Týmové soutěže.

Fed Cup.

V českém fedcupovém týmu debutovala v roce 2002 utkáním 1. kola Světové skupiny proti Kanadě, v němž vyhrála dvouhru nad Maureen Drakeovou a spolu s Cetkovskou také čtyřhru.  V roce 2011 se stala členkou vítězného družstva, když nastoupila do čtyřhry čtvrtfinále a třech zápasů semifinále. Vyhrála také Fed Cup 2014 poté, co v daném ročníku startovala ve čtvrtfinále proti Španělsku. Dne 15. listopadu 2015 získala s Karolínou Plíškovou třetí rozhodující bod ze čtyřhry ve fedcupovém finále proti Rusku a stala se tak potřetí šampionkou soutěže. Další trofej přidala z Fed Cupu 2016, když ve štrasburském finále proti Francii porazila Cornetovou a s Karolínou Plíškovou opět rozhodly rozhodující debl.  Poslední pátý pohár vybojovala ve finále Fed Cupu 2018 proti Spojeným státům. K vítězství 3:0 na zápasy přispěla vítěznou sobotní dvouhrou. Tím zakončila svou fedcupovou kariéru. V soutěži odehrála dvacet mezistátních utkání s bilancí 11–7 ve dvouhře a 11–4 ve čtyřhře.

Letní olympijské hry.

Česko reprezentovala na Letních olympijských her 2004 v Athénách, kde ji v úvodním kole ženské dvouhry vyřadila belgická světová jednička a pozdější zlatá medailistka Justine Heninová-Hardenneová. Do ženské čtyřhry nastoupila s Libuší Průšovou. Soutěž opustily po prohře ve prvním kole s nejvýše nasazeným párem Světlana Kuzněcovová a Jelena Lichovcevová. Zúčastnila se také riodejaneirských Her XXXI. olympiády, kde ve druhé fázi dvouhry podlehla Saře Erraniové. Spolu s Lucií Šafářovou připravily v ženské čtyřhře o neporazitelnost trojnásobné olympijské vítězky z této soutěže a nejvýše nasazené sestry Serenu a Venus Williamsovy, které až při své čtvrté účasti pod pěti kruhy prohrály svůj první zápas.

Tenisová kariéra.

Svých největších úspěchů zatím dosáhla v juniorské kategorii, kdy vyhrála dvakrát za sebou juniorku Australian Open (2002, 2003). Ve finále roku 2002 porazila Marii Šarapovovou a na konci této sezóny byla vyhlášena juniorskou mistryní světa, když figurovala na 1. místě juniorského žebříčku. Navíc v roce 2002 získala juniorské tituly ve čtyřhře French Open a Wimbledonu.  Na Australian Open 2010 odehrála nejdelší utkání v dosavadní historii ženské dvouhry tohoto turnaje, když v úvodním kole porazila Rusku Reginu Kulikovovou. Zápas, ve kterém proměnila až osmý mečbol, trval čtyři hodiny a devatenáct minut.  V červenci 2010 na posledním 14. ročníku turnaje ECM Prague Open se poprvé v kariéře probojovala do finále dvouhry na okruhu WTA, v němž podlehla Maďarce Ágnes Szávayové. Výsledky posledních týdnů jí zajistily postup na své dosavadní maximum v žebříčku WTA, když byla 19. července klasifikována na 39. místě. Mediální odezvu vzbudil moment během poslední výměny stran finálového utkání, kdy k její lavičce přistoupil trenér Jakub Herm-Záhlava s připevněným portem. Tenistka se na adresu soupeřky vulgárně vyjádřila, což proniklo do přímého přenosu České televize. Záležitostí se zabývala Rada pro rozhlasové a televizní vysílání. Premiérové singlové finále v kategorii Premier si zahrála na červnovém AEGON Classic 2014, probíhajícím na birminghamské trávě. Ve druhém kole si poradila s pátou nasazenou krajankou Lucií Šafářovou a ve čtvrtfinále pak přehrála belgickou turnajovou čtyřku Kirsten Flipkensovou. Po dvousetové výhře nad šestnáctou nasazenou Australankou Casey Dellacquovou prošla do finále, kde byla nad její síly favorizovaná světová jedenáctka Ana Ivanovićová ze Srbska, na níž uhrála pět gemů.  Formu zužitkovala na navazujícím grandslamu ve Wimbledonu 2014, kde se poprvé v kariéře probojovala do čtvrtfinálové fáze. Ve druhém kole zůstala na její raketě 32. nasazená ruská tenistka Jelena Vesninová. Poté zvládla tiebreakové koncovky obou setů s čínskou světovou dvojkou Li Na. V osmifinále ji nezastavila ani bývalá světová jednička a dánská turnajová desítka Caroline Wozniacká, která dokázala odvrátit čtyři mečboly. Mezi poslední osmičkou hráček však byla nad její síly šestá nasazená a pozdější vítězka Petra Kvitová po dvousetovém průběhu, přestože ve druhém dějství servírovala dvakrát s výhodou breaku na ukončení sady.  V srpnu 2016 se její spoluhráčkou ve čtyřhře stala Indka Sania Mirzaová, v daném měsíci světová deblová jednička. Při prvním společném startu vyhrály srpnový Western & Southern Open 2016 a poté i Toray Pan Pacific Open 2016. Rozchod oznámily v dubnu 2017 se zápasovou bilancí 30–9. Od Madrid Open 2018 do závěru roku hrála s Andreou Sestini Hlaváčkovou, s níž se objevila v pěti finále.

2018: Tři deblové tituly WTA a členka Top 20 ve dvouhře.

Do sezóny vstoupila jako dvacátá třetí hráčka žebříčku. Úvodní lednový týden plnila roli třetí nasazené na aucklandském ASB Classic, kde po výhrách nad Sarou Erraniovou a Johannou Larssonovou skončila ve čtvrtfinále na raketě Tchajwanky z počátku druhé světové stovky Sie Su-wej. První set přitom získala „kanárem“. Mezi poslední osmičkou Sydney International vypadla se světovou devatenáctkou Ashleigh Bartyovou, po zvládnutí předchozích duelů s Ruskami Darjou Kasatkinovou a Jekatěrinou Makarovovou. Zahajovací grandslam roku Australian Open znamenal postup do osmifinále díky vítězství nad Američankou Bernardou Peraovou. V něm ji vyřadila šestá žena klasifikace Karolína Plíšková ve třech setech.  V únorové Světové skupině Fed Cupu proti Švýcarsku pomohla českému týmu bodem z dvouhry proti Bencicové k postupu do semifinále. Časná vyřazení s německými členkami elitní světové desítky, Julií Görgesovou a Angelique Kerberovou, přišla na Qatar Total Open a Dubai Tennis Championships. Do březnového BNP Paribas Open v Indian Wells vstoupila po volném losu druhým kolem, v němž ji zdolala padesátá první hráčka žebříčku Petra Martićová z Chorvatska. V deblové soutěži navázala spolupráci se Sie Su-wej. Společně odehrály vůbec první turnaj, když se dohodly krátce před startem. Ve finále porazily „tenisem ze staré školy“ ruské turnajové jedničky Jekatěrinu Makarovovou s Jelenou Vesninovou po dvousetovém průběhu. Strýcová získala premiérovou kariérní trofej z kategorie Premier Mandatory a dvacátou první deblovou. Na Miami Open, hraném naposledy v Key Biscayne, odešla po volném losu poražena s Christinou McHaleovou z konce první světové stovky. Antukovou sezónu rozehrála na halovém Porsche Tennis Grand Prix ve Stuttgartu, kde ji v zahajovacím duelu vyřadila stá hráčka žebříčku Laura Siegemundová. Shodný scénář měla účast na J&T Banka Prague Open. V první fázi nestačila na Italku Camilu Giorgiovou. Po boku Barbory Štefkové se v pražské čtyřhře probojovala do semifinále. První kola opět nepřešla na Mutua Madrid Open i Internazionali BNL d'Italia, když nestačila na světovou petadvacítku Carlu Suárezovou Navarrovou, respektive v Římě desátou v pořadí Sloane Stephensovou. V římském deblu odešla s Andreou Sestini Hlaváčkovou jako poražená finalistka. V boji o titul podlehly australsko-nizozemské dvojici Ashleigh Bartyová a Demi Schuursová. Plzeňské rodačky si jako pár zahrály premiérové finále na okruhu. Na grandslamové French Open zavítala v roli dvacáté šesté nasazené. Na její raketě postupně skončily Japonka Kurumi Naraová, Jekatěrina Makarovová a krajanka Kateřina Siniaková. V osmifinále jí vystavila stopku Kazaška Julia Putincevová z konce první stovky. Po boku Sestini Hlaváčkové prohrála i páté grandslamové semifinále v kariéře, tentokrát na Roland Garros. V něm je vyřadily pozdější vítězky Barbora Krejčíková se Siniakovou.  Travnatou část roku otevřela semifinálovou účastí na birminghamském Nature Valley Classic, kde ve druhé fázi porazila světovou trojku Garbiñe Muguruzaovou. Před branami finále ji však zastavila devatenáctá hráčka klasifikace Magdaléna Rybáriková ve dvou setech. Poslední wimbledonskou přípravu na eastbournském Nature Valley International opustila ve třetím kole po prohře od Karolíny Plíškové. Londýnský major ve Wimbledonu znamenal také postup do třetí fáze přes Světlanu Kuzněcovovou a Lesju Curenkovou. Z pozice světové třiadvacítky pak nestačila na Němku Julii Görgesovou, figurující na žebříčku o deset míst výše. Ve vyrovnaném střetnutí prohrála až 8–10 na gemy v rozhodující sadě. Ve wimbledonském deblu nepřešla se Sestini Hlaváčkovou třetí fázi, když je v ní zastavily Matteková-Sandsová se Šafářovou. V polovině července dosáhla sezónního maxima ve dvouhře, když byla jeden týden dvacátou hráčkou světa. V letní americké sérii US Open navázala na šňůru sedmi porážek v řadě z jarní a letní části. Úvodní duely nezvládla na montréalském Rogers Cupu, cincinnatském Western & Southern Open ani newhavenském Connecticut Open. Postupně ji tak na severoamerických turnajích vyřadily dvacátá devátá hráčka žebříčku Rybáriková, s níž šla podávat na vítězství, a světové třicítky Anett Kontaveitová, respektive Suarézová Navarrová. Ze čtyřhry Connecticut Open si odvezla se Sestini Hlaváčkovou trofej po finálové výhře nad tchajwansko-německou dvojici Sie Su-wej a Laura Siegemundová. Shodně jako na wimbledonském pažitu, také na US Open přijížděla v roli třiadvacáté nasazené a opět se probojovala do třetího kola. V něm nenašla recept na patnáctou v pořadí Elise Mertensovou z Belgie. Ve druhé sadě prvního vzájemného duelu přitom Strýcová neproměnila tři setboly. Podzimní asijskou túru zahájila tokiským Toray Pan Pacific Open, na němž oplatila čerstvou porážku Estonce Kontaveitové, ale ve třetím kole dohrála na raketě úřadující šampionky US Open a světové sedmičky Naomi Ósakaové, která se ve vzájemných kláních ujala vedení 2–1. Z Wuhan Open ji ve druhé fázi vyřadila Ruska Darja Gavrilovová a na pekingském China Open Chorvatka Petra Martićová, obě hráčky ze čtvrté desítky žebříčku. Na všech třech asijských turnajích postoupila se Sestini Hlaváčkovou do finále čtyřhry. První dvě utkání o titul, na Toray Pan Pacific Open a Wuhan Open, prohrály. Naopak z China Open si odvezly druhou společnou trofej, když ve finále zdolaly kanadsko-čínské turnajové trojky Gabrielu Dabrowskou až v supertiebreaku. 32leté plzeňské rodačky společně odehrály čtrnáctý turnaj a v Pekingu se probojovaly do pátého finále. Na lineckém Upper Austria Ladies Linz skončila ako obhájkyně titulu ve čtvrtfinále po třísetové porážce od Belgičanky Alison Van Uytvanckové z šesté desítky žebříčku. Soupeřka tak srovnala stav vzájemných utkání na 2–2. Posledním turnajem sezóny se stala premiérová účast ve čtyřhře Turnaje mistryň, kde se Sestini Hlaváčkovou odešly poraženy v semifinále proti Krejčíkové se Siniakovou. V pražském finále Fed Cupu pak proti Spojeným státům pomohla bodem z dvouhry s Keninovou k výhře Češek 3:0 na zápasy.  V závěru října se premiérově stala světovou pětkou ve čtyřhře. Na konečném žebříčku dvouhry jí patřila 33. příčka a popáté v řadě ji zakončila jako členka první světové padesátky.

2019: Semifinalistka Wimbledonu a světová jednička ve čtyřhře.

Sezónu rozehrála jako 33. hráčka žebříčku na aucklandském ASB Classic, kde ji ve druhém kole vyřadila americká teenagerka Amanda Anisimovová z konce první světové stovky, jejíž byla nejmladší členkou. Australská túra pokračovala prohrou v úvodu kvalifikace Sydney International s Kazaškou Zarinou Dijasovou. Časný konec na melbournském Australian Open jí přinesla prohra s další kazažskou reprezentantkou Julií Putincevovou ve dvou setech. Do prvního čtvrtfinále roku prošla na dauháském Qatar Total Open, když proti Anett Kontaveitové v němž ji vyřadila německá světová šestka Angelique Kerberová až v tiebreaku rozhodující sady. Navazující Dubai Tennis Championships znamenal úvodní porážku od dvacáté šesté ženy klasifikace Carly Suárezové Navarrové, která ztratila jen čtyři gemy. Na březnových událostech z kategorie Premier Mandatory dosáhla jediné výhry, když na BNP Paribas Open 2019 v Indian Wells přehrála švýcarskou kvalifikantku Viktoriji Golubicovou. Následně skončila na raketě světové dvojky Simony Halepové. Na Miami Open utržila první ze tří sezónních porážek od krajanky Markéty Vondroušové.  Antukovou část roku rozehrála na dubnovém Istanbul Cupu, kde postoupila do semifinále po výhrách nad Viktorií Kužmovou, Soranou Cîrsteaovou a kazašskou kvalifikantkou Jelenou Rybakinovou. V něm však nenašla recept opět na Vondroušovou, když na ni uhrála tři hry. Ve čtvrtfinále J&T Banka Prague Open jí odebrala jen tři gemy šestá nasazená Kateřina Siniaková. Mezi poslední čtveřicí však podlehla švýcarské kvalifikantce a sté čtyřicáté šesté v pořadí Jil Teichmannové, na níž uhrála také pouze tři hry. Na Mutua Madrid Open, Internazionali BNL d'Italia a French Open nepřešla brány úvodních kol, když ji postupně vyřadily Kristina Mladenovicová, Vondroušová a Samantha Stosurová.  Na travnatém Nature Valley Classic v Birminghamu se, po zdolání Kristýny Plíškové z druhé světové stovky, probojovala do třetího semifinále sezóny. Dvousetovou porážku jí v něm přivodila světová dvojka Ashleigh Bartyová. Navazující Nature Valley International v Eastbourne opustila po skreči v úvodu druhé sady prvního kola slovinské kvalifikantce Poloně Hercogové pro zranění levé Achillovy šlachy.  Do svého padesátého třetího grandslamu kariéry, londýnského Wimbledonu, přijížděla jako padesátá čtvrtá hráčka světa. Ve 33 letech se v All England Clubu stala nejstarší grandslamovou debutantkou v semifinále dvouhry. V úvodních třech kolech proti Ukrajince Lesje Curenkové, Němce Lauře Siegemundové a nizozemské světové čtyřce Kiki Bertensové neztratila žádnou sadu. V osmifinále s dvacátou první nasazenou Belgičankou Elise Mertensovou se však ocitla na prahu vyřazení, když přišla o úvodní dějství a ve druhém prohrávala již 2–5 na gemy. Od daného stavu však získala 11 ze zbylých 13 her. Postupem mezi poslední osmičku vyrovnala grandslamové maximum z Wimbledonu 2014. Favorizovaná světová osmnáctka Johanna Kontaová ze Spojeného království se v první sadě čtvrtfinále ujala vedení 4–1 na gemy. Nakonec však set Britka ztratila ve zkrácené hře. Ve druhém setu již Strýcová ovládla dění na dvorci a soupeřce dovolila uhrát jediný gem. V semifinále ji však hladce vyřadila 37letá světová desítka Serena Williamsová. V duelu trvajícím 59 minut ztratila Američanka jen tři gemy a navýšila aktivní poměr vzájemných zápasů na 4–0. Ve wimbledonské čtyřhře vytvořila s Tchajwankou Sie Su-wej třetí nasazenou dvojici. Ve čtvrtfinále si poradily s Mertensovou a Sabalenkovou a mezi poslední čtveřicí párů vyřadily nejvýše nasazené Babosovou s Mladenovicovou. V boji o titul zdolaly kanadsko-čínské turnajové čtyřky Gabrielu Dabrowskou se Sü I-fan ve dvou sadách. Soutěží prošly bez ztráty setu jako první dvojice od sester Williamsových ve Wimbledonu 2009. Sérii neporazitelnosti prodloužily na jedenáct utkání, když navázaly na triumf z červnového Birminghamu. Z premiérového kariérního finále grandslamu mezi ženami si připsala první trofej v rámci turnajů velké čtyřky. Bodový zisk ji poprvé posunul do čela deblového žebříčku WTA. Stala se tak sedmou českou hráčkou na vrcholu světové klasifikace. Sérii tří porážek v prvních kolech zaznamenala na letních amerických betonech, když ji postupně na cincinnatském Western & Southern Open, debutovém ročníku Bronx Open i grandslamovém US Open vyřadily Ruska Darja Kasatkinová po proměnění šestého mečbolu, Američanka Bernarda Peraová a nakonec španělská světová stovka Aliona Bolsovová. Šňůru prolomila až výhrou nad Číňankou Wang Si-jü na zářijovém Wuhan Open, aby ve druhém kole skončila na raketě světové šestky Halepové. Rumunka navýšila poměr vzájemných duelů na 6–0. Poté nezvládla otevírací střetnutí pekingského China Open proti Venus Williamsové, přestože šla za stavu gemů 5–3 v rozhodujícím setu podávat na vítězství. Američanka tak vyhrála i páté vzájemné utkání. Shodný scénář prožila po návratu do Evropy, když na úvod lineckého Upper Austria Ladies Linz podlehla Francouzce Alizé Cornetové. Ve druhé polovině října zahájila druhé období na čele světového žebříčku ve čtyřhře, kde vystřídala Mladenovicovou. Na závěrečném Turnaji mistryň vyhrála se Sieovou purpurovou skupinu čtyřhry. Po semifinálovém vítězství však v boji o titul nestačily na Babosovou s Mladenovicovou. Již postupem do finále si zajistila zakončení sezóny na pozici světové jedničky.

2020: Deblové trofeje z Brisbane, Dubaje a Dauhá.

Do sezóny vstoupila na Brisbane International, kde na úvod vyřadila dvanáctou hráčku klasifikace Johannu Kontaovou ve třech sadách. Poté ji však poprvé v kariéře zastavila americká devatenáctá žena pořadí Alison Riskeová. Na premiérovém ročníku Adelaide International utržila dvousetovou porážku od světové sedmdesátky a kvalifikantky Bernardy Peraové ze Spojených států. Úvodní duel rovněž nezvládla na Australian Open, kde ji vyřadila ještě o čtyři příčky níže figurující Rumunka Sorana Cîrsteaová. Únorový Dubai Tennis Championships znamenal výhru nad americkou teenagerkou Amandou Anisimovovou a následnou prohru od osmé nasazené Chorvatky Petry Martićové. O týden později porážku chorvatské hráčce oplatila v úvodním kole Qatar Total Open. Ve druhé fázi proti Lotyšce Jeļeně Ostapenkové však uhrála jen tři gemy.  Na prvních čtyřech turnajích sezóny postoupila se stabilní spoluhráčkou Sie Su-wej vždy do finále čtyřhry. Tituly si odvezly z Brisbane International, kde ve finále odvrátily mečbol, Dubai Tennis Championships a Qatar Total Open. Oba turnaje na Arabském poloostrově v Dauhá a Dubaji vyhrály během jedné sezóny v předchozí historii pouze Lisa Raymondová s Liezel Huberovou v roce 2012. Na grandslamovém Australian Open skončily jako poražené finalistky, když v duelu s Babosovou a Mladenovicovou vyhrály jen tři hry.

Trenérské vedení.

V sezónách 2018–2019 ji trénoval David Kotyza. Mezi červencem 2015 a závěrem roku 2017 tuto roli plnil Tomáš Krupa a v minulosti také Francouz Jerome Adamec či Jan Havel, jehož nahradil Němec Jakub Herm-Záhlava.

Soukromý život.

V letech 2006–2015 byla vdaná za německého tenisového trenéra Jakuba Herma-Záhlavu, bratrance tenistky Sandry Záhlavové. V době manželství i po jeho skončení používala dvojité příjmení Záhlavová Strýcová.  V období 2014–2018 byl jejím partnerem zpěvák David Kraus. Na podzim roku 2018 navázala vztah s novinářem Petrem Matějčkem, zastávajícím pozici šéfredaktora české mutace časopisu "Elle".

Dopingová aféra.

V říjnu 2012 byla pozitivně testována na lucemburském turnaji BGL Luxembourg Open, když byl v moči detekován nepovolený stimulant sibutramin. Tenistka následně vědomé užití popřela, což vzala na vědomí Mezinárodní tenisová federace (ITF), která jí za doping vyměřila zákaz startu na dobu šesti měsíců, počínaje 16. říjnem 2012. Kratší délka trestu byla udělena poté, co ITF akceptovala obhajobu tenistky, že se zakázané stimulans dostalo do těla perorálně (ústy) prášky Acai Berry Thin. Jedná se o antioxidant podporující hubnutí a hráčka jej užívala, protože se „necítila být štíhlá“.  Po lucemburské události ještě nastoupila k turnaji okruhu ITF v Ismaningu. Z obou akcí vrátila finanční odměny. Po návratu do profesionálního tenisu vyhrála první titul na květnovém turnaji Empire Slovak Open 2013 z okruhu ITF ve slovenské Trnavě, jehož dotace činila 75 000 dolarů. Ve finále si poradila s italskou hráčkou Karin Knappovou.

Barbora Strýcová (* 28. března 1986 Plzeň) je česká profesionální tenistka, vítězka ženské čtyřhry ve Wimbledonu 2019 a bronzová olympijská medailistka v ženském deblu z Letních her v Riu de Janeiru 2016. V letech 2019–2020 byla světovou jedničkou ve čtyřhře, kterou se stala jako sedmá Češka od zavedení klasifikace v roce 1984.

Barbora Strýcová (aussi connue sous le nom de Barbora Záhlavová Strýcová), née le à Plzeň, est une joueuse de tennis tchèque.


Úvod.

Tato protipovodňová zábrana obsahuje obrovské posuvné stěny, které se při velkých bouřích a při jarních záplavách uzavírají, aby se velká voda nedostala zpět do řeky. Při očekávané hladině vody +3 metry nad NAP (běžná amsterdamská výška hladiny) dochází k uzavření stěn (ať už manuálně nebo automaticky, pokud nikdo není přítomen). Od uvedení do provozu byly stěny zavřeny 26 krát (viz níže), testovací uzavření nejsou započítána. Zcela jistě je tato stavba nejpozoruhodnější protipovodňovou stavbou v celém Nizozemsku. Komplex všech staveb Deltawerken byl zařazen americkou společností pro stavební inženýrství na seznam novodobých sedmi divů světa.

Historické pozadí.

Od momentu, kdy se první obyvatelé usadili v Nizozemí, začal boj s vodou. Lidé bydleli na vysokých písečných březích, kde se živili lovem, rybolovem a skromným zemědělstvím. Stavěli si únikové kopce (vliedberg), na které prchali před vysokou vodou. Po příchodu Římanů se v Nizozemí začaly objevovat první opravdové vodní stavby.  Trvalo to přibližně do desátého století n.l. než obyvatelé přešli ke stavbě přehrad: první se objevovaly podél pobřeží, jednalo se o jednoduché hráze postavené s pomocí lopat a košů zranitelné každým vážným přívalem vody. Kvůli přehrazování, o které se zejména zasadily kláštery, se hromadila nadbytečná vnitřní voda, která musela být odváděna. Zpočátku byly stavěny odvodňovací zdymadla, která umožňovala odtok vody z polderů při nízkém stavu vnější vody. Asi před 600 lety byly vynalezeny první větrné mlýny, což umožňovalo vysušovat další níže položené poldery.  V raném středověku dávaly primitivní hráze jen chabou a prolomitelnou ochranu proti moři. Nebylo století ve kterém by zem nebyla postižena záplavami. Mezi lety 1000 a 1953 byla zem v západním Nizozemí postižena 111 silnými a méně silnými záplavami. Bouře které je způsobily nesly jména jako záplava Sv. Aechtena (1288), Sv. Elizabety (1421), Sv. Felixe (1530) a záplava všech svatých (1570). Tyto záplavy měly za následek mnoho obětí, části země mizely pod vodou – to určovalo z převážné části kontury "nízké země".  Do dvacátého století docházelo v Nizozemí k záplavám: v roce 1906, 1916 a v roce 1953, kdy došlo v noci ze soboty na neděli 1. února k největší katastrofě posledních století. Dlouhotrvající bouře přicházející od severozápadu zvedla hladinu vody na 4 až 5 metrů nad normální hladinu moře v Amsterodamu (NAP – Normaal Amsterdams Peil). Uprostřed noci, zatímco většina lidí spala, přetekla voda přes přehrady a zničila je. Moře si vytvořilo 67 velkých děr a více než 400 menších a potopila více než 200 tisíc hektarů úrodné půdy s městy a vesnicemi v západním Nizozemí pod vodu. Při této katastrofě se utopilo 1835 lidí a více než 200 tisíc kusů dobytka, 72 tisíc lidí muselo být evakuováno a kolem 47 tisíc domů a hospodářských budov bylo poškozeno nebo zničeno.

Deltaplan.

Pohromě, ke které došlo v roce 1953 muselo být v budoucnu zabráněno. S tím souhlasil každý. Speciálně ustavená Delta-komise (Deltacommissie) přišla ještě ve stejném roce s plánem. Kromě zesílení protipovodňových valů doporučila komise zkrácení pobřeží o 700 kilometrů. Východisko bylo: čím kratší pobřeží, tím jednodušší obrana. Tato zásada je v nizozemském vodním stavitelství stále více uplatňována. Hezkým příkladem je projekt Zuiderzeewerken, konkrétněji přehrady Afsluitdijk z roku 1932, která oddělila zátoku Zuiderzee od Severního moře a vzniklo tak jezero Ijsselmeer. Přitom byla délka mořského pobřeží zkrácena o 360 kilometrů a nebezpečí záplav bylo podstatně zmenšeno.  Komise chtěla úplně uzavřít zátoky v oblasti delty a zvednout výšku protipovodňových valů na tzv. výšku Delty (Deltahoogte). Cílem byla hladina vody 5 metrů nad NAP u Hoek van Holland. Pravděpodobnost záplav by tím klesla na 1/4000 za rok pro oblast delty a severu a 1/10000 ročně pro oblast Randstadu. Delta zákon, který vyplynul z plánů komise byl konečně v roce 1958 přijat parlamentem. Kromě bezpečnosti měl Deltaplan přinést i další výhody: zlepšení vodohospodářství ve velké části země, omezení zasolování, dostupnost sladké vody pro zemědělství, nové rekreační oblasti a díky silnicím vedoucím po přehradách i lepší spojení s jihozápadním Nizozemím.  Pro nizozemské vodní stavitelství byl Deltaplan velkým posláním. Žádný národ na Zemi nezkoušel nikdy předtím přehradit tak hluboké mořské zátoky.

Od uzavřené k polootevřené přehradě.

Jako poslední část měla být přehrazena východní Šelda (Oosterschelde). To se ukázalo být nejtěžší částí Delta plánu. Ale po zkušenostech s jinými přehradami to nikdo neviděl jako problém. Jako přírodní rezervace je východní Šelda jediná svého druhu v Nizozemí. Čistá slaná voda nabízí hojnost potravy pro mnoho druhů zvířat. Ryby využívají zátoky jako líheň a ústřice a mušle jsou zde chovány ve velkých množstvích. Naplaveniny, jíly a písečné mělčiny formují důležité životní prostředí pro život ptáků.  Kdyby byla východní Šelda uzavřena přehradou, toto všechno by Nizozemí nadobro ztratilo. Unikátní jíly a naplaveniny by zmizely s tím, jak by se ztratila existence přílivu a odlivu. Voda by byla sladká a tím by zmizela i flóra a fauna potřebující ke svému životu slanou vodu. Mořské rybářství a kultura kolem mušlí a ústřic by kvůli tomu zmizela také.  Velmi rychle se však začaly objevovat hlasy za zachování otevřené východní Šeldy, díky čemuž by i dále fungoval příliv a odliv a to by umožnilo zachovat původní životní prostředí. Tlak veřejného mínění byl tak silný, že nizozemská vláda nechala vypracovat novou studii, aby zjistila, zdali je technicky možné zachovat východní Šeldu otevřenou. Cílem nebylo jen za všech okolností zachovat bezpečnost lidí zde žijících, ale také to, aby bylo zachováno původní životní prostředí. Studie ukázala, že je to opravdu možné a byla zvolena varianta protipovodňové přehrady s pohyblivými vraty. Jiná alternativa – návrh na zvýšení přehrad podél ostrovů v délce 150 km – nebyla přijata. Varianta plného uzavření, na kterou již existoval kontrakt tedy neprošel. Východní Šelda zůstala tedy otevřená, ale při bouři má možnost se uzavřít.  Na konci roku 1960 se začalo se samotným dílem. Byly postaveny umělé ostrovy Roggenplaat (1969), Neeltje Jans (1970) a Noordland (1971). Na konci roku 1973 bylo pět kilometrů z celkových 9 km přehrazeno. V roce 1973 však došlo k masovému protestu ochránců přírody. Práce byly dočasně zastaveny v červenci 1974 v očekávání konečného rozhodnutí. Vláda jmenovala komisi zvanou Commissie Klaasesz, která měla vynést konečný posudek. V roce 1976 byly uzavřeny zbylé 4 km pomocí speciálních posuvných vrat. Tato vrata zůstávají za běžných okolností otevřena, ale při povodni nebo bouři mohou být uzavřena. Tak dochází k zachování přítoku slané vody do ústí řeky a také k zachování fungování přílivu a odlivu. Poslední zmíněná slova jsou zdůrazněna v textu, který je umístěn na ostrově Neeltje Jans: "Zde určují příliv a odliv: měsíc, vítr a my".

Stavba přehrady.

Stavba byla znovuzahájena roku 1976. Ke stavbě byl využit zejména umělý ostrov Neeltje Jans, na kterém byly vyrobeny obrovské betonové pilíře, které byly poté osazeny na správné místo pomocí speciální lodi nazvané "Ostrea" (Ostrea je latinský výraz pro ústřici). Pod tyto pilíře musely být umístěny speciální rohože, které zabraňují jejich posunu po mořském písčitém dnu. Pro položení těchto rohoží byla vyrobena další speciální loď nazvaná "Cardium". Před tímto uložením muselo být dno ještě dodatečně zpevněno, k čemuž byla použita další loď – "Mytilus".

Oosterscheldekering je protipovodňová zábrana (přehrada) v ústí východního ramene řeky Šelda v provincii Zeeland v Nizozemsku. Je zároveň největší stavbou projektu Deltawerken. Zároveň také slouží jako 9 km dlouhé silniční spojení mezi Schouwen-Duiveland a severním Bevelandem a je částí státní silnice N57.

L'Oosterscheldekering (en néerlandais : "Barrage de l'Escaut oriental") est le plus important ouvrage du Plan Delta. Sa longueur est de près de entre Schouwen-Duiveland et l'île de Beveland-Nord. L'ouvrage est parcouru par la N57.


Poloha magnetického pólu a dějiny výzkumu.

V roce 1831 se polohu magnetického pólu na severní polokouli poprvé pokusil určit polární badatel James Clark Ross. Další bádání provedl v roce 1904 norský polárník Roald Amundsen.  V roce 2005 byla jeho poloha odhadnuta na 82°42′ severní šířky a 114°24′ západní délky. Magnetický pól se neustále posunuje, což je dáno změnami v zemském magnetickém poli. Poloha pólu každý den driftuje v elipsách asi o 40 m směrem k severu. Rychlost posunu se mění. Od objevu severního magnetického pólu do roku 1904 zůstával prakticky na stejném místě.<ref name="idnes.cz/zpravy/zahranicni/severni-magneticky-pol-se-rekordnim-tempem-posouva-k-rusku.A091230_113422_vedatech_jw"></ref> V 90. letech 20. století se severní magnetický pól přesouval rychlostí asi 15 km/rok, od té doby se rychlost jeho přesunu zvýšila, v roce 2019 byla rychlost přesunu nejméně 50 km/rok.<ref name="idnes.cz/zpravy/zahranicni/rusko-kanada-zeme-poly-magnetismus-navigace-veda.A190207_112518_zahranicni_luka"></ref> V roce 2009 se posouval rychlostí 64 km/rok. Zrychlení přesunu se ale týká pouze severního magnetického pólu, jižní magnetický pól se přesouvá stále zvolna. Na rozhraní zemského pláště a jádra byla objevena řeka roztaveného železa. To by mohl být důvod posouvání severního magnetického pólu.  Jak severní magnetický pól na počátku 21. století opouští kanadskou Arktidu, je jeho pozemní výzkum stále obtížnější, na významu nabývá jeho satelitní sledování.  V roce 2007 byl v rámci pořadu Top Gear dosažen autem bod na 78° 35′ 42′′ s. š., kde se magnetický pól nacházel v roce 1996. Od roku 1996 se posouval o 64 km/ rok. Momentálně se sleduje satelity, protože z pevniny to nelze od doby, když opustil území kanadské Arktidy.  Od roku svého objevu se magnetický pól posunul již o 2200 km.

Severní geomagnetický pól je místo, kde osa magnetického dipólu nejlépe aproximujícího zemské magnetické pole protíná na severu povrch Země. Leží v severozápadním Grónsku na 79° severní šířky a 290° východní délky, čili asi 1 250 km od geografického severního pólu. Osa tohoto dipólu svírá úhel 11° s zemskou osou, dipól má magnetický moment 8,0.10 J T. S časem se poloha této osy mění.

Le pôle Nord magnétique de la Terre est un point errant unique sur la surface où le champ magnétique terrestre pointe vers le bas. C'est-à-dire que le « Dip » ("plongeon") est de 90°. L'aiguille d'une boussole pointe approximativement vers ce lieu (plus ou moins approximativement suivant le lieu où on se trouve ; exactement la boussole est tangente à la ligne de champ).


Příběh.

Geniální miliardář, vynálezce a playboy Tony Stark je majitelem firmy Stark Industries, kterou zdědil po svém otci a která vyrábí a dodává zbraně. Společně se svým přítelem a kolegou, podplukovníkem Rhodesem, odletí do válkou zmítaného Afghánistánu, aby americké armádě osobně převedl nově vyvinutou ničivou raketu Jericho. Při návratu z ukázky je kolona vozidel přepadena a Stark je těžce zraněn.  Probere se v jeskyni, kde se setká s doktorem Jinsenem, který mu zachránil život tím, že mu do hrudi implantoval elektromagnet, který udržuje střepiny mimo srdce. Teroristická skupina Deset kruhů (v originále "Ten Rings") zadržela oba vědce, aby jí sestrojili z dostupných součástek raketu Jericho. Pod zástěrkou několikaměsíční práce na střele však Stark místo ní tajně vyrobí vyzbrojený kovový oblek, který jim má pomoci uprchnout. Sestrojí také miniaturní obloukový reaktor, který napájí jak elektromagnet v jeho hrudníku, tak systémy onoho obleku. V něm dokáže utéct a nakonec ho zachrání američtí vojáci, Jinsen však v boji s teroristy zemře.  Po návratu do USA způsobí Stark poprask u spolupracovníků a akcionářů své firmy, protože na tiskové konferenci vyhlásí, že přestane vyrábět zbraně. V zajetí totiž zjistil, že i teroristé disponují jeho smrtelnými výrobky. Odklon od výroby zbraní se nelíbí jeho spolupracovníkovi Obadiahu Staneovi, který už dlouho plánuje Starka z vedení firmy odstavit a převzít ji po něm. Sám totiž prodává zbraně i teroristům a proto si najal Deset kruhů na odstranění Tonyho. Stark mezitím doma v Kalifornii pokračuje ve vývoji lepších verzí svého obleku, ve kterém dokáže pomocí trysek i létat.  Protože se dozví, že teroristé útočí na Jinsenovu rodnou vesnici raketami Jericho, které jim doručil Stane, odletí v obleku do Afghánistánu, kde civilisty zachrání. Při zpátečním letu se střetne se dvěma F-22, ovšem nakonec na dálku odhalí svoji totožnost kamarádovi Rhodesovi. Stane mezitím získá od Deseti kruhů trosky prvního Starkova obleku a reverzním inženýrstvím dokáže zkonstruovat podobný, avšak mnohem větší. Tony, s pomocí své osobní asistentky Pepper Pottsové, získá důkazy o Staneově zradě a ve svých oblecích se střetnou v areálu firmy. Stane je v boji poražen a zemře a tisk následující den spekuluje o záhadném „železném muži“, neboť zástěrce o porouchaném robotovi nikdo nevěří. Na tiskové konferenci, pořádané k událostem ve Stark Industries, se nakonec Tony přizná, že on je tím Železným mužem (v originále "Iron Man").  Ředitel tajné agentury S.H.I.E.L.D. (v českém dabingu jako Š.T.Í.T.) Nick Fury navštíví Tonyho Starka doma, kde mu prozradí, že není jediným superhrdinou na světě a vysvětlí mu, že s ním chce probrat „program Avengers“.

Obsazení.

V dalších rolích se představili také Paul Bettany (hlas J.A.R.V.I.S.e) a Jon Favreau (Happy Hogan). V cameo rolích se ve filmu objevili i Stan Lee (zahrál si sám sebe) a Samuel L. Jackson (ředitel Nick Fury).

Produkce.

Celovečerní hraný film o Iron Manovi byl plánován již od roku 1990, kdy filmová práva zakoupilo studio Universal Studios. V dalších letech byla tato práva přeprodávána a protože se žádný z vyvíjených projektů nedočkal úspěšného konce, v roce 2005 je získal zpět Marvel. V listopadu toho roku začalo studio Marvel Studios s vývojem nového snímku – svého prvního samostatného celovečerního filmu, který se stal základem série Marvel Cinematic Universe.  Režisérem se v dubnu 2006 stal Jon Favreau, který zkompiloval dva různé scénáře, jejichž autory byly dvojice Art Marcum s Mattem Hollowayem a Mark Fergus s Hawkem Ostbym. Do titulní role Tonyho Starka, resp. Iron Mana, byl v září 2006 obsazen Robert Downey Jr.  Natáčení filmu s rozpočtem 140 milionů dolarů probíhalo od března do června 2007.

Vydání.

Světová premiéra filmu "Iron Man" proběhla 14. dubna 2008 v australském Sydney. Do kin byl uváděn od 30. dubna téhož roku, přičemž v ČR se v kinodistribuci objevil 1. května a v USA 2. května 2008.

Přijetí.

Tržby.

V Severní Americe utržil snímek 318 412 101 dolarů, v ostatních zemích dalších 266 762 121 dolarů. Celosvětové tržby tak dosáhly 585 174 222 dolarů.

Filmová kritika.

Server "Rotten Tomatoes" udělil snímku známku 7,7/10 a to na základě 268 recenzí (z toho 251 jich bylo spokojených, tj. 94 %). Od serveru "Metacritic" získal film, podle 38 recenzí, celkem 79 ze 100 bodů.

Ocenění.

Film "Iron Man" byl nominován na Oscara v kategoriích Nejlepších vizuální efekty a Nejlepší střih zvuku. Získal také tři žánrové ceny Saturn (včetně vítězství v kategorii Nejlepší sci-fi film).

Navazující filmy.

Díky komerčnímu úspěchu snímku byly v letech 2010 a 2013 uvedeny do kin filmové sequely "Iron Man 2" a "Iron Man 3", které jsou rovněž součástí série Marvel Cinematic Universe (MCU). Titulní roli si v nich zopakoval Robert Downey Jr., který se jako Tony Stark / Iron Man objevil i v některých dalších celovečerních filmech MCU.

Iron Man je americký akční film z roku 2008, který natočil režisér Jon Favreau podle komiksů o Iron Manovi. V hlavní roli Tonyho Starka, bohatého a geniálního vynálezce, který si sestrojí obrněný a vyzbrojený oblek a stane se tak superhrdinou, se představil Robert Downey Jr., jenž si zahrál i v navazujících filmech "Iron Man 2" (2010) a "Iron Man 3" a (2013). Jedná se o první celovečerní snímek z filmové série Marvel Cinematic Universe.

Ce film marque aussi le retour au succès au box-office de Robert Downey Jr., qui connait grâce à ce rôle un regain de popularité. Le film récolte effectivement 585 millions de dollars pour un budget de 140 millions et sera suivi en 2010 d"'Iron Man 2".


Historie.

Seriál Pohotovost je druhým nejdéle běžícím dramatickým seriálem, hned po seriálu Právo a pořádek a se svými 15 sezónami nejdéle běžící lékařské drama v hlavním vysílacím čase. Byl velkým překvapením sezóny 1994/1995, vysílal se den poté, co se na konkurenční CBS vysílal první díl nového lékařského seriálu Nemocnice Chicago Hope. Producenti přišli úplně s novým stylem vyprávění příběhů, které se stalo mnohem realističtější a ukazovalo americké zdravotnictví a pohled do zákulisí amerických nemocnic.

Postavy.

Hlavních postav v seriálu Pohotovost se vystřídala celá řada, bezesporu tou nejdéle trvající postavou je doktor John Carter (Noah Wyle), který v seriálu vydržel 11 let - 245 dílů. V díle číslo 246 opustila Pohotovost i Susan Lewisová (Sherry Stringfield), a to už podruhé, poprvé po třetí sezóně, za pět let se opět vrátila.  Seriáloví doktoři a sestra, které Pohotovost proslavila a díky níž se stali slavnými, byli doktor Douglas Ross (George Clooney), Carol Hathawayová (Julianna Margulies), doktor Peter Benton (Eriq La Salle) a doktor Mark Greene (Anthony Edwards). Novější tváře jsou např. doktor Gregory Pratt (Mekhi Phifer), doktorka Kerry Weaverová (Laura Innes), doktor Luka Kovač (Goran Visnjić) a doktorka Abby Lockhartová (Maura Tierney).

Ocenění.

Tento seriál se pravidelně účastní amerických cen Emmy, kterých se účastní už od samého začátku vysílání seriálu. S letošními třemi nominacemi se celkový počet nominací za 14 let rovná 120, což je úplně nejvíce v historii amerických televizí, dosud nejvíce nominací získal seriál Na zdraví! (Cheers - vysíla jej i Nova a Nova Cinema), který získal 117 nominací. Ze 120 nominací vyhrál seriál 22x.

Pohotovost v TV a na DVD.

Seriál si oblíbili i čeští diváci, v devadesátých letech jej vysíla televize Nova, později televize Prima. Seriál je úspěšný i v Německu, kde se vysílá na Pro 7. Pohotovost vysílala i slovenská Markíza.

Pohotovost (v anglickém originále ER) je americký dramatický televizní seriál z lékařského prostředí, vytvořený spisovatelem, scenáristou a televizním producentem Michaelem Crichtonem. Poprvé se na televizních obrazovkách objevil 19. září 1994 na americké televizní stanici NBC. Příběh se odehrává převážně na pohotovostním oddělení fiktivní nemocnice v Cook County v Chicagu. Seriál vyráběla společnost Constant c Productions a Amblin Entertainment ve spolupráci s Warner Bros. Television Production, Inc.

Urgences ("ER" pour "") est une série télévisée américaine créée par Michael Crichton et diffusée du au sur le réseau NBC. Elle possède de.


Operační režimy.

Jako shell má COMMAND.COM dva režimy. První je "interaktivní režim", ve kterém jsou vložené příkazy ihned zpracovány. Druhý je "dávkový režim", který provádí příkazy předem zapsané v dávkovém souboru s příponou.BAT.

Zadávání příkazů.

Všechny vložené příkazy jsou provedeny po stisknutí klávesy Enter na konci zadaného řádku. Interpret COMMAND.COM nerozlišuje velikost písmen (), takže příkazy mohou být vkládány bez ohledu na velká a malá písmena (všechny zápisy dir, DIR and DiR jsou stejný příkaz).  Chceme-li spustit program, není nutné zadávat příponu.BAT,.COM ani.EXE. Změna jednotky se provádí zadáním jejího jména následovaného dvojtečkou (tj. např. A:).

Interní příkazy.

Aby bylo možné pracovat se systémem i v případě, že nemáme k dispozici žádné externí programy (s příponami.COM a.EXE), jsou všechny základní příkazy prováděny samotným interpretem COMMAND.COM. Jsou to:

Nedokumentované příkazy.

Některé verze MS-DOSu obsahují nedokumentované příkazy:

Řídící struktury.

Řídící struktury jsou využívány zejména v dávkových souborech, avšak mohou být využity i v interaktivním režimu.

Proměnné.

Dávkové soubory pro COMMAND.COM mají čtyři typy proměnných:

Přesměrování a roury.

Přesměrování standardních proudů je v DOSu omezené. Protože je DOS jednoúlohový systém, je roura realizována sekvenčním (postupným) spuštěním příkazů, přičemž data se uchovávají v dočasném souboru. codice_1 neposkytuje podporu pro práci se standardním chybovým výstupem. Přesměrování si řídí každý program sám, takže je funkční jen u některých příkazů (na rozdíl od unixových shellů, kde přesměrování řídí sám shell a programy je samy nezajišťují).

Chyby a omezení.

Délka příkazového řádku je omezena na 128 znaků. Po provedení příkazu vždy vrací pravdu (0).

Kulturní odkazy.

Zpráva "Loading COMMAND.COM" je zobrazena na průhledu Terminátora T-800 a v interním zobrazení RoboCopa, když se restartuje.  The codice_1 je pozice autority v kresleném seriálu "ReBoot."  command.com je website s obrázkem promptu, kde je spuštěn příkaz "DIR". Je to však pouze trik, který má uživatele přesvědčit, že je zobrazován obsah jeho disku. Ve výstupu příkazu je však chyba, protože adresáře. a.. nejsou při zobrazení kořenového adresáře vypisovány.

COMMAND.COM je jméno implicitního shellu pro DOS a implicitní interpret příkazového řádku v 16/32bitových verzích Microsoft Windows (95/98/Me). Při startu systému DOS je COMMAND.COM automaticky spuštěn a je automaticky proveden dávkový soubor AUTOEXEC.BAT. Je také rodičem všech následně spuštěných procesů.

COMMAND (programme exécutable : codice_1) est un interpréteur de commandes standard pour les systèmes compatibles MS-DOS comme PC-DOS et IBM-DOS. Il est livré par défaut avec ces systèmes.


Příběh.

Celý seriál pojednává o vztahu bratrů Sama Winchestera, jehož ztvárňuje Jared Padalecki, a Deana Winchestera v podání Jensena Acklese. Sam a Dean cestují napříč Amerikou v černém Chevroletu Impala z roku 1967 a vyšetřují nejrůznější záhady či nevysvětlitelné jevy, jež se zakládají na skutečných legendách z území Spojených států. Díky tomu se v seriálu vyskytují nejen obecně známé nadpřirozené bytosti, jako jsou upíři, vlkodlaci, duchové a démoni, ale také wendiga, strigu, ženu v bílém či měniče.

Děj seriálu.

První řada.

Hlavní dějová linie první řady se soustředí na snahu Sama a Deana najít jejich zmizelého otce Johna, jenž se zaslepeně žene za vrahem své milované manželky Mary. Během pátrání se přitom setkávají s různými nadpřirozenými bytostmi, které ohrožují životy nevinných lidí. Úkolem obou bratrů je tato zlá stvoření zneškodnit, díky čemuž se nejednou při výkonu svého „povolání“ ocitnou na pokraji života a smrti. Zatímco starší Dean bere tento fakt jako neodmyslitelnou součást své práce, neboť její podstatou je zachraňování lidských životů, jeho mladší bratr Sam prahne pouze po pomstě, a tudíž se jeho jedinými zájmy stávají vypátrání otce a zabití démona zodpovědného za smrt jejich matky a Samovy přítelkyně Jessicy. Díky této skutečnosti často dochází ke vzniku konfliktů mezi oběma bratry, a atmosféra je proto poměrně napjatá. Nicméně postupně se jejich vztah pozvolně prohlubuje a jejich bratrská pouta se upevňují. Tyto rozpory ovšem nejsou zdaleka jedinou překážkou, kterou musejí zdolat. V jednom z bratrů se totiž začaly probouzet zvláštní schopnosti a opět vyvstane otázka, podaří-li se jim v sobě najít dostatek sil a odhodlání, aby se s danou situací dokázali vyrovnat. Když konečně dojde k setkání s otcem, svého odhalení se dočká i tajemství jisté zbraně, jež jako jediná dokáže zabít cokoli. Zdá se tedy, že vše hraje do karet tří lovců, ale nakonec si démoni pro bratry připraví překvapení, které končí těžkým zraněním Deana.

Druhá řada.

Na začátku druhé řady bojuje Dean v nemocnici o život. Sam se marně, leč ze všech sil, snaží vymyslet způsob, jak bratra před smrtí zachránit. Nakonec je to ale John, kdo situaci zdánlivě vyřeší – obětuje svůj život, aby mohl jeho starší syn žít. Bratři tak svého otce nalezli, aby jej opět a nyní definitivně ztratili a nezbývá jim nic jiného, než se s realitou smířit. Ovšem každý se s ní vyrovnává svým vlastním způsobem, a tudíž ani v této řadě není nouze o konflikty a vyhrocené situace. Již tak nelehký život bratrům ještě více zkomplikuje šokující tajemství týkající se Sama, které John těsně před svou smrtí svěřil Deanovi. S problémy se však nepotýkají pouze hlavní hrdinové, ale také nové postavy. Objeví se majitelka motorestu Roadhouse a dávná přítelkyně Johna Ellen Harvelleová, její mladá a tvrdohlavá dcera Jo a také podivínský génius Ash, jenž bratrům nesčetněkrát výrazně pomůže. Druhá řada dějově navazuje na předcházející sezónu, a proto se hlavním cílem obou bratrů definitivně stane zabití žlutookého démona, vraha Mary a Jess. Nicméně příběh se dále rozvíjí. Onen démon má své vlastní a nemalé plány, s nimiž úzce souvisí Samovy schopnosti. Pátrání po démonovi však není ani zdaleka jednoduché, a proto mladí Winchesterové, nadále zaměstnáni pronásledováním temných sil, využívají pomoci rodinného přítele Bobbyho, který je taktéž zkušeným lovcem. V závěrečném díle druhé série je Sam zabit a jeho starší bratr neváhá zaprodat svoji duši, aby ho vrátil zpět mezi živé. Deanovi tak zůstane pouhý rok života.

Třetí řada.

Příběh třetí řady začíná asi týden po dějovém finále druhé série. Zdálo by se, že po zabití „Žlutoočka“ bude většina problémů vyřešena, avšak opak je pravdou. Na svět totiž ze samotného pekla pronikly stovky démonů, které navíc po smrti největšího nepřítele Winchesterů nemá kdo vést, a pro uzavřenou komunitu lovců bojující s nadpřirozenem začalo období války. Bratři se však nepotýkají pouze s těmito temnými silami, ale musí řešit i spoustu dalších závažných problémů, jako je Deanův rychle se krátící rok života. Co celou situaci ještě zhoršuje, je fakt, že každý ze sourozenců k tomuto problému přistupuje jiným způsobem. Zatímco Dean, který se snaží svůj poslední rok na zemi pokud možno co nejvíc užít a nešetří lehkovážným chováním, je se svou smrtí a odchodem do pekla relativně smířený, Sam se zoufale snaží najít způsob, jak zrušit dohodu, kterou bratr uzavřel pro jeho záchranu, a neváhá vyzkoušet možné i nemožné, aby toho docílil a uchránil tak Deana před jeho krutým osudem. Je ochoten zaplést se i se záhadnou Ruby, jednou z nových postav, která mu sice nabízí svou pomoc, ale s níž není radno si zahrávat. Dalším problémem, který bratrům nikterak neusnadňuje život, je drzá zlodějka Bela. Právě ona je často zavádí do nebezpečných situací a kvůli ní se velmi rapidně sníží Deanovy šance na záchranu. Aby toho nebylo málo, na scéně se objevuje možný nástupce žlutookého démona, kterým je zákeřná démonka Lilith prahnoucí po smrti Sama. Když si bratři nevědí rady, opět se mohou spolehnout na pomoc přítele Bobbyho, který s bratry bude rovněž hledat východisko z Deanovy závažné situace. Avšak jeho kontrakt je ve spárech až příliš silného soupeře a i přes veškerou vykonanou snahu vidí Sam bratra umírat.

Čtvrtá řada.

Dean je zachráněn z pekla a postupně zjistí, že ho zpět na Zemi přivedl Castiel, jeden z mnoha andělů, kteří se objeví během této řady. Po opětovném shledání Sama a Deana začnou bratři spolupracovat s Castielem a společně se snaží překazit plán Lilith, jenž spočívá ve zlomení 66 pečetí a tím osvobození Lucifera. Vztah mezi bratry je značně napjatý, jelikož Sam dává přednost démonce Ruby, s níž si vybudoval vztah, zatímco byl Dean v pekle. Sáním její krve začne posilovat svoji démonickou stránku, aby získal dostatečnou sílu k poražení Lilith. Když se mu konečně podaří Lilith zabít, zjistí, že právě její smrt byla ona poslední pečeť, potřebná k uvolnění Lucifera, a že ho Ruby celou dobu podváděla. Dean ve snaze zastavit svého bratra však dorazí příliš pozdě a ani zabitím Ruby už nedokáže zabránit otevření Luciferova vězení a jeho osvobození.

Pátá řada.

Hlavní dějová linie páté řady se točí kolem boje s Luciferem a záchrany světa před Apokalypsou. Během série se Sam s Deanem stanou součástí boje mezi anděly a démony. Dozví se, že tento boj je jejich osudem, protože Sam se má stát schránkou pro Lucifera a Dean pro Michaela. Jelikož se jim nedaří žádným způsobem Lucifera porazit, začnou sbírat prsteny čtyř jezdců Apokalypsy, které jsou vlastně klíčem k Luciferovu vězení. Bratři musejí učinit rozhodnutí, jakou roli nakonec v boji o záchranu světa sehrají. Společně s Castielem a Bobbym zažívají těžké chvíle, jelikož se pro ně situace nevyvíjí nikterak příznivě. Přesto se však nevzdávají a za vzájemné podpory pokračují v bitvě až do konce.

Šestá řada.

Sam je v kleci s Luciferem a Michaelem a Dean se usadil po boku Lissy a jejího syna Bena. Tato idyla končí již v prvním díle. Sam se neznámo jak dostal ven a dal se dohromady se svým „mrtvým“ dědou a jeho partou. Samova duše však zůstala v kleci a Dean se snaží najít způsob, jak ji vrátit zpět. Úspěšně ji najde, ale pomůže mu v tom pouze smrt, i když stylem něco za něco. Mezitím Castiel bojuje o svoje místo v nebi s Rafaelem. Do toho všeho je zapojený i Crowley, nový král pekla, který hledá očistec, a jeho pomocník, dědeček Sama a Deana, mu v tom ochotně pomáhá, aby dostal zpět svou dceru, podobně, jako Crowley přivedl zpět jeho.

Sedmá řada.

Poté, co do sebe Castiel nasál duše z očistce, dostane se mu obrovské moci, kterou se nechá zlákat a začne si hrát na Boha. Brzy se však ukáže, že taková moc je nad jeho síly. Navíc se do něj z očistce dostali, kromě duší, i starodávná monstra zvaná Leviathani. Castiel si uvědomí, že nedokáže svou moc zvládnout, a vypustí duše zpátky do očistce, Leviathani v něm však zůstanou a posléze zmizí ve vodě, odkud mohou napadat lidi a brát na sebe jejich podobu. Jedním z lidí, za které se vydávají, je vlivný obchodník Dick Roman, který se stane vůdcem Leviathanů a skrze svůj vliv chce ovládnut lidi, kteří jsou pro Leviathany potravou. Sam s Deanem se Dicka snaží zastavit, přičemž přijdou o několik spojenců. Mezi nimi je Bobby, který jim po smrti ještě chvíli pomáhá jako duch. Sam a Dean zjistí, že Dick Roman platí všude na světě archeologické vykopávky a zdá se, že něco hledá. Ukáže se, že je to destička o Leviathanech, kterou napsal boží písař, anděl Metatron. Deanovi a Samovi se podaří destičku získat a s ní i jediného člověka, který ji dokáže přečíst, proroka Kevina Trana. Z destičky zjistí, jak se dají Leviathani zabít a s pomocí Crowleyho Dean a Castiel zabijí Dicka Romana. Kvůli vedlejšímu efektu jsou ale smeteni ze zemského povrchu a dostanou se do očistce.  Vedlejší linie sedmé řady se zaměřuje na Samovy halucinace, ve kterých k němu mluví Lucifer. Ty se stupňují a Sam skončí v blázinci s akutní nespavostí, která ho může zabít. Zoufalý Dean vyhledá údajného zázračného léčitele, ze kterého se vyklube Castiel. O tom si Dean myslel, že zemřel, když Leviathani uprchli. Castiel však přežil a ztratil paměť. Díky Deanovi si vzpomene, kdo je, a zničený svou zodpovědností za problém s Leviathany převezme od Sama všechny vzpomínky na peklo. Sam je v pořádku a Castiel zůstane v blázinci. Později, i když stále mentálně labilní, pomůže bratrům se zničením Dicka Romana.

Osmá řada.

Rok poté, co byli Dean s Castielem nasáti do očistce, se Dean vrací zpět na Zemi bez Castiela, přičemž nese duši Benyho, upír z očistce. Oba bratři zahájí boj proti Crowleymu, aby získali démonskou tabulku, což by znamenalo možnost zavřít brány pekla a s ním u všechny démony. Anděl Castiel podvede anděla Naomi a ukradne přitom andělskou tabulku. Dean zjistí, že by Sam při splnění všech třech zkoušek zemřel, tak mu dokončení poslední zkoušky rozmluví. Brány pekel zůstanou otevřeny. Anděl Metatron podvede Castiela krádeží milosti, což je poslední přísada do kouzla na uzavření nebe. Řada končí dokončením kouzla, uzavřením nebe a pádem všech andělů na Zemi.

Prvky ze seriálu.

Impala.

Mezi poznávací znamení seriálu patří černě nalakovaný veterán Chevrolet Impala z roku 1967. Auto se vyznačuje specifickým tvarem karoserie, slouží bratrům Winchesterovým jako spolehlivý dopravní prostředek, ve kterém cestují napříč celými Spojenými státy. Je čtyřdveřové, s osmiválcovým motorem, má zabudované rádio a kazetový přehrávač, ze kterého se za jízdy velice často ozývá klasický rock patřící do Deanovy hudební sbírky. V kufru má zabudovaný tajný prostor, jenž ukrývá nejrůznější druhy zbraní a předmětů, které bratři využívají v boji proti zlu.  Poprvé se Impala objevuje již v pilotním díle seriálu a už od počátku je jeho neodmyslitelnou součástí. Původním majitelem vozu byl John Winchester, který jej daroval staršímu synovi někdy před svým zmizením v Jerichu. Dean na Impalu nedá dopustit a často o ní hovoří jako o skutečné živé osobě a chrání ji skoro stejnou měrou jako svou rodinu. Navíc představuje jeho nejcennější majetek. Na konci první řady byla Impala téměř zničena, když do ní plnou rychlostí narazil nákladní vůz, ale již na začátku druhé série byla kompletně opravena.

Kolt.

Kolt byl spolu s třinácti originálními náboji z čistého kovu vyrobený pro lovce v roce 1835 Samuelem Coltem. Legenda praví, že tato zbraň je schopná zabít cokoliv, včetně nadpřirozených bytostí, které jsou imunní vůči ostatním zbraním. Také slouží jako klíč k otevření Ďáblovy brány. Předtím, než skončila v rukou Daniela Elkinse, bylo z ní použito šest nábojů. Zatímco bratři Winchesterovi vyšetřují Elkinsovu záhadnou smrt, střetnou se se skupinou upírů, která mu tento Kolt vzala. Později jej upíři vyměnili s Johnem Winchesterem za rukojmí, avšak v epizodě „Ve chvíli mé smrti“ se John rozhodl předat Kolt Azazelovi, aby tak zachránil život svého syna Deana po téměř smrtelné havárii. Na konci druhé řady je poslední náboj Koltu použit k zabití Azazela a zbraň se poté zdá být zbytečná. Bobby se ji snaží opravit, ale neúspěšně. Objevuje se však Ruby, která mu s opravou a výrobou nových nábojů pomůže. V díle „Dobrou noc, děti“ zabije Sam opraveným Koltem crossroad démonku. Nakonec zbraň ukradne Bela a pokusí se zachránit si svůj život odevzdáním Koltu démonovi Crowleymu.  Jde o Colt Patterson, první revolver, který Sam Colt vyrobil a začal produkovat asi tak v letech 1836–1847. Na Koltu se nachází latinský nápis „non timebo mala“ („Nebudu se bát zla“).

Roadhouse.

Poprvé je tento motorest představen v epizodě „Klauna má každý rád“ ze druhé řady, jeho majitelkou je Ellen Harvelleová. Ellen má dceru Jo, která zde pracuje jako barmanka. To, že je motorest vyhledáván převážně lovci, není náhoda, neboť samotná rodina Harvelleových má loveckou minulost a mnoho zkušeností s démony a jinými nadpřirozenými silami. Ellenin manžel William Anthony Harvelle byl velmi dobrým přítelem Johna Winchestera. Později se ukáže, že ten, kdo nese zodpovědnost za smrt Williama, je právě John. Tuto skutečnost Ellen velmi těžko snáší. Mezi stálé obyvatele motorestu se neřadí pouze Ellen se svou dcerou, ale také Ash, podivín a génius v jedné osobě.  V závěru druhé řady, v první části dvoudílné epizody „Otevřelo se samo peklo“, se k motorestu, po naléhavém rozhovoru s Ashem, vydává Dean spolu s Bobbym, avšak když na místo dorazí, čekají na ně místo motorestu pouze jeho ohořelé trosky. Za zkázou motorestu nestojí nikdo jiný, než samotný Azazel, resp. jeho přívrženci. V navazující druhé části epizody pak vyjde najevo, že Ellen útok na Roadhouse přežila, neboť v tu dobu byla ve městě na nákupech. Ostatní lovci včetně Ashe však takové štěstí neměli a uhořeli.  Eric Kripke, autor seriálu, uvedl, že už od začátku nebyl spokojený s celou myšlenkou, která se motorestu Roadhouse týkala. Toto logicky vedlo k rozhodnutí motorest kompletně zničit. Sám autor prohlásil: „Jednoduše se nehodí do seriálu, jehož děj se odehrává na cestách. Takže... spalte ho“!

Bobbyho vrakoviště.

Vlastníkem a provozovatelem tohoto vrakoviště, které se poprvé objeví v díle „Ďáblova past“ a kde svého času přebývala také Impala, je Bobby Singer. Toto místo také po jistou dobu, kdy byli pronásledováni démonem jménem Meg, sloužilo bratrům Winchesterovým jako útočiště.  Od epizody „Zrozen ve zlém znamení“ pobývá Bobby v okrese Lawrence County v Jižní Dakotě. Avšak v epizodě „Ať se ti o mně zdá“ vyjde najevo, že v blíže neurčené minulosti, kdy Bobby ještě nebyl lovcem, vypadal jak exteriér, tak interiér domu mnohem útulněji a veseleji. Místo, které bylo přestavěno na vrakoviště, bylo původně polem. Takto vše vypadalo do doby, kdy Bobbyho manželka tragicky zemřela. Od té chvíle přestal Bobby dbát na vzezření domu a zaplnil jej obrovským množstvím nejrůznějších pastí a knih o okultismu. Dokonce se rozhodl prodat velkou část svého pozemku a na malém kousku půdy, který si ponechal, si zřídil vrakoviště a stal se lovcem.  Ve druhém díle čtvrté řady, nazvaném „Jsi tam, Bože?“, se bratři Winchesterové dozví, že se v Bobbyho novém domě nachází speciální protidémoní kryt. Zdi krytu jsou železné a pokryté solí a na podlaze i na stropě je nakresleno mnoho ďáblových pastí. Místnost je tedy kompletně nepřístupná nejen démonům, ale také duchům a mnoha dalším nadpřirozeným bytostem. Tento úkryt používají Bobby a bratři ve chvílích, kdy potřebují v klidu přemýšlet a plánovat, protože absolutní ochrana před démony je v takových případech naprosto nezbytná.

Vymítání.

Vymítání je akt, při kterém se vyhání nebo odvrací démoni od míst, osob, nebo věci, které jsou posednuté démony. Během rituálu je nutná přísaha ve jménu Boha nebo vyšší síly. Rituály jsou prováděny enochiánským jazykem, který je volně zaměnitelný za latinu.

Produkce.

Tvůrcem seriálu je Eric Kripke, mezi jehož předešlé projekty patří například horor "Boogeyman". Vzhledem k tomu, že se "Lovci duchů" skládají z množství epizod, je pod každým dílem podepsán jiný režisér. Nejčastěji se režie ujali Robert Singer (též producent a scenárista) a Phil Sgriccia, dalším častým režisérem je pak Kim Manners, jenž dříve pracoval na televizním seriálu "Akta X". Samotný Kripke režíroval pouze dva díly. Sera Gamble a Ben Edlund jsou pak producenty a autory mnohých epizod. Výkonnými producenty jsou dále Peter Johnson, McG a David Nutter. Záměrem tvůrců bylo přinést na televizní obrazovky něco jako „horor na každý týden“, nicméně seriál je tvořen směsicí dramatu, napětí a tajemna, odlehčeného množstvím humoru. Jedním z nejpodstatnějších aspektů seriálu je sourozenecká láska. Bratři se o sebe starají, vtipkují, popichují se, ale jsou také připraveni a odhodláni zemřít jeden pro druhého.  Další významnou součástí seriálu je také hudba, která odkazuje ke způsobu života obou hlavních hrdinů. Využívány jsou písně rockových skupin, jako jsou AC/DC, Kansas, Boston, Blue Öyster Cult a další.

Související seriály.

V roce 2014 byl plánován spin-offový seriál s názvem "Supernatural: Bloodlines". Pro tento připravovaný projekt posloužila dvacátá epizoda deváté řady "Lovců duchů" (vysílaná 29. dubna 2014) jako backdoor pilot. Scénář tohoto dílu napsal Andrew Dabb a o režii se postaral Robert Singer. Nový seriál se od toho původního měl lišit tím, že se měl odehrávat jenom v jednom městě, Chicagu. Měl sledovat osudy tamějších lovců a příšer. K objednání seriálu ale nedošlo.  První zmínku o plánovaném spin-offu vypustil do světa Robert Singer na SDCC 2013. Nedlouho na to bylo odhaleno i místo kde se bude seriál odehrávat, a že se bude soustředit na spory mezi chicagskými lovci a příšerami, také se divákům představí nové postavy. Dne 29. ledna 2014 The CW potvrdila původní název spin-offu "Supernatural: Tribes". Později byly zveřejněny i popisy hlavních postav. Dva měsíce nato, 8. března 2014, oznámili, že projekt byl přejmenován na "Supernatural: Bloodlines". Pilotní díl seriálu však stanice The CW na začátku května 2014 odmítla.  Při vývoji "Supernatural: Bloodlines" sledoval Andrew Dabb spin-offy jiných seriálů, včetně show "The Originals", "Angel", "" a "Námořní vyšetřovací služba".  V hlavních rolích se měli představit Lucien Laviscount (Ennis Ross), Sean Faris (Julian Duval), Nathaniel Buzolic (David Lassiter), Danielle Savre (Margo Lassiter), Melissa Roxburgh (Violet Duval), Stephen Martines (Freddie Costa), Bryce Johnson (Sal Lassiter) a Erinn Westbrook (Tamara).  V letech 2017 a 2018 byl připravován spin-off s názvem "Wayward Sisters", pro nějž vznikl i stejnojmenný backdoor pilot v rámci třinácté řady "Lovců duchů". I tento projekt byl stanicí The CW v květnu 2018 odmítnut.

Lovci duchů (v anglickém originále Supernatural) je americký fantastický hororový televizní seriál, jehož tvůrcem je Eric Kripke. Premiérově je vysílán od 13. září 2005, v letech 2005–2006 na stanici The WB a od roku 2006 na stanici The CW. Od té doby vzniklo celkem čtrnáct řad s 307 díly, v televizní sezóně 2019/2020 je vysílána patnáctá a poslední řada. Hlavními postavami seriálu jsou bratři Winchesterovi, Sam (Jared Padalecki) a Dean (Jensen Ackles), kteří putují napříč Spojenými státy a setkávají se s nadpřirozenými tvory a jevy, o kterých si mnozí myslí, že existují jen v legendách.

, ou Surnaturel au Québec, est une série télévisée fantastique américaine créée par Eric Kripke et produite par McG, un des producteurs exécutifs. La série, tournée principalement à Vancouver, est diffusée simultanément depuis le sur The WB, devenue The CW en, aux États-Unis et au Canada sur Citytv, CHCH-DT, CHEK-DT, M3 et Space.


Biografie.

Mládí.

Neil Young se narodil v Torontu (Ontario, Kanada) sportovnímu novináři a spisovateli Scottovi Youngovi a Edně Raglandové (známé jako Rassy), kteří se do Toronta přestěhovali z Manitoby. Neil strávil své mládí v malém městečku Omemee v Ontariu, 130 km severně od Toronta.  Už jako dítěti byla Youngovi diagnostikována cukrovka a kvůli obrně, prodělané v šesti letech, měl oslabenou levou polovinu těla; dodnes na jednu nohu mírně kulhá.  Když bylo Youngovi 12 let, jeho rodiče se rozvedli a on se se svou matkou vrátil do rodinného domu ve Winnipegu, Manitoba, kde začala jeho kariéra hudebníka. Když Neil Young přišel Z Ontaria do Winnipegu, věděl už co to znamená být vykořeněný, protože jejich rodina cestovala všude, kam je zavedla kariéra jejich otce novináře. Po rozpadu manželství rodičů se Neil usadil spolu s matkou v dělnické čtvrti Fort Rouge v Manitobě, kde jako stydlivý mladík se suchým humorem navštěvoval Earl Grey Junior High School. Tam také potkal Kena Kobluna, se kterým později působil v The Squires a kde pak založil i svou první skupinu Jades.  Když navštěvoval Kelvin High School ve Winnipegu, hrál v několika instrumentálních rockových skupinách. Youngovou první stabilní skupinou byli Squires, kteří měli lokální hit nazvaný "The Sultan." Young vypadl ze střední školy a hrál s nimi také ve Fort William v Ontariu, kde nahráli několik demosnímků produkovaných místním producentem (Ray Dee), kterému Young říkal "the original Briggs". Když byl v Thunder Bay, Young poprvé potkal Stephena Stillse. V roce 2006 ve filmu "Heart of Gold" Young vypravuje, jak trávil čas jako teenager ve Falcon Lake v Manitobě, kdy donekonečna vhazoval mince do jukeboxu, aby slyšel "Four Strong Winds od Iana Tysona."  Poté co odešel od Squires, pracoval Neil ve folkovém klubu, kde poprvé potkal Joni Mitchellovou. Tam napsal některé ze svých nejranějších a nejtrvalejších folkových písní, jako je klasická Sugar Mountain, ve které zpívá o svém ztraceném mládí. Jako odpověď na ni napsala Joni Mitchell píseň "The Circle Game".  V roce 1965 Young cestoval po Kanadě jako sólový umělec a skládal hudbu na objednávku. V roce 1966 se připojil k frontmanovi Mynah Birds, Ricku Jamesovi. Skupina si zabezpečila nahrávání u značky Motown. Bohužel, když natočili první album, James byl žalářován za dezerci z armády. Když se Mynah Birds rozpadli, Young a baskytarista Bruce Palmer přesídlili do Los Angeles v Kalifornii. Young v jednom interview přiznal, že ve Spojených státech pobýval ilegálně až do roku 1970, kdy dostal zelenou kartu.

Neil Percival Young (* 12. listopadu 1945 Toronto, Ontario) je kanadský zpěvák, písničkář, hudebník a filmový režisér. Youngovo dílo je typické hluboce osobními texty, charakteristickým stylem hry na kytaru a příznačným nosovým zpěvem (tenorem). Sám se doprovází na několik různých nástrojů (včetně piana a harmoniky), jeho styl hry na akustickou kytaru a časté výstřední sólování na elektrickou kytaru jsou klíčovými momenty někdy drsného, jindy uhlazeného zvuku. Young za své hudební kariéry experimentoval s různými hudebními styly, včetně swingu, jazzu, rockabilly, blues a elektronické hudby, jeho nejznámější díla však náleží do dvou stylů: folkově akustického rocku (jak je možné slyšet v "Heart of Gold", "Harvest Moon" a "Old Man") a elektrikou nabitého hard rocku (v písních jako "Cinnamon Girl", "Rockin' in the Free World" a "Hey Hey, My My (Into the Black)"). V pozdějších letech začal Young přebírat novější styly hudby jako industriál, alternative country a grunge, v němž prohloubil svůj vlastní styl hry, což mu přineslo titul "Kmotr grunge".

Neil Percival Young, O.C., né le à Toronto, est un chanteur et guitariste de folk, country et rock américano-canadien. L'apogée de sa popularité se situe au début des années 1970 avec les albums "After the Gold Rush" et "Harvest" et son rôle dans le groupe Crosby, Stills, Nash and Young.


Lícová strana.

Hlavní postavou lícové strany pečeti je národní symbol Orel bělohlavý v letu. Na prsou nese srdeční štítek s modrou hlavou štítu, pod kterou je šest svislých červených pruhů na bílém (stříbrném) poli, čímž vytváří sedm bílých pruhů a dohromady symbolizují původních třináct států. Šest červených pruhů dále symbolizuje země původu přistěhovalců – ostrovní Anglie, Skotsko a Irsko a kontinentální Francii, Německo a Nizozemí. Orel má ve svém heraldicky levém pařátu svazek třinácti šípů (odkazující na třináct původních států) a v pravém pařátu olivovou ratolest (s třinácti listy a třinácti olivami, opět zastupující 13 původních zemí). Šípy a olivová ratolest spolu symbolizují, že Spojené státy americké touží po míru, ale vždy budou připraveny k boji. Heraldicky vpravo hledící hlava orla drží v zobáku stuhu s latinským heslem E PLURIBUS UNUM ve smyslu „Z mnohých jeden“, původně mnozí, různí, dnes národ jeden. Nad hlavou se vznáší třináct hvězd na modrém poli, které jsou uspořádány do řady 1-4-3-4-1. Zpod modrého pole vychází dokola zlaté sluneční paprsky končící pod prstencem bílých obláčků.

Rubová strana.

Na zadní straně pečeti je třináctiposchoďová cihlová pyramida, nad kterou je oko v modrém trojúhelníku v prstenci zlatých paprsků, symbol boží prozřetelnosti. V základech pyramidy je nápis psaný římskými číslicemi MDCCLXXVI (1776), rok Deklarace nezávislosti, tj. založení Spojených států. Na půdě pod pyramidou je vyobrazeno 13 keřů hraničící se stuhou s revolučním latinským heslem NOVUS ORDO SECLORUM (Nový řád věků). Na modré obloze nad pyramidou je umístěno další latinské heslo ANNUIT COEPTIS.

Symbolika.

Počet 13.

Počet třináct symbolizuje 13 zakládajících zemí USA, na státní pečeti je toto číslo symbolizováno:

Pečetě států USA.

Své pečetě (znaky) užívají i federální distrikt (Washington, D.C.) a všech 50 států USA. Několik států užívá i odlišnou rubovou stranu pečeti.  Své znaky užívají také nezačleněná území USA (Americká Samoa, Americké Panenské ostrovy, Guam, Portoriko, Severní Mariany) a několik kmenů amerických indiánů.

Státní znak Spojených států amerických je tvořen lícovou stranou velké státní pečeti, která byla poprvé veřejně použita roku 1782 a jejímiž autory jsou Charles Thompson a William Barton.

Le grand sceau des États-Unis ("Great Seal of the United States") est utilisé pour prouver l'authenticité de certains documents au sein du gouvernement américain. C'est en 1782 qu'il a été utilisé publiquement pour la première fois.


Herní komponenty.

Hrací deska.

Hrací deska obsahuje z jedné strany mapu Německa, z druhé mapu USA (hrací plán českého vydání kombinuje mapu Německa a střední Evropy z druhého rozšíření). Na mapě jsou zobrazena města a elektrické vedení mezi nimi, u něhož je uvedena cena, kterou je nutno zaplatit za jeho postavení. Města jsou rozdělena na tři části, každé pro jednu herní epochu. V každé části města může být postaven jedna rozvodná stanice v příslušné epoše hry.

Elektrárny.

Elektrárny jsou reprezentovány čtvercovými kartičkami, na nichž je uvedena cena elektrárny (žádné dvě elektrárny nemají stejnou cenu), množství paliva, které elektrárna v jednom kole spotřebuje, a počet měst, do nichž může v jednom kole dodat elektřinu. Například elektrárna, která stojí 10 elektro (herní měna), spotřebuje 2 uhlí a dodá elektřinu do 2 měst. Když ji hráč bude chtít použít, musí odevzdat 2 kusy uhlí a díky tomu dodá elektřinu do 2 měst. V každé elektrárně může být skladováno nejvýše dvakrát tolik paliva, kolik elektrárna v jednom kole spotřebuje.

Palivo.

Ve hře jsou 4 druhy paliva (uhlí, ropa, odpad a uran) a 6 druhů elektráren: uhelné, ropné, odpadové, jaderné, hybridní (mohou spalovat uhlí i ropu současně) a větrné (nevyžadují žádné palivo). Palivo se umisťuje na stanovené místo na hrací desce, představující trh s palivem. Odtamtud si ho hráči kupují a po každém kole se doplní.

Průběh hry.

Hráči si před začátkem hry zvolí mapu a území na ní, na kterých budou hrát. Každá mapa je rozdělena na šest území. Hraje se na tolika územích, kolik je hráčů (ve dvou o jedno více, v šesti o jedno méně).  Na začátku hry se na desku vyloží osm karet nejlevnějších elektráren (s cenami 3 až 10). Zbytek se zamíchá do balíčku, při menším počtu hráčů než 5 se stanovený počet elektráren vyřadí. Dospod balíčku se položí karta „3. epocha“. Na stanovené místo na desce, které představuje trh s palivem, se umístí žetony jednotlivých druhů paliv. Každý hráč dostane 50 elektro.  Hra se skládá ze tří epoch, každá z nich odráží jedno období ve výrobě elektřiny. Hra probíhá v jednotlivých kolech. Každé kolo se skládá z pěti fází, které odehrávají všichni hráči současně.

1. fáze: stanovení pořadí hráčů.

V prvním kole hry se pořadí hráčů stanoví losem. V každém dalším kole se pořadí stanoví podle počtu měst, která mají hráči připojená k síti, při shodě rozhoduje cena hráčovy nejdražší elektrárny (každá elektrárna ve hře má jinou cenu, takže další shoda už nenastane). Ve 2. a 5. fázi hráči hrají ve stanoveném pořadí (začíná ten, kdo má připojených nejvíce měst), naopak ve 3. a 4. fázi hráči hrají v "opačném" pořadí.

2. fáze: nákup elektráren.

Každý hráč v této fázi může koupit jednu elektrárnu (výjimkou je první kolo hry, kdy každý hráč "musí" koupit nějakou elektrárnu). V první a druhé epoše je na stole vyloženo 8 elektráren, hráči však mohou kupovat jen 4 s nižší cenou. Ve třetí epoše je vyloženo 6 elektráren a lze je kupovat všechny. Začínající hráč zvolí elektrárnu, kterou chce koupit. Nákup probíhá formou dražby. Vyvolávací cenou je cena uvedená na elektrárně, hráči mohou nabízet více, než je dosud nejvyšší nabídnutá cena. Elektrárnu získá hráč, který za ni nabídl nejvíc. Po vydražení zvolí další elektrárnu, která se bude dražit, další hráč v pořadí (pokud on již elektrárnu koupil nebo žádnou nechce, pak další hráč).  Hráč může mít nejvýše tři elektrárny. Koupí-li čtvrtou, musí jednu ze svých elektráren vyřadit.

3. fáze: nákup paliva.

Tato fáze se hraje v opačném pořadí než druhá, začíná tedy hráč, který hrál ve druhé fázi jako poslední. Hráči nakupují žetony paliva umístěné na trhu, přičemž čím je po každém druhu paliva větší poptávka, tím je dražší (ve hře je tento mechanismus implementován tak, že žetony paliva leží v řadách na políčkách, nad nimiž je uvedena cena, a nakupují se od konce řady, tedy od nejnižší ceny). Každý hráč může v elektrárnách skladovat nejvýše dvakrát tolik paliva, než kolik elektrárna spotřebuje v jednom tahu.

4. fáze: stavba vedení.

Tato fáze se hraje ve stejném pořadí jako třetí, tedy v opačném než druhá. Hráči v ní umisťují rozvodné stanice na města na mapě. Každé město je na mapě rozděleno na tři části, reprezentující první, druhou a třetí epochu. V každé epoše může do města umístit stanici jen jeden hráč a jeden hráč nemůže umístit dvě stanice do stejného města, ani v různých epochách. Za umístění stanice do města se v první epoše platí 10 elektro, ve druhé 15 a ve třetí 20. Kromě toho je třeba zaplatit cenu za vedení, které spojuje hráčovu již postavenou síť s nově připojeným městem.

5. fáze: výroba elektřiny, administrativa.

Tato fáze se hraje ve stejném pořadí jako druhá, tedy v opačném než třetí a čtvrtá. Hráči nejprve rozhodnou, do kolika měst dodají elektřinu. Vyrobí elektřinu ve svých elektrárnách a odevzdají žetony paliva, které k výrobě spotřebovali. Hráč může dodat elektřinu nejvýše do tolika měst, v kolika má svou stanici, i kdyby vyrobil elektřinu pro více měst. Za dodání elektřiny hráč dostane zaplaceno podle tabulky, která je uvedena v pravidlech hry. Platí, že čím více měst je zásobováno, tím "nižší" je zisk v přepočtu na jedno město.  Pak se podle tabulky doplní žetony paliva na trh. V první a druhé epoše se nejdražší vyložená elektrárna zasune dospod balíčku, ve třetí se nejlevnější vyložená elektrárna vyřadí. Pak začne další kolo.

Epochy.

Na začátku hry se odehrává první epocha. Druhá epocha nastává ve chvíli, kdy některý hráč připojí do sítě 7 měst. Třetí epocha nastává, když je z balíčku karet s elektrárnami otočena karta „3. epocha“. Může se stát, že druhá epocha je přeskočena a po první následuje rovnou třetí.  V další epoše hráči stavějí stanice v dalších částech měst. Mohou tedy opět stavět stanice ve městech, v nichž už je v předchozí epoše postavil jiný hráč, ale výstavba stanice je nyní dražší. Rozdíl mezi epochami je také v počtu žetonů paliva, které se doplňují na trh po každém kole. Ve druhé epoše se doplňuje všech paliv více než v první, naopak ve třetí epoše se doplňuje více ropy, uranu a odpadu, ale méně uhlí (útlum těžby).  Hra končí v kole, kdy některý hráč připojí do sítě stanovený počet měst (liší se podle počtu hráčů). Vítězem se stává hráč, který v tomto kole dodá elektřinu do největšího počtu měst (nemusí jím tedy být hráč, který připojil do sítě stanovený počet měst jako první). O pořadí dalších hráčů rovněž rozhoduje počet měst zásobených elektřinou v posledním kole, při shodě rozhoduje množství zbylých peněz.

Rozšíření.

Další mapy.

Hrací desky s mapami jiných zemí byly vydány jako rozšíření, k jehož hraní je nutná základní sada. Kromě jiné mapy platí pro každou zemi specifická pravidla, která odrážejí situaci na trhu s energií v příslušné zemi.

Power Plant Deck 2.

Rozšiřující balíček karet elektráren. Je možné ho použít samostatně místo elektráren ze základní sady nebo zkombinovat dohromady základní a rozšiřující elektrárny, popřípadě vytvořit vlastní balíček jen z vybraných elektráren z obou sad.

Vysoké napětí (v anglické verzi Power Grid) je úspěšná moderní společenská hra, jejímž autorem je Friedemann Friese. Vydána byla v roce 2004 společností Rio Grande Games, v Německu vyšla v prvním vydání pod názvem Funkenschlag již v roce 2001. Hráči v této hře stavějí elektrárny, nakupují palivo, stavějí elektrickou síť a vyrábějí elektřinu, kterou dodávají do měst. Vítězem je ten, kdo v posledním kole dodá elektřinu do největšího počtu měst.

Mégawatts est un jeu de société créé par Friedemann Friese en 2001 et édité par 2F-Spiele sous le nom "Funkenschlag". Le jeu a été réédité en 2004 par 2F-Spiele () et Rio Grande Games () dans une version modifiée où le crayonnage des routes a été remplacé par des routes prédéfinies. Il a été édité en France en 2008 par Filosofia.


Účel plavby.

Posláním lodi bylo převézt sazenice chlebovníků z Tahiti v Polynésii na Jamajku v Karibiku, která byla součástí Západní Indie, kde měly být pěstovány jako zdroj levné obživy pro tamní otroky. Při plavbě měl být též z navigačního hlediska prozkoumán průliv Endeavour, který se nachází mezi ostrovem Nová Guinea a Austrálií. Tehdy by tím došlo ke zkrácení cesty do oblasti Polynésie o 6 týdnů.

Popis plavby.

Po vyplutí z anglického přístavu Spithead 23. prosince 1787 se "Bounty "vydala jiho-jihozápadním kurzem k mysu Horn. Kapitán Bligh se tento mys i přes značnou nepřízeň počasí pokoušel obeplouvat celých 31 dní, přičemž za celou tu dobu urazila "Bounty " pouhých 85 námořních mil. Vzhledem k tomuto neúspěchu byl proto nucen zvolit delší trasu kolem afrického mysu Dobré naděje. "Bounty" doplnila zásoby v Kapském městě a do Tichomoří pokračovala plavbou kolem Tasmánie a Nového Zélandu. Na ostrov Tahiti doplula 26. října 1788. Jelikož v tomto ročním období nebylo možné chlebovníky přesadit, byla loď nucena na Tahiti zůstat, a to až do 4. dubna 1789. Důsledky dlouhodobého pobytu námořníků na Tahiti, který byl pravým opakem tvrdého drilu na lodi, umocněné také omezením potravin a vody, však 28. dubna 1789, při plavbě poblíž ostrova Tofua, vyvolaly vzpouru vedenou poručíkem Fletcherem Christianem. Vzbouřenci požadovali návrat na Tahiti. Kapitán Bligh a 18 členů posádky, kteří mu zůstali věrni, byli vysazeni do 7,5 metrů dlouhého člunu a s malými zásobami a bez navigačních pomůcek ponecháni na volném moři. Po 47 dnech, kdy urazil 3 600 námořních mil, dorazil člun s kapitánem a zbytkem posádky ve zbědovaném stavu do přístavu Kupang (Coupang) na ostrově Timor. Zde kapitán zakoupil malý škuner "Resource", se kterým se dopravili do přístavu Batávie na ostrově Jáva. Zpět do Anglie se posádka dostala postupně na palubách lodí nizozemské Východoindické společnosti.  Po návratu Williama Bligha do Anglie byla pod velením kapitána Edwarda Edwardse vypravena 24dělová fregata "Pandora" na trestnou výpravu proti vzbouřencům. Ti se mezitím vrátili na Tahiti, kde se jich 16 rozhodlo usadit. Zbytek vzbouřenců odplul z Tahiti hledat vhodné místo, kde by se mohl bezpečně ukrýt. Na Tahiti už dříve někteří z námořníků setrvávali v pevném svazku s místními ženami. Do vztahu manželského ovšem vstoupil pouze Fletcher Christian, který pojal za manželku dceru náčelníka Tynaa Mauatuu. Tuto ženu, která byla neobyčejně vysoká a přímá, přezdívali "Mainmast", což je název pro hlavní lodní stěžeň, ale prozaičtěji ji nazývali Isabelou. Další vzbouřenci (jejich ženy) Edward Young (Susan), Matthew Quintal (Sarah), John Adams (Paurai), John Williams (Pashotu), William McKoy (Mary), Isaac Martin (Jenny), John Mills (Vahineatua) a Wiliam Brown (Teatuahitea) a polynéští domorodci tj. Tahiťané Talaloo, Timoa, Nehow, Menalee a Tabuaiané Oho a Tetaheite s ženami Nancy, Marevu a Tinafaneea, tak utvořili rasově smíšenou společnost, která našla 15. ledna 1790 útočiště na neobydleném ostrově Pitcairn. Před přistáním u tohoto ostrova zakotvili i na několika jiných ostrovech, které ovšem vzbouřenci nepokládali za vhodné či bezpečné k trvalému osídlení. Ostrov Pitcairn nebyl vybrán náhodou. Fletcher Christian a Ned Young spatřovali jeho výhodu v tom, že nebyl přesně zakreslen do námořních map. Kolem ostrova se již 2. července 1767 plavil Carteret, ale vzhledem k nepřízni počasí u něj nazakotvil. Ostrov pojmenoval podle objevitele Roberta Pitcairna. "Bounty" byla navedena na skalnaté pobřeží ostrova, vynesli z ní co mohli, a poté ji zapálili. Záliv, kde "Bounty" shořela, byl pojmenován zálivem Bounty. Na ostrově vybudovali osadu, každý z Angličanů si postavil vlastní chatu s doškovou střechou, založil vlastní zahrádku a žil s vlastní tahitskou ženou.  O osudu vzbouřenců na ostrově Pitcairn se britská veřejnost dozvěděla až v roce 1810, po návštěvě osady kapitánem Mayhewem Folgerem z americké lodí "Topaz "(28. září 1808). V té době na ostrově žil poslední ze vzbouřenců John Adams (Alexander Smith). Potomci vzbouřenců a Tahiťanů, kteří se k nim přidali, žijí na ostrově dodnes.  14 vzbouřenců, kteří zůstali na Tahiti, bylo posádkou "Pandory" zadrženo. Loď 29. srpna 1791 cestou do Anglie skrz průliv Endeavour ztroskotala, utopilo se 31 námořníků z "Pandory" a 4 vězni. Trosečníci se dostali do Anglie stejně jako dříve kapitán William Bligh, přes nizozemskou pevnost Kupang (Coupang) na ostrově Timor na palubách nizozemských lodí.

Soud.

Po návratu kapitána a jeho posádky do Anglie zahájil námořní soud 22. října 1790 ve věci ztráty lodi "Bounty" první slyšení. Cílem soudu bylo prozkoumat příčiny a okolnosti, za nichž došlo k násilnému převzetí lodi, a posoudit jednání kapitána Bligha a jeho věrné části posádky, zda učinili vše, co bylo v jejich silách, aby ztrátě lodi zabránili. Posádka byla uznána nevinnou a William Bligh sám byl povýšen do hodnosti kapitána válečné lodi o více než 20 dělech.  V 8 hodin ráno 12. září 1792 byl na palubě lodi "Duke" zakotvené v anglickém Portsmouthu zahájen námořní soud s 10 vzbouřenci, které pochytala posádka fregaty "Pandora". Kapitán William Bligh byl tou dobou na své druhé výpravě za chlebovníky, procesu se tedy nemohl osobně zúčastnit. Vězni byli po celou dobu soudu drženi v upravené jídelně pro důstojníky na lodi "Hector". Předsedou soudu byl lord Hood. Dne 18. září 1792 byl vynesen rozsudek. Norman, Coleman, McIntosh a Byrn byli zproštěni viny. Ellison, Burkett, Millward, Muspratt, Morrison, Heywood byli odsouzeni k smrti oběšením. Heywood a Morrison dostali milost od krále. Musprattovi byl na základě odvolání obhajoby výkon trestu odložen a později byl též omilostněn. Zbylí tři byli 29. září na palubě lodi "Brunswick" popraveni.

Druhá výprava za chlebovníky.

V polovině dubna roku 1791 informovala admiralita kapitána Williama Bligha o jeho pověření vést další chlebovníkovou expedici na Tahiti, při návratu měl i tentokrát zmapovat průliv Endeavour. Jeho nová loď "Providence", doprovázená menší pomocnou lodí "Assistant", vyplula 3. srpna 1791, výpravy se účastnilo celkem 128 námořníků (včetně Williama Bligha). Na Tahiti bylo naloženo 2126 kusů rostlin chlebovníku, 508 kusů jiných rostlin, 1 Tahiťan a 13 trosečníků z britské velrybářské lodi "Matilda", která se u ostrova potopila. Expedice proběhla úspěšně a trvala 369 dní.

Odraz v umění.

Vzpoura na "Bounty" a následný osud vzbouřenců a obyvatel Pitcairnova ostrova vzbudily velký ohlas, který se promítl i v literatuře a později ve filmu.  K literárním zpracováním patří "Vzbouřenci na lodi Bounty" z roku 1879 od Julesa Verna (na rozdíl od jiných autorů Verne do centra děje postavil obdivuhodný výkon velitele lodi "Bounty", poručíka Williama Bligha, který byl se skupinou svých věrných posazen vzbouřenci do malého člunu a ponechán osudu uprostřed oceánu, a který díky svým mimořádným námořnickým schopnostem dovedl člun i jeho posádku do bezpečí), či historický román Marka Twaina "The Great Revolution in Pitcairn".  Ve 20. století s rozvojem filmu se vzpoura na Bounty objevuje ve filmovém zpracování, např. oscarový snímek "Mutiny on the Bounty (Vzpoura na Bounty)" z roku 1935 (v roli Alexandra Smithe se objevil Herbert Mundin), nebo "Mutiny on the Bounty" z roku 1962 (Hugh Griffith v roli Alexandra Smithe), či "Bounty" z roku 1984 (s Philipem Martinem Brownem jako Johnem Adamsem).  Po dokončení natáčení filmu "Vzpoura na Bounty" v roce 1962 byla filmová kopie lodi vyvázána u nábřeží v St. Petersburgu na Floridě jako turistická atrakce. V roce 1993 byla darována nadaci Tall Ship Bounty Foundation a po nezbytných opravách sloužila jako výcviková loď. Dne 29. října 2012 se replika HMS "Bounty" potopila u pobřeží Severní Karolíny za bouře vyvolané hurikánem Sandy.

HMS Bounty (zkratka HMS z anglického Her Majesty's Ship nebo His Majesty's Ship - loď Jejího/Jeho Veličenstva, předřazený přívlastek v označeních lodí a ponorek britského královského loďstva, používáno od roku 1789) byla britská obchodní loď, postavená roku 1784, původně pod jménem "Bethia", v Blaydesově loděnici v přístavu Hull. Britské královské námořnictvo ji zakoupilo 26. května 1787 a přejmenovalo na "Bounty" (anglicky Hojnost). Po provedení úprav pro převoz chlebovníku a ubikací pro početnější posádku se 23. prosince 1787 vydala z rejdy (kotviště) Spithead na svou první a zároveň poslední plavbu pod vlajkou královského námořnictva.

Le Bounty (HMAV "Bounty", "His Majesty's Armed Vessel Bounty", ou encore HMS "Bounty", "His Majesty's Ship Bounty") était une unité de la Royal Navy britannique. Cette frégate est entrée dans l'histoire en raison de la mutinerie d'une partie de son équipage le.


Využití.

Kanonizace v matematice.

Některé matematické objekty lze zapsat mnoha způsoby. Někdy však pro danou třídu objektů je možno definovat kanonický tvar, který splňuje dvě základní vlastnosti: Zaprvé, každý objekt musí mít právě jeden kanonický tvar. Zadruhé, každé dva objekty, které mají stejný kanonický tvar, musí být stejné (vzhledem k nějaké ekvivalenci). To, že pro danou třídu objektů existuje kanonický tvar, může být zřejmé, někdy to však zřejmé není a existence kanonického tvaru je hlubokým matematickým výsledkem.  Příkladem kanonického tvaru je zápis polynomů, které se obvykle zapisují od vyšších mocnin k nižším. Např. kanonickým tvarem polynomu formula_1 je formula_2.

Kanonizace a bezpečnost.

Kanonizace může být důležitá pro počítačovou bezpečnost. Např. webový server může mít dovoleno poskytovat jen dokumenty z adresáře /veřejné/web. Co se ale stane, když ho někdo požádá o soubor /veřejné/web/../../tajné/účetnictví? Pokud server nejprve převede požadovanou cestu na kanonický tvar, zjistí, že je ve skutečnosti žádán o soubor /tajné/účetnictví, který pod dovolenou cestu nespadá, takže požadavek odmítne. Pokud by to však neudělal, chybně by zveřejňoval i tajné dokumenty. Taková chyba se označuje jako "directory traversal".

Kanonizace v XML.

Formát XML umožňuje velkou volnost, jeden dokument lze tedy zapsat mnoha různými způsoby, které se liší např. kódováním, používáním bílých znaků, pořadím atributů, definicí jmenných prostorů, formou zápisu prázdných elementů atd. Konsorcium W3C tedy definovalo tzv. "kanonické XML", do kterého lze převést libovolný XML dokument. To, zda jsou dva XML dokumenty logicky ekvivalentní (na úrovni XML, bez ohledu na význam obsahu, který závisí na konkrétní aplikaci), pak lze zjistit přímým porovnáním jejich kanonizovaných podob na rovnost.  Kanonizace XML dokumentu spočívá v následujícím:

Kanonizace na webu a v SEO.

Na WWW mohou různé adresy vést na místo se stejným obsahem. Z hlediska internetových vyhledávačů jsou však různé adresy interpretovány (a tedy i indexovány) jako různé stránky obsahující totéž, tedy duplicity. To se projevuje negativně ve výsledcích vyhledávání, proto se při optimalizaci dbá na to, aby k takové chybě nedocházelo, tedy aby se obsah nacházel pouze na jediné základní (kanonické) adrese, zatímco ostatní alternativy pouze na tuto základní adresu přesměrovávají (prostřednictvím HTTP kódu 301). Některé internetové vyhledávače se o základní kanonizaci pokoušejí automaticky.  Příkladem takové chyby je dostupnost obsahu jak pod adresou začínající prefixem www., tak bez něj, tedy např. <nowiki>http://www.example.com</nowiki> × <nowiki>http://example.com</nowiki>. Mezi další možné příčiny této chyby patří:

Kanonizace (anglicky "") je proces, kterým se v informatice data, která lze vyjádřit mnoha různými způsoby, převádějí na jednu zvolenou „základní“ reprezentaci. Například datum lze napsat mnoha způsoby – „17. dubna 2009“, „17. 4. 2009“, „2009-04-17“ atd. Po kanonizaci dat zadaných ve všech možných formátech se na výstupu používá jediný formát, např. rrrr-mm-dd. Cílem kanonizace (tzn. „převodu na kanonický tvar“) může být např. umožnění porovnávání: počítač by jen těžko poznal, že „17. dubna 2009“ je stejný údaj jako „2009-04-17“, proto se data nejprve převedou na kanonický tvar, který se teprve porovnává.

La mise en forme canonique est le procédé par lequel on convertit des données qui ont plusieurs représentations possibles vers un format standard.


Konstrukce.

Na jednom konci 1,5-6 m dlouhé tyče je kamera, usazená v otočné hlavě, která je shopna kameru otáčet kolem "x", "y" i "z"; na druhém konci je závaží (jehož funkci zčásti plní nahrávací rozhraní SDI); v místě těžiště může stát buď operátor, do jehož popruhů je Polecam připevněn, nebo standardní stativ. Operátor má v dosahu své ruky joystick, ten (přes kontrolní jednotku) ovládá motorky vychýlení kamery ve všech dostupných směrech. Na tyči, několik dm před operátorem, je menší (7palcový, vysoce kontrastní) LCD monitor, který zobrazuje, co snímá kamera – operátor má tak okamžitou zpětnou vazbu a může obraz přizpůsobovat tomu, co v něm vidí.  Samotná tyč je modulární a vyrobená z uhlíkových vláken. Uvnitř je dutá, vedou jí tedy kabely mezi kamerovou hlavou a kontrolní jednotkou. Veškeré vybavení Polecam zabírá 35 kg ve dvou taškách pro samotný jeřáb a dvou menších pro příslušenství, samotný jeřáb váží kolem 20 kg. Napájen je z vlastní baterie s možností připojení z externího zdroje.

Kamera a příslušenství.

Na Polecam nelze připojit klasickou filmovou kameru – vždy se jedná o digitální kameru vyrobenou „na míru“ daného typu, které se dodávají i s příslušenstvím (objektivy, filtry, anamorfotické aj. předsádky apod.). Kamery pro Polecam (v současnosti (2008) založené na čipech firem Toshiba a Sony) z principu jeho konstrukce menších rozměrů (rozměr čipu většinou 1/3 palců, hmotnost celé hlavy okolo 0,5 kg), většinou je ale kvalitní (3CCD, s větším než standardním rozlišením, schopnou nahrávat v HDV). Je též možnost použít jednu ze dvou vodotěsných hlav pro natáčení pod vodou. Mezi příslušenství standardní patří i 125° rameno pro vhodnější natáčení z totálního rakursu a dálkové ovládání pro více kamer, s možností ovládání nahrávání (record/stop) i natočení hlav.

Polecam Ltd..

Systém Polecam je chráněn patentem. Slovo Polecam je registrovaná obchodní značka anglické společnosti Polecam Ltd.

Odkazy.

Externí odkazy.

anglicky: česky:

Polecam je speciální kamerový jeřáb, upravený tak, aby byl mobilní a mohl jej přenášet kamerový operátor. Polecam tak nabízí řešení snímání nestatických záběrů, které kombinuje steadicam a technocrane. Slovo Polecam označuje samotný jeřáb, toto řešení jako celek, registrovanou obchodní značku i název společnosti, která tento jeřáb vyvinula.

La polecam est une petite grue portable, sur laquelle on peut placer une paluche. L'opérateur s'en sert un peu comme un perchman se sert d'une perche micro.


Nevýhody.

Celuloid je vysoce hořlavý a časem křehne, proto se už nevyužívá v tak velkém množství jako v minulosti. Zvětrávání celuloidu je velký problém při archivaci starých fotografických filmů.

Historie a vývoj.

Alexander Parkes.

Poprvé celuloid připravil roku 1856 Alexander Parkes v anglickém městě Birmingham, ten však pro svůj objev "Parkesin" nenašel komerčně úspěšné využití. Celuloid získal jako tuhý zbytek po odpaření rozpouštědla z fotografického kolodia, produkt sám popsal jako "„tvrdou, elastickou a vodě odolnou látku”". Parkes patentoval celuloid jako vodě odolný materiál pro tkané textilie roku 1856.  Později, roku 1862, předvedl svůj objev na výstavě v Londýně, kde byl za celuloid (tehdy pod názvem "Parkesin") odměněn bronzovou medailí. Parkesin se připravoval odpařením roztoku nitrocelulózy. Koncentrovaný roztok nitrocelulózy se přiváděl do zařízení, kde se velká část rozpouštědla při zvýšené teplotě a tlaku odpařila, teprve pak se přidala barviva a vznikla pevná hmota, tvárná za tepla. Parkes se roku 1866 pokusil prorazit se svým vynálezem a založil společnost na výrobu a prodej Parkesinu. Firma neuspěla a roku 1868 zanikla.

Daniel Spill.

Rok po neúspěchu Parkese založil Angličan Daniel Spill společnost "Xylonite", která vyráběla a prodávala produkt podobný Parkesinu. Spill neuspěl a roku 1874 vyhlásil bankrot. Později založil firmu "Daniel Spill" a pokračoval ve výrobě; přel se neúspěšně s bratry Hyattovými o jejich patent na celuloid v letech 1877–1884.

John a Isaiah Hyattovi.

V 60. letech 19. století experimentoval Američan John Wesley Hyatt s nitrocelulózou. Jeho cílem bylo nalézt materiál vhodný na výrobu biliardových koulí, které se doposud vyráběly z drahé slonoviny. Jako materiál použil plátno, slonovinový prach, šelak a především kolódium. Roku 1870 John a jeho bratr Isaiah patentovali proces výroby materiálu podobajícího se slonovině s přídavkem nitrocelulózy a kafru. V minulosti také Parkes a Spill uváděli jako přísadu kafr při experimentech, ale byli to bratři Hyattovi, kteří zjistili jeho přesná množství na plastifikaci nitrocelulózy.  Název "„Celluloid”" vznikl roku 1870 (po dlouhých sporech se Spillem) jako obchodní známka společnosti "Celluloid Manufacturing Company".

Eastman Company.

Koncem 80. let 19. století sa různé druhy celuloidu začaly používat na výrobu fotografických filmů. Hannibal Goodwin (1887) a Eastman Company (1888) získali patent na film z celuloidu. Goodwin a investoři, kteří nejdříve své patenty prodali, vedli vůči společnosti Eastman Kodak spor o patent.

Použití.

S rozvojem celuloidových filmů byl položen základ pro fotografický průmysl — začala výroba kinofilmů (24 × 36 mm) a svitkových filmů. Rychle po nástupu celuloidových filmů zanikla jejich jediná konkurence — drahé fotografické desky. Záhy se ukázala jedna nevýhoda celuloidu a to že je velmi hořlavý. Jako materiál pro výrobu filmu začal být nahrazován ve čtyřicátých letech 20. století jinými, méně hořlavými plasty.  Jako termoplasty našly celuloidy široké využití v 19. století a v první polovině 20. století. Vyráběly se z nich například hřebeny, rámečky brýlí, rukojeti nožů, psací pera, pravítka atd.  Počátkem druhé poloviny 20. století se celuloid postupně nahradil různými acetáty celulózy a polyesterem.

Vlastnosti.

Relativní permitivita ε celuloidu je 3,5 až 6,2.

Složení.

Typický celuloid obsahuje přibližně 70–80 dílů nitrocelulózy (s 11% obsahem dusíku), 30 dílů kafru, 0 až 14 dílů barviva, 1 až 5 dílů etanolu a malé množství různých stabilizátorů a přísad, které činí celuloid trvanlivějším a méně hořlavým.

Jako celuloid se označuje skupina termoplastů připravených reakcí nitrocelulózy s kafrem. Je považován za první termoplast — připraven byl poprvé roku 1856. Pro svou tavitelnost a tvárnost se nejprve používal na výrobu různých okrasných předmětů a především jako laciná náhrada slonoviny, želvoviny, ebenového dřeva a perleti. Používá se při výrobě klasických fotografických filmů. Dalšími výrobky jsou míčky na stolní tenis a trsátka pro hru na strunné nástroje.

Le celluloïd est le nom donné à une matière composée essentiellement de nitrate de cellulose et de camphre. Il est considéré comme la toute première matière plastique et son origine remonte à 1856. Sa composition a été petit à petit améliorée pour la rendre finalement facile à modeler et à produire. Son invention est souvent attribuée aux frères Hyatt, en 1870. Le celluloïd est très inflammable et n'est quasiment plus utilisé aujourd'hui. On le retrouve encore communément dans les balles de tennis de table, et il a longtemps servi dans l'industrie cinématographique à la production des pellicules. Il est remplacé dans ce rôle par un support de triacétate de cellulose moins inflammable. Aujourd'hui, les films sur support celluloïd sont appelés « films flamme » et leur utilisation en projection est interdite en raison de leur grande inflammabilité.


Náplň show.

Show byla založena na improvizaci. Kromě diváků ve studiu se jí především účastnili čtyři aktéři, kterým moderátor zadával různé úkoly (nazývané "hry") a za ty rozdával body. Témata jednotlivých her byla částečně dána (to, co se má odehrát, v jaké formě, co se během hry musí ten který účinkující dělat), částečně mohla být ovlivněna náměty diváků.

Hry.

Hry byly buď situační a improvizační scénky, ztížené nějakým cílem či úkolem; další častou skupinou byly písničky popř. jejich kombinace. Typů her bylo vymyšleno několik desítek (viz jejich v anglickém jazyce).

Rekvizity.

Většina her se na menším pódiu, na kterém byla předváděna, obešla bez dodatečných rekvizit, popř. se tyto omezily max. na židličku nebo pokrývku hlavy. Pouze několik málo her bylo na rekvizitách založeno.

Diváci.

Některé detaily, které do významné míry určily konečnou podobu hry, byly určeny publikem ve studiu těsně před jejím začátkem. Mezi tyto detaily patřilo např. zaměstnání některých postav, které měli herci v té které hře zahrát, dramatický konflikt, který se během hry měl vyřešit, někdy i samotná zápletka. Diváci ve studiu měli před zahájením natáčení daného dílu možnost napsat své nápady na papírek; produkce z nich následně vybrala potenciálně dobré a ty použila v některých hrách. V pozdějších epizodách se diváci (moderátorem náhodně vybraní z publika) u některých her přímo zapojovali do děje.

Moderátor.

Moderátorem britské verze byl Clive Anderson. Úkolem moderátora bylo na začátku představit účinkující, vysvětlovat pravidla a účel každé následující hry (v prvních sériích docela podrobně), tázat se na doplňující náměty z obecenstva a přidělovat body. Na pultíku, za kterým seděl, měl i bzučák, jehož stisknutím mohl ukončovat tu kterou hru (nebo její část). U Clivea Andersona existovala spíše kultivovaná a vtipná slovní ekvilibristika mezi ním a účinkujícími a omezil se pouze na funkci moderátora s patřičnou autoritou.

Body.

Počet bodů, které moderátor na konci každé scénky rozdal, byl pouze na jeho uvážení. Přestože tedy show byla i soutěží, body nebyly příliš důležité — účinkujícímu, který získal nejvíce bodů, se na konci show dostalo jen „privilegia“ přečíst ubíhající závěrečné titulky ve stylu, který mu určil moderátor.

Aktéři.

Aktéři se v televizní verzi show často měnili; produkce patrně chtěla rozmanitost a současně zkoušela, jakou odezvu bude ten který účinkující mít na sledovanost a oblíbenost u divácké veřejnosti. Zváni proto byli např. i herci různých amatérských či divadelních skupin a komici z jiných zemí. Zpočátku jeden, poté dva z nich se začali objevovat častěji a nakonec se stali pravidelnými účinkujícími. Od první série to byl nadějný britský herec a komik John Sessions, který pomáhal i na podobě show; později ale práci na ní ukončil. Zhruba od šesté série se jako pravidelní účinkující postupně etablovali Ryan Stiles a Colin Mochrie, kteří následně působili jako pravidelní účinkující i v sériích americké verze show.

Hosté.

V několika málo epizodách hostovali mezi účinkujícími významné herecké osobnosti – Whoopi Goldberg nebo Kathy Griffin.  Jiní, jako např. David Hasselhoff, Jerry Springer, Sid Caesar, Hugh Hefner, Florence Henderson, se ve většině případů zapojili jen na určité hry. Velmi oblíbená byla epizoda věnovaná výstřednímu kondičnímu trenérovi Richardu Simmonsovi, který sice nebyl mezi soutěžícími, ale v průběhu show se několikrát objevil a zahrál si hned v několika hrách.

Hudební doprovod.

Pro skupinu her, ve kterých účinkující zpívali (nebo měly jen hudební podklad), byly ve studiu hudební nástroje a hudebník (popř. hudebníci), kteří zajistili patřičný doprovod. Pro britskou řadu to byl Richard Vranch, který ovládal hru na klavír a elektrickou kytaru. Hlavní hudebnicí americké verze byla Laura Hall (klavír), často doprovázená Lindou Taylor (kytara, el. kytara, syntezátor), popř. i Cece Worrall-Ruben (saxofon). Hudebníkem původní rádiově vysílané verze byl Colin Sell.

Autoři a produkce.

Autory původního formátu show jsou Dan Patterson a Mark Leveson. Produkce anglické verze je studio Hat Trick Productions.

Whose Line Is It Anyway? je britská show improvizační komedie. Pořad vysílala televize Channel 4 s moderátorem Clivem Andersonem v letech 1988 až 1998. Na pořad později volně navázala americká verze.

Le principe de l'émission est le suivant : quatre comédiens professionnels doivent créer des personnages, des scènes, des chansons, d'après des suggestions du public ou encore d'après une idée conçue par l'hôte de l'émission, le tout en respectant un style court d'improvisation théâtrale prenant finalement la forme d'une série de jeux comiques et d'exercices de style humoristiques. L'émission prend finalement l'allure d'un simulacre d'émission de jeu, au fil de laquelle l'hôte assigne des points aux joueurs de manière purement arbitraire, et choisit en fin de compte un gagnant au hasard.