Vznik.

Britské Ministerstvo letectví zformulovalo požadavky na nový letoun v roce 1937 specifikací S.24/37, které byly v lednu 1938 upřesněny. Jednou ze šesti firem reagujících na výzvu byla i společnost Fairey Aviation Company, jejíž návrh zaujal společnou komisi Ministerstva letectví a Admirality. V červnu 1938 proto obdržela objednávku na dva prototypy.

Vývoj.

První prototyp označený Fairey Type 100 vzlétl 7. prosince roku 1940 z továrního letištěGreat West Aerodrome v květnu 1941 byl zkoušen na letadlové lodi HMS Victorious a na podzim téhož roku byly jeho vlastnosti ověřovány ve Výzkumném ústavu letadel a výzbroje v Bocombe Down. Druhý prototyp s modifikovanými ocasními plochami byl zalétán 29. června 1941. Pohon prototypů zajišťoval dvanáctiválcový motor do V Merlin 30 s výkonem 927 kW. Stejná pohonná jednotka byla zabudovaná i do prvních jednatřiceti sériových strojů Fairey Barracuda Mk.I. Produkce probíhala jak u společnosti Fairey ve Stockportu, tak u společnosti Westland v Yeovilu. Další sériově vyráběná varianta s motorem Rolls Royce Merlin 32 s výkonem 1206 kW pohánějícím čtyřlistou vrtuli nesla označení Barracuda Mk.II. První "dvojky" se dostaly k bojovým jednotkám v březnu roku 1943 a do prvních bojových akcí zasáhly s 810. perutí umístěné na HMS "Illustrious" v srpnu 1943. Následující typ Barracuda Mk.III byl vybaven protilodním vyhledávacím radiolokátorem ASV Mk.IIN nebo ASV Mk.X s parabolickou anténou. Nejznámější vojenskou akcí Barracud se staly nálety na německou bitevní loď Tirpitz mezi dubnem a srpnem v roce 1944. Koncem roku 1944 vzniklo přestavbou z Mk.II deset letounů Barracuda Mk.IV s motorem Rolls Royce Griffon 37 s výkonem 1485 kW.  16. listopadu 1944 vzlétl prototyp Barracuda Mk.V s motorem Griffon VII o výkonu 1360 kW. Byl to přestavěný starší model Mk.II (P9876), který v pozdějších fázích zkoušek obdržel motor Griffon VIII o stejném výkonu. Po prototypu bylo přestavěno dalších šest strojů z upravených dílů starších verzí. Prvním ze třicetikusové série Mk.V s motorem Griffon 37 o výkonu 1485 kW byl letoun s č. RK530 zalétaný 22. listopadu 1945. Tato varianta byla vybavena protilodním radarem ASH, měla zesílený drak, větší křídlo a palivové nádrže. Obrana zadní polosféry dvojkulometem Vickers K byla vypuštěna a osádka byla redukovaná na dva členy. Poslední Mk.V dolétaly v roce 1950 u cvičné 744., 750. a 753. squadrony. V různých obměnách bylo vyprodukováno 2572 kusů těchto letounů.

Fairey Barracuda byl první britský jednoplošný torpédový a střemhlavý bombardér užívaný v době druhé světové války. Mělo se jednat o letoun, který by byl náhradou za dvojplošný Fairey Swordfish a Fairey Albacore. Jeho konstrukce však nebyla příliš zdařilá, a to zejména v tom, že se jednalo o pomalý stroj, který měl navíc složitý mechanismus zatahování kol do trupu.

Le Fairey "Barracuda" est un bombardier-torpilleur/bombardier en piqué de l'aéronavale britannique (Fleet Air Arm), utilisé durant la Seconde Guerre mondiale. Il fut le premier appareil de ce type construit entièrement en métal. Destiné à remplacer les vieillissants biplans Fairey "Swordfish" et Fairey "Albacore", il joua un rôle important dans l'attaque du cuirassé allemand "Tirpitz" et était connu pour son allure insolite lorsqu'il avait les ailes repliées. Il tient son nom du barracuda, un poisson prédateur.


Historie.

Na místě dnešního hradu Ehrenbretstein vzniklo kolem roku 1000 př. n. l. opevněné sídlo a roku 55 dorazilo k Rýnu římské vojsko pod vedením Julia Caesara, který dal postavit most mezi Koblencem a Andernachem. Roku 9 př. n. l. zde Drusus založil opevněný tábor "apud confluentes" na obranu mostu z obou stran řeky. Další most, postavený kolem roku 150, zničili roku 259 Frankové. V raném středověku bylo město sídlem franských králů, po smrti Karla Velikého připadlo Ludvíkovi Pobožnému a roku 1018 je císař Jindřich II. daroval arcibiskupovi trevírskému jako kurfiřtovi. Kurfiřtové zde od roku 1690 také sídlili a v jejich majetku zůstalo město až do konce 18. století. Ve 13. století se na soutoku blízko katedrály usadili Němečtí rytíři a vznikl tak pozdější „Německý kout“ ("Deutsches Eck"). Kolem roku 1250 dostalo město nové hradby.  Město pak velmi vzkvétalo až do třicetileté války, kdy je dobyli nejprve Švédové, kteří je předali Francouzům. Roku 1636 je dobylo zpět císařské vojsko a 1688 je opět obléhala francouzská armáda. Po Francouzské revoluci se stalo útočištěm uprchlých roajalistů, kteří roku 1792 zorganizovali neúspěšné vojenské tažení do Francie. Jako odvetu město roku 1794 dobyla republikánská armáda a smlouvou z Lunéville připadlo 1801 k Francii. Po Napoleonově pádu je obsadili Rusové a po Vídeňském kongresu připadlo Prusku.  Roku 1858 bylo město napojeno na železnici, která po levém břehu Rýna spojuje Kolín nad Rýnem s Mohučí, a roku 1879 byla otevřena strategická trať z Berlína přes Koblenz do Metz, která město připojila také na pravobřežní porýnskou železnici. Roku 1890 byly zbořeny městské hradby a postaveno hlavní nádraží. Po první světové válce město obsadili Francouzi a na protest proti nim se město od roku 1926 přejmenovalo na Koblenz. Za druhé světové války zde bylo vojenské velitelství skupiny armád Wehrmachtu a město bylo silně poškozeno nálety. V letech 1947-1950 bylo sídlem vlády Porýní-Vestfálska.

Doprava.

Železniční.

Nádraží "Koblenz Hbf" leží na levobřežní trati vedoucí údolím Rýna mezi městy Bonn a Mohuč. Nádraží má také napojení na pravobřežní trať Wiesbaden–Kolín nad Rýnem. Z Koblence vychází trať Moselstrecke do Trevíru (a dále do Luxemburgu a Saarbrückenu) a dále trať Lahntalbahn do měst Limburg an der Lahn a Gießen. S otevřením nové vysokorychlostní trati Kolín nad Rýnem - Frankfurt nad Mohanem ztratil Koblenc část svého významu jako železniční křižovatky, i když zde nadále zastavují vlaky ICE. Na území města se nachází ještě zastávky Koblenz-Lützel, Koblenz-Moselweiß, Koblenz-Güls a Koblenz-Ehrenbreitstein. V roce 2010 byla otevřena zastávka Koblenz-Mitte.

Silniční.

Západně od města probíhá dálnice A 61, spojující Ludwigshafen a Mönchengladbach. Severně od města probíhá dálnice A 48, což je spojka dálnic A 1 (Saarbrücken-Kolín) a A 3 (Frankfurt nad Mohanem-Kolín). Ve městě jsou čtyři silniční mosty přes Rýn a šest přes Moselu. Městskou dopravu obstarávají autobusy.

Lanovka.

V roce 2010 byla vybudována přes Rýn visutá gondolová lanovka, původně jako dočasná stavba kvůli hostování bienální spolková zahradnické výstavy. Ačkoliv Mezinárodní rada pro památky a sídla v roce 2013 vyzvala k její okamžité demontáži kvůli narušení výhledu v rámci turistické oblasti Střední Porýní, zapsané do světového dědictví, UNESCO povolilo její provozování až do roku 2026.

Koblenz (do roku 1926 "Coblenz", česky též "Koblenec") je historicky významné německé město ve spolkové zemi Porýní-Falci, ve kterém žije obyvatel. Rozkládá se na obou březích Rýna na jeho soutoku s Moselou. Původní římská pevnost, založená kolem roku 9 př. n. l., ležela na cípu země mezi oběma řekami a z jejího latinského názvu "confluentes" (soutok) vzniklo i dnešní jméno Koblenz.

Coblence (en allemand : ', en latin : ') est une ville et un arrondissement d'Allemagne, situés dans le nord du Land de la Rhénanie-Palatinat. Au, la ville comptait habitants.


Vývoj.

Letoun Hawker Fury byl vyvinut z typu Hawker Tempest, přičemž do konstrukce zasáhly poznatky z ukořistěného německého stroje Focke-Wulf Fw 190A-3. Počátkem roku 1943 začal konstrukční tým šéfkonstruktéra Sydney Camma pracovat na vývoji lehkého stíhacího stroje Tempest Light Fighter (Centaurus) na základě specifikace F.6/42, přičemž se v dubnu téhož roku začalo pracovat i na palubní verzi letounu zadáním N.7/43. V prosinci 1943 bylo objednáno šest prototypů.  První prototyp Hawker Fury (NX798, následně imatrikulace G-AKRY) vzlétl pilotován Philipem Lucasem 1. září roku 1944. Stroj však záhy havaroval při nouzovém přistání a byl ze zkoušek na čas vyřazen. Výzbroj sestávala ze dvou kanónů Hispano Mk.V ráže 20 mm se zkrácenými hlavněmi v každé polovině odlehčeného křídla, pohon zajišťoval vzduchem chlazený osmnáctiválec Bristol Centaurus XII o výkonu 1764 kW se čtyřlistou vrtulí Rotol. Svislá ocasní plocha dostala nový tvar, hřbet trupu s kabinou se zvýšil.  Druhý Hawker Fury (LA610) byl zalétán 27. listopadu 1944 s kapalinou chlazeným vidlicovým dvanáctiválcem Rolls-Royce Griffon 85. V únoru 1945 již létal s motorem Bristol Centaurus XV. Nakonec byla do druhého exempláře v květnu 1945 instalována pohonná jednotka Napier Sabre VII o výkonu 2245 kW. S tímto kapalinou chlazeným čtyřiadvacetiválcem do H dosáhl Fury vodorovné rychlosti 786 km/h a stal se tak nejrychlejším vrtulovým letounem firmy Hawker.  Třetí prototyp (NX802) provedl první let 25. července 1945 opět s motorem Bristol Centaurus XV.  První prototyp Hawker Sea Fury (SR661) pro Royal Navy byl zalétán 21. února 1945, který postupně následoval 12. října druhý prototyp (SR666) a nakonec prototyp třetí. Royal Air Force mezitím odebralo své tři prototypy, z nichž druhý dočasně poháněl řadový motor Rolls-Royce Griffon 85. V závěru války se ukázalo, že budoucnost patří proudovým strojům, a tak se od dalšího vývoje a zdokonalování upustilo. Firma Hawker dodala rozpracované pozemní Fury do Iráku a Pákistánu. Pokračoval však vývoj námořní verze, přičemž stroje byly vyráběny až do roku 1950. První sériovou variantou typu byla Sea Fury Mk.X s kanónovou výzbrojí. Fleet Air Arm jich 50 přebíralo od poloviny roku 1947 do února 1948. Staly se výzbrojí čtyř operačních perutí FAA spolu s několika pomocnými jednotkami.  Nejrozšířenější variantou se stala stíhací-bombardovací Sea Fury FB.11, která byla určena kromě vzdušného boje i pro útoky proti pozemním cílům. Celkem bylo vyrobeno do roku 1950 615 strojů FB.11. Kromě britského námořního letectva se rozšířily do Austrálie, Kanady a Nizozemska, kde probíhala rovněž licenční výroba, Egypta, Barmy a na Kubu. SRN používala 17 strojů Sea Fury TT Mk.20 do roku 1970 jako letouny pro vlekání cvičných cílů.  Letouny Hawker Sea Fury byly nasazeny ve válce v Koreji, kde tvořily hlavní údernou sílu australského i britského námořnictva proti pozemním cílům. Celkem bylo vyrobeno 55 kusů typu Hawker Fury a kolem 860 kusů typu Hawker Sea Fury.

Specifikace.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro verzi Sea Fury FB.11

Hawker Sea Fury byl britský palubní stíhací letoun vyvinutý během druhé světové války. Vznikl úpravou tehdy vyvíjeného letounu Hawker Fury, který se měl stát nástupcem pozemních stíhacích letounů Hawker Tempest. Sea Fury byl užíván až do poloviny 50. let 20. století.

Le Sea Fury était un chasseur britannique développé pour la Royal Navy par le constructeur Hawker-Siddeley durant la Seconde Guerre mondiale. Il fut le dernier appareil à hélice de la Royal Navy, l'un des plus rapides monomoteurs à pistons jamais construit, et le dernier chasseur à hélice à abattre un avion à réaction, un MiG-15, abattu par le Commander Peter Carmichael le.


Život.

Punský spojenec.

Indibilis byl náčelník Ilergetů, kmene sídlícího na severovýchodě Iberského poloostrova. Polybios ho označuje za vládce celé centrální části Ibérie. Livius dále uvádí, že Indibilis a Mandonius byli nepochybně nejmocnější předáci v celé zemi. Na počátku druhé punské války stál Indibilis věrně na straně Kartáginců. V roce 218 př. n. l., v prvním roce konfliktu, se Římané vedení vojevůdcem Gnaeem Corneliem Scipionem vylodili v Hispánii. Kartaginský velitel Hanno a Indibilis se útočníkům postavili v bitvě u Kissy, avšak byli poraženi a upadli do zajetí. Ilergetský náčelník se brzy ocitl opět na svobodě, neboť již v dalším roce podnikl s Mandoniem nájezd na území římských spojenců. Gnaeus vyslal proti nim jednoho ze svých tribunů, jemuž se po krátkém střetnutí podařilo zahnat Ilergety na ústup.  V roce 211 př. n. l. přispěl Indibilis výraznou měrou k porážce Gnaeova bratra Publia Cornelia Scipiona v bitvě na horní Baetis. Publiovy síly soustavně napadalo a znepokojovalo numidské jezdectvo prince Masinissy. Znejistělý římský velitel se jedné noci pokusil prorazit hrozící obklíčení a napadl bojovníky z kmene Suessetanů přivedené Indibilisem. Zanedlouho dorazili na bojiště Masinissovi jezdci a rovněž kartaginské vojsko pod velením Hasdrubala Gisgona a Magona Barky. Římané, sevření ze všech stran, nakonec podlehli drtivému náporu nepřátel a jejich velitel padl. O měsíc později přišel v bitvě s Kartáginci o život také Gnaeus.

Příklon k Římanům.

Jako odměnu za Indibilisovu oddanost a přínos v boji proti Římanům mu Kartáginci vrátili vládu, o níž ho sami dříve připravili. Jeho dosud neochvějnou loajalitu vůči nim narušil svojí neomaleností Hasdrubal Gisgo. Nejprve od něho vyžadoval zaplacení značné sumy peněz. Když to Indibilis odmítl, Hasdrubal ho falešně obvinil a donutil ho odevzdat své dcery a Mandoniovu manželku Kartagincům jako rukojmí. Poté je všechny odvedli do Nového Kartága (Cartagena) a zadržovali je tam.  V roce 209 př. n. l. dobyl římský velitel Publius Cornelius Scipio, syn a synovec padlých vojevůdců, Nové Kartágo a kromě ohromné kořisti se zmocnil několika stovek hispánských rukojmí, včetně Indibilisových dětí a Mandoniovy ženy. Scipio se k nim zachoval nadmíru velkoryse a propustil je na svobodu. Vrácením rukojmí a zajatců si záhy získal náklonnost mnoha Hispánů. Indibilis a Mandonius, nespokojení s povýšeností Kartáginců, opustili se svými muži tábor punského velitele Hasdrubala Barky. Jakmile Scipio vytáhl na jaře 208 př. n. l. proti Hasdrubalovi, připojili se k němu se svými válečnými sbory. Římský vojevůdce dosáhl nad svým protivníkem vítězství v bitvě u Baeculy, načež hispánští spojenci Římanů, včetně Indibilise, pozdravili Scipiona jako krále. Třebaže odmítl přijmout tuto poctu, dovolil ilergetskému náčelníkovi, aby si z kořisti vybral pro sebe 300 koní.

Odpadnutí.

Během dalších dvou let Scipio vyhnal Kartágince z Ibérie. Podle římského historika Livia usilovali Indibilis a Mandonius, aby na ně po vypuzení Punů přešla vláda nad Hispánií. Využili těžké nemoci Scipiona a vzpoury části římských vojáků, zosnovali povstání Keltiberů a Lacetanů a začali pustošit území sousedních kmenů. Římský vojevůdce se nečekaně zotavil a vzpouru svých mužů rázně potlačil. Zpráva o jeho uzdravení přiměla Indibilise a Mandonia stáhnout se za hranice svého teritoria v naději, že jim promine jejich odpadnutí. Scipio se ale rozhodl podniknout proti Ilergetům trestnou výpravu. Bratři proto povolali své poddané a pomocné sbory v počtu 20 000 pěšáků a 2500 jezdců a vyčkávali příchodu Římanů. V následném střetnutí uštědřil Scipio Ilergetům přesvědčivou porážku, nicméně i jeho muži utrpěli v boji těžké ztráty. Oběma náčelníkům se podařilo z bitvy vyváznout. Indibilis posléze vyslal svého bratra do římského tábora se žádostí o milost. Přestože Scipio zahrnul Mandonia četnými výčitkami, spokojil se s uložením peněžité pokuty a propustil ho. Nedlouho nato se odebral z Hispánie do Říma.  Jeho odchod poskytl Indibilisovi příležitost k obnovení povstání proti Římanům. V létě 205 př. n. l. podnítil odboj Ilergetů, Ausetánů a sousedních kmenů a shromáždil obrovské vojsko čítající 30 000 pěšáků a asi 4000 jezdců. S touto silou se utkal se Scipionovými nástupci Luciem Corneliem Lentulem a Luciem Manliem Acidinem. Římané se nejprve pokoušeli vyjednávat a marně žádali, aby Hispánové složili zbraně. Bitva se i přes houževnatost Hispánů vyvíjela v jejich neprospěch. Když začali kolísat, postavil se Indibilis do čela bitevního šiku a zadržoval jejich ústup, dokud nepadl po zásahu oštěpem. Mandonius se zbytky vojska uprchl. Vzápětí ho však společně s ostatními vůdci vzpoury vydali Římanům k potrestání.

Indibilis, případně "Andobalés" († 205 př. n. l.), byl společně se svým bratrem Mandoniem náčelník iberského kmene Ilergetů. Za druhé punské války bojoval v Ibérii po boku Kartáginců a měl významný podíl na jejich vítězství v bitvě na horní Baetis v roce 211 př. n. l. O několik let později opustil své dosavadní spojence a přešel k Římanům. Po vypuzení Kartáginců z Hispánie v roce 206 př. n. l. chtěl setřást nově ustavenou římskou nadvládu. V následujícím roce ale padl na bitevním poli.

Indibilis (258-205) était un roi des Ilergetes, un peuple préromain de la péninsule Ibérique. Il est le frère de Mandonius. Polybe mentionne ces deux frères comme étant les plus influents et puissants chefs ibériques de cette période. Tite-Live l'appelle Indibilis, mais Polybe le dénomme "Andobales". Ces deux auteurs reconnaissent toutefois que son frère se nomme Mandonius.


Vývoj.

Vývoj typu začal v roce 1943. Kombinovaný pohon byl zvolen proto, že proudové motory té doby nemohly dát letounu akceleraci dostatečnou pro vzlet z letadlové lodě. Pístový motor byl proto využíván ke startu a při běžnému letu, zatímco proudový motor měl letounu dávat vysokou rychlost ve vzdušném souboji.  Během vývoje bylo jasné, že se jedná spíše o přechodový typ, než bude k dispozici první generace plnohodnotných palubních proudových stíhacích letounů. Konstruktéři letounu proto pro typ zvolili co nejjednodušší konstrukci. To se ukázalo být dobrým krokem, protože konkurenční projekt Curtiss XF15C se pro svou komplikovanou konstrukci nedostal dále, než do stádia prototypu.  K prvnímu letu prototypu XFR-1 došlo 25. června 1944 s vedoucím zkušebních pilotů firmy Ryan Robertem Kerlingerem. Druhý prototyp se ke zkouškám připojil v září 1944. Tři prototypy byly ztraceny při nehodách, což vedlo k úpravám konstrukce křídla letounu. Při první nehodě 13. října 1944 přišel o život R. Kerlinger a novým šéfpilotem společnosti se stal Al W. Conover. Ke druhé nehodě došlo 25. března 1945, kdy zalétávací pilot Mickey McGuire nevybral střemhlavý let z výšky 10 668 m. 5. dubna 1945 došlo ke ztrátě třetího XFR-1 Fireball v Lindbergh Fieldu. Zalétávací pilot Dean N. Lake se zachránil na padáku. Ve vývoji letounu se i nadále pokračovalo a jeho vrcholnou verzí byl prototyp Ryan XF2R Dark Shark. Vznikla z 15. sériového draku Fireballu zástavbou výkonnějšího typu proudového motoru General Electric J-31 o tahu 7,12 kN a turbovrtulového motoru General Electric XT-31 místo pístového. Takto upravený stroj byl zalétán v listopadu 1946.

Operační služba.

Z objednaných 700 kusů bylo do porážky Japonska dodáno jen 66. Před koncem války jimi byla vyzbrojena squadrona "VF-66" pod velením korvetního kapitána Johna F. Graye v San Diegu, ale bojově nasazena nebyla. V dubnu 1945 se squadrona se svými FR-1 přesunula do Twenty-Nine Palms k měsíc trvajícímu střeleckému výcviku. K prvnímu přistání Fireballu se záchytem na letadlové lodi došlo 1. května 1945, kdy byly tři stroje převeleny na USS Ranger (CV-4) k palubním zkouškám. V říjnu 1945 byla VF-66 rozpuštěna a stroje i s piloty převzal útvar VF-41, kterému velel John Gray. V listopadu se 15 pilotů a osm FR-1 nalodilo na letadlovou loď USS Wake Island, aby získali palubní kvalifikaci. Zkoušky pokračovaly od března 1946 na palubě USS Bairoko, kam se VF-41 nalodila, aby se podrobila operačnímu hodnocení v plném rozsahu. Tragickým dnem pro jednotku se stal 3. červen 1946, kdy se stroje VF-41 vracely po vystoupení na leteckém dni v Los Angeles do San Diega. Křídlo letounu J. Graye se začalo ve vzduchu skládat a Fireball se vymkl kontrole. Narazil do do stroje Jakea Westa, letícího ve formaci na sousední pozici a oba letouny se i s piloty zřítily. V listopadu byla jednotka přeznačena na VF-1E a od jara 1947 s Firebally umístěna na USS Badoeng Strait. V průběhu tohoto turnusu byl jeden Fireball ztracen a čtyři poškozeny. VF-1E se znovu vypravila na moře v dubnu 1947 opět na USS Badoeng Strait, od června byla umístěna na USS Rendova. Zde došlo ke ztrátě dalšího Fireballu a v červenci byl typ oficiálně stažen ze služby u námořnictva. Poslední jednotlivé stroje dolétaly v dubnu 1948.

Ryan FR-1 Fireball byl americký palubní stíhací letoun vyvinutý během druhé světové války. Typ při svém pohonu používal kombinaci pístového a proudového motoru. Přestože byl typ zaveden do služby ještě před skončením druhé světové války, nebyl bojově nasazen. Byl to ovšem první palubní letoun amerického námořnictva s proudovým pohonem.

Le Ryan FR Fireball était un avion de chasse embarqué de l'United States Navy, conçu par la firme Ryan. Celle-ci avait construit en 1927 le célèbre monoplan Spirit of St. Louis avec lequel le pionnier Charles Lindbergh réalisa la première traversée de l'océan Atlantique sans escale et en solitaire. Depuis, la Ryan s'était consacrée principalement aux avions légers.


Historie.

Vznik skupiny.

Rocková formace Evanescence vznikla v roce 1998 v arkansaském městě Little Rock. Založili ji zpěvačka Amy Lee a kytarista Ben Moody, kteří se seznámili v teenagerských letech na dětském táboře, kde Amy občas zpívala a hrála na klavír. Ben ji uslyšel, jak zpívá píseň "I'll Do Anything For Love" a později ji přesvědčil o společném založení skupiny.

Začátky a první EP.

Evanescence o sobě nejprve dali vědět v Little Rocku na konci devadesátých let. Ale jak se dalo předpokládat, rocková kapela tohoto ražení to vzhledem k místním hudebním tradicím na americkém Středozápadu neměla nejjednodušší. „Mladí lidé zde většinou poslouchají death metal, starší generace zase podstatně měkčí hudbu,“ vysvětluje Lee. „Vlastně si nevzpomenu ani na jednu zdejší kapelu, která by měla v čele zpěvačku.“  A tak začali, ovlivněni širokým spektrem umělců, vydávat svá první EP. Ačkoli nedisponovali reputací získanou živými vystoupeními, rychle si vybudovali velmi dobré renomé.  „Paradoxně jsme s Amy zůstávali skrytí, hodně v ústraní,“ vzpomíná Moody. „Když jsme napsali druhou skladbu – sedmiminutový gothic-rockový hymnus "Understanding", začala ho z nám neznámého důvodu hodně často hrát jedna místní rádiová stanice. Najednou jsme byli ve městě populární, jenže nikdo nás vlastně neznal, nikdo netušil, kde by nás mohl najít. A to vše jen kvůli tomu, že jsme si nemohli dovolit odehrát koncert. Byl jsem jen já a Amy. Peníze na muzikanty, kteří by s námi mohli hrát naživo, jsme prostě tehdy neměli.“  Evanescence vydali v roce 2000 vlastním nákladem své první plnohodnotné album Origin. To jim pomohlo k vytvoření hitu „My Immortal“ a posléze i k získání podpory pro oficiální vydání druhé desky Fallen.

Fallen.

Vznik a vydání alba Fallen.

Album Fallen bylo nahráváno mezi lety 2001 a 2003 a bylo vydáno 4. března 2003 u labelu Wind-up Records. Vznikalo v Los Angeles a kapele se na něm podařilo udržet rovnováhu mezi křehkou krásou a přirozenou rockovou tvrdostí. S druhou deskou se Evanescence proslavili i za oceánem, zejména písní "Bring Me To Life", kterou na sebe upozornili hlavně v soundtracku k filmu Daredevil.

Odchod Bena Moodyho.

22. října 2003 skupinu opustil zakládající člen Ben Moody. Stalo se tak po hádce s ostatními členy, ve které šlo o rozdíly v tvorbě a názorech na jejich hudbu. Mnoho fanoušků bylo zmateno touto změnou, protože na desce Fallen se kromě Lee a Moodyho podílela také spousta jejich přátel. Mnozí příznivci skupiny se obávali, že Evanescence kvůli ztrátě jednoho ze svých zakladatelů zaniknou, ovšem nestalo se tak.  Na Moodyho post ve skupině byl dosazen kytarista Terry Balsamo. Od té doby Evanescence tvořili zpěvačka a klavíristka Amy Lee, kytarista Terry Balsamo, druhý kytarista John LeCompt, baskytarista Will Boyd a bubeník Rocky Gray. Složení kapely fanoušci označili jako lepší než kdy předtím.

Anywhere But Home.

Vydání koncertního DVD.

22. listopadu 2004 přibylo na kontě Evanescence CD a DVD s názvem Anywhere But Home. Jedná se o audio a videozáznam z jejich koncertu v Paříži z 25. května 2004, kde rocková formace zahrála nejen téměř všechny písně z Fallen, ale představila i jiné, dosud oficiálně nevydané písně "Missing", "Breathe No More" a "Farther Away" a také cover písně "Thoughtless" od KoRn.

Změna na pozici baskytaristy.

14. června 2006 opustil kapelu baskytarista Will Boyd. Důvod? Údajně již nechtěl absolvovat další náročné turné po světě – kvůli tomu nebyl vůbec se svou rodinou, které by rád věnoval více času. Tuto změnu oznámila fanouškům sama Amy Lee na neoficiální webové diskusní stránce EvBoard.com.  V interview s MTV (10. srpna 2006) Amy Lee představila nového člena jménem Tim McCord, který opustil svou předchozí kapelu Revolution Smile a vyměnil kytaru za baskytaru.

The Open Door.

Singly a koncertní turné.

V roce 2006 navštívili Amy Lee a John LeCompt Evropu, a to města Londýn, Barcelonu a Paříž. Po tomto turné vydali další úspěšné album The Open Door, které bylo v Evropě vydáno 2. října 2006. Obsahuje 13 písní, přičemž oficiálními singly se v uvedeném pořadí staly "Call Me When You're Sober", "Lithium", "Sweet Sacrifice" a "Good Enough". Jmenované písně mají i své videoklipy.  Další turné Evanescence začalo října 2006 v Torontu, pokračovalo přes Kanadu, Japonsko, Austrálii a skončilo opět v USA. Druhé turné k The Open Door se konalo v rámci Family Values Tour 2007 s KoRn a dalšími skupinami. V plánu byl původně také koncert v Praze, ale nakonec byl z neznámého důvodu zrušen.  Amy Lee napsala také píseň "Together Again", která měla být původně použita pro soundtrack k filmu Letopisy Narnie - Lev, Čarodějnice a Skříň (2005). Producenti píseň nakonec nepřijali s vyjádřením, že je „příliš temná“.

Další změny v sestavě.

V květnu 2007 ze skupiny odešli dva členové – bubeník Rocky Gray a kytarista John LeCompt. Vzhledem k tomu, že se oba věnovali i práci s jinými, poměrně tvrdšími kapelami, lze předpokládat, že došlo ke konfliktu ohledně hudebního stylu. Amy Lee krátce před svou svatbou na jaře 2007 najímá na dočasnou výpomoc dva nové hudebníky: Troye McLawhorna a Willa Hunta z kapely Dark New Day – a 6. května 2007 se vdává za svého přítele, terapeuta jménem Josh Hartzler. Dočasní členové doplňují sestavu Evanescence během dlouhého turné k albu The Open Door v roce 2007, po jeho skončení se oficiálně vracejí ke své původní kapele.

Together Again.

Deska The Open Door vyšvihla Evanescence na výsluní ve stovkách hitparád. Píseň "Together Again", která nakonec nebyla na album zařazena, vydávají Evanescence až o pět let později. 22. ledna 2010 skupina oficiálně oznamuje, že vstupuje do partnerství s nadací United Nations Foundation a hodlají finančně podpořit jejich program pro výpomoc oblastem na Haiti, postiženým zemětřesením. Dosud nevydaný song byl tak zpřístupněn ke stažení každému, kdo zaslal dobrovolný příspěvek a podpořil tím United Nations’ Central Emergency Response Fund (CERF).

Evanescence.

Třetí studiové album.

11. října 2011 vyšlo album, nazvané Evanescence. Objevilo se ve dvou verzích – standardní CD se dvanácti skladbami a „Deluxe edition“ se čtyřmi bonusovými skladbami a přiloženým DVD, které obsahuje videoklipy a záběry ze zákulisí.  Nahrávání třetího alba začalo již 22. února 2010, kdy kapela oficiálně oznámila přesun do studia. Producentem nové desky měl být nejprve Steve Lillywhite (The Rolling Stones, U2). Později byla ale oznámena změna a desku produkoval Nick Raskulinecz (Foo Fighters, Alice in Chains). Lee později uvedla, že „Steve prostě nebyl správná volba“. Kapela se kvůli problémům s nahrávací značkou vrátila zpět k práci na novém albu až na začátku dubna 2011 a jeho vydání bylo naplánováno na podzim. Nahrávání probíhalo v Blackbird Studios v Nashville, Tennessee.  V rozhovoru s hudebním magazínem Kerrang! Lee později uvedla, že album se bude jmenovat jednoduše „Evanescence“. Pro tento název se rozhodla, protože skladby jsou „o kapele a o tom, jak se jí podařilo znovu se do Evanescence zamilovat“. Dalšími tématy jsou oceán, láska a svoboda.  První singl z desky se jmenuje What You Want. Vyšel 9. srpna 2011. 24. ledna 2012 vyšel druhý singl jménem My Heart is Broken.

Evanescence je americká hudební skupina hrající spojení gothic rocku, alternative rocku a alternative metalu. Název skupiny může být přeložen jako „pomíjivost“, „nestálost“, „zmizet jako pára“. Zakladatelka skupiny o své kapele řekla, že hrají především epicky dramatickou, temnou rockovou hudbu. Po textové stránce Evanescence zahrnuje témata od lásky přes zoufalství až po temnou beznaděj. Díky milionům prodaných desek také získali dvě sošky Grammy.

Evanescence est un groupe de heavy metal américain, originaire de Little Rock, dans l'Arkansas. Il est formé en 1996 par la chanteuse Amy Lee (actuelle leader) et le musicien Ben Moody (ancien membre).


Předcházející události.

Po založení Tobolska začali kozáci pronikat dále na východ. Obsadili Zabajkalsko a pronikli až k Amuru, kde postavili několik opevněných osad ("острог"). Jednou z těchto osad byl i Albazino, nacházející se na levém břehu Amuru.  Čchingové žádali, aby Rusové z údolí Amuru odešli. V roce 1684, po potlačení povstání v Číně, Čchingové vypravili vojsko k Albazinu a dobyli jej.  Ruští osadníci se však záhy vrátili. V roce 1682 bylo zřízeno Albazinské vojevodství, které se rozprostíralo na levém i pravém břehu Amuru od soutoku Šilky a řeky Arguň až k řece Zeje.  Rusové vyslali do Zabajkalska Fjodora Golovina, pověřeného správou Zabajkalska a Poamuřů a uspořádáním vztahů s čchingskou říší. Pod tlakem hrozících bojů se západními Mongoly (Ojraty) Čchingové nakonec vyslali své poselství s armádou k vyjednávání s Golovinem do Něrčinsku. V čchingském poselstvu byli i jezuité působící v Pekingu.

Podpis smlouvy.

Vyjednávání o smlouvě probíhala za přítomnosti čchingského vojska, které přečíslovalo ruskou posádku. Přítomní jezuité sloužili jako tlumočníci a prostředníci.  27. srpna 1689 došlo k podpisu smlouvy. Podle ní oblast na pravém břehu řeky Arguň a obou březích vrchního toku Amuru (tvořící velkou část Albazinského vojevodství a zahrnující Albazin samotný) připadla říši Čching. Smlouva dále upravovala zejména otázky vzájemného obchodu a řešení pohraničních sporů.  Smlouva byla sepsána v pěti jazycích - ruštině, mandžuštině, čínštině, mongolštině a latině. Tato jazyková znění se navzájem od sebe obsahově liší. Navíc smlouva neodkazuje na přesné geografické body, přesný průběh hranice tedy nebyl určen.

Následující události.

Podmínky smlouvy byly upraveny ve prospěch Ruska Ajgunskou smlouvou (1858) a Pekingskou smlouvou (1860).

Něrčinská smlouva (rusky: "Нерчинский договор", čínsky 尼布楚 pchin-jin "Níbùchǔ") je historicky první smlouvou mezi Ruskem a Čínou. Upravovala zejména otázky vzájemných hranic a obchodu. Byla uzavřena v ruském městě Něrčinsk 27. srpna 1689. Ukončila přes 30 let trvající rusko-čchingskou válku.

Le traité de Nertchinsk ( ; russe :, translittération : "Niertchinskii Dogovor") est un important traité de paix conclu entre l'empire Qing et la Russie, portant la frontière de celle ci au-delà du lac Baïkal. Signé le (27 août du calendrier julien) dans la petite ville de Nertchinsk, il délimite la frontière entre la Chine et la Russie (en Sibérie), et met fin à un conflit militaire dont l'enjeu était la région du fleuve Amour.


Historie.

Její podoba se vyvíjela po staletí a nejstarší hlavice, egyptské i řecké, prozrazují původ z architektury dřevěných staveb. V kamenné architektuře spočíval na hlavici spoj dvou sousedních kvádrů kladí. Výzdoba hlavic charakterizuje různá období a slohy. Z egyptského stavitelství jsou známé formy, kde základním zdobným prvkem byl list či květ, a to parysu, lotosu či palmeta, a figurální hlavice v podobě hlavy bohyně Hathor. Z Přední Asie jsou známé hlavice zoomorfní - převážně lví a býčí hlavy.  V klasické řádové architektuře byla hlavice charakteristická pro určitý řád. Dórská hlavice je tvořená hladkým talířovitým echinem, na který dosedá výrazná deska (abakus). Iónská hlavice má dvojici volut stočených po straně sloupu, které jsou jedním z vůbec nejcharkterističtějších prvků řecké architektury. Hlavice bývá doplněna vejcovcem, palmetovým či jiným pásovým vzorem. Hlavici korintského řádu utváří akantové rozviliny (stylizované dekorativní listoví) a představuje hlavní rozlišovací prvek oproti iónskému stylu. Kombinací obou posledně jmenovaných vznikla v době římské bohatě ornamentální hlavice kompozitní, zatímco hlavice toskánská je obdobou prosté hlavice dórské.  Z doby románské známe hlavice kalichové, jehlancové, krychlové, košové, poštářové, ale také figurální. V gotice se tvar hlavic přizpůsobuje gotickému tvarosloví - např. hlavice kružbová, opět se objevují hlavice vegetabilní (listové), zoomorfní (fantazijní zvířata) a antropomorfní (maskaron). V pozdní gotice ztrácejí hlavice význam a z architektury ustupují. Nemizejí však definitivně, objevují se v čisté nebo modifikované formě i v následujících slozích, většinou jako repliky antických řádů, ovšem bohatě zdobené, někdy zlacené a podobně.  V renesanci a v baroku často na polosloupech a pilastrech, v klasicismu jako návrat ke starověkým vzorům.

Hlavice (také kapitel) je architektonické zakončení horní části sloupu, pilíře nebo pilastru. V řezu je hlavice zpravidla širší než je průřez dříku sloupu. Původně sloužila k navázání kladí, případně klenby a žeber na sloup, později se stala převážně dekorativním prvkem.

En architecture, un chapiteau est un élément de forme évasée qui couronne un support vertical et lui transmet les charges qu'il doit porter. D'un point de vue ornemental, il est le couronnement, la partie supérieure d'un poteau, d'une colonne, d'un pilastre, d'un pilier, etc.


Typy souplodí.

Souplodí nažek.

Souplodí nažek vznikající prostou přeměnou pestíčků apokarpního gynecea v nažky se nazývá latinsky. Tento typ plodů má například pryskyřník, plamének, kuklík nebo žabník jitrocelový. Tužebník má drobná souplodí nažek podobných měchýřkům, které se však neotevírají. Mochna má málo nápadná souplodí nažek se ztvrdlým oplodím, připomínajících oříšek. U plaménku se na každé nažce vyvíjí pérovitý přívěsek, umožňující šíření větrem. Nažky kuklíku jsou opatřeny háčkem, vznikajícím z vytrvalé čnělky. U kuklice se čnělky protahují v pérovitý přívěsek. Suché souplodí okřídlených nažek, tzv., můžeme nalézt např. u liliovníku.  V některých případech se na vzniku souplodí podílejí i jiné části květu, nejčastěji květní lůžko nebo češule. Jahoda je souplodí nažek, které jsou jednotlivě zanořené do povrchu zbytnělého květního lůžka. Tento typ plodu se nazývá. a nalezneme jej u jahodníku a u příbuzného rodu jahodka ("Duchesnea"). Apokarpní plodolisty mohou být také obklopeny dužnatějící češulí nebo květním lůžkem podobně jako je tomu u malvice. Od malvice se tyto plody liší tím, že vnitřní prostor není rozdělen na více komůrek. Tento typ souplodí se nazývá a je poměrně častý u čeledi růžovité. Náležejí sem například šípky růží. Souplodí řepíku obsahují pouze 2 nažky, uzavřené v češuli pokryté věncem háčkovitých chlupů, u rodu krvavec dokonce někdy češule obsahuje jedinou nažku a nejedná se pak fakticky o souplodí. Mimo růžovitých má tento typ plodů např. sazaník a exotické rody "Eupomatia" ("Eupomatiaceae") a "Glossocalyx" ("Siparunaceae"). Suché dlouze ostnité plody acény ("Acaena") jsou fakticky zdřevnatělé češule s ostnitými výrůstky, uzavírající nažky. Plody kožařky, připomínající bobuli nebo peckovici, jsou ve skutečnosti souplodí nažek obalených zdužnatělým okvětím.

Souplodí měchýřků.

Souplodí měchýřků (latinsky ) je poměrně častý typ plodu zejména u vývojově původnějších rostlin, které mají apokarní gyneceum složené ze 2 a více nesrůstajících plodolistů. Souplodí měchýřků je běžné u čeledí pryskyřníkovité (např. blatouch, upolín), láhevníkovité, tlusticovité, pivoňkovité a šácholanovité, objevuje se také u růžovitých (tavolník, tavola), rýtovitých, routovitých a dalších čeledí. Také koření badyán je souplodí jednosemenných měchýřků. Poměrně často mají souplodí měchýřků vodní jednoděložné rostliny: některé žabníkovité, šmel okoličnatý, kabombovité, kalatka, některé bařičkovité a "Limnocharitaceae". Dřevnatějící souplodí měchýřků šácholanu se nazývá šách.

Souplodí bobulí.

Souplodí bobulí ("baccetum") je složený dužnatý plod vznikající ze souboru samostatných pestíků apokarpního gynecea. Objevuje se zejména u vývojově starších nižších dvouděložných rostlin, jako jsou někteří zástupci čeledi láhevníkovité (např. muďoul), kadsura z čeledi klanopraškovité nebo rozpylec ("Drimys") z čeledi winterovité. U vyšších dvouděložných se objevuje řidčeji, např. u vodilky kanadské z čeledi pryskyřníkovité.

Souplodí (latinsky, anglicky ) je soubor plodů vzniklý ze souboru volných nesrostlých pestíčků apokarpního gynecea jednoho jediného květu. Tím se liší od plodenství, které nevzniká z jednoho květu, ale z několika květů nebo z celého květenství.

Un fruit agrégé ou fruit composé, appelé aussi fruit aggloméré, est un fruit formé par la fusion de fruits issus de fleurs étroitement groupées.


Členové.

Formálně byli členy Pařížské šestky:  Mnoho dalších se účastnilo neformálně, mezi těmi nejvýznamnějšími Erik Satie, Jean Cocteau a Jean Wiéner.

Předehra: Les Nouveaux Jeunes (Noví mladí).

Když bylo v roce 1917 mnoho divadel a koncertních síní zavřeno kvůli válce, rozhodli se Blaise Cendrars a malíř Moise Kisling uspořádat koncert na 6 Rue Huyghens, kde měl svůj ateliér malíř Emile Lejeune. Pro tuto událost byly stěny ateliéru ověšeny plátny od Picassa, Matisse, Légera, Modiglianiho a dalších. Hrála se hudba Satieho, Aurica, Honeggera a Dureyho. Právě na tomto koncertě napadlo Satieho, že by kolem sebe mohl vytvořit skupinu skladatelů, nazvanou "Les Nouveaux Jeunes", předchůdce Pařížské šestky.

Pařížská šestka – Les Six.

Milhaud tvrdil, že: Jiný názor vyslovila italská muzikoložka Ornella Volta (*1927), podle které Cocteau manévroval a pokoušel se stát hlavou avantgardní skupiny oddané hudbě, stejně jako nedlouho předtím vznikly kubistické a surrealistické skupiny v malířství a literatuře s Picassem, Apollinairem a Bretonem jako vůdčími osobnostmi. Skutečnost, že Satie opustil "Les Nouveaux Jeunes" méně než rok poté, co skupinu založil, byla pro Cocteaua „darem z nebes“; jeho publikace "Le Coq et l'Arlequin" údajně odstartovala vznik Pařížské šestky.  Po první světové válce se začali Jean Cocteau a "Pařížská šestka" scházet v baru s názvem „La Gaya“, přejmenovaném na "Boeuf sur le toit" (Vůl na střeše).  Skupina byla oficiálně založena v lednu 1920 dvěma články francouzského hudebního kritika a skladatele Henriho Colleta v časopise Comoedia. I když se zdá zřejmé, že za články stojí Jean Cocteau, název přesto zvolil Collet, který se rozhodl pro srovnání s ruskou skupinou Pětka.  Skupina vydala společně album klavírních kousků, známé jako "Album des Six" (Album Pařížské šestky). Pět členů skupiny také spolupracovalo na hudbě pro Cocteauovo dílo "Les Mariés de La Tour Eiffel" (Svatebčané na Eiffelovce), produkované Ballets Suédois, konkurenty Ballets Russes. Cocteau původně zadal hudbu Auricovi, ale protože ten nestihl dodat hudbu včas, rozdělil úkol mezi všechny zbylé členy skupiny. Durey nebyl v té době v Paříži a proto se projektu neúčastnil. Premiéra díla byla veřejným skandálem, který se vyrovnal i skandálu předešlého roku, kdy bylo uváděno Stravinského Svěcení jara. Navzdory tomu (nebo možná právě proto) bylo dílo "Les Mariés de La Tour Eiffel" v repertoáru Ballets Suédois po celá dvacátá léta.  Není správné říci, že s uvedením "Les Mariés de La Tour Eiffel" Pařížská šestka zanikla. Louis Durey se nadále účastnil všech koncertů, událostí a výročí skupiny, takže skupina se nerozpadla, jako spíše její jednotliví členové se vydali po svých individuálních stezkách, tak jak to v počátečním citátu naznačil Darius Milhaud.

Pařížská šestka ( – název inspirovaný Pětkou, sdružením ruských umělců) je jméno, kterým roku 1920 označil kritik Henri Collet ve svém článku, nazvaném "Les cinq russes, les six français et M. Satie" (Pět Rusů, šest Francouzů a pan Satie – Comoedia, 16. ledna 1920) skupinu francouzských skladatelů, pracujících na Montparnassu a jejichž hudba je často považována za vzdor proti wagnerismu a impresionismu.

Le groupe des Six, aussi nommé Les Six, est un groupe de compositeurs réunissant, entre 1916 et 1923 : Georges Auric (1899-1983), Louis Durey (1888-1979), Arthur Honegger (1892-1955), Darius Milhaud (1892-1974), Francis Poulenc (1899-1963), et Germaine Tailleferre (1892-1983). Leur musique réagissait essentiellement contre l'impressionnisme et le wagnérisme. Ils étaient très influencés par les idées d'Erik Satie et de Jean Cocteau. Bien qu'ils aient écrit collectivement, chacun a conservé son style personnel de par la nature même des œuvres (mouvements ou morceaux séparés).


Život.

Leon Uris se narodil v marylandském Baltimoru v rodině polského imigranta Wolfa Williama a američanky Anny (Blumberg) Urisových. Než přišel otec po 1. světové válce do USA, prožil rok života v Palestině. Příjmení Uris je odvozeno z hebrejského Yerushalmi – muž Jeruzaléma. Uris navštěvoval školu v Norfolku ve Virginii a v Baltimoru, ale středoškolské vzdělání nikdy nedokončil (u zkoušky z angličtiny třikrát propadl). V sedmnácti šel k americkému námořnictvu – sloužil jako radista v Guadalcanal, na atolu Tarawa a na Novém Zélandu v letech 1942 až 1945. Poté, co onemocněl malárií, se vrátil do USA, kde v San Francisku potkal seržantku námořnictva Betty Beck, svou budoucí ženu. Oženil se v roce 1945.  Od dětství snil Uris o kariéře spisovatele, svého úspěchu se dočkal až po mnoha odmítavých reakcích na své literární pokusy. První, kdo rozpoznal talent mladého autora, byl časopis Esquire, který od autora zakoupil první článek pojednávající o fotbale. Na základě tohoto prvního úspěchu se Uris odhodlal k ustavičné práci na románu pojednávajícím o hrdinství a životě americké námořní pěchoty. Do psaní vložil Uris veškeré své schopnosti a naděje; na románu pracoval i osmnáct hodin denně (zážitky včlenil do románu "Lvi v průsmyku"). Výsledný román "Battle Cry" (1953) zaznamenal úspěch jak ze strany čtenářů, tak i kritiků. Cesta románu na pulty knihkupectví nebyla jednoduchá. Román byl zprvu několikrát odmítnut a Uris na základě tohoto neúspěchu musel román mírně přepracovat. Výsledkem byla pozitivní reakce ze strany nakladatelství G.P. Putnam's Sons (1953). Slibného románu, který tematizoval populární téma poválečné doby, si záhy všiml Hollywood. Uris se ujal scénáře a film se roku 1955 dočkal realizace v hvězdném obsazení.

Leon Marcus Uris (3. srpna 1924, Baltimore, Maryland – 21. června 2003, Shelter Island, New York) byl americký spisovatel, který se proslavil svými historickými fikcemi – především bestsellery "Exodus" (1958) a "Trinity" (1976)

Leon Marcus Uris, né le à Baltimore au Maryland et mort le à Shelter Island dans l'État de New York, est un romancier américain, connu pour ses romans historiques dont les plus connus sont "Exodus", publié en 1958, et "Trinité" en 1976.<br> "Mila 18" en 1961, "Armageddon" en 1963 et "Topaz" en 1967, ainsi que son premier roman, "Le Cri de la victoire", en 1953, ont également fait sa notoriété.


Životopis.

Liviu Librescu se narodil v židovské rodině v rumunském městě Ploiești. Druhou světovou válku přežil v ghettu ve Focșani, holocaustu se mu podařilo uniknout.  Po válce studoval na Polytechnické univerzitě v Bukurešti aerokosmické technologie a posléze získal i doktorát v oboru mechaniky tekutin (1969). V letech 1953–1975 pracoval na několika rumunských vědeckých ústavech, konkrétně Ústavu aplikované mechaniky, Ústavu mechaniky tekutin a Ústavu mechaniky tekutin a aerokosmických konstrukcí Akademie Věd Rumunska. Jeho kariéra uvázla v průběhu 70. let, když opakovaně odmítl spolupracovat s rumunskou komunistickou stranou a podporovat tehdejší režim. Když poté oficiálně požádal o povolení vystěhovat se i s rodinou do Izraele, byl z ústavů vyloučen. Původně jeho žádosti nebylo vyhověno, situace se změnila až poté, co za její kladné vyřízení osobně intervenoval izraelský premiér Menachem Begin.  Librescu emigroval do Izraele v roce 1978, v letech 1979–1986 byl profesorem aeronautického a mechanického inženýrství na Telavivské univerzitě a Technice v Haifě. V roce 1985 se u příležitosti tzv. "Sabbatical year" přesunul do USA na Virginský polytechnický institut a státní univerzitu, kde už posléze setrval jakožto vědec a učitel až do své náhlé smrti.

Smrt.

Liviu Librescu byl zavražděn při masakru na Virginském polytechnickém institutu a státní univerzitě, když zdržel studenta Čo Sung-huie, který ten den zastřelil 32 lidí a desítky dalších zranil. Šestasedmdesátiletý profesor svým studentům nařídil utéci okny a sám držel dveře, aby útočník nemohl projít skrz. Tím poskytl většině svých žáků dostatek času k úniku, vrah jej zastřelil skrze dveře. Když pak vstoupil do třídy, z oken vyskakovali poslední studenti, z nichž stihl zastřelit jednoho.

Vědecká kariéra.

Profesor Librescu byl celosvětově uznávaný vědec. Byl autorem a spoluautorem několika vědeckých publikací a stovek článků v odborných vědeckých časopisech. Byl profesorem na Telavivské univerzitě a Virginském polytechnickém institutu, významným členem řady mezinárodních vědeckých institucí a členem redakčních rad řady odborných vědeckých časopisů.

Posmrtné pocty.

Profesorův syn Joe oznámil, že obdržel řadu kondolenčních e-mailů od studentů, které označují jeho otce za hrdinu a vyjadřují přesvědčení autorů, že by bez jeho sebeobětování nejspíše nepřežili. Celá řada médií po celém světě taktéž referovala, minimálně v rámci zpravodajství o masakru, o hrdinné smrti profesora Libresca, řada připojila též články či reportáže o něm samém.  Rumunský prezident Traian Băsescu udělil profesoru Librescovi dva dny po jeho smrti Velký kříž Hvězdy Rumunska za celoživotní přínos vědě a pro hrdinství, které prokázal, když obětoval svůj život za záchranu svých studentů.  Týž den americký prezident George Bush vzpomenul profesora Libresca během svého projevu u příležitosti návštěvy Muzea holocaustu:  Český překlad:

Liviu Librescu (18. srpna 1930 Ploješť, Rumunsko – 16. dubna 2007 Blacksburg, Virginie, USA) byl izraelsko-americký vědec rumunsko-židovského původu, zabývající se výzkumem převážně v oblasti aeroelasticity a aerodynamiky.

Liviu Librescu (Ploiești, Roumanie, –, Blacksburg, États-Unis) était un professeur en ingénierie et en mathématiques à l'Université Virginia Tech. Israélien d'origine roumaine résidant aux États-Unis depuis 1985, survivant de l'Holocauste, il a fait ses études à l'Université Polytechnique de Bucarest et a atteint une renommée internationale pour ses travaux d'ingénierie et pour la publication de nombreux ouvrages. Il a été abattu dans la fusillade de Virginia Tech alors qu'il bloquait la porte d'entrée de sa salle de cours au forcené, sauvant ainsi la vie à une vingtaine d'étudiants.


Budova divadla.

Budova Janáčkova divadla, jež stojí v Brně v Rooseveltově ulici a je obklopena parkem Koliště, byla vystavěna mezi lety 1961 a 1965. První návrhy vznikly již v letech 1907 a 1910 a situovaly divadlo na místo provizorně koupené budovy (která již kapacitně nepostačovala) na rohu Žerotínova náměstí a ulice Veveří nebo na kraj parku Lužánky.

Návrhy stavby.

Mezi lety 1910 a 1958 se odehrálo sedm architektonických soutěží s návrhy na budovu divadla, mezi navrhovateli byly osobnosti jako Bohuslav Fuchs, Josef Gočár, Vlastislav Hofman, Josef Chochola, Pavel Janák, Jan Kotěra, Emil Králík, Otakar Novotný, Oldřich Starý a Jan Víšek.  V první soutěži vyhrál Josef Mařík, druhý byl Alois Dryák a třetí Theodor Macharáček. Rozpory mezi diskutujícími stranami vyvrcholily další soutěží v roce 1913, která byla vyhlášena pouze pro soutěžící z roku 1910. Byla obeslána pouze dvaceti návrhy, první cena nebyla udělena. Kvůli první světové válce se nezačalo stavět, další kolo se odehrálo až v roce 1936, první cena udělena opět nebyla. Během této soutěže zveřejnil svůj mimosoutěžní návrh i Bohuslav Fuchs, jednalo se o futuristicky zhlížející dílo. V roce 1940 Družstvo vyzvalo pět vybraných projektů, v užší soutěži zvítězil Jan Víšek. Později, v roce 1958, zvítězil opravdu návrh Jana Víška.

Popis.

Budova obsahuje jeviště s točnou, na něž navazují zadní a dvě boční jeviště. V budově se nachází hlediště pro 1 383 diváků, které je koncipované jako stupňovitý amfiteátr s věncem lóží. V prvním suterénu pod vestibulem jsou umístěny restaurace, kavárna a klub umělců.  Nosná konstrukce se skládá ze železobetonového monolitického skeletu s výplňovým zdivem, hlediště a jeviště jsou zastropeny ocelovými vazníky. Na povrchy exteriérů a interiérů jsou použity materiály jako kámen, dřevo, ocel, sklo a hliník. Obložení a dlažby jsou ze žuly, černého syenitu a vápence. Dřevěná obložení jsou z jilmu a ořechu.  V roce 2007 oznámil brněnský zastupitel Jan Holík, že Janáčkovo divadlo čeká rekonstrukce. V témže roce rekonstrukce započala. Vztahovala se na rekultivaci okolí divadla, včetně vybudování podzemního parkoviště, opravu nevyhovujícího hlediště a další změny, které navrhoval architekt Jaroslav Černý.Brněnský rozpočet pro rekonstrukce vyčlenil 111 milionu korun.

Janáčkovo divadlo je divadelní budova v Rooseveltově ulici v Brně, přiléhající k parku Koliště a Moravskému náměstí. Bylo vystavěno v první polovině 60. let podle návrhu architekta Jana Víška. Provozně je součásti Národního divadla Brno. Programově jsou do něj umístěna zejména operní a baletní představení, vzhledem k dlouhodobé absenci vlastního velkého sálu zde také koncertuje Filharmonie Brno a koná se mimo jiné festival Moravský podzim.

Le théâtre Janáček () est un théâtre situé dans la ville de Brno, en République tchèque. Il fait partie du théâtre national de Brno. Il fut construit de 1960 à 1965, et a ouvert en. Au cours de son existence, le théâtre a créé jusqu'ici une vingtaine d'opéras et ballets.


Struktura studia.

Většina MBA programů též zahrnuje volitelné předměty a soustředění zaměřené pro další studium v určité oblasti, například typicky účetnictví, finance, či marketing. MBA programy v USA obvykle vyžadují získání asi 60 kreditů (typicky v podstatě jeden akademický rok v Česku). (Existují též programy, či tituly, jako Master of Economics, Master of Finance, Master of Accountancy, Master of Science in Marketing, Master of Science in Management a mnoho dalších.) MBA je profesním titulem; akreditační orgány speciálně pro programy MBA zajišťují konzistenci a kvalitu vzdělávání. Školy, které toto v mnoha zemích nabízejí, často též programy nabízejí tzv. „šité na míru,“ tedy různé formy: "full-time study" (blíže: denní studium), "part-time study", "executive" (výuka orientovaná typicky na večery a víkendy), distanční studium (on-line), často jsou zahrnována soustředění atp.

Akreditace.

Především ve Spojených státech mohou být tyto MBA programy akreditovány, což značí, že vzdělávání na uváděné škole by mělo splňovat určité specifické standardy kvality vzdělávání.  V Česku akreditace příslušné instituce může být jedním z ukazatelů určité kvality. Garanci kvality poskytovaného MBA studia zaštiťuje například CAMBAS (Česká asociace MBA škol, z.s.p.o.), která sdružuje některé školy nabízející MBA programy a zároveň poskytuje vlastní akreditaci, jako záruku jejich kvality.  Mezinárodní akreditace, např. americká AACSB, britská AMBA a bruselská EFMD, která uděluje akreditaci "European Quality Improvement System (EQUIS)", mohou být jedním z ukazatelů určité kvality programů MBA a škol.  Je třeba zmínit, že akreditační instituce mohou být soukromými subjekty (firmami) a tedy konkrétní školy (konkrétní firmy) v určité zemi často nemají povinnosti kupř. svůj MBA program (či kurs) mít akreditovaný od této akreditační autority, nicméně pro uchazeče akreditace může být jedním z vodítek pro výběr kvalitní instituce pro poskytování MBA vzdělání.

Česko.

V Česku vysoké školy poskytují akreditované studijní programy (tedy bakalářské, magisterské a doktorské programy) a programy celoživotního vzdělávání (CŽV). Dle zákona též existuje vzdělávání v mezinárodně uznávaném kursu, přičemž podrobnosti o tomto udává zmíněný zákon.<ref name="111/1998-60a"></ref> Úspěšní absolventi příslušného kurzu případně tedy obdrží příslušné osvědčení (obdobně jako diplom/certifikát) o tomto absolvovaném vzdělání.  Rozdíl typicky amerického magisterského programu (MBA), oproti českému magisterskému programu v oblasti ekonomie (Ing.) bývá uváděn jako typicky ten, že americké školy si kladou jako podmínku pro přijetí do tohoto navazujícího programu též předchozí manažerskou praxi, a to obvykle tříletou.

Akreditace v Česku.

Studium MBA není zahrnuto do systému českého vysokoškolského studia a kvalifikaci (titul) MBA získaný na některé vzdělávací instituci (firmě) v ČR principiálně není možné uznat (tzv. nostrifikovat). Výjimkou nicméně může být právě vysokoškolské magisterské studium MBA na vysoké škole v zahraničí (resp. zahraniční vysoké škole v Česku), standardně tedy 1-3leté (studium navazující na bakalářské studium, standardně tedy 3-4leté), kdy se event. posoudí, zda takovéto studium odpovídá studiu potřebnému k získání obdobné kvalifikace v Česku (tedy magisterskému studijnímu programu – typicky inženýr v příslušné oblasti). Neexistuje žádná zastřešující akreditační asociace, protože každý stát, obdobně jako ČR, při event. nostrifikaci posuzuje konkrétní zahraniční studium MBA.  Aktuální podrobnosti k tomuto uvádí zákon,<ref name="111/1998-89"></ref> či event. Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy České republiky.

Náplň MBA.

Podmínky k přijetí do tohoto manažerského vzdělávání jsou ve většině institucí (firem) obdobné. Hlavním předpokladem k MBA je ukončené minimálně bakalářské vysokoškolské vzdělání, které může být ve výjimečných případech nahrazeno dostatečnou a prokazatelnou manažerskou praxí. Vzdělávání v MBA trvá zpravidla 1 rok až 2,5 roku. Při denní formě bývá zpravidla o půl až 1 rok kratší. Kurs bývá zpravidla ukončen závěrečnou ústní zkouškou spolu s obhajobou závěrečné práce. Nejčastější bývá MBA při zaměstnání (blíže: kombinované studium) a svojí flexibilitou a individuálním přístupem umožňují vzdělávání při zaměstnání, event. jiné přizpůsobení. Existují též možnosti distančního (on-line) vzdělávání, tedy prakticky plně přes internet (blíže: distanční studium). Zakončuje se zpravidla obhajobou závěrečné práce a ústní zkouškou.  MBA poskytují obvykle jak teoretické vzdělání v základních disciplínách managementu, tak zvládnutí nezbytných praktických manažerských dovedností, jakými jsou např. řešení problémů, rozhodování, jednání a komunikace (exekutivní činnost). Během studia se rovněž využívají aktivní metody jako případové studie, didaktické hry, hraní rolí atp.  Vyučované předměty závisí na tom, jak je MBA orientován, jestli spíše obecně anebo jestli je zaměřen na určitou konkrétní manažerskou disciplínu. Mezi předměty, které se zpravidla v každém MBA v té či oné podobě vyučují patří především následující:

Kurs versus magisterské studium.

V Česku v současné době je možno absolvovat MBA na některých institucích (resp. soukromých firmách), na soukromých vysokých školách. MBA též mohou někdy nabízet i veřejné vysoké školy. Průměrná výše poplatků za MBA v ČR se pohybuje přibližně mezi 100 000 až 200 000 Kč za akademický rok. V ČR se výuka provádí nejčastěji v jazyce českém, popř. v jeho kombinaci s angličtinou, nebo španělštinou, méně často výhradně v angličtině. Nejběžnější formou absolvování MBA v Česku bývá vzdělávání při zaměstnání (v průměru 2 roky). Při denní formě bývá zpravidla o půl až 1 rok kratší. MBA bývá zpravidla ukončen závěrečnou ústní zkouškou spolu s obhajobou závěrečné práce.  Důležité je, jakou formální povahu má MBA mít, zdali se má jednat o MBA program (řádné navazující/magisterské studium), nebo kurs (školení), které však některé firmy též označují jako MBA či jako MBA kurs nebo i jako MBA program. MBA uděluje akademická instituce (kupř. univerzita) ve své zemi dle příslušných zákonů této země. Existují také zahraniční instituce v Česku. Z formálního hlediska je tedy rozdíl, jestli se má jednat o MBA kurs, blíže kupř. též: vzdělávání v mezinárodně uznávaném kursu, nebo jestli se má jednat o magisterské (MBA) vysokoškolské studium (obvykle 1-3leté studium, kterému předchází vzdělání bakalářské, obvykle 3-4leté), které případně může být i uznáno (tzv. nostrifikováno), tedy formálně uznáno jako magisterské vysokoškolské vzdělání i v Česku (tedy jako magisterský titul či magisterské vzdělání).  V prvním případě (kurs) se udělováním takovýchto titulů (z kurzů/školení) nejedná o řádné vysokoškolské vzdělání, ale o jistý druh profesní nástavby – kurzu pro účastníka; tyto bývají oblíbeným způsobem zvyšování si vlastní kvalifikace (manažerské schopnosti atd.). Nicméně tyto profesní tituly, resp. tedy kurzy, nepodléhají žádné akreditaci, nebo kontrole ze strany státního dozoru, a proto kvalita poskytovaného vzdělání může být zpochybněna. Takovéto kurzy mohou umožňovat uchazečům, kteří nesplňují formální podmínku ukončeného vysokoškolského vzdělání, další zvyšování si své vlastní kvalifikace. Zvyšování si vlastní kvalifikace prostřednictvím MBA programů/kurzů bývá oblíbené, a to především s přihlédnutím k náplni celého MBA kurzu (resp. tedy MBA studia) či užitečnosti pro konkrétního uchazeče. Oblíbené bývá MBA kupř. u lidí v manažerských (řídících) pozicích, tedy u lidí v exekutivě.  MBA bývá určeno především zástupcům středního a vrcholového managementu, majitelům společností, podnikatelům, představitelům neziskového sektoru či státní správy (více též: Master of Public Administration – MPA) a je založeno na propojování teoretických znalostí s praktickými dovednostmi. Oblíbené bývá MBA tedy u manažerů.

Kritika.

Jak je uvedeno, MBA není zahrnut do systému českého vysokoškolského studia. Kvalita vzdělání tak může být zpochybněna. Nejedná se o akademický titul magisterské úrovně dle české legislativy. U jména si v podstatě kdokoliv, mimo tituly absolventů vysokých škol dle českého zákona, může uvádět cokoliv, tedy kupř. i „profesní titul“ MBA získaný po (hypoteticky) jednodenním školení od soukromé firmy, která uvedené vydává podle sebe za „MBA studium“ či „MBA program,“ nicméně smysl takovéhoto jednání vzhledem ke vzdělání dotyčného žádný není.  Protože v některých případech dotyčný žádné řádné vysokoškolské magisterské studium (1-3leté) neabsolvoval, ani event. neabsolvoval předcházející řádné vysokoškolské bakalářské studium (3-4leté) nutné k navazujícímu, ale absolvovat pouze určitý kurs, či profesní školení, jehož kvalita může být zpochybněna, a následně užívá u jména titul úrovně "master's degree", tedy MBA, stal se tak tento titul, obdobně třeba jako třeba RSDr., terčem řady vtipů, narážek a lidových pejorativních výkladů zkratky jako například: "mladej, blbej, ambiciozní" nebo kupř. "měsíc byl v Americe" atp.  Bývá též upozorňováno na nebezpečí, kdy tedy v ČR studium MBA mohou nabízet bez žádoucí úrovně též „různí podnikavci,“ chápající jej především jako vlastní stroj na peníze.  Jakýkoliv vzdělávací kurs, formální či neformální, může být pro svého účastníka jistě přínosný, nicméně neměl by být tedy zaměňován s formálním vysokoškolským magisterským programem, resp. vysokoškolským studiem.

Master of Business Administration (ve zkratce MBA, či M.B.A.) je titul magisterského stupně ("master's degree") typický pro anglosaský svět. V doslovném překladu jde o magistra řízení obchodu nebo obchodů. Je zaměřený na získání znalostí v oboru managementu, přičemž někdy se uvedené překládá do češtiny jako magistr managementu. Jde o program (titul) magisterské úrovně, a to původně ve Spojených státech amerických. Tento program původně vznikal při industrializaci země, kdy korporace hledaly vědecké přístupy k jejich řízení. Hlavními oblastmi zájmu, kterými se MBA programy zaobírají, a to v různých oblastech podnikání (businessu), jsou především: účetnictví, aplikovaná statistika, obchodní komunikace, obchodní právo, finance, manažerská ekonomika, management, marketing a další.

Une maîtrise en administration des affaires (souvent abrégée en MBA, sigle de l'anglais ) est le diplôme international d'études supérieures du plus haut niveau dans le domaine de la conduite globale des affaires : stratégie, marketing, finances, ressources humaines et management.


Vlastnosti.

Palantír je kámen fungujcí víceméně jako křišťálová koule. V palantíru je možné vidět vzdálené věci (v prostoru i v čase) nebo lze s jeho pomocí komunikovat s jiným palantírem, a tak se domlouvat na dálku.  Kameny mají vzhled koule z černého skla, ale nelze je zničit žádným známým způsobem (možná, ale nikde to není psáno, by mohly být zničeny v Puklinách osudu, stejně jako Prsteny moci). V době, kdy se odehrává děj Pána prstenů vlastnil jeden Sauron (tento palantír zmizel s pádem Barad-dûru), druhý Saruman (tento palantír si zase odnesl Gandalf, který ho dal Aragornovi) a třetí Denethor (ten zůstal v Minas Tirithe). Čtvrtý kámen byl pravděpodobně stále střežen elfy z Lindonu v Emyn Beraid. Další tři byly ztraceny. Vládnoucí kámen se měl nacházet mimo Středozemi věži Avallónë na ostrově Tol Eressëa, ale neexistuje záznam o úspěšné komunikaci kteréhokoliv palantíru ze Středozemě s tímto palantírem. Vyskytují se v různých velikostech. Nejmenší má průměr okolo jedné stopy, největší by jeden muž sám neuzvedl. Navzájem mají Kameny specifické vztahy, některé dva Kameny jsou k sobě velmi silně přitahovány, takže při nahlédnutí do jednoho Kamene pravděpodobně ihned začne reagovat i druhý Kámen; některé větší Kameny navíc umožňují "odposlouchávat" komunikaci dvou menších Kamenů.  Sledování nebo komunikace palantírem vyžaduje určité duševní síly, přičemž čím vzdálenější, dávnější nebo detailnější informace se pozorovatel snaží spatřit, tím musí být vynaložené úsilí vyšší. Není bez zajímavosti, že palantíry ochotněji slouží svým právoplatným majitelům než osobám, které je uloupili nebo získali jiným nepoctivým způsobem - proto se Kameny lépe ovládaly Aragornovi a Denethorovi než Sarumanovi a Sauronovi.  Kámen může pohlédnout skrz cokoli, kromě temnoty a stínu. Pomocí zvláštní techniky, zvané "zahalení" (shrouding), bylo ale možné se před pohledem palantíru skrýt. Znalosti této techniky byly dávno zapomenuty, ačkoli Sauron je pravděpodobně znal.  Kámen mohl přenášet pouze obraz, nikoli zvuk, nicméně při komunikaci mezi dvěma Kameny mohli jejich uživatelé "vysílat" myšlenky, vnímané jako řeč.

Palantíry ve Středozemi.

Palantíry v dávných časech vyrobili Noldor, pravděpodobně dokonce sám Fëanor, nejzručnější z elfů. Na konci Druhého věku darovali Eldar sedm Vidoucích kamenů Elendilovu otci Amandilovi za jeho věrnost. Elendil je po té spolu se svými syny Isildurem a Anárionem zachránil ze zkázy Númenoru na svých lodích. Tři vzal na sever Elendil (palantíry Arnoru). Po dvou pak Isildur a Anárion na jih (palantíry Gondoru).

Arnorské palantíry.

Amon Sûl.

Vládnoucí kámen severu umístěný ve strážní věži na Větrově. Sloužil patrně i ke komunikaci s Gondorem. Po ztrátě pevnosti ve válce s Angmarem přemístěn do Fornostu. Roku 1975 T. v. ztracen při potopení lodi v ledové zátoce Forochel.

Annúminas.

Kámen v hlavním městě byl zřejmě nejběžněji používán králem Arnoru. Po přesunu hlavního města do Fornostu tam byl přemístěn i palantír. Ztracen spolu s kamenem z Větrova při potopení lodi v ledové zátoce Forochel.

Elostirion.

V této nejvyšší z věží Emyn Beraid byl umístěn třetí palantír severu. Fungoval jinak než ostatní palantíry ve Středozemi. Hleděl stále na západ zřejmě směrem k ostrovu Tol Eressëi, kde měl být ve věži v městě Avallónë umístěn Vládnoucí kámen.

Gondorské palantíry.

Osgiliath.

Vládnoucí palantír jihu byl umístěn v původním hlavním městě Gondoru. Roku 1437 T. v. byl zdejší kámen ztracen ve vodách Anduiny při vypálení města během bojů o nástupnictví na trůn Gondoru.

Minas Ithil.

Jeden palantír se nacházel v Minas Ithil v horách Ephel Dúath. V r. 2002 Třetího věku věž dobyl Sauron a osídlil ji Prstenovými přízraky. Zmocnil se tak ithilského Kamene, jejž odnesl do věže Barad-dûr. Bylo to vůbec poprvé, kdy se palantír dostal do nepovolaných rukou, a protože si toho gondorští vládci byli vědomi, přestali zbylé Kameny používat kvůli strachu ze Sauronovy vůle.  Kámen zřejmě zanikl po pádu Saurona a zhroucení Temné věže.

Minas Anor.

Další kámen se nacházel v Minas Anor, později zvaném Minas Tirith. Od ztráty Minas Ithil jej pravděpodobně žádný ze správců nepoužil až do doby Denethora II. Ten získal velké znalosti ve starých učeních a pravděpodobně začal Kámen užívat už brzy po svém nástupu na správcovský stolec. Bylo to proto, že ve službách jeho otce bojoval tajemný bojovník Thorongil, jejž Denethor viděl jako svého konkurenta a zřejmě dokázal uhodnout jeho původ - že jde o právoplatného dědice Gondoru. Kámen pak mohl užívat ke sledování jeho kroků, stejně jako kroků čaroděje Gandalfa, jemuž nikdy příliš nedůvěřoval.  Užívání Kamene jej nesmírně vysilovalo, takže předčasně zestárl. Když byl však i on sveden Sauronem, nedokázel jej Temný pán zcela zlomit a užíval Kámen jen k jeho klamání - Denethor tak postupně ztratil veškerou naději na vítězství ve Válce o Prsten a při obléhání Minas Tirhith se upálil na hranici. Protože byl však mužem nesmírných duševních sil, jeho moc nad Kamenem přetrvala a kdo od té doby pohlédl do Kamene z Minas Tirith, musel mít obrovskou vůli, aby dokázal spatřit něco jiného než dvě staré paže stravované plameny.

Orthank.

Jeden z kamenů byl umístěn v Železném pasu v Orthanku, největší věži postavené Dúnadany ve Druhém věku na jižním okraji Mlžných hor. Postupně se tato oblast stala poměrně málo osídlená a slábnoucí moc Gondoru nedokázala tak odlehlou končinu účinně spravovat, proto v r. 2759 uzavřel Beren, vládnoucí správce Gondoru, spojenectví s čarodějem Sarumanem, jemuž svěřil správu nad Železným pasem. Saruman tak získal klíče od Orthanku i tamní palantír.  Saruman se však postupně začal obracet ke zlému a Kámen užíval ke špehování svých protivníků a nepřátel, až se nakonec střetl se Sauronem, který jej pomocí Kamene zlomil a od té doby mu skrze palantír udílel rozkazy. Kámen tak napomohl tomu, že se jejich síly mohly pohybovat poměrně koordinovaně.  Po bitvě u Hlásky, kdy enti zničili Železný pas, Saruman o svůj Kámen přišel. Když totiž před branami Orthanku Gandalf se Sarumanem vyjednával, vrhl na něj palantír Gríma Červivec - ke značné Sarumanově nelibosti. Palantír Gandalfa minul a málem skončil pod vodou, před čímž ho zachránil Peregrin Bral, který však podlehl jeho kouzlu. V noci Kámen odcizil a pohlédl do něj. Tím se střetl se samotným Sauronem, jemuž nedokázal odolat, ale neprozradil mu nic, protože Sauron se domníval, že hobit je vězněm Orthanku, a tak než aby se zdržoval výslechem, poslal pro zajatce létajícího nazgûla.  Kámen poté Gandalf odevzdal Aragornovi, jemuž jako dědici králů právem náležel. Aragorn se pak odvážil nebezpečného kousku, když sám pohlédl do Kamene - a podařilo se mu jej vytrhnout ze Sauronovy vůle a získal tak mnohé informace o přicházející válce a nebezpečí v podobě umbarských korzárů, kteří hrozili napadnout Gondor z jihu.  Po Válce o Prsten zůstal orthancký Kámen jediný použitelný a stal se tak majetkem králů Obnoveného království.

Zajímavosti.

V knize Terryho Pratchetta "Zaslaná pošta" se objevují magické přístroje, nazývané omniskopy, jimiž autor paroduje palantíry nebo též zrcadlo Galadriel. Omniskopem lze pohlédnout na libovolné místo ve vesmíru, ale je nesmírně těžké spatřit v něm něco konkrétního. Proto přístroj zpravidla ukazuje jenom prázdno, které tvoří většinu vesmíru, a mágové jej užívají jako zrcadlo. Při jednom použití se arcikancléř Vzoromil Výsměšek rozčiluje: „Pořád to nefunguje, pane Ctibume! Zase je tam vidět jen to zatracené ohnivé oko!“

Zdroje.

TOLKIEN, J. R. R. a TOLKIEN, Christopher, ed. "Silmarillion". Vyd. 1. Praha: Mladá fronta, 1992.  TOLKIEN, J. R. R. "Pán prstenů. [Sv.] 3, Návrat krále". 1. vyd. Praha: Mladá fronta, 1992.  TOLKIEN, J. R. R. a TOLKIEN, Christopher, ed. "Nedokončené příběhy Númenoru a Středozemě". Vyd. 1. Praha: Mladá fronta, 1994.

Palantír neboli Vidoucí kámen je kouzelný předmět ze Středozemě, který se objevuje v knihách "Pán prstenů" a "Nedokončené příběhy" J. R. R. Tolkiena.

Un palantír (aussi appelé « pierre de vision » ou « pierre clairvoyante », au pluriel "palantíri") est un objet du légendaire ("legendarium") de l'écrivain britannique, apparaissant notamment dans les livres "Le Seigneur des anneaux" et le "Silmarillion".


Mládí.

Narodil se v roce 1964 do chudé, dělnické anglické rodiny. Má dva o osm let starší bratry dvojčata. Jeho rodina žila v malém řadovém domě, než se v jeho sedmi měsících přestěhovali do Little Hulton. Původně se chtěl stát profesionálním fotbalistou za svůj velmi oblíbený tým Manchester United, ale v 19 letech v sobě objevil lásku k herectví, a tak svůj názor změnil. Eccleston začal dojíždět vlakem do Joseph Eastham High School, a následně přestoupil na londýnskou Central School of Speech and Drama. Po dokončení studia zahájil svou divadelní kariéru na jevišti Bristol Old Vic, kde hrál několik let. Následně vystřídal spoustu londýnských divadel jako je třeba britské Národní divadlo.

Kariéra.

Počátek.

Jakmile se přestěhoval do Londýna, tak si zahrál v Kes od Kena Loacha a Saturday Night and Sunday Morning. Brzy ale zjistil, že mu více sedí klasici jako je Shakespeare nebo Čechov. Na jevišti vystoupil poprvé ve svých 25 letech v Bristol Old Vic ve hře A Streetcar Named Desire. Jelikož již dokončil školu, ale neměl tolik hereckých nabídek, byl v podstatě nezaměstnaný. Musel se proto živit pracemi v supermarketech, na stavbách apod. Jeho první filmová zkušenost je z roku 1991, kdy se objevil na plátně v roli Dereka Bentleyho, ve filmu Let Him Have It a v epizodě "Second Time Around" v seriálu Inspector Morse. Díky tomuto si ho začala veřejnost všímat a přineslo mu to nějaké zakázky. Jeho první pravidelná role byla v pořadu Cracker, ve kterém hrál v letech 1993-4. Za tuto roli si získal uznání diváků, když se ale rozhodl dobrovolně z pořadu odejít, nechali jeho postavu producenti umučit sériovým vrahem, což zapříčinilo, že se začal dostávat do povědomí lidí v Británii. Další důležitá role přišla v roce 1994 ve filmu "Shallow Grave," ve které hrál spolu se začínajícím Ewanem McGregorem. Ten samý rok vyhrál Christopher konkurz na postavu Nicky Hutchinson v britském dramatu "Our Friends in the North," kde hrál po boku Daniela Craiga, budoucího představitele Jamese Bonda. Jeho filmová kariéra začala rychle stoupat, málokdy nehrál hlavní roli. Také si párkrát zahrál po boku slavných hollywoodských hereček. Hrál ve filmech jako: "Jude" (1996), "Elizabeth" (1998), "eXistenZ" (1999), "Gone in 60 Seconds" (2000), což je pořad o autech a on sám v té době neměl ani řidičák, dále v "The Others" (2001), "24 Hour Party People" (2002) and "28 Days Later" (2002). Jeho doposud nejvýraznější role byl Hamlet, kterého si zahrál v roce 2002 ve svém oblíbeném divadle – West Yorkshire Playhouse v Leedsu.

Doctor Who.

Eccleston prý napsal mail Russellu T. Daviesovi, že by si přál být na seznamu kandidátů na Doktora. V roce 2004 bylo při obnovování seriálu Doctor Who odhaleno, že Eccleston bude nová doktorova inkarnace, v pořadí již devátá. Eccleston nastoupil i s novou společnicí, tehdy začínající popovou zpěvačkou Billie Piperovou. Christopher působil spíše tajemně, diváci si ho ale postupem série velmi zamilovali a stal se velmi oblíbený. Jeho charakter působí zvláštně. Jako jediný doktor má severský přízvuk. Působil přísně, ale většina diváků ho i přes to obdivovala. Přestože byl natolik oblíbený, gradující rozdíly mezi tím, co chtěl tehdejší producent seriálu Russell T. Davies a sám Eccleston ohledně charakteru doktora, a stálé nenalezení kompromisu, donutilo Ecclestona seriál po první řadě opustit. Využil tedy možnost regenerace a předal žezlo Davidu Tennantovi, jakožto desátému doktorovi. Ten se stal snad ještě úspěšnějším a oblíbenějším, než byl Christopher. Eccleston se dlouho ke svému odchodu nechtěl vyjadřovat. BBC uvedla, že se bál, aby nebyl s touto rolí spojován. To ovšem Christopher odmítl. Ale zvídavým otázkám novinářů přece jenom neunikl. V interview pro Daily Record řekl:, Už jsem toho měl dost. Chtěl jsem si to (Doktora, pozn. red.) zahrát po svém, trochu jinak. Jelikož jsme nenalézali kompromis, bylo pro mne nejlepší řešení prostě odejít. [...] Je velmi jednoduché zůstat v jedné práci, ve které se necítíte pohodlně, a tvářit se, že vám nic nevadí. Ale já chci odolávat pokušením." Na dotaz v roce 2013, jestli se zúčastní speciálu k padesátému výročí řekl:,Ne, nikdy nevstupuji dvakrát do stejné řeky." Nicméně toto období v Ecclestonovi zanechalo nějaké vzpomínky, jelikož mu děti nosily obrázky Dáleků a chovaly se vcelku podobně, jako kdysi v roce 1963 k Williamovi Hartnellovi (1. Doktor).

Současnost.

V březnu 2006 se objevil v show "Best Ever Muppet Moments" jako moderátor. V témže roce začal hrát v pořadu "Perfect Parents", jež bylo napsáno a režírováno Joe Ahearne, který režíroval i Doctora Who. Cristopher si v roce 2010 zahrál Johna Lennona v pořadu "Lennon Naked". V roce 2012 hrál v politickém thrilleru zvaném Blackout.

Osobní život.

V roce 2010 se oženil a v lednu 2012 se stal otcem prvního svého dítěte Alberta. Druhé dítě Esme se narodilo v roce 2013. Přestože je jeho původní rodina věřící, on je zapřísáhlý ateista. Je to charitativní pracovník a je také zastáncem britského Červeného kříže. Dále podporuje výzkum Alzheimerovy choroby a jiné formy demence, jelikož jeho otec Ronnie trpěl ve svém stáří až do smrti v roce 2012 vaskulární demencí. Christopher je vegetarián a rád běhá maratony. Je rozvedený, ale měl dlouholetý vztah s herečkou Siwan Morrisovou. Je to velký fanoušek Manchester United, kterému chodí fandit dodnes.

Christopher Eccleston (* 16. února 1964, Salford, Lancashire) je britský herec, známý svou rolí devátého Doktora v britském seriálu "Doctor Who", nebo rolí Matta Jamisona v britském pořadu "The Leftovers."

Christopher Eccleston est un acteur britannique, né le à Salford (alors dans le Lancashire et aujourd'hui dans le Grand Manchester).


Pachatelé.

Eric Harris se narodil 9. dubna 1981. Jeho otec Wayne pracoval jako pilot v americké armádě a s celou rodinou se kvůli práci musel často stěhovat. V roce 1993 však z armády odešel a rodina se natrvalo přestěhovala do městečka Littleton v Coloradu, kde Eric začal navštěvovat základní školu. Zde se seznámil s Dylanem Kleboldem. V roce 1996 koupil jeho otec dům na Pierce Street, pár kilometrů od Columbine, kam s Dylanem ve stejném roce také nastoupil. Eric byl velkým fanouškem populární hry Doom II a začal vytvářet mise, které poskytoval ke stažení na svém blogu. V roce 1997 však přišel zlom. Eric se stal obětí šikany a jeho blog zaplnily nenávistné komentáře mířené proti jeho škole, rodině a společnosti. Kvůli tomu byl na základě udání vyšetřován policií. Ta u něj nejdříve chtěla provést domovní prohlídku, nakonec od toho však upustila. Klebold s Harrisem se také pokusili vykrást dodávku a soud jim nařídil podstoupit několik psychologických sezení. Eric dokonce napsal majiteli dodávky omluvný dopis, ve kterém jednání popsal jako náhlý zkrat, který ho velice mrzí. Po skončení povinného sezení (ve kterém byli psychologem hodnoceni velice pozitivně) raději smazal veškeré nenávistné komentáře ze svého blogu a věnoval se zde opět jen hře Doom. Začal si však psát deník, kde v psaní nenávistných poznámek pokračoval (urážel zde i majitele dodávky). Na jaře roku 1999 nebyl přijat do armády kvůli léku Luvox, který mu předepsali psychiatři.  Dylan Klebold se narodil 11. září 1981. V Littletonu bydlel již od dětství a absolvoval zde veškeré typy vzdělávání. V dětství se dokonce zapojil do programu CHIPS pro chytré a nadané děti. Jeho život pokračoval vesměs normálně až do osmé třídy, kdy se seznámil s Ericem. Po nástupu na střední školu se z nich stali přátelé. Začali spolu natáčet amatérské filmy a prostřednictvím Dylanovy kamarádky si opatřili zbraně. I v Dylanově laptopu se po útoku nalezly zápisky, kde stejně jako Eric projevoval znechucení současným stavem společnosti. Často si spolu chodili zastřílet, což natáčeli na zapůjčenou školní kameru. Dylan na rozdíl od Erica rád sportoval a byl členem několika sportovních družstev. Na škole měl také mnoho přátel, což se o Ericovi rozhodně říct nedalo. Eric vystupoval obecně mnohem radikálněji a agresivněji a několik odborníků se domnívá, že samotný Klebold by se k útoku nikdy neodhodlal.

Průběh útoku.

Oba studenti přijeli ke škole v černých kabátech a se slunečními brýlemi na očích. Podle původního plánu střelců mají v 11:16 vybuchnout ve školní jídelně dvě propanbutanové bomby. V tu dobu se tam pohybovalo zhruba 450 lidí. Bomby ale selhaly, a tak útočníci začnou své spolužáky likvidovat "ručně". První obětí byla Rachel Scottová (17) sedící u východního vchodu do školy. Tři kulky ji zasáhly do hrudníku a poté ji z těsné blízkosti zasadil smrtící čtvrtou ránu Eric Harris do hlavy.  Dvojice zabijáků začala s nekontrolovatelnou střelbou už před vchodem do školy a pokračovali na chodbách. Vyděšení studenti nevěděli, co se děje, takže se ukrývali, kde se dalo. Někteří z nich utekli okny v učebnách.

Knihovna.

Nejhorší část masakru se stala ve školní knihovně, kam se střelci dostali v 11:29. V tu dobu se tu pod malými stolky a regály s knihami třáslo 52 studentů, dvě knihovnice a dvojice vyučujících. Jedna z nich, učitelka Patti Nielson, která v tu dobu zrovna držela u ucha telefon a hovořila s dispečerkou tísňové linky, popisovala, že ve škole se nacházejí dva studenti se zbraněmi, kteří tu střílí po ostatních lidech. Hovor mezi Patti a dispečerkou pokračoval během celého masakru v knihovně, a na uniklých útržcích můžeme v pozadí slyšet oba střelce. První obětí střelby v knihovně se stal šestnáctiletý Kyle Velasquez, kterého Dylan nemilosrdně popravil brokovnicí. V následujících sedmi minutách pak oba střelci pochodovali po knihovně a stříleli na schovávající se studenty, zatímco situaci krutě komentovali. Po masakru v knihovně se oba střelci odebrali zpět do jídelny. Během oněch osudných sedmi minut přišlo o život deset lidí.

Jídelna.

Cestou do jídelny házeli Eric a Dylan do prázdných učeben podomácku vyrobené bomby a náhodně stříleli do věcí kolem, nepokoušeli se však nikomu ublížit. Okolo 11:44 dorazili oba útočníci do jídelny. Bezpečnostní kamery v jídelně zachytily jejich příchod, stejně jako jejich pohyby v následujících několika minutách. Po příchodu do jídelny vystřelil Eric několik ran do nevybuchlé propanové bomby při neúspěšném pokusu ji odpálit. Nedlouho poté Dylan hodil na propanovou bombu Molotov, čímž způsobil její detonaci, načež oba opustili jídelnu. Po následujících deset minut se toulali po chodbách, načež se opět vrátili do jídelny zhruba v 11:55. O tři minuty později odešli na svou poslední cestu do knihovny.

Konec masakru.

Do knihovny se vrátili ve 12:02. Vyměnili si několik výstřelů s policisty venku, nedlouho poté, okolo 12:08, oba dva spáchali sebevraždu. Eric Harris si strčil hlaveň své upilované brokovnice do úst a ukončil svůj život jako první, Dylan si sundal svou náušnici a prsten a položil je na zem vedle sebe, načež se střelil svou Tec-9 do spánku.

Pozadí a dopady masakru.

Zprvu se spekulovalo o spojitost s výročím narozenin Adolfa Hitlera a rasovém motivu, ale tyto mediální spekulace se později ukázaly jako zcela nesmyslné. Také se spekuluje jestli tento čin nemá na svědomí tzv. Trenchcoat Mafie, do které oba dva patřili. Znakem této školní party je totiž tmavé oblečení, dlouhé kabáty a sluneční brýle. Masakr rozproudil debatu o kontrole zbraní, jejich dostupnosti ve Spojených státech a o násilí mezi mládeží. Dalšími tématy, která byla díky masakru otevřena, jsou šikana, vliv násilných počítačových her, filmů a hudby (kritizováni byli zejména Marilyn Manson a kapela Rammstein), vliv internetu a nadměrné užívání antidepresiv náctiletými (Harrisova pitva potvrdila efektivní dávku léčiva Luvox). Některé oběti, zavražděné údajně kvůli jejich náboženství, se staly vzorem pro ostatní, zatímco jiní poukazovali na úpadek role náboženství ve společnosti a svalovali vinu za tragédii na vládu, která nedostatečně prosazuje náboženství do škol. Masakr také vyústil ve zvýšení bezpečnostních opatření na školách a vzniku morální paniky namířené proti gotické subkultuře.  Poblíž knihovny, kde došlo k masakru, byl posléze vybudován památník, který tragédii připomíná.  O masakru a o problematice držení zbraní ve Spojených státech natočil americký filmař Michael Moore film "Bowling for Columbine". V roce 2003 tento masakr ztvárnil ve svém filmu "Slon" režisér Gus Van Sant. O masakru a o životu Rachel Scottové, první z obětí, pojednává film I'm Not Ashamed od režiséra Braina Baugha.

Masakr na Columbine High School se odehrál 20. dubna 1999 v Jefferson County v Coloradu poblíž Littletonu a Denveru. Dva náctiletí studenti, Eric Harris (18) a Dylan Klebold (17), ve škole zastřelili dvanáct studentů a jednoho učitele a zranili dalších 24 lidí. Po útoku oba spáchali sebevraždu. Masakr na Columbine High School je čtvrtým největším masakrem na americké škole v dějinách.

La fusillade de Columbine est une tuerie en milieu scolaire qui s’est produite le à l'école secondaire Columbine (') située à Columbine près de la ville de Littleton, dans le comté de Jefferson, dans l'État du Colorado aux États-Unis.


Rodina a dětství.

Narodil se v roce 1940 ve vesnici "Bathua" v oblasti Čattagrám v Bangladéši. Jeho otec se jmenuje Hazi Dula Mia Shoudagar a matka Sufia Khatun. Rané dětství strávil na vesnici. V roce 1944 se rodina přestěhovala do Čattagrámu, kde měl otec klenotnictví. Studoval na Vanderbilt University, kde se setkal a později i oženil s dcerou ruské imigrantky Verou Forostenko (její rodina imigrovala do New Jersey v USA); Vera studovala na VU ruskou literaturu. Manželství s Verou skončilo několik měsíců po narození jejich dcerky Monicy Yunus. Vera cítila, že Bangladéš není dobré místo pro výchovu dítěte, a proto se vrátila do New Jersey. Yunus se později oženil s Afrozi Yunus (profesorkou fyziky na Jahangirnagar University v Bangladéši), se kterou má dceru Dinu.  Jeho bratři jsou rovněž akademici; bratr Muhammad Ibrahim je profesor fyziky na Dhaka University a také je zakladatel Centra pro masové vzdělávání v oblasti přírodních věd (CMES), které šíří vzdělání zejména k mladým venkovských dívkám. Mladší bratr Muhammad Jahangir je populární televizní zpravodaj.

Vzdělání a počáteční kariéra.

Nejdříve chodil do vesnické školy; poté, co se rodina přestěhovala do Čattagrámu, jej rodiče zapsali do Lamabazarské základní školy. Později studoval na Chittagong Collegiate School; na konci středoškolského studia skládal abiturientskou zkoušku, při níž se umístil 16. z 39 000 studentů ve Východním Pákistánu. Během studia se zapojoval do skautského oddílu, v roce 1952 navštívil západní Pákistán a Indii. V r. 1955 se zúčastnil Světového sjezdu skautů v Kanadě jako zástupce pákistánského území. Na cestě zpět projel celou Evropou a Asií. Na Chittagongské škole se zapojoval i do kulturních aktivit – získal například ocenění za hraní v divadle.  V roce 1957 se zapsal na Katedru ekonomie na Dhaka University; titul B.A. získal v roce 1960 a M.A. v roce 1961. Po ukončení studia pracoval na Úřadě pro hospodářství jako výzkumný asistent profesorů Nurul Islam a Rehman Sobhan. V r. 1961 začal přednášet ekonomii na Chittagong College. V roce 1969 získal titul Ph.D. na Vanderbilt University ve Spojených státech (na doktorské studium získal stipendium z Fullbrightovy nadace). V letech 1969 – 1972 působil jako asistující profesor ekonomie na Middle Tennessee State University. Později odjel zpět do Bangladéše, kde působil na Chittagong University.  Poprvé se začal zajímat o boj s chudobou během období hladomoru v Bangladéši v roce 1974, když zjistil, jak moc mohou chudým lidem pomoci i velmi drobné půjčky. První půjčku v hodnotě 27 USD poskytnul z vlastních prostředků ženám z vesnice Jobra (nedaleko Chittagong University), které se zabývaly výrobou bambusového nábytku. Dříve na nákup bambusu využívaly půjček od lichvářů, jenže jakmile zboží prodaly, musely lichvářům vrátit i obrovský úrok – čistý zisk mnohdy byl jen 0,5 táka (0,02 USD), což bylo pro zaopatření jejich rodin naprosto nedostatečné. Tradiční banky neměly zájem o poskytování drobných a navíc rizikových úvěrů chudým za rozumnější úrokové sazby.

Yunus a boj za liberalizaci.

V roce 1970 pobýval v USA, kde přednášel na Middle Tennessee State University. V roce 1971 probíhal v Bangladéši boj o liberalizaci, jehož stoupence Yunus aktivně podporoval spolu s dalšími Bangladéšany, kteří žili ve Spojených státech.

Založení Grameen Bank.

V roce 1976 založil Grameen Bank (Grameen znamená „venkovská“), která měla poskytovat úvěry chudým Bangladéšanům (celkový objem úvěrů přesáhl 6 miliard USD a čerpalo je asi 7 milionů dlužníků). Aby bylo zajištěno splácení, banka vytvořila systém „vzájemně solidárních skupin dlužníků“. Jde o drobné neformální skupiny, většinu členů tvoří ženy. Tyto skupiny se týdně scházejí za účelem sjednání obchodu se zástupci banky a vzájemně podporují své úsilí v oblasti ekonomické prosperity.  S postupujícím růstem celého systému Grameen Bank vyvinula další typy úvěrů, zejm. na bydlení, rybolov, zavlažovací systémy, rizikovější (spekulativní) kapitál, textilní výrobu a další aktivity.  Úspěch Grameen Bank inspiroval mnoho programů v rozvojovém světě, dokonce i vyspělé země jako jsou Spojené státy. Mikrofinanční model Grameen Bank se uplatnil v dalších 23 zemích. Téměř všechny tyto programy jsou zaměřeny na poskytování úvěrů ženám, u nich je totiž vyšší pravděpodobnost, že úvěr splatí, a že získané prostředky vynaloží pro potřeby celé rodiny; ženy jsou navíc chudobou postiženy častěji než muži.

Nucený odchod z čela banky.

V únoru 2011 bangladéšský kabinet nařídil Yunusovi, aby z vedení banky odstoupil. Údajným důvodem bylo překročení věku 70 let, čímž Yunus o deset let překročil maximální stanovené stáří pro výkon řídící funkce pro člena výkonného orgánu společnosti se státní účastí (v Grameen Bank přitom dosahuje jen 3,5 procenta).  Yunus napadl rozhodnutí u vrchního soudu v Dháce. Tribunál však v březnu téhož roku jeho stížnost zamítl. Yunus se proti verdiktu odvolal k nejvyššímu soudu, ale ani u něj neuspěl. Soud tak potvrdil názor vlády vedené premiérkou Sheikh Hasina, která již v roce 2010 Grameen Bank i jiné poskytovatele mikroúvěrů ostře kritizovala za vysoké úroky a za to, že z chudých příjemců půjček „sají krev“.

Nobelova cena za mír.

Muhammad Yunus a jeho projekt Grameen Bank získali v roce 2006 Nobelovu cenu za úsilí stimulovat ekonomický a sociální růst.

Další ocenění.

Získal celou řadu mezinárodních cen, mezi něž patří např.:  a dalších 47 cen (celkem získal 62 ocenění). Kromě toho byl Yunus oceněn 27 čestnými doktoráty a 15 zvláštními cenami. Na webových stránkách Grameen Bank lze všechny úspěchy prof. Yunuse najít. Jeden z propagátorů toho, aby Yunus získal Nobelovu cenu, byl i bývalý prezident USA Bill Clinton, který svou podporu vyjádřil v časopise Rolling Stone a také ve své autobiografii My Life. Při své přednášce na Kalifornské univerzitě v Berkeley v r. 2002 Clinton popsal Yunuse jako „muže, který měl Nobelovu cenu dostat již dávno a stále čekám, kdy mu ji konečně dají“.

Politická aktivita.

Rozhodl se vstoupit do politiky na konci roku 2006. 11. února 2007 se pokusil vzbudit zájem mezi Banladéšany žijícími jak v zahraničí tak doma, proto napsal otevřený dopis, který byl uveřejněn v bangladéšském deníku Daily Star. V tomto dopise žádal obyvatele, aby sami zhodnotili jeho záměr založit politickou stranu, získat politickou důvěru, přispět k vytvoření kvalitní vlády a vybudovat nový Bangladéš. Domníval se, že současné politické klima spíše ničí potenciál země a je třeba přijít z výraznou změnou. Zřejmě ale nebude možné přivést národ na takovou úroveň, jakou si zaslouží. V dopise na každého občana apeluje, aby mu přehledně sdělil, jaké úkoly by měl jako politik splnit a jak k tomu může občan sám přispět.  18. února 2007 zveřejnil svůj záměr vytvořit novou politickou stranu Občanská síla (Nagorik Shakti). Strana se měla zcela odlišovat od stávajících – být zcela demokratická. Jeho přáním bylo, aby měl do následujících voleb kandidáty na všech 300 křesel v parlamentu. To se mu však nepodařilo, a proto o rok později od tohoto plánu upustil.

Odkazy.

Literatura.

JOHANISOVÁ, Naďa. "Ekonomičtí disidenti: Kapitoly z historie alternativního ekonomického myšlení". 1.. vyd. Volary : Stehlík, 2014. 124 s.. S. 82-85.

Muhammad Yunus (* 28. června 1940) je bangladéšský ekonom a bankéř. Proslavil se velmi úspěšným konceptem mikroúvěru (poskytování drobných půjček chudým podnikatelům, kteří jsou málo kredibilní na to, aby získali úvěr od tradiční banky). Jedná se také o zakladatele Grameen Bank. Roku 2006 obdržel spolu s touto bankou Nobelovu cenu za mír. V roce 2011 však z banky musel na příkaz bangladéšské vlády nedobrovolně odejít.

Muhammad Yunus, né le en Chittagong au Bangladesh, est un économiste et entrepreneur bangladais connu pour avoir fondé, en 1976, la première institution de microcrédit, la "Grameen Bank". Surnommé le « banquier des pauvres », il reçoit le prix Nobel de la paix en 2006.