  Pro měření rychlosti elektronů v plynu existuje speciální driftová komora, rychlostní driftová komora, která měří driftový čas pro známou polohu ionizace.

Drátěná komora (anglicky "multi-wire proportional chamber") je typ proporcionálního čítače, který rozpozná nabité částice a fotony a může dát poziční informace o jejich trajektoriích, sledováním drah plynné ionizace.

Une chambre à fils (ou plus précisément chambre proportionnelle multifilaire) (MWPC pour en anglais) est un détecteur de particules ionisées inventé en 1968 par Georges Charpak, ce qui lui vaut le prix Nobel de physique en 1992.


Argumenty.

Shapley argumentovat ve prospěch tvrzení, že Mléčná dráha představuje celý vesmír. Věřil, že „spirální mlhoviny“, jako je například Andromeda jsou prostě součástí Mléčné dráhy. Toto tvrzení dokládal tím, že pokud by Andromeda nebyla součástí Mléčné dráhy, její vzdálenost by s ohledem na relativní velikost musela být v řádu 10 světelných let, což většina astronomů neuznávala. Adriaan van Maanen také poskytl důkazy pro Shapleyho argumentaci. Van Maanen byl uznávaný astronom zabývající se časem, který tvrdil, že pozoroval rotaci galaxie Větrník. Pokud by tento objekt byl skutečně odlišnou galaxií a jeho rotace by byla pozorovatelná v řádu let, orbitální rychlost objektu by byla obrovská a šlo by o porušení všeobecného omezení rychlosti, rychlosti světla. Také byl použit argument, že byly pozorovány novy v „mlhovině v Andromedě“, které měly být krátce jasnější než celá mlhovina, což představuje zdánlivě nemožnou výstupní energii objektu pokud by Andromeda ve skutečnosti byla samostatná galaxie.  Curtis na druhé straně tvrdil, že Andromeda a další „mlhoviny“ jsou samostatnými galaxiemi neboli „ostrovními vesmíry“ (termín vymyslel v 18. století filozof Immanuel Kant, který rovněž věřil, že „spirální mlhoviny“ se nacházejí mimo naši galaxii). Curtis ukázal, že v Andromedě bylo více nov než v Mléčné dráze. Ptal se, proč bylo více nov v jedné malé části galaxie, než v jiných částech galaxie, pokud by Andromeda nebyl samostatnou galaxií, ale mlhovinou v rámci naší Galaxie. To vedlo k jeho tvrzení, že Andromeda je samostatná galaxie s vlastní historií a mírou událostí nov. Také zmiňoval tmavé pruhy přítomné v jiných galaxiích podobné mračnům prachu nacházejícím se v naší Galaxii a masivní dopplerovské posuny v jiných galaxiích.  Curtis prohlásil, že pokud by van Maanenova pozorování rotace galaxie Větrník byla správná, on sám by se mýlil v tvrzení o velikosti vesmíru a tedy že Mléčná dráha by byla jednou galaxií ve vesmíru.

Po debatě.

Později vyšlo najevo, že van Maanenova pozorování byla nesprávná, není možné pozorovat rotaci galaxie Větrník v průběhu lidského života.  Díky práci Edwina Hubblea je nyní známo, že Mléčná dráha je jen jedna z asi 200 miliard galaxií v pozorovatelném vesmíru, což dokládá, že Curtisova strana byla v debatě blíže pravdě. Dále je dnes mezi astronomy obecně přijímáno, že Shapleyovy novy byla ve skutečnosti supernovy, které skutečně dočasně mohou přesvítit celou galaxii. V jiných otázkách debaty byly výsledky smíšené (skutečná velikost Mléčné dráhy je mezi velikostmi navrženými Shapleyem a Curtisem), nebo ve prospěch Shapleyho (Curtis tvrdil, že se Slunce nalézá poblíž středu nebo ve středu Galaxie, zatímco Shapley správně umístil Slunce do vnějších oblastí galaxie).

Další Velké debaty.

Formát diskuse byl následně použit při polemikách o povaze základních otázek v astronomii. Na počest první „Velké debaty“ uskutečnilo Smithsonian Museum další 4 podobné události.

V astronomii byla Velká debata, také zvaná Shapleyho–Curtisova debata, byla vlivná debata mezi astronomy Harlowem Shapleyem a Heberem Curtisem, která se týkala povahy tzv. spirálních mlhovin a velikosti vesmíru. Základní otázkou v rámci debaty bylo to, zda jsou vzdálené mlhoviny relativně malé a leží v okrajové části domovské galaxie Země, nebo zda jde ve skutečnosti o nezávislé galaxie, což znamená, že jsou nesmírně velké a vzdálené. Debata se konala 26. dubna 1920 v Bairdově auditoriu Smithsonian Museum of Natural History. Oba vědci představili během dne nezávislé technické dokumenty o „měřítku vesmíru“ a poté se zúčastnili společné diskuse, která proběhla večer. Hodně z proslulosti Velké debaty vzniklo díky dvěma dokumentům zveřejněným Shapleym a Curtisem v květnu 1921 ve vydání "Bulletin of the National Research Council".

Le « Grand Débat » est le nom donné aux discussions qui ont lieu dans le courant des années 1920 sur la nature de ce qui est à l'époque appelé les « nébuleuses », et qui sont en fait des galaxies situées à l'extérieur de la Voie lactée. Le débat porte sur la nature et la distance de ces objets, et par suite de leur nature galactique ou extragalactique. La date la plus célèbre de ce débat est celle du au musée national d'histoire naturelle des États-Unis ("National Museum of Natural History)" de la "Smithsonian Institution".


Děj.

Conquistador Tomás Verde v Novém Španělsku bojuje se skupinou mayských bojovníků. Snaží se dostat do pyramidy, kde je následně napaden mayským knězem.  Příběh dále představuje podobně vypadajícího muže, který opatruje vysoký strom a putuje v kulaté bublině vesmírem, přičemž je vyrušován ženou jménem Izzi.  Ve třetí dějové lince, která se odehrává v současnosti, doktor Tom Creo ztrácí svou manželku Izzi, kterou postihl nádor na mozku. Tom pracuje na léku proti degenerativním onemocněním mozku s pomocí vzorků ze stromu z Guatemaly. Izzi se postupně smiřuje se smrtí, avšak Tom tuto skutečnost odmítá přijmout a snaží se pro ni najít lék. Izzi mezitím sepisuje příběh nazvaný „Fontána“ o královně Izabele, která kvůli Inkvizici ztrácí království a pověřuje Tomáse Verdeho, aby se vydal na území Mayů do Střední Ameriky hledat mýtický Strom života. Jelikož Izzi nepředpokládá, že dokončí svou knihu, požádá Toma, aby ji dopsal za ni.  Izzi s Tomem na obloze pozorují mlhovinu Xibalba a Izzi si předstvuje, stejně jako Mayové, že se zde po smrti setkají jejich duše, až hvězda exploduje jako supernova.  Tom zaznamenává pokroky ve vývoji léku a objevuje účinky proti stárnutí. Krátce poté však Izzi umírá. Tom se na jejím pohřbu rozhodne, že nalezne lék na smrt.  Tomás ve středoamerické džungli zjišťuje, že většina jeho družiny je již vyčerpána a odmítá nadále pokračovat ve hledání pyramidy. S několika posledními věrnými následovníky doráží k pyramidě. Následně se zopakuje úvodní scéna, ve které Tomás bojuje s mayským knězem.  Vesmírný cestovatel Tom tráví čas fyzickým i mentálním cvičením, například meditací, která mu umožňuje vnímat minulost a interagovat s ní.  Dobyvatel Tomás je mayským knězem zasažen do břicha a kněz se ho právě chystá zabít, když se mu náhle zjeví Tom. Kněz nyní považuje Tomáse za Stvořitele, díky kterému se zrodil veškerý život. Tomás zabije kněze jakožto oběť a pokračuje k jezeru s velkým stromem, který považuje za Strom života. Tomás si nanese mízu ze stromu na svou bodnou ránu a ta zmizí. Začne pít mízu vytékající z kůry, avšak podle staré mayské pověsti tím dává vzniknout novému životu. Z jeho těla začnou rašit rostliny a tráva.  Ve vesmíru strom uvnitř bubliny umírá těsně před koncem cesty a hvězda krátce poté zaniká výbuchem supernovy. Pohlcuje bulbinu a vše uvnitř ní. Putovníkovo tělo se rozpadá a je vstřebáno stromem, který díky tomu začne opět kvést. Zjevuje se Izzi a podává Tomovi ze stromu ovoce. Tom ho zasazuje na Izzině hrobě.

Fontána (v anglickém originálu "The Fountain") je americký dramatický film Darrena Aronofského z roku 2006. V hlavních rolích se objevili Hugh Jackman a Rachel Weiszová. Ve snímku se mísí prvky fantasy, sci-fi a duchovna. Skládá se ze tří hlavních dějových linií s tématy nesmrtelnosti, ztráty milovaných a snahy vyhnout se tomuto osudu. Jackman a Weiszová zde ztvárnili několik postav spoutaných láskou napříč prostorem a časem – španělského conquistadora a jeho nešťastnou královnu, současného vědce a jeho manželku postiženou rakovinou a vesmírného putovníka.

The Fountain ou La Fontaine au Québec est un drame sentimental américain réalisé en 2006 par Darren Aronofsky, avec Hugh Jackman et Rachel Weisz.


Dějiny výzkumu.

Jeskyně, kterou v roce 1894 objevil Guglielmo Martinaglia, se stejně jako okolní lokality stala koncem 19. století místem těžby vápence. Záhy se začaly objevovat první ostatky vyhynulých živočichů, jak dokládají písemné zprávy z let 1896-1897. Některé návštěvníky zaujala i pozoruhodná krasová výzdoba jeskyně. Začali proto usilovat o její ochranu, což se ovšem nepodařilo, a tak byly krápníky i jiné sintrové útvary v letech 1918-1920 nenávratně poškozeny postupující těžbou.Místo získalo mezinárodní věhlas roku 1936, kdy tu Robert Broom 17. srpna zachytil první známé ostatky dospělého australopitéka. Rod "Australopithecus" byl sice popsán již v roce 1925, ale jen na základě dětské lebky (tzv. Taungské dítě), která nemohla být vzhledem k neukončenému růstu plnohodnotnou oporou pro uznání nového taxonu.  Robert Broom pak ostatky homininů ve Sterkfontein vyhledával až do roku 1939 a zachytil ještě 18 vzorků. První nálezy popsal jako "Australopithecus transvaalensis", ale již v roce 1937 je kvůli mírným odlišnostem od znaků taungského dítěte přesunul do samostatného rodu "Plesianthropus" ("P. transvaalensis"). Po revizi z roku 1954 jsou všechny nálezy shrnovány do druhu "Australopithecus africanus".  Během druhé světové války byly těžební práce zastaveny v důsledku poklesu poptávky po vápenci. Tak ustala i výzkumná činnost, která mohla být obnovena až 1. dubna 1947. Vedení prací se opět ujal Robert Broom, a to až do března roku 1949, kdy se i se svými spolupracovníky přesunul k nedaleké jeskyni Swartkrans. Již 18. dubna 1947 přitom byla ve Sterkfontein nalezena velmi dobře dochovaná lebka STS 5, která podle tehdejšího rodového názvu získala přezdívku Mrs. Ples.  Další odkryvy na lokalitě započaly v roce 1954. Roku 1956 C. K. Brain v dříve nezkoumané části odhalil první kamenné nástroje. To způsobilo zvýšení zájmu o lokalitu. Odkryvy v letech 1957-1958 vedl John T. Robinson a kromě několika kosterních ostatků homininů objevil přes 200 kamenných a kostěných nástrojů.  Zásadní krok byl učiněn v roce 1959. Tehdejší majitelé věnovali území jeskyně Sterkfontein univerzitě Witwatersrand v Johannesburgu, aby tu její zástupci mohli bez omezení pokračovat ve výzkumech. Roku 1966 tak P. V. Tobias zahájil rozsáhlý systematický výzkum jeskynního systému, který pokračuje až do současnosti a představuje jeden z nejdéle trvajících paleoantropologických výzkumů v Africe.  Hlavní pozornost se tradičně soustředila na uloženiny v horní části jeskyně (tzv. Type site a Extension site), vydávající velmi početné ostatky časných homininů. V 90. letech 20. století se však pozornost upřela i do níže položených dutin. V roce 1995 byly odhaleny zlomky kostí australopitéků v Jacovec cavern a roku 1997 i v Silberberg Grotto.

Geologie.

Sterkfontein tvoří složitý jeskynní systém. V horní části se nachází jedna velká komora, která je vlivem eroze i těžby vápence otevřená k povrchu, částečně nezastropená. Dolní část jeskynního systému je výrazně rozsáhlejší a spletitější. Součástí je také na 30 podzemních jezírek a jezer. V těsném severním sousedství Sterkfontein se nacházejí samostatné jeskyně "Lincoln" a "Fault Cave".  Jednotlivé části jeskyně vyplňují sedimenty o mocnosti zhruba 20 m, místy však až 30 m. Usazeniny byly v roce 1978 rozděleny na 6 částí (Member 1 – Member 6), na počátku 21. století byla zdokumentována ještě sedmá část výplně, mladší než Member 6. Posoudit vzájemné vztahy jednotlivých úseků výplně však není snadné – mnohdy docházelo k ukládání na více místech naráz a období sedimentace byla střídána opětovnou erozí, takže stratigrafie není jednoznačně čitelná.  Základ jeskyně vznikl patrně v miocénu, zhruba před 18-20 miliony let, hluboko pod hladinou spodní vody a asi 50-60 m pod tehdejším povrchem. Následným poklesem spodní vody se pak dotvořila krasová jeskyně a postupně i její sintrová výzdoba. Souvislá vrstva sintru na stěnách značí, že jeskyně byla v té době plně nebo z větší části uzavřená. Kvůli chybějící vodě se však začaly rozšiřovat pukliny ve stropě, až se zhruba před 3 – 3,5 miliony let otevřely první svislé šachtovité vstupy. Těmi se dovnitř začala dostávat zemina z okolního povrchu včetně ostatků různých živočichů. Po zpevnění rozpuštěným a znovu vysráženým vápencem vznikla brekcie, typická výplň jihoafrických jeskyní. Postupně se díky erozi snižovala i úroveň terénu nad jeskyní, takže se výše položené dutiny ocitly těsně pod povrchem. Nejpozději před 2,8 miliony let se vstupy do jeskyně rozšířily natolik, že je různí živočichové (šavlozubé kočky, hyeny, lvi, levharti) mohli využívat jako doupata, čímž se dovnitř dostávaly i kosti jejich kořisti. Postupující eroze a následně těžba vápence nakonec způsobili propad části stropu ve střední části jeskyně.  Výplň jeskyně tvoří tyto části: Dále je zkoumána i Jacovec cavern. Nachází se asi 30 m pod současným povrchem a je jedním z nejníže položených míst ve Sterkfontein. Usazeniny, vyplňující tuto prostoru, nemají žádný stratigrafický vztah k dalším částem jeskyně.

Datování.

I přes rozsáhlý a dlouhodobý výzkum má lokalita dosud nejasné datovaní. Odborníci se shodují v počtu a dělení sedimentů, vyplňujících jeskyni, jejich odhadované stáří se ovšem může v jednotlivých studiích podstatným způsobem lišit. Důvodem je především nedostatek dobře datovatelných sedimentů, jakými jsou například východoafrické vrstvy sopečného popela, na něž lze snadno aplikovat radiometrické datovací metody. Ve Sterkfontein se proto – podobně jako v ostatních jihoafrických jeskyních – stále nejčastěji uplatňuje především biostratigrafie, tedy datace na základě přítomnosti určitých živočišných druhů. Jejich výskyt je přitom srovnáván s dobře datovatelnými lokalitami východní Afriky. Teprve v posledních letech technický rozvoj umožnil uplatnění absolutních datovacích metod i v jižní Africe – využíván je paleomagnetismus, ESR datování nebo metoda uran-olovo.  Snahy o přesnější dataci se tradičně soustředí především na část Member 4, která vydává početné ostatky homininů. Spektrum nalézaných druhů zvířat ji klade do doby zhruba před 2,3-2,8 milionu let. Starší paleomagnetické studie ji datovaly do rozmezí 2,16-2,58 miliony let, novější měření však odpovídají spíše době před 2,58-2,85 milionu let. Rovněž ESR datování odpovídá době před 2,6-2,8 milionu let, nejmladší části Member 4 však mohou být staré je asi 2 miliony let. Také nová datace metodou uran-olovo udává pro Member 4 stáří 2,0-2,6 milionu let.  S novými objevy ve starších částech jeskynní výplně se zájem obrací i k těmto sedimentům. Stáří Member 2 je ovšem předmětem živých debat. Původně bylo podle nálezu kostí vyhynulé hyeny "Chasmaporthetes" určeno na 3-3,5 milionu let. Paleomagnetické datování tento předpoklad potvrdilo datací do doby před 3,3 miliony let. Datace atomů berylia možné stáří původně posunula až na 4,17 milionu let, ale podrobnější aplikace téže metody dataci opravila na 3,67 milionu let. Jiné studie však předpokládají výrazně nižší stáří. Datace sintru pomocí metody uran-olovo a uran-thorium klade Member 2 do doby před 2,6-2,8 milionu let a nález hominina do doby před 2,2 milionu let Také nové využití paleomagnetismu ukázalo na stáří nejvýše 2,6 milionu let. Podrobnější průzkum stratigrafie však ukázal, že sintr je výrazně mladší než brekcie, z níž pocházejí nálezy.  Datace horniny v Jacovec cavern pomocí atomů berylia udává stáří 4,0-4,2 milionu let, ovšem přítomnost kostí rodu "Equus" naznačuje, že usazeniny nemohou být starší než 2,36 milionu let (nebo byly starší sedimenty později výrazně narušeny).  Datace Member 5 s nálezy kamenných nástrojů rovněž není jednoznačná. Dle biostratigrafie dosahuje podle většiny studií stáří 1,1-1,5 milionu let, může být ale i mírně starší, směrem ke 2 milionům let. Kombinace paleomagnetismu a ESR datování ukazuje na vznik v době před 1,1-1,4 milionu let.  Member 6 a mladší Post-member 6 vznikly ve středním až pozdním pleistocénu.

Nálezy.

Sterkfontein představuje jedno z nejvýznamnějších míst, umožňujících poznání starší doby kamenné v Africe. Do roku 2015 zde bylo odhaleno přes 750 ostatků homininů (převážně zubů a zlomků lebek či čelistí), stovky tisíc kostí dalších živočichů, více než 300 zlomků fosilního dřeva a na 4000 kamenných nástrojů. Nálezy homininů patří především druhu "Australopithecus africanus". Stovky kusů kostí dokládají na 90 jedinců. To umožňuje poznání širší populace z jediné lokality, studium individuálních rysů i rozdílů mezi pohlavími nebo různými věkovými kategoriemi. Dále byly zachyceny kosti druhu "Homo ergaster" a snad i "Paranthropus robustus". Sterkfontein je tudíž nejbohatší naleziště homininů v jižní Africe a jedna z nejbohatších na světě.

Paleoekologie.

Početné nálezy zvířecích kostí i zbytků rostlin umožňují poměrně dobře rekonstruovat minulé přírodní prostředí lokality. Tyto rekonstrukce se přitom opět soustředí především na dobu, kdy v okolí jeskyně žili jedinci druhu "Australopithecus africanus" (Member 4).  V době ukládání Member 2 i sedimentů v Jacovec Cavern se v údolí řeky Blaauwbank předpokládá hustší lužní les, dál od vody patrně i prosvětlenější porosty. Tomu nasvědčuje množství nálezů kostí opic ("Colobinae") i ostatky levhartů. V okolí se ale mohly vyskytovat i úseky otevřené bezlesé krajiny, což dokládají nálezy turovitých (buvolci, přímorožci) a některých šelem (karakal, vyhynulá hyena "Chasmaporthetes," šavlozubé "Homotherium"). Předpokládá se, že za hromaděním kostí v jeskyni nestojí v této době žádný predátor, nýbrž že zvířata sama spadla dovnitř špatně patrnými komínovými průduchy a nedokázala se již dostat ven.  Ostatky zvířat z Member 4 ukazují na mozaikovitou krajinu, složenou z prosvětlených lesíků, doplněných travnatou krajinou. Fosilizované zbytky dřeva a lián (zejména "Dichapetalum mombuttense") však dokládají přítomnost tropického/lužního lesa s hustým podrostem. Ten mohl přežívat v chráněném údolí řeky Blaauwbank, kde se v porovnání s okolím udržovala větší vlhkost. Kosti zvířat se do jeskyně dostaly pravděpodobně činností šelem, které v dutinách měly svá doupata, kam odnášely kořist. Malá část kostí se do jeskyně mohla dostat i splachy z povrchu společně se zeminou.  Krajina v době ukládání Member 5 byla již zřejmě sušší, otevřenější a převládaly v ní traviny, jak ukazují ostatky noháčů, pštrosů, lvů i buvolků. Stále však přežívaly i ostrůvky prosvětlených lesů. Zhruba v době mezi 1,5-2 miliony let tudíž muselo dojít k nápadné proměně krajiny. Vysušování, spojené s ústupem stromových porostů se však značně opozdilo proti východní Africe, kde je patrné již asi před 2,5-2,7 miliony let. Okolí Sterkfontein tak mohlo pro mnohé živočichy včetně časných homininů představovat významné útočiště.

Sterkfontein je krasová jeskyně, nacházející se v Jihoafrické republice, severozápadně od Johannesburgu (provincie Gauteng) v údolí řeky Blaauwbank. Představuje dosud nejbohatší naleziště ostatků hominina druhu "Australopithecus africanus" a je jedním ze symbolů paleoantropologie jižní Afriky. Jako významná paleoantropologická a archeologická lokalita je součástí oblasti zvané Kolébka lidstva, patřící od roku 1999 ke světovému dědictví UNESCO. Velmi těsně sousedí s jeskyní Swartkrans, která se nachází na protější straně údolí.

Sterkfontein (en afrikaans, traduit en français par "source forte") est un site préhistorique constitué d'un ensemble de grottes situé dans la province du Gauteng, au nord-ouest de Johannesbourg, près de Krugersdorp, en Afrique du Sud. Le site a livré de nombreux fossiles d'Australopithèques et des vestiges lithiques du Paléolithique archaïque. Sterkfontein, avec les sites préhistoriques voisins de Swartkrans, Kromdraai, Wonder Cave, et une dizaine d'autres gisements du Gauteng, ont été inscrits au Patrimoine mondial de l’Unesco en 1999 sous la dénomination de "Sites des hominidés fossiles d'Afrique du Sud". L'ensemble est aussi connu localement sous le nom de « Berceau de l’Humanité ».


Životopis.

Narodil se v Panorama City v Kalifornii. Je synem Pauly (van den Brink) a Hanse Gosselaara. Má nizozemské a německé kořeny po otci a indonéské a nizozemské kořeny po matce, která pochází z Bali v Indonésii. Jeho prarodiče Hertog a Hester byli zabiti ve vyhlazovacím táboře Sobibor během Holokaustu. Jeden čas mluvil plynule nizozemsky (jeho starší sourozenci se v Nizozemsku narodili). Později se jeho rodiče rozvedli.  Jeho matka mu dělala manažerku, už v 5 letech začal s modelingem. Jako dítě se objevil v reklamě na sušenky Oreo a v reklamě na produkty k seriálu "Šmoulové". Navštěvoval střední školu Hart High School.

Kariéra.

Do povědomí publika se dostal s rolí Zacka Morrise v televizním komediálním seriálu "Saved by the Bell", který vysílala stanice NBC během let 1989–1993. Roli si zopakovala ve spin-offech seriálu " a Konečně zazvonilo, nová třída." V roce 1996 si zahrál v televizním filmu "She Cried No". V roce 1998 si zahrál ve filmu "Mrtvý na univerzitě" a získal roli v televizním dramatu "Hyperion Bay", který se vysílal pouze jednu sezónu. V roce 2001 si zahrál s Marisol Nicholas ve filmu "Princezna a námořník". Od roku 2001 do roku 2005 hrál detektiva Johna Clarka v seriálu stanice ABC "Policie New York". Poté co seriál skončil byl obsazen do seriálu "První prezidentka," který se vysílal pouze jednu sérii. Vedlejší roli Jerryho Kellermana získal v seriálu "Raising the Bar", který měl premiéru 1. září 2008 na stanici TNT.  V říjnu 2009 si zahrál v mimo-broadwayském hry Theresy Rebeck "The Understudy" se společností The Roundabout Theatre Company. Hra se v New Yorku hrála do 17. letna 2010.  V březnu 2010 začal natáčet seriál "Franklin a Bash". Seriál měl premiéru 1. června 2011. Seriál byl zrušen po čtyřech sériích. Jako Mitch se objevil v seriálu stanice NBC "Popravdě řečeno". V únoru 2016 byl obsazen do role Mike Lawsona, týmové kapitána, ve foxovském dramatu "Vysněná meta", který měl premiéru 22. září 2016.

Osobní život.

V době kdy hrál v seriálu Saved by the Bell, chodil se třemi herečkami ze seriálu Lark Voorhies, Tiffani Thiessen a Elizabeth Berkley. V roce 1996 se oženil s bývalou modelkou Lisou Ann Russell. Spolu mají dvě děti: syna Michaela Charlese(narozený 2004) a dceru Avu Lorenn (narozena 2006). Po čtrnácti letech se rozvedli.  V srpnu 2011 se zasnoubil s Catrionou McGinn. Vzali se 28. července 2012 ve vinárně v Santa Ynez v Kalifornii. Spolu mají syna Dekkera (narozen 2013) a dceru Lachlyn (narozena 2015).

Mark-Paul Harry Gosselaar (* 1. března 1974, Los Angeles, Kalifornie, Spojené státy americké) je americký herec. Nejvíce se proslavil rolemi v seriálech "Saved by the Bell", "Policie New York, Raising the Bar", "Franklin a Bash". V roce 2016 hrál jednu z hlavních rolí v seriálu stanice Fox "Vysněná meta".

Mark-Paul Gosselaar est un acteur américain né le à Panorama City, Californie (États-Unis). Il est surtout connu pour son rôle de Zack Morris dans la série "Sauvés par le gong". Il a aussi incarné l'inspecteur John Clark dans la série "NYPD Blue" qui fit équipe avec Andy Sipowicz alias Dennis Franz. Depuis 2019, il est l'un des personnages principaux de la série "Mixed-ish".


Historie.

Podle archeologických vykopávek žili na území parku lidé již před 12 000 lety. V době příchodu Evropanů zde žili indiánské kmeny Arapahů a Jutů. Koncem 19. století přestěhovala americká vláda oba kmeny mimo území parku. Od poloviny 19. století přicházeli do oblasti zlatokopové, horníci, lovci kožešin a farmáři. Než se zde někdo z nich stačil usadit, podepsal v roce 1915 prezident W. Wilson vznik národního parku. Původně navrhované hranice parku zasahovaly na severu až na území státu Wyoming a na jihu dosahovaly až k hoře Pikes Peak. Současné hranice jsou výsledkem diskuzí, rovněž také lobbyingu dřevařských a těžařských společností.

Geografie.

Kontinentální rozvodí rozděluje park na dvě části. Západní část je více vlhká a zalesněná. Východní část je sušší, vrcholy hor jsou pokryty ledovci, nachází se zde kary. Čtvrtina parku leží nad hranicí lesa. Nejvyšší horou je Longs Peak (4 345 m). K dalším nejvyšším vrcholům náleží "Mount Meeker" (4 240 m), "Chiefs Head Peak" (4 139 m), "Hagues Peak" (4 133 m) a "Ypsilon Mountain" (4 119 m).

Flora a fauna.

V nižších polohách v parku rostou především listnaté a borové lesy. Výše v subalpínské oblasti rostou jehličnaté lesy, především borovice, smrky a jedle. Hranice lesa je nad 3 500 metrů nad mořem. Z listnatých stromů zde rostou topoly americké ("Populus tremuloides") a topoly úzkolisté. Z jehličnatých stromů zde rostou borovice těžká, borovice pokroucená, borovice ohebná, místní druh smrku pichlavého, smrk Engelmannův, douglaska tisolistá a v nejvyšších polohách roste jedle plsnatoplodá.  Ze savců zde žijí jelen wapiti, los ("Alces alces"), puma americká, ovce tlustorohá nebo medvěd baribal.

Národní park Skalnaté hory (anglicky "Rocky Mountain National Park") je jeden z národních parků ve Spojených státech amerických. Leží na severu Colorada, ve střední části země. Nachází se v okresech Larimer County, Grand County a Boulder County, necelých 100 km severozápadně od Denveru. Park leží ve Skalnatých horách, v pohoří Front Range. Park zahrnuje vysoké horské masivy (nejvyšší vrcholy mají přes 4 000 m), horská jezera, velmi různorodou krajinu - od horských lesů až po tundru. Nachází se v oblasti kontinentálního rozvodí a pramení zde řeka Colorado. Národní park Skalnaté hory má rozlohu 1 075 km a byl založen v roce 1915.

Le parc national de Rocky Mountain ("Rocky Mountain National Park") se trouve dans le Centre-Nord de l'État du Colorado aux États-Unis. Il a été fondé en 1915 et s'étend sur 107 800 hectares.


Historie.

V obci se nachází kostel sv. Mikuláše (Nikoly) z let 1576/1577. Ve středověku bylo město součástí župy Sirnić. Město samotné je poprvé připomínáno v dokumentu ze 13. století. V okolí města se nachází několik zřícenin středověkých hradů, které nechala na ochranu své tehdejší severní hranice se středověkým srbským státem zbudovat Byzantská říše.  Město bylo součástí Osmanské říše až do roku 1912. Po první balkánské válce se stalo součástí Srbska, později Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a nakonec Jugoslávie. Během druhé světové války bylo součástí Velké Albánie. Dne 28. června 1944 zde bulharští vojáci zabili 46 místních obyvatel jako odplatu za smrt jednoho svého příslušníka.  Po skončení války v Kosovu se Štrpce stalo srbskou enklávou v dominantně albánské části Kosova. Na rozdíl od jiných obcí v Kosovu, kde nízká životní úroveň, nezaměstnanost a špatná bezpečnostní situace a napjaté vztahy mezi Albánci a Srby vedly k vystěhování místních Srbů do Srbska nedocházelo ve Štrpci k odchodu obyvatel. Naopak jsem přišli uprchlíci z Uroševace, Prizrenu a Suvé Reky.  Přístupy k obci hlídali vojáci KFOR. V září 1999 zde místní obyvatelstvo zadržovalo dva pracovníky organizace Člověk v tísni, které nakonec vojáci KFOR vysvobodili. Rozvoj obce financovala ještě do roku 2013 srbská vláda, nicméně po vzájemných rozhovorech s Evropskou unií byla nucena tuto aktivitu ve snaze otevřít se vstupu do EU zastavit. Do té doby fungovala ve Štrpci dvě paralelní zastupitelstva, paralelní školy, soudy i místní správa.  Do roku 2010 byli ve Štrpci přítomni vojáci KFOR.  V letech 2010-2012 zde kosovská vláda financovala výstavbu polikliniky.

Školství.

Štrpce má dvě školy (základní a střední školu). Základní škola nese jméno podle Staji Markoviće a střední podle zeměpisce Jovana Cvijiće.

Ekonomika.

Hospodářství obce a okolí stojí především na zemědělství (pěstování malin a dalšího ovoce) a turistice, která je spojená se zimními sporty a letní horskou turistikou. Štrpce má silniční spojení se zbytkem Kosova, železniční spojení zde není.  Během dob existence SFRJ a později SRJ zde existovala státní pila patřící podniku "Drvo eksport".

Štrpce (albánsky Shtërpcë, v srbské cyrilici Штрпце) je obec v jižní části Kosova, na silnici z Prizrenu do Kačaniku. Má 6 906 obyvatel a od roku 1988 je centrem stejnojmenné opštiny. Většina obyvatel (66, 7 %) je srbské národnosti. Štrpce je srbskou enklávou ve většinově Albánci obývaném jižním Kosovu.

Štrpce (en serbe cyrillique : ; en albanais : ou ) est une ville et une commune/municipalité du Kosovo. Elle fait partie du district de Ferizaj/Uroševac (Kosovo) ou du district de Kosovo (Serbie). En 1991, la commune comptait, dont une majorité de Serbes. Selon le recensement kosovar de 2011, la ville "intra muros" compte et la commune/municipalité, dont une majorité d'Albanais.


Historie.

Botanická zahrada byla původně založena v roce 1974 (na základě dekretu Národního shromáždění požadujícího, aby město nad 300 tisíc obyvatel mělo střední školu s výukou botaniky) na svazích městské části "Croix-Rouss". Pro stísněné prostory byla roku 1857 přemístěna do východní části nově zřízeného veřejného parku; tehdy obsahovala okolo 4 tisíc druhů rostlin a rychle se rozrůstala. Byla dobře zásobována novými exempláři, jež dováželi francouzští botanici z celého světa.  Velké skleníky byly pro veřejnost otevřeny v roce 1883, nejvyšší prostřední (tzv. pandánový, hostící 12 druhů rodu pandán) je nejvyšší ve Francii. V současnosti jsou prohlášeny za francouzskou historickou památku ("Monument historique").

Současnost.

Dnes má botanická zahrada rozlohu okolo 8 ha a lze v ní obdivovat přes 15 000 rostlinných taxonů. Na venkovních plochách botanické zahrady se nachází alpinum, rozárium s historickými a botanickými růžemi, oddělení s pnoucími rostlinami, sbírka pivoněk, arboretum, bambusárium, přehlídka kapradin atd. Pěkná je i systematická část zahrady, v níž najdete ukázky rostlin vysazené podle botanického systému. Dále jsou tam oddělené skleníky s rostlinami subtropů a tropů se suchým i vlhkým podnebím, jakož i skleníky specializované na rostliny Madagaskaru, masožravé rostliny, orchideje, vodní rostliny, kaktusy a další.  Botanická zahrada má i veliký herbář s více než 200 000 položkami rostlin z Francie i celého světa. Eviduje i přes 60 000 knih, z toho asi 1500 monografií. Zahrada je součásti sdružení "Botanické zahrady Francie a frankofonních zemí" (Jardins botaniques de France et des pays francophones) čítající 25 světových zahrad.

Něco navíc.

V blízkosti botanické zahrady je další velká růžová zahrada ("Grand roseraie") s vysázenými 30 tisíci keří růží a dále menší růžová zahrada ("Roseraie de concours"), kde se každoročně vyhlašuje nejkrásnější růže Francie ("Rose de France"). Součásti parku je také zoologická zahrada s množstvím dravých zvířat v klecích i volně se pohybujících.  Botanická zahrada, včetně celého parku, je přístupná celoročně a vstup do všech částí i skleníků je bezplatný.

Botanická zahrada v Lyonu ( "Jardin Botanique de Lyon") se nachází v centru francouzského Lyonu a rozkládá se na ploše téměř 8 ha, z toho 6500 m2 zabírají skleníky. Je součásti jednoho z největších přírodních parků v anglickém stylu "Parc de la Tete d’Or" velkého přes 100 ha.

Le jardin botanique de Lyon est un jardin botanique qui s'étend, au sein du parc de la Tête d'or, sur 8 hectares dont de serres. Ses collections comprennent taxons.


Život.

Marie se narodila jako dcera Alfonse z Moliny a Mayor Alfonso de Menezes. Jejími prarodiči z otcovy strany byli Alfons IX. Leónský a Berenguela Kastilská.  V roce 1282 se provdala za svého bratránka Sancha, syna Alfonse X., přestože výjimka pro sňatek mezi příbuznými nebyla dříve udělena. Po smrti Alfonse X. se stala královnou Kastilie a Leónu a byla korunována spolu se svým manželem v Toledské katedrále. I když byl pár nucen oddělit se od Říma a ostatních, Sancho byl rozhodnut svou manželku ctít a přenesl na ni mnoho povinností, včetně regentství za jejich syna po své smrti. Sanchova vláda netrvala dlouho, zemřel v roce 1295.  Po smrti Sancha IV. se stal králem jeho desetiletý syn Ferdinand IV. Sancho určil Marii za jedinou vladařku, byla však nucena dělit se o moc se Sanchovým strýcem, Jindřichem Kastilským, mladším bratrem Alfonse X. Ferdinandova vláda byla napadána koalicí, která zahrnovala jeho strýce, infanta Jana, jeho bratrance infanty de la Cerda (syny Ferdinanda de la Cerda, nejstaršího syna Alfonse X.), jakož i Jakuba II. Aragonského a Dinise I. Portugalského.  Manželským spojenectvím, dary v podobě území a chytré politiky, byla Marie schopna dovést Ferdinandovy nároky k vítězství, ačkoli to nebylo snadné. Marie sestavila svou vlastní koalici, opírající se o kastilské kortesy, které potvrdily její autoritu, a pohráváním si s mocným rodem Haro proti rodu Lara, který podporoval opozici. Občanská válka pokračovala několik let, a Mariin spoluregent byl často spíše protivníkem, než obráncem nároků svého prasynovce. Kolem roku 1300 se začala aliance proti Ferdinandovi IV. hroutit, protože jeden z jeho úhlavních nepřátel, Juan Núñez de Lara, byl zajat a později se s mladým králem usmířil. Portugalsko se vrátilo ke spojenectví s Ferdinandem s příslibem sňatku portugalské princezny Konstancie s mladým kastilským králem. Mariino vítězství se zdálo být zpečetěno v roce 1301, když papež Bonifác VIII. konečně vydal bulu, kterou legitimoval její manželství a její potomky. Nakonec už jen Aragonie podporovala nároky na trůn Alfonsa de la Cerda a jeho bratra. I aragonská podpora však skončila smlouvou mezi Aragonií a Kastilií o několik let poději.  Marie z Moliny zemřela v roce 1321 ve Valladolidu.

Marie z Moliny (1265 - 1321) byla jako manželka Sancha IV. Kastilského královnou Kastilie a Leónu. Vládla jako regentka za svého nezletilého syna Ferdinanda IV. a později za vnuka Alfose XI..

María Alfonso de Meneses, née en 1265 et décédée à Valladolid en 1321, généralement désignée sous le nom de "María de Molina", est reine consort de Castille et de León par son mariage avec Sanche IV de 1284 à 1295 puis reine régente pendant les minorités de son fils Ferdinand et de son petit-fils Alphonse.


Původ.

Azoth je základním činidlem přeměny v alchymii. Tímto označením dávní alchymisté pojmenovali rtuť, oživujícího ducha ukrytého v každé hmotě, která umožňuje transmutaci. Slovo se skládá z prvních písmen latinské abecedy, řecké abecedy a hebrejské abecedy, po nichž následují poslední písmena latinské (Z), řecké (Omega) a hebrejské abecedy (Tau). Toto slovo se objevuje ve spisech mnoha raných alchymistů, jako byli Zosimos, Mary the Jewess, Olympiodorus a Jābir ibn Hayyān (Geber).

Ve spisech.

Slovo Azoth se také vztahuje k Ain Soph (nejvyšší substance) z Kabaly. Manly P. Hall ve svém hlavním díle "The Secret Teachings of All Ages" (Tajná učení všech věků) vysvětlil tuto spojitost: „Vesmír je obklopen sférou světla neboli hvězd. Za touto sférou je Schamayim, hebrejský výraz pro ‚nebe‘, který jest Boží Ohnivou Vodou, prvním útržkem ze Slova Božího, planoucí řekou, tekoucí z ducha věčné mysli. Schamayim, který je tím ohnivým Androgynem, rozděluje. Jeho Oheň se stává Solárním ohněm a jeho Voda se stává Lunární vodou v našem vesmíru. Schamayim je Univerzální Rtuť neboli Azoth – nezměrný duch života. Tato původní duchovní ohnivá voda přichází skrze Edem (hebrejsky „pára“) a vlévá se do čtyř hlavních řek čtyř Elementů. To pak tvoří Řeku Živoucí Vody – Azoth – čili ohnivou nestálou esenci, která vytéká z trůnu Boha a Krista. V tomto Edemu (parné esenci či mlze) jest prvotní či duchovní Země, nepochopitelný a nehmatatelný prach, z nějž Bůh stvořil Adama Kadmona, duchovní tělo muže, které se musí postupem času plně odhalit.“  Ve své knize "Transcendental Magic" (Nadpřirozená Magie) Eliphas Lévi píše: „Azoth či Vesmírný Lék jest pro duši nejvyšším významem a absolutní odměnou; pro mysl je matematickou a praktickou pravdou; pro tělo je podstatou, která je kombinací zlata a světla. Ve vyšším či duchovním světe je to Prvotní Hmota Velkého Díla, zdroj alchymistova nadšení a činnosti. V pokročilém či duševním světe je to inteligence a průmysl. V nižším či materialistickém světe je to fyzická práce. Síra, rtuť a Sůl, které, pokud jsou střídavě odpařovány a zpevňovány, vytvářejí Azoth mudrců. Síra odpovídá elementární formě Ohně, rtuť Vzduchu a Vodě, Sůl Zemi.“

Život a Vesmír.

Azoth, známý jako Univerzální Rozpouštědlo, Univerzální Lék a Elixír Života (elixir vitae), má ztělesňovat veškerá léčiva, stejně tak jako prvotní principy všech ostatních substancí. Paracelsus, alchymista z 16. století, měl údajně Azothu dosáhnout. Na jeho portrétech, kde drží svůj meč, můžeme nápis „Azoth“ vidět na pochvě nebo rukojeti. Údajně měl tento všelék ukrytý v tajné přihrádce právě v rukojeti, kdyby jej potřeboval v případě nouze nebo pokud by byl raněn v boji. Tvrdil, že to byl „protijed“ proti jakékoli fyzické, mentální či duchovní hrozbě.  Jakožto Univerzální Životní Síla je Azoth nejen oživující energií (spiritus animatus) těla, ale i inspirací a zanícením, které hýbe myslí. Azoth, který se nachází ve vesmíru a v každém z nás, je tajemnou vývojovou silou, která je zodpovědná za neutuchající zapálení pro fyzickou a duchovní dokonalost. Tudíž je pojem Azoth obdobou světla přírody či Boží mysli. Protože Azoth obsahuje kompletní vědění celého vesmíru, bývá toto slovo užíváno také jako jiný název pro kámen mudrců. Jednou z nápověd na přípravu Kamene je "Ignis et Azoth tibi sufficiunt" („Oheň a Azoth jsou dostačující“). Existují záznamy z Great Work of alchemy, kde jsou ezoterické kresby zobrazující Azoth, a také návod k jeho použití. Patří sem "Azoth of The Philosophers" od Basila Valentina a "Hieroglyphic Monad" od Johna Dee.  Aleister Crowley považoval termín za reprezentaci jednoty začátku a konce pomocí svázání prvních a posledních písmen starobylých abeced; A/Alpha/Alef (první písmena latinské, řecké a hebrejské abecedy), Z/O-Omega/Th-Thau (poslední písmena latinské, řecké a hebrejské abecedy). Touto cestou byla symbolizována věčnost a úplnost začátku a konce za účelem povážení největší celistvosti, a tím univerzální spojení protikladů jako "zrušení" (např. rozpouštědlo) a "soudržnost" (např. lék), čímž vzniká podobnost s filozofickým „absolutnem“ z Hegelovy dialektiky. Crowley dále ve svých pracích odkazoval na Azoth jako na „tekutinu“ a považoval ji za univerzální rozpouštědlo či univerzální lék středověkých alchymistických filozofů.  Zajímavostí je fakt, že v některých jazycích, zejména slovanských, ale i dalších (italština, francouzština), je azoth názvem pro dusík, ale etymologie se liší (v italštině je to „azoto“, které pochází z řeckého α+ζωή –„bez života“).

Azoth byl v dřívějších dobách považován za univerzální lék či univerzální rozpouštědlo vyhledávané alchymisty (podobně jako jiná alchymická idealizovaná substance, alkahest, který byl stejně jako azoth záměrem, cílem a vizí mnoha alchymických prací). Jeho symbolem byl Caduceus, a tak se ten termín, původně užíván pro okultní formuli vyhledávanou alchymisty, podobně jako kámen mudrců, stal poetickým názvem pro rtuť. Název je ve středověké latině a je alternací pro "azoc", původně je však odvozeno z arabského "al-zā'būq", což znamená „rtuť“.

Azoth est un terme relevant de l'alchimie. Sur son sens, les opinions divergent, sur l'étymologie aussi. Sur son sens, les opinions divergent, sur l'étymologie aussi.


Kostel Nejsvětějšího srdce Páně (Vinohrady)

Popis kostela.

Monumentální moderní stavba známého slovinského architekta Jože Plečnika byla realizována v letech 1928 až 1932 formou režného zdiva. Stavba je inspirována Noemovou archou a královskou symbolikou (např. fasáda s vystupujícími kameny symbolizuje královský hermelín, báň na vrcholu věže královské jablko). V široké hlavní věži kostela (výška 42 metrů) jsou umístěny kulaté hodiny o průměru 7,5 metru, největší v Česku. Během druhé světové války bylo šest zvonů z věže roztaveno pro výrobu zbraní. V roce 1992 byly vráceny dvě kopie.  Kostel stojí v Městské památkové zóně Vinohrady, Žižkov, Vršovice. V roce 2010 byl zařazen mezi národní kulturní památky a v roce 2014 byl radnicí Prahy 3, Ministerstvem kultury České republiky a Slovinskou republikou navržen na zápis na seznam Světového dědictví.

Interiér kostela.

Interiér kostela z neomítnutých ušlechtilých cihel (13 metrů vysoký) má kazetový strop. Nad oltářem je umístěna zlacená socha Ježíše Krista z lipového dřeva (výška 3,15 m. Po bocích stojí šest patronů české země (sv. Jan Nepomucký, sv. Anežka, sv. Vojtěch, sv. Václav, sv. Ludmila a sv. Prokop) od Damiana Pešana. Varhany byly postaveny v roce 1936 Josefem Melzerem. Obrazy křížové cesty namaloval František Doubek a barevnou výzdobu oken s motivem Srdce Páně navrhl Karel Svolinský. Šikmé chodníky vedou okolo hodin až na vrchol věže, ta není běžně přístupná veřejnosti. V podzemí kostela je kaple s valenou klenbou.

Nový oltář.

V roce 2018 byl v kostele instalován nový oltář, umístěný čelem k lidu, který nahradil provizorní oltář z roku 1992. Na návrh architektů Josefa Pleskota a Norberta Schmidta byl zhotoven z jednoho kusu bílého Carrarského mramoru, který sochař Petr Váňa umístil do geometrického středu stavby. Obsahuje ostatek svaté Markéty Marie Alacoque, která patří mezi iniciátory úcty k Nejsvětějšímu srdci Páně. Byl posvěcen 24. listopadu 2018 a uhrazen ze sbírky mezi farníky. Oba architekti jej navrhli bez nároku na honorář. Od Plečnikova interiéru s pravoúhlými tvary se liší svým oválným tvarem.

Kostel Nejsvětějšího srdce Páně v pražské čtvrti Vinohrady je římskokatolický modernistický farní kostel z let 1928 až 1932. Nachází se na náměstí Jiřího z Poděbrad v Praze.

L'église du Sacré-Cœur-de-Jésus (en ), située en plein cœur de la place Georges-de-Poděbrady "(Náměstí Jiřího z Poděbrad)" à Prague, est le plus important des édifices sacrés construits en Bohême au cours du.