Česká účast.

O nominaci českých závodníků rozhodovaly dříve stanovené zásady: u mužů i žen tři nejvýše postavení závodníci světovém poháru a další dva na návrh trenéra. U mužů to podle prvního kritéria jsou Michal Krčmář, Ondřej Moravec a Jakub Štvrtecký, u žen Markéta Davidová, Lucie Charvátová a Eva Kristejn Puskarčíková. Mezi muži vybral Zdeněk Vítek dále předběžně Adama Václavíka a Michala Šlesingra, ale trenéři ještě čekali na výsledky juniorského světového šampionátu. Ten však už sestavu mužů nezměnil. Z žen jako čtvrtou nominovali Jessicu Jislovou a podle výsledků z juniorského mistrovství světa pak jako pátou Terezu Vinklárkovou. Poprvé v kariéře tak bude na mistrovství světa chybět Veronika Vítková, která podle svých slov nebyla schopna ani v tréninku jet naplno a rychle se unavila.  Na závěrečnou přípravu odjeli reprezentanti do italského střediska Ridnaun, kde se především aklimatizovali na vysokou nadmořskou výšku dějiště mistrovství světa.  V průběhu mistrovství ještě trenéři vyměnili Adama Václavíka, kterému se podle jejich představ nepovedl sprint (skončil na 64. místě) za Tomáše Krupčíka. Měl být připraven jako rezerva do mužské štafety.

Výběr pořadatele.

O pořádání tohoto mistrovství světa bylo rozhodnuto na kongresu Mezinárodní biatlonové unie 4. září 2016 v moldavském Kišiněvu. O mistrovství se zde ucházela i slovinská Pokljuka a německý Oberhof.

Program.

Na programu mistrovství bylo 12 disciplín. Muži i ženy absolvovali sprinty, stíhací závody, vytrvalostní závody, štafety a závody s hromadným startem. Společně také jeli závody smíšených štafet a smíšených dvojic.

Průběh závodů.

Smíšená štafeta.

České reprezentaci se tento závod vydařil – po pěti letech získala ze závodu štafet medaili. Na první střelbě sice Eva Kristejn Puskarčíková jednou chybovala, ale dobrým během a rychlou střelbou vstoje se dostala na páté místo, na kterém s malou ztrátou předávala Markétě Davidové. Ta střílela čistě a oproti dřívějším závodům rychle. Odrazila útok běloruské a švýcarské štafety a v posledním kole dosáhla druhého nejrychlejšího času. Předjela i Italku Dorotheu Wiererovou a předávala těsně před ní na druhém místě s 20vteřinovým náskokem na čtvrté Švýcarsko. Ondřej Moravec měl na svém úseku nejrychlejší střelecký čas, ale běžel pomaleji, takže se před něj opět dostal Lukas Hofer z Itálie. Při šesté střelbě udělal dosud vedoucí Nor Tarjei Bø dvě chyby a odjížděl pět sekund po Hoferovi a Moravcovi, ale brzy se vrátil do čela závodu. Michal Krčmář přebíral na třetím místě s pětivteřinovou ztrátou na vedoucí dvojici a s téměř půlminutovým náskokem na čtvrté Švýcarsko. Bělel pomaleji, takže se mu Nor Johannes Thingnes Bø a Ital Dominik Windisch vzdálili a naopak čtvrtý Ukrajinec Dmytro Pidručnyj přiblížil až na devět sekund. Vleže střílel čistě a rychle; vstoje sice musel Krčmář jednou dobíjet, ale všichni jeho nejbližší soupeři udělali aspoň o jednu chybu více. Do posledního kola vyjel se ztrátou 15 sekund na druhého Windische a s náskokem 30 sekund na Němce Benedikta Dolla. Tento náskok udržel a s jistotou si dojel pro bronzovou medaili. Zvítězili Norové, kteří se už od první předávky střídali ve vedoucí trojici a většinu času závod vedli. Přes dobré podmínky na střelnici musely některé favorizované štafety na trestné kolo: německá štafeta proto dojela až na čtvrtém místě a především Francouzi až na sedmém.

Sprinty.

Sprint žen se jel za příznivého počasí. Vítr byl slabší, ale s poryvy, které dělaly závodnicím potíže, takže jen čtyři z nich dokázaly zastřílet čistě. Zpočátku běžela na prvním místě Slovenka Paulína Fialková, před kterou se brzy dostala Norka Marte Olsbuová. Udělala sice jednu chybu vstoje, ale vyrovnala to velmi rychlým během. Po chvíli přijela na druhou střelbu Američanka Susan Dunkleová. I v stoje odstřílela čistě a odjížděla s náskokem deset vteřin na Norku. V posledním kole jí však došly síly a v cílové rovině jela viditelně vyčerpaná (v posledních 300 metrech ztratila 9 vteřin). Dokázala však dojet na druhém místě se ztrátou sedmi vteřin. Pak přijížděla k druhé střelbě na prvním místě Švédka Hanna Öbergová; udělala zde však tři chyby a nakonec skončila na 18. místě. Mezitím odstartovala Lucie Charvátová. Nezasáhla jeden terč vleže, ale rychlým během se posunovala dopředu. Při druhé střelbě střílela oproti většině svých soupeřek čistě a odjížděla ze střelnice na druhém místě se ztrátou 11 vteřin na v tu dobu vedoucí Dunkleovou. Už nedokázala zrychlit, naopak se propadla, ale udržela náskok na Ukrajinku Olenu Pidhrušnou a skončila třetí. Charvátová tak poprvé nejen na mistrovství světa, ale i v závodech světového poháru získala medaili. Ostatním českým závodnicím se moc nedařilo. Eva Puskarčíková se dvěma chybami, rychlou střelbou, ale pomalejším během dojela na 24. místě, Markéta Davidová se třemi chybami skončila 13. míst za ní. Jediná Jessica Jislová na 70. pozici v cíli nepostoupila do stíhacího závodu.  V závodu mužů se očekával souboj Nora Johannese Thingnese Bø s Francouzem Martinem Fourcadem. Bø startoval mezi prvními, běžel rychle, ale vleže udělal jednu chybu. Fourcade při první střelbě nechyboval, ale do druhého kola odjížděl s náskokem jen tři vteřiny na Nora. Mezitím se propracovával dopředu Francouz Quentin Fillon Maillet, který vleže nesestřelil jeden terč, ale pak jel nejrychlejší kola. Vstoje byl bezchybný a po střelbě odjížděl první s náskokem půl vteřiny. I toto kolo zvládl nejrychleji ze všech a do cíle dojel téměř 20 vteřin před Johannesem Bø, který vstoje nechyboval, ale už neběžel nejrychleji. Fourcade vstoje střílel čistě, před cílem dokázal zrychlit a dojel před Johannesem Bø, ale za Fillonem Mailletem. Později startoval Rus Alexandr Loginov, který se v první polovině závodu pohyboval kolem osmého místa. Pak ale zrychlil, i vstoje zastřílel čistě a do posledního kola najížděl se sedmivteřinovým náskokem na Mailleta, který si udržel až cíle a zvítězil. Čeští závodníci stříleli špatně – všichni udělali aspoň dvě chyby – a ani běh se jim nedařil. Nejlepší skončil Michal Krčmář na 39. místě, Ondřej Moravec a Jakub Štvrtecký dojeli šest a sedm míst za ním.

Stíhací závody.

V závodě žen zpočátku vedla Američanka Susan Dunkleová. Po chybě při druhé střelbě se držela kolem čtvrtého místa, ale při poslední položce nezasáhla ani jeden terč a propadla se na 35. místo. Do čela se dostala Norka Marte Olsbuová a dlouho jela ve dvojici s Italkou Dorotheou Wiererovou. Při poslední střelbě však udělala dvě chyby, zatímco Italka jen jednu. Proto Wiererová odjížděla do posledního kola s menším náskokem, který si udržela až do cíle a zvítězila. Olsbuovou předjela ještě Němka Denise Herrmannová, která Norku i Italku stíhala už od první střelby. Z českých biatlonistek jela velmi rychle Markéta Davidová, která vleže střílela čistě a posouvala se až na 18. místo. Při první střelbě vstoje však minula tři terče. I když stále běžela rychle, stačilo to jen na 25. místo v cíli. Lucie Charvátová nezasáhla při první střelbě vleže tři terče. Když ale při střelbách vstoje přidala čtyři chyby, dojela na 42. pozici; pomalu běžící Eva Puskarčíková ještě o dvě místa za ní.  Závod mužů dlouho vedl vítěz sprintu Rus Alexandr Loginov. Střílel čistě a proto si udržoval náskok zpočátku před Francouzem Martin Fourcade a v druhé polovině závodu před Norem Johannesem Thingnesem Bø a bezchybně střílejícím Francouzem Emilienem Jacquelinem. Při poslední střelbě však Loginov poprvé nezasáhl jeden terč, Nor a Francouz však byli bezchybní a tak odjížděli spolu na prvním místě. V poslední části kola Jacquelin nepustil Johannese Bø do výhodnější stopy, udržel si nejlepší pozici při nájezdu do cílové roviny a poprvé v kariéře zvítězil. Z českých reprezentantů se dařilo jen Ondřeji Moravcovi. Rychle střílel, udělal jen jednu chybu hned při první položce, ale přidal k tomu jen průměrný běžecký čas. Přesto se posunul z 45. místa na startu na 22. v cíli. Michal Krčmář jel rychleji, ale udělal čtyři chyby a skončil na 27. pozici. Jakub Štvrtecký nezasáhl celkem šest terčů a dojel až na 54. místě.

Vytrvalostní závody.

Přestože vál jen slabší vítr, jeho občasné nárazy znesnadňovaly biatlonistkám střelbu a jen pět jich udělalo méně než dvě chyby. Čistě střílející Eva Kristejn Puskarčíková se po druhé střelbě udržovala na druhém místě za také bezchybnou Monikou Hojniszovou-Staręgovou. Puskarčíková udělala svoji jedinou chybu při třetí položce. Tuto přesnost však doplnila jen průměrným během. Závod dokončila na 10. místě a probojovala se tak do nedělního stíhacího závodu. Markéta Davidová udělala při první, druhé i třetí střelbě po jedné chybě. Díky rychlému běhu se udržovala kolem průběžné 12. pozice, a když na poslední položce zastřílela bezchybně a v posledním kole předjela několik soupeřek, dokončila na osmém místě. V tu dobu průběžně vedla Norka Marte Olsbuová Røiselandová, která udělala sice celkově dvě chyby, ale vyrovnala to rychlým během. Do průběžného vedení se pak dostala čistě střílející Němka Vanessa Hinzová. I když při poslední položce nezasáhla jeden terč, měla stále náskok před Norkou a do cíle dojela před ní. Italka Dorothea Wiererová udělala zpočátku dvě chyby na střelnici, ale pak střílela bezchybně a propracovávala se dopředu. Při poslední střelbě zasáhla všechny terče, získala tím na Hinzovou dvouvteřinový náskok, který udržela až do cíle a zvítězila. Z dalších českých biatlonistek skončila Lucie Charvátová s šesti chybami na 46. místě. Poprvé v závodě světového poháru závodila juniorka Tereza Vinklárková. Udělala čtyři chyby, ale běžela pomaleji a tak dojela do cíle na 62. pozici.  V závodě mužů startoval mezi prvními Rakušan Dominik Landertinger. Při prvních třech střelbách neudělal žádnou chybu, a tak se dlouho udržoval průběžně v čele. Pak se před něj dostal Francouz Martin Fourcade, který první tři položky zastřílel také čistě. Jako poslední z velkých favoritů odstartoval Nor Johannes Thingnes Bø. V prvních kolech jel rychle, ale už při první střelbě vleže nezasáhl jeden terč. V průběžném pořadí se proto udržoval až za Francouzem a Rakušanem, ale přibližoval se jim. Landertinger při poslední střelbě udělal jednu chybu, a protože běžel pomaleji, dostal se Fourcade před něj a s náskokem téměř minuty a půl dojel do cíle jako první, i když také poslední ranou nezasáhl terč. Pak přijížděl na poslední střelbu na první pozici Johannes Bø. Udělal však jednu chybu, klesl za Fourcada a závod dokončil až jako druhý. Z českých reprezentantů dojel nejlépe Ondřej Moravec. Až do předposledního kola se s jednou chybou a solidním během udržoval kolem desátého místa. Při poslední střelbě vstoje však nezasáhl dva terče a klesl na 16. místo. Přesto si tímto výsledkem zajistil účast v nedělním závodu s hromadným startem. To se nepodařilo Michalu Krčmářovi, který střílel stejně jako Moravec, ale běžel pomaleji a dokončil závod na 23. pozici. Další skončili v poli poražených: Jakub Štvrtecký s šesti chybami na 70. a Michal Šlesingr se sedmi na 89. místě.

Smíšený závod dvojic.

Závodu se zúčastnilo rekordních 30 dvojic. Od počátku jela velmi rychle za Norsko Marte Olsbuová, která taky dobře střílela. Její kolega Johannes Thingnes Bø sice střílel hůře – na první položce potřeboval dokonce všechny náhradní náboje – ale chyby taky vyrovnal kvalitním během. Rozhodující nástup zahájil v předposledním kole, kdy ujel Němci Eriku Lesserovi. Třetí dojeli Francouzi, kteří se čistou střelbou v posledních třech položkách propracovali dopředu. Po skončení závodu sice jury řešila to, že Emilien Jacquelin nechal po odjezdu z poslední střelby na stanovišti jednu hůlku, ale francouzský tým nebyl nijak potrestán. České dvojici se nedařilo. Markétě Davidové při střelbě vstoje nestačily náhradní náboje, musela na trestné kolo a klesla na 24. místo. Vinou špatné střelby si český tým pozici výrazně nevylepšoval: až Michal Krčmář v předposledním kole předjel dvě štafety a díky čistě střelbě na poslední položce se dostal před čtyři další. Dokončil na 14. místě s odstupem dvou minut na vítěze.

Štafety.

Štafeta žen byl závod plný zvratů. Hned po první střelbě se na čele usadila Itálie, které zejména Dorothea Wiererová na druhém úseku získala minutový náskok na druhé Polsko. Za Česko rozjížděla štafetu Jessica Jislová. Vleže střílela čistě, ale vstoje udělala dvě chyby a klesla až na 13. pozici. Pak však předvedla druhý nejrychlejší běh a Markétě Davidové předávala na 10. místě s nepatrnou ztrátou na pět štafet před ní. Davidová udělala jen jednu chybu při střelbě vstoje a i díky rychlému běhu se posunula na 3. pozici. Po druhé předávce se v čele udržovala Italka Federica Sanfilippová, která ale po střelbě vstoje musela na dvě trestná kola a do čela se dostala Kamila Žuková z Polska. Lucie Charvátová při střelbě vleže nezasáhla tři terče a navíc dvakrát špatně dobila první náboj a musela jej vyklepávat. Přesto náhradními náboji zasáhla všechny terče a nemusela na trestné kolo. Klesla na sedmé místo. Vstoje pak udělala taky tři chyby, ale i zde nakonec sestřelila všechny terče. Tyto chyby však vyrovnala druhým nejrychlejším během a předávala na druhém místě těsně před Norskem a Německem. Do posledního kola vyjížděla na prvním místě Polka Magdalena Gwizdońová, která však v běhu ztrácela. Po předposlední střelbě ji předjela Norka Marte Olsbuová a Polsko dojelo nakonec sedmé. Za Olsbuovou se udržovala Švédka Hanna Öbergová. Česká štafeta vinou pomalejšího běhu Evy Puskarčíkové klesla na páté místo. Ta však při poslední střelbě střílela oproti svým nejbližším soupeřkám jako jediná čistě a postoupila na třetí pozici. Předjela ji však nejrychleji jedoucí Němka Denise Herrmannová, která vybojovala pro Německo druhé místo za vítěznými Norkami. Puskarčíková zrychlila, ale už nedokázala dojet třetí Ukrajinu. Udržela však za sebou Öbergovou, která po poslední střelbě jela trestné kolo, a obsadila čtvrté místo, což byl nejlepší výkon české štafety v této sezóně. Z favoritů se nedařilo domácím Italkám, které musely na tři trestná kola a dokončily desáté. Ještě hůře na tom byly Francouzky, které nezasáhly celkem 19 terčů, jely čtyři trestná kola a dokončily na 14. pozici.  Od první předávky jela v čele mužské štafety dvojice Německo a Francie, která si vypracovala minutový náskok na třetí Norsko. Když však Němec Benedikt Doll musel po poslední střelbě na trestné kolo, jel pro zlatou medaili Francouz Quentin Fillon Maillet. Dolla pak v polovině posledního kola předjel Nor Johannes Thingnes Bø, který tak obsadil druhé místo. Oproti ženám se českým mužům nedařilo. Jediné srovnání podle sportovního ředitele Českého svazu biatlonu Ondřeje Rybáře snesl výkon Michala Šlesingra, který jel svůj poslední závod na mistrovství světa v kariéře. Udělal jen jednu chybu při druhé střelbě, a i když zvláště ke konci neběžel nejrychleji, předával Ondřeji Moravcovi na devátém místě necelé čtyři vteřiny od pátého místa. Moravec však nezasáhl celkem čtyři terče a klesl na 12. místo. Jakub Štvrtecký a Michal Krčmář pak přidali pět a čtyři chyby a česká štafeta skončila v cíli na 13. pozici.

Závody s hromadným startem.

Také ve stíhacím závodu žen se často měnilo pořadí. Po první střelbě se do čela dostala Rakušanka Katharina Innerhoferová. Při třetí položce však udělala tři chyby a na čele ji nahradila Francouzka Julia Simonová, která jako jediná zasáhla všech 15 terčů. Blížila se jí však dosud nejrychleji běžící Italka Dorothea Wiererová. Do poslední střelby ji sice nedojela, ale udělala jen jednu chybu, méně než většina jejich soupeřek. Po trestném kole proto jela první s čtvrtminutovým náskokem, ale zpomalovala (v celém posledním kole měla až 17. běžecký čas). Rychle ji dojížděla Norka Marte Olsbuová, ve stoupání u druhého mezičasu ji předjela a dojela si s náskokem pro zlatou medaili, celkově pátou na tomto mistrovství. Zajímavý byl i boj o třetí místo. Většinu kola se na této pozici udržovala Polka Monika Hojniszová-Staręgová, která v popředí jela od druhé střelby. Těsně ji celé kolo stíhala Švédka Hanna Öbergová, která ji na začátku stadionu předjela a získala tak svoji první medaili z tohoto mistrovství. Markéta Davidová zastřílela první položku čistě a rychle a dostala se na třetí místo. V dalších položkách však udělala pět chyb, a protože zaběhla jen průměrný běžecký čas, dojela na 20. místě. Eva Puskarčíková udělala na střelnici jen dvě chyby, ale běžela nejpomaleji ze všech a skončila tři pozice za Davidovou. Lucie Charvátová nezasáhla celkem osm terčů. Spolu s pomalým během jí to stačilo jen na předposlední, 29. místo.  Závod mužů vyhrál s náskokem Nor Johannes Thingnes Bø, který jediný zastřílel všechny položky čistě. Od poloviny závodu se udržoval v čele a svůj náskok zvyšoval, i když nejel tak rychle jako v minulých závodech. Druhé místo si od třetí střelby hlídal Francouz Quentin Fillon Maillet. O bronzovou medaili se však v posledním kole bojovalo. Ze střelnice odjel na třetím místě další Francouz Emilien Jacquelin se sedmivteřinovým náskokem na Nora Tarjeje Bø. Ten jej v polovině kola předjel, ale Jacquelin se jej držel, na začátku stadionu si zvolil výhodnější stopu, vrátil se zpět před Nora a získal třetí místo. Z českých reprezentantů se do tohoto závodu probojoval jen Ondřej Moravec. Střílel rychle, ale vleže i vstoje udělal po jedné chybě. Z poslední střelecké položky vstoje, kde se hodně chybovalo, odjížděl na osmém místě, ale v posledním kole jej předjelo několik rychlejších závodníků a tak Moravec dojel na 11. místě.

51. mistrovství světa v biatlonu se konalo 12. – 23. února 2020 v italské Antholz-Anterselvé na stadionu Südtirol Arena v nadmořské výšce 1635 m n. m.

Les Championnats du monde de biathlon 2020, cinquante-sixième édition des Championnats du monde de biathlon, ont lieu à Antholz-Anterselva, en Italie, du 13 au 23 février 2020.


Popis skladby.

Kompozice je dedikována Československému nonetu, na jehož popud také vznikla. Emil Leichner st., vedoucí souboru, Martinů opakovaně oslovil, zda by pro noneto nezkomponoval skladbu k 35. výročí založení souboru. Martinů souhlasil a během února a ledna 1959 českou i mezinárodní veřejností očekávaný nonet zkomponoval. „"Také zavolej Leichtera [sic] z Českého noneta [...] a řekni mu, že si mohou dáti už můj nový nonet na program, právě na tom pracuji [...]."“). Ke konci ledna práce již pokročily – „"Opravuji právě korekturu Noneta, a tak napíši Leichnerovi později. Zatím mu řekni, že Nonet trvá asi 20 minut s pauzami a 18 minut hraní, lépe vždy udat 20 minut, aby pak v Radiu vždy neuřízli konec, jako se obvykle stává".“ O tom, jak byla skladba nedočkavě očekávána, svědčí i noticka z Lidové demokracie z února 1959: „"K letošnímu 35. jubileu Českého noneta napsal vynikající skladatel Bohuslav Martinů novou skladbu pro tento originální soubor. Skladba s věnováním jubilujícímu souboru došla právě do Prahy a již se studuje.“"  Nonet vznikal jen několik měsíců po skladatelově operaci žaludku, kterou prodělal kvůli diagnostikované rakovině. Ta se bohužel právě v době vzniku Nonetu vrátila.

Části.

Nonet se skládá ze tří částí:

Premiéra.

Předpremiéra se konala v Poličce 20. června 1959. Leichner v dopise Martinů, který napsal ještě ten večer, popisuje, jaké emoce vzbudila 2. věta Nonetu u posluchačů – "„[...] posluchači propukli v potlesk, který byl díkem za tu velkou krásu, kterou jsme mohli tlumočit prostřednictvím Vaší hudby".“  Premiéra Nonetu proběhla 27. července 1959 na festivalu Salzburger Festspiele. Místo premiéry vzbuzovalo ve skladateli obavy: "„[...] tam co není dodekafonie anebo 12ton, tak to neexistuje, tak ať si nic z toho nedělají, když mne tam zřežou, jako s Freskami".“ Na programu večera byly dále skladby "Grand Nonett" F dur Ludwiga Spohra a "Kvintet", op. 39 Sergeje Prokofjeva. Martinů nový nonet byl publikem nadšeně přijat, koncert byl natáčen a druhý den vysílán rozhlasem.  Pražská premiéra byla naplánována na 15. října 1959 k jubilejnímu koncertu 35. výročí založení Českého noneta. Uskutečnila se však již o měsíc dříve, na koncertu k uctění skladatelovy památky dne 15. září v sálu klubu Svazu československých skladatelů (Martinů zemřel po vleklé nemoci 28. srpna 1959 v nemocnici v ve švýcarském Liestalu). Kritik z Lidové demokracie zhodnotil skladbu a provedení následujícími slovy: „"Dílo B. Martinů dojímalo čistotou, moudrostí a českostí své hudby a budilo úctu klasickými rysy formy. Dokonale chápané provedení dovršilo velký úspěch tohoto díla poprvé uvedeného v autorově vlasti."“  Literární noviny přinesly rozsáhlejší popis skladby. Nonet je kompozice „"blízká posledním symfonickým koncepcím skladatelovým, naplněným obsahem neurčitějším a zároveň závažnějším, všelidštějším. K jeho klasicizující tvářnosti však patří i smíšení tohoto výrazového zacílení s názvuky jasu a vzruchu, zvlášť výrazného v rytmicky oživené první části. V tomto smyslu Martinů jako by zde zkondenzoval široké rozpětí myšlenek a prožitků v tvar klasicky vyvážený, přehledný a zejména velmi hutný a stručný, lapidární snad až natolik, že zanechává dokonce dojem neukončenosti. V oblasti technicko-tvárných prostředků nepřináší nonet mnoho nového, jeho význam a poslání jsou ovšem docela jinde: je dílem uzrálého mistrovství zaměřeného dovnitř, nikoliv navenek."“ Oficiální pražská premiéra potom proběhla podle původního plánu 15. října v Domě umělců (Rudolfinum). V Brně byla skladba poprvé provedena 23. března 1960 v interpretaci Moravského noneta.

Vydání.

Vydání Nonetu nabídl Martinů v březnu 1959 pařížskému vydavatelství Eschig, ke spolupráci však nakonec nedošlo. Neautorizovanou (tedy skladatelem nekorigovanou) kapesní partituru skladby vydalo SNKLHU v Praze na podzim téhož roku.  V roce 2015 vyšel Nonet ve vědecko-kritické edici muzikoložky Jitky Zichové (Institut Bohuslava Martinů) u nakladatelství Bärenreiter (Souborné vydání díla Bohuslava Martinů IV/4, sv. 1). Nonet je zahrnut ve svazku spolu se skladbami "Les Rondes", H 200, "Serenáda č. 1", H 217, "Serenáda č. 3", H 218, "Stowe Pastorals", H 335. Svazek je opatřen detailní předmluvou a kritickou zprávou, vč. faksimile důležitých pramenů (vše v českém a anglickém jazyce).  Autograf Nonetu č. 2 je uložen v Centru Bohuslava Martinů v Poličce.

Nonet č. 2, H 374 pro flétnu, hoboj, klarinet, fagot, lesní roh, housle, violu, violoncello a kontrabas vznikl na počátku roku 1959 (dokončen byl 1. února), 34 let po Nonetu č. 1, H 144, jako jedna z posledních kompozic Bohuslava Martinů. Skladba je emocionálně bohatá, je zde slyšet zřetelný dozvuk romantismu i vliv českého lidového muzikantství.

Le Nonette H.374 est un nonette pour flûte, hautbois, clarinette, basson, cor, violon, violon, violoncelle et contrebasse du compositeur tchèque Bohuslav Martinů. Composé en 1959 à l'occasion des trente-cinq ans du Nonette Tchèque, il exprime la profonde nostalgie d'un exilé pour sa patrie d'origine.


Rozšíření.

Určení areálu původního výskytu ovsíku vyvýšeného je velmi nejisté. S ohledem na teplomilnost, náročnost na živiny a taxonomickou variabilitu se předpokládá, že byl původním druhem pouze v horách Evropy v Alpách a na Balkáně a v jihozápadní Asii od Kavkazu po Írán. Později se rozšířil po celé Evropě, do západní Sibiře, na Blízký východ, na jih Střední Asie, na severozápad Afriky do pohoří Atlas a do Makaronézie. Následně byl úmyslně rozšířen do Severní, Střední i Jižní Ameriky, stejně jako na jih Afriky, do netropických oblastí indického subkontinentu, Číny, Japonska a téměř do celé Austrálie, jakož i na Nový Zéland a Havajské ostrovy. V současnosti ovsík vyvýšený kolonizuje téměř všechny oblasti s mírným podnebím, které poskytují vhodnou půdu a podnebí.  V Evropě je široce zaveden a jeho výskyt sahá až k 70° severní šířky na atlantském pobřeží Norska a po 65° ve vnitrozemí Švédska a Finska. V České republice roste hojně po celém území, pouze ve vysokých polohách se vyskytuje spoře.

Ekologie.

Vyhovují mu nejlépe půdy suché, kypré, vápnité a bohaté na živiny nacházející se na teplých stanovištích, s optimem pH 6,0 až 7,5, nesnáší zasolenou půdu. Špatně se mu daří na vlhkých a často zaplavovaných půdách v silném zastínění. Jeho závislost na dobře živinami zásobené půdy dosvědčuje okolnost, že ve střední Evropě se začal spontánně šířit až od počátku 19. století, kdy začaly být louky, obdobně jako pole, plošně hnojeny. Roste do nadmořské výšky 1900 m v Alpách a 3000 m na Kavkaze.  Primární areál výskytu jsou středně vlhké až sušší, živinami dobře zásobené kulturní louky a pastviny. Dále často osídluje meze polí, úhory, okraje cest a jejich příkopy, lesní lemy, řídké křoviny a světlé lesní porosty, písčiny, lomy, slunné travnaté i skalnaté stráně, železniční náspy, důlní haldy a navážky zeminy. Rozmnožuje se lehkými obilkami roznášenými větrem nebo vodou, rozrůstáním kořenového oddenku rozšiřuje trs. Průměrná životnost rostliny na stanovišti je šest až devět let, pokud roste na živinami zásobeném místě a je mu umožněno vytvořit semena, chová se téměř jako trvalka. Základní chromozomové číslo rodu je x = 7, ovsík vyvýšený je tetraploidní druh 2n = 4x = 28.

Popis.

Ovsík vyvýšený je víceletá statná tráva vyrůstající ve volných trsech, které jsou mohutné, výrazné a v porostu dobře zřetelné, odnožování je extravaginální. Oddenek má bohatou soustavu kořínků pronikající hluboko do půdy, které mu umožňují čerpat vodu z hlubších vrstev. Z nadzemní části trsů vyrůstají tři typy výhonků: listové výhonky (listy), sterilní stébla s listy a plodná stébla s květenstvím. Listy mají stočenou vernaci, jsou slabě zvlněné, bývají dlouhé do 40 cm a široké do 1 cm, jsou oboustranně matné, středně sytě až tmavě zelené, slabě drsné, na líci jemně rýhované i roztroušeně chlupaté. Stébla jsou přímá, tenká, hladká a mají tři až pět širších kolének, plodná mají pod květenstvím navíc list.  Květenství lata bývá dlouhá 15 až 25 cm, často je slabě převislá, nejdříve stažená a za plného květu všestranně rozkladitá s drsnými, nestejně dlouhými větévkami, někdy mívá červenofialový nádech. Lata bývá sestavená z 1 cm dlouhých dvoukvětých klásků, každý má vespod dvě blanité plevy, spodní pleva je menší a jednožilná, horní větší je trojžilná. Mezi plevami jsou dva kvítky, každý sedí ve dvou pluchách, spodní kvítek je samčí a horní oboupohlavný. Horní kvítek obsahuje tři tyčinky s prašníky, semeník se dvěma pérovitými bliznami a má pluchu s krátkou osinou. Spodní kvítek má pouze tyčinky a 1,5 cm dlouhou, kolénkovitě ohnutou osinu; což jsou dvě pevná vlákna, hnědé a žluté, stočená do šroubovice. Přenos pylu z prašníků na blizny zajišťuje vítr, často dochází k opylení vlastním pylem. Tento pyl je silný alergen.  Plod je pluchatá, protáhlá, tříhranná obilka s osinou. Má barvu slámově žlutou, bývá dlouhá 8 mm, široká 2 mm a její průměrná hmotnost tisíce semen (HTS) je asi 3 gramy, v porostu dozrávají jednotlivé rostliny nerovnoměrně. Obilky jsou rozptylovány větrem, nemají dormanci a mohou klíčit ihned po uzrání, po vysetí vzcházejí za jeden až dva týdny. Uskladněné v suchu si podržují životaschopnost po dobu nejméně pěti let.

Význam.

Ovsík vyvýšený se na přirozeně úživných nebo hnojených loukách dobře etabloval a svou výškou mnohdy určuje ráz celé vegetace, která se stává běžnou součástí krajiny. Na úhorech, navážkách, v příkopech či lomech se stal dominantou či jednou z dominujících rostlin a jeho role je spíše pozitivní, protože snižuje životnost různým plevelům. Potíže způsobuje tam, kde omezuje pestrost rostoucích druhů, bývá to hlavně na loukách, stepních trávnících a na místech bez pravidelného obhospodařování, jako jsou slatinné či nivní louky, pastviny, vřesoviště, písčiny. Ovsík nesnáší tradiční způsoby péče o trávní porost, totiž pastvu a vypalování.  Předností ovsíku vyvýšeného je vynikající produkční schopnost a odolnost proti suchému počasí. Jeho kladem je možnost pícního využití na orné půdě v jetelotravní směsi i v trvalých, sečených travních porostech. V zeleném stavu je hořký a pro dobytek málo chutný, je proto vyséván ve směsi s jinými druhy pícnin, bývá zařazován do krátkodobých porostů na orné půdě s jetelem lučním. Hořkost se vytrácí sušením a je proto často využíván pro výrobu sena. Pro zachování kvality a obsahu výživných látek v sušině je nutné dvojí kosení ročně. Špatně snáší sešlapávání při pastvě zvířat, rychle se však z ní zotaví, pokud probíhá jen nárazově. V současné době je prověřována jeho vhodnost pro výrobu biopaliv.

Invazní druh.

Ovsík vyvýšený je silně dominantní druh, ostatním bylinám obvykle konkuruje svou výškou a v nesečených porostech i hromaděním stařiny. Jejím nárůstem a postupným rozkladem se zastíněná půda v blízkosti obohacuje o živiny, hlavně dusík a fosfor, což vytváří vhodné prostředí pro jeho další kolonizací okolí. Výsledkem je ústup nízkých a světlomilných druhů a následuje snížení druhové rozmanitosti flory a později i fauny. Na některých územích, kde v původních travních porostech vytlačuje domácí druhy a podstatně tak snižuje kvalitu pastvin, je hodnocen jako invazní druh, například na prériích Severní Ameriky nebo na pastvinách v jihoamerickém Chile.

Ovsík vyvýšený ("Arrhenatherum elatius") je rozvolněná trsnatá tráva, která svou výškou, s květenstvím od 50 do 150 cm, většinou převyšuje okolní porost; odtud pochází druhové jméno "vyvýšený". V české krajině je nepůvodním druhem považovaným za archeofyt s invazním chováním. V zemědělství je však široce využíván a v české přírodě, stejně jako téměř v celé Střední Evropě, je běžnou víceletou pícninou preferující sušší úživnější stanoviště. Je typickým představitelem úrodných mezofilních ovsíkových luk, jedněch z nejrozšířenějších lučních biotopů ČR. Pokud je mu ponechána možnost vysemenit se, stává se v porostu dominantní rostlinou.

Arrhenatherum elatius (fromental, avoine élevée, chiendent à boules selon les sous-espèces), est une espèce de plantes monocotylédones de la famille des "Poaceae", sous-famille des "Pooideae", originaire des régions tempérées d'Eurasie et d'Afrique du Nord. Ce sont des plantes herbacées vivaces, cespiteuses, aux tiges dressées pouvant atteindre 150 cm de long, et aux inflorescences en panicules ouvertes. Elle est aussi parfois appelée « fenasse » mais ce nom sert aussi à désigner d'autres plantes fourragères comme la fétuque élevée.


Důvod svolání.

Synoda byla svolána z důvodu nesrovnalostí, ke kterým došlo při jmenování papeže. Jednotlivé církevní frakce požádaly Jindřicha III. aby rozsoudil znesvářené strany a určil právoplatného papeže. Německý král překročil Alpy v čele velké armády doprovázen řadou světských i církevních představitelů, všemi, kteří mu přísahali věrnost. Jindřich sledoval vlastní zájem, usiloval o titul císaře a potřeboval, aby postavení papeže, jenž ho bude korunovat, bylo nezpochybnitelné. V Římě probíhaly boje mezi šlechtickými frakcemi, z nichž každá prosazovala svého kandidáta na papeže. Jeden z kandidátů byl biskupem v Bazilice Sv. Petra ("Basilica di San Pietro in Vaticano"), další v Lateránu ("Basilica di San Giovanni in Laterano"), třetí pak v Bazilice Panny Marie Sněžné ("Santa Maria Maggiore") v Římě. Jedním z nich byl Teofylaktus, syn tusculského hraběte, instalovaný na papežský stolec pomocí úplatků jako Benedikt IX; pro nemravný život byl však odvolán. Druhým kandidátem byl Giovanni dei Crescenzi–Ottaviani, jenž Benedikta na papežském trůně vystřídal jako Silvestr III. Třetím byl Řehoř VI., který si titul papeže koupil od odstupujícího Benedikta IX. v dobré víře, že tím ukončí chaos a boje v Římě, a byl také současným papežem. Katolická encyklopedie tvrdí, že toto opatření, které mohlo zničit důvěru v církev, bylo simonické, tedy bylo to svatokupectví. Někteří o vině Řehoře VI. pochybovali, ale způsob získání jeho papežského úřadu nesl všechny aspekty svatokupectví. Bylo to rozhodně považováno za vadu Řehořova charakteru. Každá frakce měla v Římě řadu přívrženců a ovládala část města.

Setkání v Sutri.

Řehoř VI. se rozhodl cestovat naproti králi Jindřichovi III. K setkání došlo v Piacenze. Papež byl německým králem přijat s úctou, jaká příslušela úřadu papeže. Bylo rozhodnuto, že synoda by se měla uskutečnit v Sutri asi 40 km severně od Říma, v dostatečné vzdálenosti od moci jednotlivých římských frakcí. Při slyšení před synodou Řehoř VI. dosvědčil, že v roce 1044 "v dobré víře a pro vyřešení situace" zakoupil papežský úřad od odstupujícího papeže Benedikta IX. Po odchodu Benedikta z Říma byl biskup Jan ze Sabiny prohlášen papežem jako Silvestr III. Po třech měsících se v roce 1045 se Benedikt, jehož snaha oženit se nebyla úspěšná, vrátil do Říma a obnovil svůj nárok na papežství. Synoda prozkoumala nárok všech tří pontifiků a výsledkem bylo zrušení žádostí všech tří papežů. Silvestr byl zbaven kněžství a odsouzen k doživotnímu pobytu v klášteře. (Nařízení nebylo splněno.) Řehoř rezignoval (jeho slova byla zaznamenána takto: ""Já, Řehoř, biskup, služebník služebníků Boží, se tímto rozhoduji, abych byl vyloučen z pontifikátu Svaté římské církve, kvůli obrovské chybě, kterou simonická nečistota proklouzla do mého volebního procesu.""). Synoda skončila 23. prosince. Papežství bylo prohlášeno za "sedé vacante".  Ve dnech 24. či 25. prosince se Jindřich nejprve obrátil na Adalberta, arcibiskupa z Brém, který nabídku stát se papežem odmítl jako příliš nebezpečnou. Jako dalšího oslovil Jindřich svého osobního zpovědníka, biskupa Suidgera z Bambergu. Suidger se stal novým papežem a přijal jméno Klement II. Zřejmě si ponechal i úřad biskupa v Bambergu, neboť byl pro něho zdrojem financí mimo dosah římských frakcí. Klement II. byl uveden do úřadu 25. prosince 1046.  Jako svůj první papežský akt vložil Klement II. císařskou korunu na hlavu Jindřicha III. a učinil jej císařem Svaté říše římské. Jako římskou královnu a císařovnu Svaté říše římské korunoval i jeho manželku Anežku z Poitou, dceru Viléma V. Akvitánského (uváděnou někdy jako Anežka Akvitánská). Nový císař dostal od Římanů a papeže titul a diadém římského Patricia, neboť od 10. století měl papež právo jmenovat císaře a krále. Během několika desetiletí budou tento zvyk zpochybňovat gregoriánské reformy.  Klement II. zemřel v roce 1047 a Benedikt IX. znovu obnovil svůj nárok na papežský stolec.

Související články.

Seznam koncilů a synod

Synoda v Sutri byla zahájena 20. prosince 1046 v italské obci Sutri německým králem, budoucím císařem Svaté říše římské Jindřichem III. Katolická církev tuto událost v seznamu ekumenických koncilů neuvádí.

Le synode de Sutri (aussi appelé concile de Sutri) fut convoqué par le pape Grégoire VI à la demande de l'Empereur germanique Henri III, qui voulait mettre un terme à l'anarchie papale. Le synode se déroula du 20 au, à Sutri, à la frontière du duché de Rome, puis se conclut à Rome les 24 et.


Stavba.

Program stavby prvních amerických torpédoborců vzešel z analýz nasazení nosičů torpéd v chilské občanské a čínsko-japonské válce z roku 1894 a ze zkušeností s nasazením španělských torpédoborců ve Španělsko-americké válce v roce 1898. Americké námořnictvo požadovalo plavida, která by vlastní válečné lodě chránila před nepřátelskými torpédovými čluny. Vznikla plavidla větší, než torpédový člun, ale stále relativně malá, zato rychlá a vyzbrojená rychlopalnými děly.  Kongres roku 1898 schválil stavbu série 16 torpédoborců, tehdy ještě označených jako ničitelé torpédových člunů. Stavěny byly čtyři různé konstrukce, podle kterých se první torpédoborce dělí do tříd "Bainbridge", "Hopkins", "Lawrence" a "Truxtun". Samotnou třídu "Bainbridge" tvořilo devět plavidel postavených podle návrhu vypracovaného samotným námořnictvem. Stavbu provedly čtyři různé loděnice: skupinu "Bainbridge" stavěly loděnice Neafie & Levy ve Filadelfii a WR Trigg v Richmondu, skupinu "Paul Jones" loděnice Union Iron Works v San Franciscu a zbývající "Stewart" loděnice Gas Engine & Power Company & Charles L. Seabury Company v Morris Hights. Plavidla jednotlivých loděnic se svým provedením mírně lišila.  Jednotky třídy "Bainbridge":

Konstrukce.

Torpédoborce byly vyzbrojeny dvěma 76mm kanóny Mk.III/V/VI v jednohlavňových postaveních, pěti 57mm (šestiliberními) kanóny Driggs-Schroeder Mk.II/III a dvěma 450mm torpédomety. Na palubě byla dvě rezervní torpéda pro druhou salvu. Pohonný systém tvořily dva trojčinné parní stroje (VTE) a čtyři kotle Thornycroft (pouze DD-13 měl kotle Seabury), pohánějící dva Lodní šrouby. Výkon pohonného systému byl 8000 hp. Nejvyšší rychlost dosahovala 29 uzlů. Dosah byl 2700 námořních mil při rychlosti 8 uzlů.

Služba.

Torpédoborce třídy "Bainbridge" se ve službě osvědčily, vývoj prvních torpédoborců však byl rychlý, a proto rychle zastarala. Následující třídy torpédoborců byly stále větší a výkonnější. Torpédoborce byly ve službě za první světové války. Roku 1916 byly přeznačeny na pobřežní torpédovky ("Coast torpedo vessels"). Jeden se roku 1917 potopil po srážce s obchodní lodí. Zbylé byly roku 1919 vyřazeny a v následujícím roce prodány k sešrotování.

Třída Bainbridge byla třída torpédoborců námořnictva Spojených států amerických. Byla to první ze čtyř tříd tvořících první skupinu 16 amerických torpédoborců, jejich stavba byla Kongresem potvrzena roku 1898 (třídy "Bainbridge", "Hopkins", "Lawrence" a "Truxtun"). Celkem třídu "Bainbridge" tvořilo devět torpédoborců, které se dělily do skupin "Bainbridge", "Paul Jones" a "Stewart". Torpédoborce byly nasazeny za první světové války, jedna byla ve válce ztracena. Zbývající byly roku 1919 vyřazeny.

Initialement désignée comme une classe de destroyers du type "torpedo boat destroyer" (« destructeur de torpilleur »), la classe Bainbridge fut autorisée par le Congrès en 1898. Il s'agit de la première classe de destroyers de l'US Navy construite entre 1899 et 1903.


Nativní versus běžná inzerce.

Nativní inzerce vznikla v reakci na malou účinnost běžné tiskové reklamní inzerce a internetových bannerů. Zatímco čtenáři tištěných a on-line médií u konvenční reklamní inzerce dokáží snadno rozeznat, že jde o reklamu (včetně toho, že jejím účelem je nikoli informovat, ale přimět je ke koupi produktů nebo služeb) a vytvořili si proti ní určité vzorce chování (bezděčné odlistování stránek s inzercí, ignorování bannerů), sponzorovaných články takto nevnímají a počítají je mezi obsah ke čtení. Obdobně, tam, kde běžná reklama se u čtenářů setkává s tím větším odporem a negativní reakcí, čím hlasitější, agresivnější a „vlezlejší“ je, sponzorovaný obsah se těší relativně větší toleranci. Další výhodou nativní inzerce oproti konvenčním reklamám v on-line formě je odolnost vůči doplňkům v prohlížeči, které reklamy automaticky blokují (např. Adblock).  Reklamní část nativní inzerce není na první pohled zjevná – vždy se však snaží dosáhnout účelu, za kterým byla publikována a zaplacena – a sice k dosažení toho, aby čtenář zaplatil za inzerované zboží nebo službu. Ona nepatrnost může být už jen v nezmínění žádného konkurenčního výrobku (i kdyby ten byl nejlepší nebo nejvíce zastoupený na trhu), a de facto zúžení výběru na jeden výrobek. Dalšími prostředky jsou vychválení předností, ale opomenutí zmínit zápory.

Paradoxy.

Běžné reklamy soupeřící s konkurencí vymýšlejí, jak nejvíce vystoupit z řady, být nepřehlédnutelné, bít do očí agresivními barvami, velkými nadpisy, jít do extrémů, atd. Strategií nativní inzerce je naopak splynout s okolním obsahem.  Běžné reklamy se snaží být spíše výstižné než „upovídané“ a nezahltit čtenáře nebo diváka příliš velkým množstvím informací – inzerenti proto věnují velkou pozornost tomu, aby obsah reklamy byl úsečný, osekaný od jakékoli zbytečné slovní vaty a aby obsahovala jen to, co je pro její účel podstatné. Nativní inzerce je v tomto ohledu pravým opakem, protože se snaží nepatrně podsunutou reklamu zaplnit obsahem do velikosti celého článku.  Pro média, které nativní inzerci využívají, její výskyt znamená nejen zdroj příjmů, ale též (na rozdíl od běžné reklamy) zdroj obsahu – jinými slovy: inzerenti za ně spoluvytvářejí podobu daného tištěného nebo on-line časopisu a za tuto možnost médiu platí. Odvrácená strana příliš velkého množství placeného obsahu je potenciální ztráta objektivity daného média až jeho postupná přeměna na ryze reklamní pamflet.

Nativní inzerce (z anglického "native advertising"; též placená inzerce, placený obsah, sponzorovaný obsah) je typ tiskové nebo on-line reklamy, je vkládán do médií mezi běžné články. Nativní inzerce nepoužívá tradiční způsoby získání zákazníka (jako např. pestrobarevnost, líbivost, umění šokovat, snaha zaujmout, „překřičet“ ostatní inzerenty, vystoupit z řady,...), ale naopak se „kamufluje“ za běžný obsah daného média a cílí na to, že čtenáři ji začnou jako takovou číst. Nativní inzerce často kopíruje styl ostatních článků a často je pro čtenáře obtížné při čtení ihned rozpoznat, že byl vystaven reklamě – na to, že se jedná o reklamu, je v daném médiu upozorněno zpravidla nevýrazným návěstím nebo nadpisem v jejím okolí. To, jak má být sponzorovaná inzerce oddělena od běžného obsahu, určuje zákon.

Le, publicité native, publicité intégrée ou publicité caméléon, est un type de publicité, principalement en ligne, qui s'harmonise avec un contenu éditorial classique sur lequel elle apparaît. Dans de nombreux cas, elle se manifeste comme un article ou une vidéo, produit par un annonceur avec l'intention spécifique de promouvoir un produit, tout en respectant la mise en forme et le style spécifiques du support. Le mot « natif » fait référence à cette cohérence de contenu, à contrario d'autres médias externes, telle la publicité apparaissant sous forme de bannière publicitaire.


Vznik.

Ledovcové brázdy (rinová údolí, tunelová údolí) vznikaly přetvořováním předledovcových údolí ledovcovou erozí i morénami, které na své bázi a před sebou hrne ledovcový splaz a také podledovcovou vodní erozí ledovcovými potoky. Sloužily jako drenážní cesty, které pod ledem odváděly velké množství vody z ledovcové taveniny. Vznikaly především tehdy, když pevninský ledovec během pleistocénu narážel na zvedající se pevninu, která bránila normálnímu odvodňování, jaké je u údolních ledovců. V letním období ledové doby, když na povrchu ledovce roztávala voda, nacházela si trhlinami cestu dolů pod ledovec až na jeho bázi. Tekla pak pod ledem ve velkém množství směrem k přednímu okraji ledovce. Vzhledem k tomu, že z povrchu ledovce stékala stále další voda, byla voda pod ledovcem pod vyšším tlakem a mohla téci i proti spádu. Proudila pod tlakem velmi rychle a měla silný erozivní účinek na své podloží. Tam, kde bylo podloží tvořené nezpevněnými sedimenty, odnášela v krátké době významné množství materiálu. V době zimy ledovcové doby voda v podledovcové řece zamrzala, ledovcový tunel se uzavíral a za současného tlaku ledovce vznikaly v tunelu ledové bloky. Po roztátí ledovce tyto ledové bloky zůstávaly v ledovcové brázdě jako mrtvý led a chránily ji před zasypáním. Po roztátí bloků mrtvého ledu zůstala v krajině typická rinová údolí.  Vyskytují se jako jezera, suchá údolí, prohlubně mořského dna i jako oblasti vyplněné sedimenty. Pokud jde o sedimenty, jedná se o naplaveniny glaciální (ledovcové), glaciofluviální (ledovcové a říční) nebo glaciolacustrinové (ledovcové a jezerní), doplněné vrstvami mladších sedimentů. Jejich průřezy mají strmé boky, podobné stěnám fjordů a jejich plochá dna jsou typická pro podledovcovou erozi. Bývají dlouhá, úzká, klikatá, hluboká a s příkrými boky. Často tvoří řetězce, které ukazují cestu bývalého zalednění. Svým průběhem připomínají říční meandry. Jejich rozměry v krajině jsou značně kolísavé. Mohou mít délku až 100 km, šířku čtyři km a hloubku až 400 m. Například v jihozápadním Meklenbursku ("Südwestmecklenburg") jsou zasypané brázdy hluboké skoro pětset metrů. Podle stavu podzemní vody je půda brázd suchá, či bažinatá nebo jsou brázdy zaplněny řekami a jezery.

Výskyt.

Činností ledovců vytvarovaná tunelová údolí (ledovcové brázdy, rinová údolí) byla nalezena na všech kontinentech. Nacházejí se v oblastech, které byly dříve pokryty ledovcovými štíty, včetně Afriky, Asie, Severní Ameriky, Evropy, Austrálie a pobřežních oblastí Severního moře, Atlantiku i ve vodách nedaleko Antarktidy.  Tunelová údolí (rinová údolí, ledovcové brázdy), vytvořená ledovcem ve svrchním ordoviku, který se rozprostíral od jižního pólu až ke kontinentálnímu šelfu severní Gondwany, byla nalezena v severoafrických zemích, v Mauritánii i v Libyi. Jsou to mohutná tělesa pískovcových uloženin na staré severní hranici Gondvany. Jejich hloubka se pohybuje od 10 metrů do 200 m a šířka činí 500 metrů až 3000 m. Jsou zaříznuta do skalního podloží a lze je vystopovat na délku 2 kilometrů až 30 km. Během svrchního ordoviku byla Gondwana pokryta ledovcovým štítem. V důsledku toho jsou i v Jordánsku a v Saúdské Arábii regionálně rozsáhlá, sedimenty zaplněná tunelová údolí. V jižní Africe byl v provincii Severní Kapsko identifikován systém tunelových údolí, který vznikl v permokarbonu.  Aktivní tvorba tunelových údolí je v současné době pozorována i pod ledem Antarktidy.  Povrchové zlaté doly u Kalgoorlie v západní Austrálii odkryly rozsáhlou síť ledovcových údolí, které jsou zaplněné tillitem a břidlicemi. Vznikla pod ledovcovým štítem v paleozoiku.  Ledovcové brázdy, viditelné na povrchu země, jsou rozšířeným jevem v severní Evropě a v Dánsku. Vyskytují se v morénách ledovcové oblasti minulé doby meziledové. Početná rinová jezera jim dávají zvláštní kouzlo. Koryta jezer jsou dlouhá a často hluboká. Nacházejí se však také v geologickém podzemí kde je možno je prokázat vrtáním nebo byly odkryty v povrchových dolech při těžbě lignitu v Lužici ("Lausitz"), kde bylo nalezeno mnoho ledovcových brázd ze starších ledových dob, které již byly překryty mladšími sedimenty a na povrchu nejsou detekovatelné.V Rusku, Bělorusku, Ukrajině, Polsku, Německu, severní Francii, Nizozemsku, Belgii, Velké Británii, Finsku, Švédsku, Dánsku a Norsku se vyskytují ledovcové brázdy (tunelová, rinová údolí) a s nimi související glaciální dopady. Byly podrobně studovány v Dánsku, severním Německu a severním Polsku, kde se začal zvedat severoevropský ledovcový štít mladších i starších ledových dob, který postupoval z horských oblastí Skandinávie. Zalednění Evropy tedy přicházelo od severu, proto je zde většina ledovcových brázd severojižního směru. Jejich zarovnání ukazuje směr postupu ledovce v době jeho vzniku. Ve Spojeném království se vyskytují například ve hrabství Cheshire. Byly také nalezeny pod Severním mořem.  V severní Evropě se vyskytují především ve skandinávské zalednéné oblasti. Typicky jsou součástí morénových oblastí. Vlivem pozdějšího přetvoření (například zasypáním morénou) se však ledovcové brázdy nacházejí také na okrajích ledovcových údolí a v oblasti sandrů. Naproti tomu v Alpském předhůří ("Alpenvorland") nejsou téměř žádné ledovcové brázdy. Je to tím, že se Alpské předhůří sklání k severu, tedy ve směru pohybu ledovce a ledovcové potoky volně odtékaly bez tvoření ledovcových brázd.  V Německu, ve spolkové zemi Braniborsko ("Brandenburg") se nachází rinové údolí ("Die Beetzseerinne"), které se táhne v délce přibližně třicettři kilometry ze severovýchodu na jihozápad v nížině "Havelland" (západně od Berlína) až k městu "Brandenburg an der Havel". V ní se vytvořilo několik mokřadů a protáhlých jezer, z nichž nejdůležitější je jezero "Beetzsee". Souběžně s jižní oblastí rinového údolí ("Beetzseerinne") probíhá zhruba čtyři a půl kilometru západně další rinové údolí, "Die Bohnenland-Görden-Rinne". V něm se nachází jezera "Bohnenländer See" a "Gördensee". Udolí má délku asi sedm a půl kilometru.  "Grunewaldseenkette" je řetězec jezer v Berlíně. Jezera leží ve dvou rinových údolích. Jsou to ledovcové brázdy, které vznikly před více než 20.000 roky v poslední meziledové době.  "Scharmützelsee". Je to typické rinové jezero, které vzniklo v ledovcové brázdě v poslední meziledové době a patří ke dvěma stům jezer v ledovcem tvarovaném území řek "Spree" a "Dahme" jihovýchodně od Berlína.  Rinové jezero "Schwielochsee" se nachází jihovýchodně od Berlína na severozápadním okraji Spreewaldu. Protéká jím řeka Spréva. V okolí se nachází mnoho bludných balvanů různých velikostí a horniny, které pocházejí ze Skandinávie. To ukazuje na jeho ledovcový původ.  Rinové údolí "Ahrensburger Tunnelta"l je úzká ledovcová brázda se strmými svahy severně od Hamburku u města Ahrensburg z poslední doby meziledové.  Okanaganské jezero v Kanadě je velké, hluboké, rinové jezero v údolí "Okanagan" v Britské Kolumbii, které se vytvořilo v tunelovém údolí z Okanaganova splazu ledovcového štítu "Cordilleran". Jezero je 135 km dlouhé, 4 až 5 km široké a má rozlohu 351 km2. Tunelová údolí na jihovýchodě Alberty (Kanada) tvoří vzájemně propojenou síť zahrnující řeky "Sage Creek", "Lost River" (Ztracená řeka) a "Milk River" (Mléčná řeka).  Tunelová údolí byla nalezena v Minnesotě, Wisconsinu a Michiganu na okraji "Laurentinského ledovcového štítu". Tunelová údolí v Minnesotě zahrnují vodopády pradávné řeky Warren a několik údolí ležících hluboko pod nimi, která byla vytvořena ledovci a lze je vysledovat na jezerech v Minneapolis a na jezerech a suchých údolích v St. Paul.  Jezera "Kawartha" v Ontariu vznikla v ledové době "Wisconsinan" (poslední ledová doba v Severní Americe). Ledová tavenina z útesu Niagara protékala tunelovými údolími pod ledovcem a vytvořila průchod ze západu k východu mezi hlavním "Laurentinským" ledovcovým štítem a ledovcem v povodí jezera Ontario.  "Cedar Creek Canyon" je tunelové údolí, které se nachází v okrese Allen, Indiana. Jedná se o velmi úzké údolí asi 50 až 100 metrů hluboké, které obsahuje část spodního toku řeky "Cedar Creek", největšího přítoku řeky Svatého Josefa ("St. Joseph River), (Maumee River)."  Ve východní Kanadě byla identifikována četná tunelová údolí pocházející z tunelového údolí řeky Svatého Vavřince "(Saint Lawrence River)", která je také ledovcového původu. Seismické odrazové profily výplně tunelových údolí naznačují, že jsou různého stáří. Nejmladší vzniklo krátce po poslední ledové době. Vycházejí z Laurentinského údolí jižně od Cabotské úžiny. Seismické profily ukazují hluboce založené postmiocénní kanály, z nichž některé leží až 1 100 m pod nynější hladinou moře a protínají východní část vnějšího Laurentinského údolí, Seismickými profily byla také zmapována velká tunelová údolí na "Banquereau Bank" a "Sable Island Bank".  Ledovec Perito Moreno v Jižní Americe.se nachází v Národním parku Perito Moreno v jižním Patagonském lese a končí v Argentinském jezeře.Tlak z váhy ledu pomalu tlačí ledovec přes jižní rameno ("Brazo Rico") Argentinského jezera, přehradí je a oddělí od zbytku jezera. Bez odtoku může hladina vody na břehu jižního ramena "Brazo Rico" stoupnout až o 30 metrů nad úrovň hladiny Argentinského jezera. Ledová přehrada se pravidelně prolamuje při povodních, kdy voda proudí nejprve jako drenáž ledovým tunelem s následným prolomením ledové střechy a vznikne znovu otevřený kanál. Tento jev se opakuje v průměru asi každých čtyři až pět let.  Poslední přerušení se uskutečnilo 13. března 2018.

Ledovcová brázda (rinové údolí, tunelové údolí) je údolí přemodelované ledovcovou erozí (exarací, deterzí a detrakcí). Má charakteristickou podobu písmena U.

Une vallée tunnel est une vallée profonde, étroite, avec un profil en "U" et que l'on trouve généralement comblée par des sédiments.


Tenisová kariéra.

V rámci hlavních soutěží dvouhry okruhu Futures debutoval v říjnu 2012, když na turnaj v rodném Santiágu obdržel divokou kartu. V úvodním kole podlehl Argentinci Gabrielu Alejandru Hidalgovi. Premiérový singlový titul na challengerech si odvezl z Claro Open 2017 v kolumbijském Medellínu. Ve finále přehrál protugalského hráče João Souzou až v tiebreaku závěrečné sady.  Na okruhu ATP World Tour debutoval čtyřhrou VTR Open 2013 na antukových dvorcích ve Viña del Mar. Na divokou kartu s krajanem Christianem Garínem vypadli v úvodním kole se španěslkou dvojicí Rubén Ramírez Hidalgo a Tommy Robredo. Dvouhru si poprvé zahrál na Ecuador Open Quito 2015 po zvládnuté kvalifikaci. V první fázi singlu přehrál Ekvádorce Gonzala Escobara, aby jej následně vyřadil sedmý nasazený Srb Dušan Lajović. Bodový zisk jej posunul do elitní světové dvoustovky žebříčku ATP. V rámci série ATP Masters odehrál první utkání na Miami Open 2016 v Key Biscayne, kde po zisku divoké karty skončil v prvním kole na raketě kazašského tenisty Sergije Stachovského.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie zaznamenal v mužském singlu French Open 2017 po zvládnuté tříkolové kvalifikaci, v jejímž posledním kole zdolal Američana Reillyho Opelku. V následné dvouhře jej na úvod zastavil Rus Karen Chačanov po čtyřsetovém průběhu. První přímou účast zaznamenal na Australian Open 2018, kde ve třech sadách úvodní fáze nestačil na Argentince Leonarda Mayera.  Do premiérového finále na okruhu ATP Tour postoupil ve čtyřhře Ecuador Open Quito 2018. V boji o titul s krajanem Hansem Podlipnikem-Castillem zvítězili nad americkou dvojicí Austin Krajicek a Jackson Withrow ve dvou setech. V následném vydání deblového žebříčku ATP z 12. února 2018 mu poprvé patřila 130. příčka. O necelý měsíc později prošel po výhře nad Horaciem Zeballosem do prvního finále dvouhry na Brasil Open 2018 v São Paulu. V něm jej přehrál druhý nasazený Ital Fabio Fognini po třísetovém průběhu. Do utkání přitom Jarry vstoupil ziskem třinácti míčů v řadě i první sady po 22 minutách. Následně však 30letý Ital průběh utkání otočil.  Ve čtvrtfinále hamburského German Open 2018 porazil člena elitní světové desítky Dominica Thiema a následně podlehl gruzínskému kvalifikantovi Nikolozi Basilašvilimu. Další semifinálové účasti dosáhl na Generali Open Kitzbühel 2018, kde soutěž opustil po porážce od Uzbeka Denise Istomina.

Dopingová kauza.

Pozitivní dopingový test na selektivní modulátor receptoru androgenu ligandrol a anabolický steroid stanozolol měl 19. listopadu 2019 po mezistátním utkání Chile s Argentinou na finálovém turnaji Davis Cupu 2019. Informaci oznámil v lednu 2020, s tím že jej Mezinárodní tenisová federace do vyřešení případu suspendovala. Přítomnost zakázaných látek v těle zdůvodnil možnou kontaminací doplňků stravy z Brazílie.

Nicolás Jarry (* 11. října 1995 Santiágo) je chilský profesionální tenista. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP Tour vyhrál dva deblové turnaje. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal devět titulů ve dvouhře a dvanáct ve čtyřhře.

Nicolás Jarry, né le à Santiago, est un joueur de tennis chilien, professionnel depuis 2014. Il représente depuis 2013 le Chili en Coupe Davis et participe notamment aux barrages du Groupe Mondial contre le Canada en 2016.


Rozšíření.

Domovský areál borovice Elliottovy se rozkládá na území států Alabama, Florida, Georgie, Louisiana, Mississippi, Severní Karolína a Jižní Karolína. Je důležitým dřevařským stromem, který díky rychlému růstu a hodnotnému dřevu byl rozšířen do mnoha dalších subtropických oblastí, například do Jižní Ameriky (Argentina, Brazílie, Chile, Venezuela), Asie (Čína), Afriky (Jihoafrická republika, Zimbabwe), Austrálie (Queensland, Nový Jižní Wales), na Nový Zéland i Havajské ostrovy.

Ekologie.

Není příliš závislá na kvalitě půdy, ve které vyrůstá, například na poloostrově Florida roste nejčastěji v podzolové zemině, severněji se nachází na červených jílech vytvořených dlouhodobým zvětráváním minerálů ve vlhkém prostředí a nejseverněji se její původní areál nachází na nepřetvořené sedimentární hornině. Špatně se jí daří na hlubokých píscích, padesátiletý strom bývá na písčité půdě průměrně vysoký 23 m, kdežto na jílovité 27,5 m. Je netolerantní vůči stínu, hůře roste a nepříliš plodí v hustých porostech. Je diploidní druh s chromozomovým číslem 2n = 24.  Druh pochází z oblastí s teplým a vlhkým létem, teplejším a sušším podzimem a mírnou zimou, které se rozkládají od 27° po 35° severní zeměpisné šířky a bývají v nadmořské výšce do 150 m n. m. Roční srážky tam mívají hodnotu přibližně 1200 mm a z toho většina spadne v době léta, období sucha trvá 1 až 4 měsíce, průměrná roční teplota bývá 17 °C, vegetační období trvá okolo 250 dnů. Strom bez problému přežívá dlouhodobý pokles pod -5 °C, při hlubších mrazech bývá v mrazových kotlinách kůra na návětrné straně poškozována mrazovými deskami. Je odolný vůči vlhkému prostředí, často se nachází na zaplavovaném území, podél potoků, rybníků, po okrajích bažin a říčních zátok, snese půdu hodně vlhkou, ale provzdušněnou. Hojně je rozšířena v průmyslově zakládaných lesích - plantážích. Mladé porosty jsou náchylné k poškození požárem, proto se dřevina samovolně šíří a dobře přežívá spíše na opuštěných polích, kde je méně suchého klestí, vhodného hořlavého materiálu, a kde není v mládí zastíněna vysokými stromy. Mladé stromky při výšce do 4,5 m odolávají ohni jen málo, teprve později jim zesiluje kůra a stávají se odolnějšími.

Popis.

Borovice Elliottova dorůstá do výše průměrně 25 m a její rovný, kuželovitý kmen u takto vysokých stromů bývá v průměru hrubý asi 0,8 m. Kůra mívá barvu hnědou až purpurově hnědou a odlupuje se v šupinách. Větve vyrůstající v nepravidelných lichopřeslenech se stářím postupně svěšují. Pupeny na větvičkách jsou válcovité, stříbřitě hnědé. Jehlice válcovitého tvaru vyrůstají s pochvou společně ve svazcích po dvou až třech, na stromě přetrvávají obvykle dva roky, bývají 15 až 20 cm dlouhé a 1,5 mm široké, rovné či mírně zkroucené, žluté až modrozelené, dokola mají linie s dýchacími otvory a na koncích jsou ostře zašpičatělé. Strom má rozsáhlý postranní kořenový systém, který u starších jedinců bývá delší než dvojnásobek výšky stromu, čehož se využívá při stabilizaci půdy na erodovaných svazích. Hlavní kořen může být deformován v důsledku špatné techniky výsadby, omezené hloubky půdního horizontu nebo trvale vysoké hladiny podzemní vody.  Vývoj samčích šištic začíná koncem jara a na podzim jsou již viditelné jako malé pupeny v hroznech po 12 a více kusech, vyrůstajících ve spirále u základny jednoročních letorostů. Na počátku následného roku, v rozhraní ledna a února, jsou fialové, válcovité, asi 5 cm velké a mají zralý pyl. Samičí šištice se začínají vyvíjet koncem srpna, koncem roku jsou již patrné ve shlucích nebo jednotlivě na jednoletých nebo dvouletých letorostech v horní části koruny. Koncem ledna jsou červené až fialové a 2,5 cm dlouhé, na pyl jsou vnímavé jen po několik dnů, doba vhodná k opylení všech šištic na jednom stromu trvá asi dva týdny. Krátce po opylení se vývoj semen v šiškách zastaví a dozrávají až třetím rokem, přibližně 20 měsíců po opylení.  Zralé šišky jsou dlouhé 10 až 15 cm a otvírají se koncem léta, v suchém roku dříve a ve vlhkém o něco později. Semena jsou elipsoidní, 6 mm dlouhá, tmavě hnědá a mají průsvitné křídlo až 2 cm dlouhé. Hmotnost semen je velmi rozdílná, počítá se v průměru 30 000 ks do 1 kg. Více než 90 % semen je větrem zaneseno do vzdálenosti nejdále 45 m od mateřského stromu, o rozptýlení semen do větší dálky se obvykle zaslouží semenožraví ptáci. Celkově je výnos životaschopného osiva i v semenných sadech poměrně slabý. Nejmohutnější jedinec borovice Elliottovy je evidován na Floridě, je vysoký 42 m, má šířku koruny 17 m a průměr kmene 105 cm.

Rozmnožování.

Stromy vyrostlé ze semen začínají vytvářet plodné šištice mezi 10 a 15 léty, kdežto vypěstované z roubů na podnožích již za dva či tři roky; stromy rostoucí ve větším rozestupu od sebe plodí dřív a mívají více semen. Klíčivost semen je vyšší, pokud se šišky otrhají několik týdnů před plnou zralostí. Při dostatku vláhy v půdě čerstvá semena po vysetí vzklíčí do 2 týdnů. Mají průměrně sedm děložních lístků, klíčí epigeicky a semenáče rostou bez travnaté fáze. Při uložení v chladu si semena podrží klíčivost i několik let; jsou rozličně velká, z menších semen vyrůstají nižší semenáče, ale přežití v terénu a průměrná výška je ve dvou létech po výsevu zhruba stejná.  Při vegetativním rozmnožování jsou sadbové podnože očkovány spícím nebo bdícím očkem. Rouby sázené přímo do půdy zakořeňují chabě, ať již jsou z bočních větví nebo vrcholů.

Význam.

Borovice Elliottova se pěstuje hlavně na dřevo, její nové porosty se zakládají za účelem jeho intenzivního zhodnocení. Má rychlý nárůst objemu dřeva již v raném věku, téměř tři čtvrtiny padesátiletého výnosu z plantáží je vyprodukováno již ve 30 až 40 létech věku, kdy je maximální přírůstek prodejního objemu.  Dřevo má jádro červenohnědé a nažloutlou běl, je silné, tuhé, těžké a velmi trvanlivé, poměrně těžce se opracovává ručním nástroji. Pro svůj rovný růst je vhodné pro stavební kulatinu, sloupy, piloty, železniční pražce, používá se na dýhy, dřevotřískové desky a buničinu. Ze všech amerických borovic přináší nejvyšší výtěžnost pryskyřice a následných produktů, mezi ně patří např. terpentýn, používaný ve farmacii, kosmetice i v potravinářství, stejně jako oleoresin, polotovar pro různé balzámy. Pryskyřice se získává zraňováním kůry kmene a následným jímáním výtoku nebo destilací dřeva z poraženého stromu.

Invazivita.

Na některých nově osázených místech druh unikl z kultivace do domácí přírody a stal se agresivní invazní plevelnou dřevinou. Samovolně vyrostlé stromy vytvářejí husté porosty, jež stíní jiným, ohrožují domácí rostlinné i živočišné druhy a mění původní ekosystém. Například v Jihoafrické republice borovice Elliottova svévolně vytvořila husté porosty v horských mokřadech, kde snižují odtok vody z horských povodí, přerůstají původní druhy, zmenšují travnatou plochu vhodnou pro pastvu a zvyšují nebezpečí požárů. Obdobným nepřítelem se stala ve statě São Paulo v Brazílii, kde se po 22 letech od vysázení prvního stromu staly mnohé územní části cerrada hustým borovým lesem, což těžce poškozuje tamní biodiverzitu. V Austrálii v Queenslandu se zase následkem nekontrolovaného šíření a ideálních podmínek mění řídké eukalyptové lesy na lesy borové.

Borovice Elliottova ("Pinus elliottii") je středně vysoká dřevina pocházející z jihovýchodu Spojených států amerických, kde roste v subtropickém klimatu. V porovnání s ostatními borovicemi vyrůstá velmi rychle, ale průměrně jen do výšky 25 m, je krátkověká a dožívá se maximálně 200 let. Je počítána mezi čtyři nejdůležitější borovice Spojených států, v minulosti poskytovala základní suroviny pro stavbu lodí, v současnosti je zdrojem kvalitního řeziva.

Le pin d'Elliott ou pin à aiguilles longues ("Pinus elliottii") est une espèce d'arbre appartenant au genre "Pinus" et à la famille des "Pinaceae". Natif du sud-est des États-Unis, sa zone d’extension naturelle s’étend du sud de la Caroline du Sud jusqu’au sud-est de la Louisiane et le sud de la Floride.


Tenisová kariéra.

V rámci hlavních soutěží událostí okruhu Futures debutoval v srpnu 2002, když na turnaji v Dillí potoupil z kvalifikace. V úvodním kole dvouhry podlehl krajanu Mustafovi Ghousemu. Premiérový deblový titul na challengerech si odvezl z čínského Ning-pa během září 2011. V páru s Indem Karanem Rastogim ve finále přehráli Čecha Jana Hernycha s Estoncem Jürgenem Zoppem.  Na okruhu ATP World Tour debutoval čtyřhrou Aircel Chennai Open 2011 v Čennaí, do níž obrželi s Višnou Vardhanem divokou kartou. V úvodním kole vypadli s italsko-srbskou dvojicí Simone Bolelli a Janko Tipsarević. Premiérový kariérní vyhraný zápas v této úrovni dosáhl v deblu Hall of Fame Tennis Championships 2013, turnaji konaném v rhodeislandském Newportu. Po boku Chorvata Iva Karloviće postoupili do semifinále, v němž podlehli Američanům Timu Smyczkovi s Rhynem Williamsem.  Premiérový titul na túře ATP vybojoval v čtyřhře Claro Open Colombia 2013 v Bogotě. Se stabilním spoluhráčem Puravem Radžou ve finále zdolali francouzsko-nizozemský pár Édouard Roger-Vasselin a Igor Sijsling. Druhou trofej získal na mexickém Los Cabos Open 2016, kde opět s Radžou zvládli finálový duel proti izraelsko-britské formaci Jonatan Erlich a Ken Skupski. Třetí triumf přidal na antverpském European Open 2017, do něhož nastoupil po boku Američana Scotta Lipského. V závěrečném utkání soutěže porazili mexicko-chilskou dvojici Santiago González a Julio Peralta až v rozhodujícím supertiebreaku.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie zaznamenal v mužském deblu Wimbledonu 2013, když s Radžou prošli do hlavní soutěže z kvalifikace. V úvodním kole však ztratili vedení 2–0 na sety a odešli poraženi od americko-německé dvojice Nicholas Monroe a Simon Stadler.

Divij Šaran (* 2. března 1986 Dillí) je indický profesionální tenista, hrající levou rukou, a deblový specialista. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour vyhrál tři deblové turnaje. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal do roku 2019 třicet čtyři titulů ve čtyřhře.

Divij Sharan, né le à Delhi, est un joueur de tennis indien professionnel depuis 2005. Il épouse en 2019 la joueuse de tennis britannique Samantha Murray.


Vývoj sociálních služeb v České republice.

Zatímco v západních zemích Evropy začal proces deinstitucionalizace o několik desítek let dříve, podoba situace českých sociálních služeb byla silně ovlivněna socialistickým systémem řízení státu, kdy byla potlačena činnost neziskových organizací a občanských sdružení. Nebyl kladen důraz na vzdělávání pracovníků v sociálních službách a nebyly jasně definovány kompetence státu, krajů, okresů, obcí, ústavů či domovů. Péče byla za předchozího režimu dostupná pro všechny, kteří ji potřebovali, ale její podoba byla paternalisticko-direktivní, nebyla důsledně respektována lidská práva a důstojnost uživatelů. Do politiky státu sociální služby a jejich klienti příliš nezapadali. Ústavy byly budovány často za městem, aby existence lidí s postižením nebo sociálními problémy byla skryta. Rodiče a blízcí lidé osob s postižením byli postaveni před situaci, kdy svého blízkého byli nuceni „umístit“ do ústavu, neboť to se považovalo za jediné normální a správné řešení. Klienti byli ubytováni v pokojích i po šesti a více lidech, nosili stejné oblečení a bylo s nimi jednáno jako se svěřenci, kteří potřebují celoživotní dohled, péči, byl jim omezován svobodný pohyb, neměli možnost stýkat se se svými vrstevníky a podílet se na životě většinové společnosti.  Koncem osmdesátých a počátkem devadesátých let byly přijaty právní předpisy, které upravovaly sociální péči, avšak přes mnohé novelizace nevytvořily komplexní legislativní rámec zajišťující oblast sociální péče. Mezi hlavní nedostatky těchto právních předpisů patřilo hlavně to, že uživatel sociální péče byl považován za objekt poskytování služeb, neexistoval systém objektivního hodnocení potřeb uživatelů, nebyly vyjasněny kompetence, práva a povinnosti různých stupňů veřejné správy, nebyl zřejmý systém financování služeb. Myšlenky moderního pojetí sociální politiky včetně důležitosti sociálního začleňování se začaly ve společnosti prosazovat, ale nebyly právně zakotveny.  Rok 1989 odstartoval v České republice rozsáhlé změny ve všech oblastech – politické, ekonomické i sociální, ale trvalo téměř 20 let, než byl přijat nový zákon o sociálních službách, který završil snahy o modernizaci systému sociální péče v postkomunistické éře.

Zákon o sociálních službách č.108/2006 Sb..

Zákon o sociálních službách byl přijat v květnu 2006 a byl vydán ve Sbírce zákonů pod číslem 108/2006 Sb. Jeho hlavním smyslem bylo opustit dosavadní paternalisticko-direktivní přístup, umožnit lidem zůstat rovnocennými členy společnosti, zajistit péči, která bude dostupná, efektivní, hospodárná i kvalitní. Péči, která bude důsledně respektovat lidská práva i důstojnost jejích uživatelů. Tato péče je proto postavená na zásadách přístupnosti a tudíž bezplatnosti sociálního poradenství pro každého, na zásadě individuálního přístupu „šitém“ potřebám jedince na míru, na zásadách odbornosti, rovnoprávnosti a dobrovolnosti, aktivizace a podpory k samostatnosti v přirozeném prostředí klientů. Zákon dále přinesl několik koncepčních změn. Byl stanoven příspěvek na péči, jehož pomocí si má klient obstarat a uhradit sociální služby, které potřebuje. Sociální služby byly rozčleněny do kategorií sociální péče (pro osoby, které nejsou zcela soběstačné) a služby sociální prevence (které mají klientovi pomoct opět se začlenit do společnosti). Byl nastaven princip uzavírání smluvního vztahu mezi poskytovatelem sociálních služeb a klientem. Zákon stanovil předpoklady pro výkon sociálního pracovníka a pracovníka v sociálních službách. Dále vznikl systém registrace sociálních služeb u krajských úřadů, bez které je nelze poskytovat. Orgán registrace sociálních služeb provádí inspekci kvality sociálních služeb, tato kvalita se hodnotí na základě Standardů kvality.

Standardy kvality.

Standardy kvality vychází z Listiny základních práv a svobod, která byla v České republice začleněna do ústavního řádu v roce 1992, tato práva a svobody vznikají narozením a jsou nezrušitelná. Standardy kvality staví na tomto dokumentu a snaží se zamezit jejich porušování v rámci poskytování sociálních služeb, především pak v rezidenčních službách, kde jsou klienti ještě více zranitelní. MPSV doporučovalo aplikaci Standardů kvality od roku 2002, ale k jejich právnímu zakotvení došlo až v roce 2007. "„Znění kritérií Standardů je obsahem přílohy č. 2 vyhlášky MPSV č. 505/2006 Sb., prováděcího předpisu k zákonu č. 108/2006 Sb., o sociálních službách, v platném znění.“"

Koncepce podpory transformace pobytových sociálních služeb.

Země Evropské unie se zabývají procesem deinstitucionalizace sociálních služeb a podporou služeb komunitního charakteru, které umožňují klientovi být ve svém přirozeném prostředí, od 70. let minulého století. Česká republika se přijetím „Koncepce podpory transformace pobytových sociálních služeb v jiné typy sociálních služeb, poskytovaných v přirozené komunitě uživatele a podporující sociální začlenění uživatele do společnosti“ připojila k západním zemím, kde tento proces započal dříve. Tato koncepce byla schválena usnesením vlády České republiky č. 127 ze dne 21. února 2007 a stala se tak základem, na kterém jsou nyní poskytovány rezidenční služby. Koncepce se opírá o Standardy kvality a Zákon o sociálních službách č. 108/2006 Sb. Jednotlivé kroky ke změně definuje koncepce pro dvě odlišné cílové skupiny klientů, u kterých často dochází k institucionalizaci a kde je potřeba zřizovat více terénních a ambulantních služeb, jsou to „Koncepce podpory transformace ústavní sociální péče pro osoby se zdravotním postižením“ a „Koncepce podpory transformace sociálních služeb pro seniory“.

Osoby se zdravotním postižením.

Cílem transformace ústavní sociální péče pro osoby se zdravotním postižením je zredukovat rozsáhlou ústavní péči a podporovat rozvoj terénních a ambulantních služeb, tím vytvořit síť služeb, které uživatelům se zdravotním postižením umožní žít v přirozené komunitě, místo výstavby nebo nákladné rekonstrukce stávajících ústavních zařízení podpořit výstavbu chráněných bytů a domů v běžné zástavbě a zbývající ústavní péči humanizovat. K tomu slouží hlavně zavedení standardů kvality v sociálních službách, díky nimž se zvyšuje odbornost, kvalita a individualizace poskytované služby. Celkově se zmenšuje míra péče nesoucí s sebou závislost na pečovatelích a přechází se k podpoře využití vlastních možností a kapacit klienta a jeho sebeaktivaci. Toto přehodnocení každého uživatele sociální péče má být individuální a má zahrnovat prověření diagnóz, komplexní diagnostiku, nastavení optimální medikace a zjištění míry a formy potřebné podpory. Na základě této komplexní analýzy jsou vytvářeny individuální plány péče a podpory, které zahrnují i osobní představu klientů o jejich životě, terapeutické působení, možnosti vzdělávání, eventuálně přípravy na zaměstnání. Součástí transformace je i revize naplňování lidských a občanských práv uživatelů v souvislosti ke způsobilosti k právním úkonům a ve vztahu k opatrovnictví.

Senioři.

Na péči o seniory se podílí v různé míře rodina a formální organizace. Velkým problémem jsou ústavní zařízení, kde lze jen obtížně realizovat individuální péči zaměřenou na konkrétního jedince. Klienti v těchto zařízeních často ztrácejí svoji samostatnost, autonomii, jejich život je organizován režimem zařízení, nemohou sami vykonávat činnosti, na které byli zvyklí. Pokud navíc trpí různými formami demence a podobně, jsou ohroženi nepochopením jejich individuálních potřeb či nerespektováním jejich práv. Hlavním cílem tohoto dokumentu je proto podpora humanizace stávajících ústavních zařízení (domovů pro seniory) a podpora výstavby malých bytových jednotek a nízkokapacitních bytových zařízení v běžné zástavbě s poskytováním služeb, které dovolí seniorům co nejdéle zůstat v jejich přirozeném prostředí. Klíčové je především přiblížení podmínek běžnému životu v přirozeném prostředí, snižování závislosti na péči a budování dostupné sítě kvalitních terénních a ambulantních služeb zejména v oblasti sociálně zdravotní.  Koncepce se zabývá humanizací sociálních služeb, jejich financováním, personálním zajištěním, zahraniční praxí, možnými překážkami v realizaci transformace v České republice, osvětou i vzděláním, definuje konkrétní cíle a opatření. Koncepce byla stanovena na období let 2007 – 2013, ale je předpoklad, že proces transformace bude probíhat několik dalších desítek let. Zprávy o plnění koncepce pro jednotlivé roky, jakož i samotná koncepce jsou ke stažení na webových stránkách MPSV. Závěrečná zpráva byla sepsána v roce 2016 a většina opatření, která definuje koncepce, byla splněna.

Realizace.

MPSV realizovalo projekty „Podpora transformace sociálních služeb“, který ověřoval plnění deinstitucionalizace, do kterého se zapojilo 32 zařízení a byl ukončen v roce 2013, a projekt „Transformace sociálních služeb“, který byl zaměřen na vzdělávací programy, konzultace a supervize, zapojilo se do něj 40 zařízení a skončil v roce 2015. Na tyto projekty navázal projekt „Život jako každý jiný“ pro období 2016–2019, který se zaměřuje na podporu krajů a obcí a na systémové změny, zároveň také na změny ze stran dalších profesí (lékaři, soudci, policisté, apod.), které se podílejí na začleňování lidí s postižením do společnosti.  Deinstitucionalizací a transformací v oblasti sociálních služeb se zabývá také Národní strategie rozvoje sociálních služeb na období 2016–2025, kde je tato problematika jednou z osmi oblastí, o kterých tento dokument pojednává.  Proces transformace a deinstitucionalizace zaštiťuje a realizuje Národní centrum podpory transformace sociálních služeb.

Deinstitucionalizace sociálních služeb je proces, který se snaží o přechod od institucionální (ústavní) péče o nesoběstačné osoby (ať už z důvodu mentálního či kombinovaného postižení nebo kvůli důsledkům stáří) k péči, která umožní setrvání v přirozeném prostředí klienta. Dochází k rušení ústavů a více se podporují komunitní sociální služby. Pokud je institucionální péče nutná, má se co nejvíce připodobnit běžnému životu v domácnostech tak, aby klienti mohli žít co nejvíce plnohodnotný život. Za cíl si klade zkvalitnění života těchto osob, aby mohly žít život srovnatelný s životem vrstevníků v běžné společnosti.

La désinstitutionnalisation est un processus de remplacement des séjours de longue durée des personnes diagnostiquées avec un trouble mental (schizophrénie, trouble bipolaire...), un trouble neurodéveloppemental (autisme...) et/ou une situation de handicap. Au terme de ce processus, les séjours en hôpital psychiatrique et/ou en structures médico-sociales dédiées à leur accueil à temps plein sont remplacés par des services en milieu ouvert avec des soins prioritairement effectués en milieu ambulatoire.


Životopis.

Byl nemanželským dítětem a po smrti matky ho vychoval strýc, od něhož převzal příjmení Calles i radikálně antiklerikální názory. Pracoval jako barman, obchodník, novinář a učitel, v mexické revoluci bojoval na straně Franciska Madera a po jeho zavraždění podpořil Venustiana Carranzu, v roce 1915 se stal generálem a guvernérem státu Sonora. Od roku 1920 zastával úřad ministra války a později ministra vnitra, v roce 1924 ho odstupující prezident Álvaro Obregón jmenoval svým nástupcem.  Callesovo působení v prezidentském úřadu bývá hodnoceno jako populistické: provedl rozsáhlou pozemkovou reformu, posílil vliv odborů, usiloval o dostupnější vzdělání, opíral se o nemajetné a stigmatizované vrstvy. Bránil udělování koncesí na těžbu ropy zahraničním firmám, reformoval mexickou armádu. V roce 1926 zavedl zákon "ley de tolerancia de cultos", založený na 130. článku revoluční ústavy, deklarujícím odluku církve od státu: podřídil klérus úřednímu dozoru, likvidoval církevní školy a řeholní řády, vypověděl ze země zahraniční kněží. Zavádění zákona vedlo ke konfliktům mezi státní mocí a katolickým obyvatelstvem, známým jako povstání kristerů.  Po vypršení funkčního období v roce 1928 hodlal Calles předat prezidentský úřad znovu Obregónovi, který však podlehl atentátu. Calles se poté jmenoval nejvyšším vůdcem revoluce ("Jefe Máximo", odtud označení tohoto období jako "maximát") a vyhradil si klíčovou roli v politickém systému. V roce 1929 založil Institucionální revoluční stranu, která dominovala mexické politice až do roku 2000. Prezidenti byli závislí na Callesových rozhodnutích, až Lázaro Cárdenas del Río se proti němu postavil, odvolal jeho spojence z vládních funkcí a v roce 1936 donutil Callese odejít do exilu v USA. Teprve Cárdenasův nástupce Manuel Ávila Camacho dovolil Callesovi návrat do vlasti, kde dožil v ústraní.  Po smrti byly Callesovy ostatky uloženy v Památníku revoluce v hlavním městě. Je po něm pojmenována obec General Plutarco Elías Calles ve státě Sonora.

Plutarco Elías Calles, původním jménem Francisco Plutarco Elías Campuzano (25. září 1877 Guaymas – 19. října 1945 Ciudad de México), byl mexický politik a voják, prezident země v letech 1924 až 1928.

Francisco Plutarco Elías Campuzano, né le à Sonora, au Mexique, et mort le à Mexico, au Mexique, fut président du Mexique entre 1924 et 1928.


Příprava, struktura reaktivita.

I když lze fluoren získat z uhelného dehtu, tak může být také vytvořen dehydrogenací difenylmethanu. Rovněž jej lze připravit redukcí fluorenonu pomocí zinku. Molekula fluorenu je téměř rovinná, ovšem každý ze dvou benzenových kruhů je koplanární vzhledem k uhlíku 9 na prostředním cyklu.

Kyselost.

Uhlík na pozici 9 (C9) je slabě kyselý (pK v dimethylsulfoxidu je 22,6 Deprotonací na tomto uhlíku vzniká fluorenylový anion CH, který je aromatický a má výrazné oranžové zabarvení. Tento anion je nukleofilní a většina elektrofilů s ním reaguje tak, že se připojí na pozici 9. Při přečišťování fluorenu se využívá jeho kyselost a nízká rozpustnost sodíkového derivátu v uhlovodíkových rozpouštědlech.  Z C9 mohou být odtrženy oba protony; například lze získat 9,9-fluorenyldidraslík reakcí fluorenu s kovovým draslíkem ve vroucím dioxanu.

Použití fluorenu jako ligandu.

Fluoren a jeho deriváty mohou být deprotonovány za vzniku ligandů podobným cyklopentadienidům.

Použití.

Fluoren je prekurzorem dalších fluorenových sloučenin a samotný nemá mnoho využití. Fluoren-9-karboxylová kyselina je výchozí látkou při výrobě některých léčiv. Oxidací fluorenu vzniká fluorenon, který je následně nitrován za vzniku řady užitečných derivátů. Fluorenylmethyloxykarbonylchlorid se používá k zavedení 9-fluorenylmethyl-karbamátové skupiny do aminů při syntéze peptidů.  Polyfluorenové polymery (v nichž je C7 jedné molekuly fluorenu spojen s C2 další molekuly za odštěpení dvou vodíkových atomů) vedou elektrický proud a jsou elektroluminiscentní, díky čemuž je často zkoumáno jejich možné použití při výrobě luminoforů v organických světelných diodách.

Fluorenová barviva.

Existuje několik fluorenových barviv, většina se jich vyrábí kondenzací aktivní methylenové skupiny s karbonylovými sloučeninami. K prekurzorům těchto barviv patří 2-aminofluoren, 3,6-bis(dimethylamino)fluoren a 2,7-dijodfluoren.

Fluoren (též 9"H"-fluoren) je polycyklický aromatický uhlovodík se sumárním vzorcem CH, jehož molekula je formálně tvořena cyklopentanovým cyklem kondenzovaným s dvěma benzenovými jádry. Tato látka vytváří bílé krystaly s charakteristickým zápachem podobným jako u naftalenu, které jsou téměř nerozpustné ve vodě i mnoha organických rozpouštědlech.

Le fluorène ou 9H-fluorène est un composé chimique de la famille des hydrocarbures aromatiques polycycliques (HAP). Il se présente sous la forme de cristaux blancs, dégageant une odeur proche de celle du naphtalène.


Děj.

Při jízdě ve školním autobusu Líza Simpsonová uvidí z okna dívku, která hraje na klarinet. Po návratu ze školy Líza s rodinou večeří u televize a nikoho nezajímá, že Líza viděla dívku, se kterou by se chtěla skamarádit. Další den Líza opět dívku uvidí a řekne řidiči autobusu Oťákovi ať zastaví. Líza vyjde u Springfieldské promenády u lesíku a bude hledat onu dívku. Když Líza za dívkou přijde, tak uvidí dívku jak pláče. Líza zazvoní, ale nikdo neotevře, tak vstopí do domu s odemčenými dveřmi. Líza zjišťuje, že dívka pláče kvůli tomu, že se pacifická oblast zamořená odpadky zvětšila na milion km čtverečních. Líza si s dívkou zahraje duo na saxofon a klarinet.  Líza s dívkou a jejími rodiči večeří u nich doma. Líza je smutná z toho, jak večeří jejich rodina oproti rodině její kamarádky.  Další den, kdy Líza večeří s její novou kamarádkou a jejími rodiči se jí zeptají na její rodinu. Líza si vymyslí, že její táta Homer je sochař, že její máma Marge je chemička, že Maggie je profesorka neverbální komunikace, a že bratra Barta nemá. Otci jeho kamarádky představí Neda Flanderse jako svého otce sochaře. Rodina Líziny kamarádky se bude chtít seznámit s Lízinou rodinou, ale Líza zalže a řekne, že její rodiče odjeli do Litvy. Líza se dohodne s kamarádčiny rodiči, že u nich bude přespávat. Večer utekla z domu a brzy ráno se domů zase vrátila. Druhý den na to Marge přišla a udělila Líze trest: Zavolat rodině od kamarádky a pozvat je na večeři.  Rodina Líziny kamarádky se nebude Lízinou lží nějak více zaobírat a vše skončí šťastným koncem.

Dívka v autobusu (v anglickém originále The Girl on the Bus) je 12. díl 30. řady amerického animovaného seriálu Simpsonovi. V USA měl premiéru 13. ledna 2019.

La Fille dans le bus ("The Girl on the Bus") est un épisode de la série télévisée d'animation "Les Simpson". Il s'agit du douzième épisode de la trentième saison et du de la série.


Pozadí vzniku.

Divadelní hra od Scribea a Legouvého, která sloužila jako námět Cileovy opery, byla použita nejméně třikrát různými operními libretisty a dala vznik třem operám se stejným názvem, tedy "Adriana Lecouvreur", jež byly zkomponovány třemi skladateli. První z nich byla opera o třech dějstvích, kterou složil Tommaso Benvenuti. Toto dílo mělo premiéru v roce 1857 v Miláně. Poté, co se Cileova opera prosadila, zmizely ostatní tři opery na tento námět z operních divadel.  Cileovo dílo se zakládá na životním příběhu francouzské herečky Adrienny Lecouvreur (1692-1730), hvězdy divadla Comédie Française. V opeře se vyskytuje několik historicky doložených postav, avšak děj je z větší části smyšlený. Závěrečné dění, smrt Adrienny otravou způsobenou vdechnutím jedu z vůně květin, je považováno za nejméně realistickou scénu ve veristických operách.

Obsah.

Místo dění je Paříž v roce 1730.

První dějství.

"Za jevištěm v divadle Comédie-Française".  Divadelní společnost se připravuje na představení a herci se činí kolem režiséra Michonneta. Kníže z Bouillonu, obdivovatel a patron herečky Duclosové, je zde s abbém ze Chazeilu, svým průvodcem. Adriana vstupuje deklamujíc svůj text. Je chválena a zpívá árii 'Io son l'umile ancella' (“Jsem pokorná služebnice tvořivého ducha”). Kníže se dozvídá, že Duclosová píše dopis, a zařídí aby byl dopis zachycen. Michonnet zůstává sám s Adrianou a chtěl by jí vyznat lásku. Adriana mu však sdělí, že má milence. Jmenuje se Maurizio a má být vojákem ve službách saského hraběte. Přitom jí není známo, že Maurizio je ve skutečnosti hrabě sám. Maurizio vstupuje a vyznává Adrianě svou lásku ('La dolcissima effigie', Sladký obraz). Oba se domluví na schůzce po představení. Adriana dá Mauriziovi několik fialek, aby si je připevnil na své knoflíkové dírce. Kníže a abbé se vracejí. Dostali do rukou dopis od herečky Duclosové, ve kterého prosí Maurizia o schůzku toho večera ve vile knížete. Ve skutečnosti však Duclosová vystupuje jako prostřednice kněžny z Bouillonu, která je do Maurizia zamilovaná a zároveň je spolu s ním zapletená do jakýchsi politických záležitostí. Kníže se rozhodne uspořádat večírek pro celou divadelní společnost ve své vile, aby mohl vystavit na odiv vztah Duclosové a Maurizia. Dopis herečky se dostává k Mauriziovi, který poté odřekne svoji schůzku s Adrianou.

Druhé dějství.

"Vila knížete z Bouillonu u Seiny"  Ve vile nečeká na hraběte Maurizia herečka Duclosová, nýbrž kněžna z Bouillonu. Dokud je sama, vyznává svou lásku k němu ("Acerba voluttà, dolce tortura"). Když Maurizio přijde, vidí kněžna fialky na jeho klopě a ptá se, jak k nim přišel. Maurizio jí ty fialky předá. Ačkoliv je kněžně vděčný za její pomoc u královského dvora, přizná se, že ji již nemiluje. Kněžna se ptá, kdo je jeho nová milenka, on však její jméno nechce prozradit. Náhle se objeví kníže z Bouillonu a abbé ze Chazeilu, a kněžna se před nimi schová ve vedlejší místnosti. Maurizio zjišťuje, že kníže a abbé se domnívají, že on zde byl s Duclosovou. Vstoupí také Adriana a pochopí, jaká je Mauriziova pravá identita. On jí sdělí, že jeho schůzka byla kvůli politice. Oba musejí zorganizovat útěk ženy, která se schovala. Adriana hraběti důvěřuje a slibuje, že mu pomůže. Hrabě odejde a Adriana postupně zhasne všechny svíčky v sále. Poté sdělí kněžně, že může utéci. Obě ženy si však navzájem nedůvěřují a k útěku kněžny dojde až po sporu mezi nimi. Režisér Michonnet zjistí poté, že kněžna ztratila náramek, a dá jej Adrianě.

Třetí dějství.

"Pařížské sídlo knížat z Bouillonu (Hôtel de Bouillon)"  Maurizio byl kvůli svým dluhům uvězněn. Kněžna z Bouillonu se usilovně snaží zjistit totožnost své soupeřky. Kníže, který se zajímá o chemii, má v zásobě silný jed, o jehož analýzu jej požádala francouzská vláda. Na recepci, kterou kníže a kněžna pořádají, přicházejí hosté, mezi nimi Michonnet a Adriana. Kněžna si je téměř jistá, že poznává hlas této ženy. Použije lest a prohlásí, že hrabě byl těžce zraněn v souboji. Adriana upadne do mdlob. Brzy poté, když se objeví Maurizio bez jakéhokoliv zranění, Adriana oživne. Maurizio zpívá o svých válečných úspěších ("Il russo Mencikoff", Rus Menčikov). Následuje provedení baletu o "Paridově soudu". Adriana se dozvídá, že náramek, který našel Michonnet a předal jí, patří kněžně. Obě ženy poznávají stále více, že jsou vzájemnými soupeřkami o Mauriziovu náklonnost, a chovají se jedna vůči druhé o to vyzývavěji. Maurizio navrhuje, aby Adriana recitovala scénu ze starořeckého dramatu o opuštěné Ariadně, avšak kníže vznese prosbu, aby herečka místo toho přednesla úryvek z dramatu od Jeana Racinea "Faidra" ("Phèdre", o postavě z řecké mytologie Faidře) z roku 1677. Adriana použije poslední sloky textu pro frontální útok proti kněžně, která se poté rozhodne se jí pomstít.

Čtvrté dějství.

"Místnost v domě Adriany"  Michonnet čeká, až se Adriana probudí. Herečku trápí zlost a žárlivost. Také členové a členky divadelního souboru přicházejí na návštěvu k Adrianě. Donesli jí dárky k jejím jmeninám a snaží se ji přemluvit, aby se vrátila na scénu divadla. Za peníze ze svého dědictví získal Michonnet diamantový náhrdelník, který dříve patřil Adrianě, a dává jí jej, aby mohla zaplatit Mauriziovy dluhy. Služebná přináší skříňku, ve které je vzkaz od Maurizia. Sotva se Adriana na vzkaz podívá, udělá se jí špatně. Podívá se do skříňky a vyndává z ní kytičku zvadlých fialek, které nedávno dala Mauriziovi v divadle. Urazilo ji, že jí Maurizio poslal fialky zpět. Líbá fialky a zpívá árii "Poveri fiori" (Ubohé květiny). Kytičku hodí do ohně v krbu. Objeví se Maurizio, který Adrianě projeví své přání, aby se za něj provdala. Když se objímají, poznává Maurizio, že se Adriana třese. Na otázku, zda jí poslal fialky, odpovídá Maurizio, že to on nebyl. Adriana se propadá do halucinací a Michonnet s Mauriziem poznávají, že byla otrávena kněžnou z Bouillonu. Adriana se ještě na chvíli vzpamatovává, zpívá "Ecco la luce" (Ejhle světlo), pak umírá. Zoufalý Maurizio ji naposledy objímá a líbá.

Historie uvádění.

V současnosti je Adriana Lecouvreur pravidelně hrána na významných operních scénách. 31. prosince 2018 měla po letech premiéru na scéně Metropolitní opery v New Yorku. Dne 12. ledna 2019 bylo odpolední představení v rámci programu Metropolitan Opera Live in HD přenášeno live do kin v 70 zemích světa, mj. do vybraných kin v Česku. Dirigentem orchestru byl italský maestro Gianandrea Noseda. Do hlavních rolí byly získány hvězdy současného operního nebe. Adrianu ztělesnila ruská sopranistka Anna Netrebko, Maurizia zpíval polský tenorista Piotr Beczała, kněžnu z Bouillonu gruzínská mezzosopranistka Anita Rachvelishvili a Michonneta Ital Ambrogio Maestri. Režisérem byl Skot sir David McVicar. Představení bylo provedeno v dobových kostýmech a s citlivým navedením atmosféry rokokové Francie.

Adriana Lecouvreur je opera o čtyřech dějstvích skladatele Francesca Cilei na italské libreto, které napsal Arturo Colautti. Námětem byla divadelní hra z roku 1849 s názvem (ve francouzštině) "Adrienne Lecouvreur", jejímiž autory byli Eugène Scribe a Ernest Legouvé. Opera byla poprvé provedena 6. listopadu 1902 v Teatro Lirico v Miláně.

Adriana Lecouvreur est un opéra en quatre actes, musique de Francesco Cilea, livret d'Arturo Colautti, d'après la pièce d'Eugène Scribe, "Adrienne Lecouvreur" (1849). Il est créé à Milan, au Teatro Lirico, le.


Mládí a politická kariéra.

Maturitní vzdělání získal v Dakaru v Senegalu a bakalářský titul na univerzitě v Dakaru. Poté odešel do École nationale de l'aviation civile v Paříži, protože snil o tom, že se stane pilotem, ale kvůli motorické nespolehlivosti při lékařských testech se tento sen stal nemožným.  V roce 1983 se podílel na obchodu s obalovými a zemědělskými vstupy. V roce 1985 se vrátil do Beninu a založil firmu Intercontinental Distribution Company (Société Distribution Intercontinentale), která dodává výrobcům bavlny zemědělské produkty. V roce 1990, po doporučení Světové banky v rámci dohody o hospodářské liberalizaci zavedené v západoafrických státech, byl Benin vyzván, aby vystoupil ze sektoru výroby bavlny. Poté získává šanci založit tři továrny na vyzrňování bavlny v zemi. Byl také známý jako "král bavlny" pro jeho účast v bavlnářském průmyslu.  Byl jedním z hlavních finančních podporovatelů prezidenta Yayiho Boniho a financoval jeho kampaně ve volbách v roce 2006 a 2011. Jeho společnost Benin Control získala v roce 2011 dva podniky ve vlastnictví státu. V roce 2011 obdržel od vlády lukrativní trh programu ověřování dovozu (PVI). V roce 2012 uprchl do Francie poté, co byl obviněn ze zpronevěry ve výši více než 18 milionů eur. Prezident Yayi Boni ho obvinil z účasti na jeho otrávení. V roce 2014 byl však zproštěn viny a mohl se vrátit zpátky do Beninu. V roce 2015 americký časopis Forbes označil jej za 15. nejbohatší osobu v subsaharské Africe s bohatstvím v hodnotě zhruba 400 milionů dolarů.  Talon jako nezávislý kandidát kandidoval v prezidentských volbách v březnu 2016. Ačkoli v prvním kole skončil druhý před premiérem Lionelem Zinsou, vyhrál druhé kolo se 65% hlasů. Svou inauguraci měl 6. dubna 2016 a složení jeho vlády bylo oznámeno později v průběhu dne. Talon se zavázal, že za pět let zvýší bohatství Beninu a zlepší vztah s Francií.

Patrice Guillaume Athanase Talon (* 1. května 1958 Ouidah, Benin) je beninský podnikatel a od roku 2016 je také 8. prezident Beninu.

Patrice Talon, né le à Ouidah, est un homme d'affaires et homme d'État béninois, président de la République depuis le.


Postava.

Desátý Doktor je ztvárněn hercem Davidem Tennantem. Tennant hrál roli Doktora během třech sérií a také se objevil ve čtyřech velikonočních dílech, třech speciálních dílech roku 2009 „Planet of the Dead“, „The Waters of Mars“, „The End of Time“ a ve speciálním dílu k oslavě 50 let seriálu „The Day of the Doktor“.  Desátý Doktor občas nosí hnědý nebo tmavě modrý oblek, košile s kravatou. Jindy nosí šedé nebo černé tričko a má dlouhý hnědý plášť, který, jak sám říká, mu darovala Janis Joplin. Také nosí vysoké kecky značky Converse.  Typické zařízení, které používá Doktor, je sonický šroubovák. Desátý Doktor má docela elegantní šroubovák s metalickým tělem a modrou diodou na konci. Sonický šroubovák Desátého Doktora se liší od předchozích analogů tím, že má psychické rozhraní a sám vybírá vhodný režim práce. TARDIS Desátého Doktora zvenku vypadá skoro stejně jako u minulých inkarnací, ale mění se konzolová místnost – má měděnou ozdobu a sloupy ve formě dřeva.

Povaha.

Na první pohled se zdá, že v této inkarnaci je Doktor bezstarostný a veselý. Lze ho nazvat hovorným, často skrývá své skutečné pocity za maskou a prázdnými řečmi.  Desátý Doktor je romantikem více než všichni předchozí. Cítil skutečnou lásku ke své spolucestující – Rose. V jednom z dílů Doktor zanechal své lidské ztělesnění, které má stejný rozum a paměť jako skutečný Doktor, společně s Rose na Zemi. Rose a Doktor-člověk zůstávají v paralelním světě a Doktor odlétá v TARDIS.  Kolem Doktora je vždy spousta lidí, ale on se cítí osamělý. Když se Doktor dozvěděl, že Vládce je živý, tak byl opravdu šťastný, protože ho smrt starého kamaráda velmi trápila.  Bez ohledu na to, že je Desátý Doktor skoro vždy dobrý a milosrdný, k nepřátelům se chová nelítostně a chladnokrevně.

Kritika a hodnocení.

Desátý doktor byl výjimečně populární ve fandomu. Je považován za jednu z nejlepších inkarnací Doktora. BBC dokonce chtěli ukončit seriál v roce 2010, protože mysleli, že bez Tennanta se nebude líbit publiku.  V roce 2006 a 2007 získal cenu National Television Awards jako nejpopulárnější herec.  V roce 2016 čtenáři Digital Spy zvolili Desátého Doktora za nejlepší televizní postavu 21. století.

Desátý Doktor (angl. "Tenth Doctor") je jedenáctá a dvanáctá reinkarnace Doktora, hlavního hrdiny kultovního britského televizního sci-fi seriálu "Pán času" ("Doctor Who"). Poprvé se Desátý Doktor objevil v závěru první série „The Parting of the Ways“ roku 2005.

Le Dixième Docteur est la dixième incarnation du Docteur, personnage principal de la série télévisée britannique de science-fiction "", produite par la. Il est interprété par David Tennant, qui a tenu ce rôle de 2005 à 2010. Il est le deuxième écossais à jouer ce rôle, le premier étant Sylvester McCoy, qui a joué le septième Docteur entre 1987 et 1989 puis en 1996.


Život.

Narodila se jako Judith Grace Guions v St. Pauls v Severní Karolíně, byla vychovávána babičkou ve Fayetteville a začala zpívat v kostele. Po přestěhování do Brooklynu začátkem roku 1950 ji převzal Lee Drinkard Warrick z The Drinkard Singers.  Od 14 let začala pravidelně vystupovat s rodinnou gospelovou skupinou, která se původně vytvořila v Savannah v Georgii kolem roku 1938 a která občas zahrnovala i sestru Lee Warrickové, Emily (později známou jako Cissy Houston) a dcery Dionne a Delia (později lépe známé jako Dionne a Dee Dee Warwick).  Debutovala s Drinkard Singers – kteří se stali později známí jako Sweet Inspirations – na jejich albu z roku 1954 "The Newport Spiritual Stars". Opustila Drinkard Singers v roce 1960 a natočila svou první sólovou nahrávku, "More Than You Know", na Ember Records. Toto bylo následováno dalšími singly u několika nahrávacích společností, ale s malým komerčním úspěchem, ačkoli "You Busted My Mind" se později stalo úspěšným v kruhu "UK's Northern soul nightclub".  Byla provdaná za jazzového bubeníka Leo Gatewooda a měla s ním dva syny. Pracovala jako doprovodná vokalistka s umělci jako Ray Charles, Aretha Franklinová, Van Morrison, Donny Hathaway a Wilson Pickett. V roce 1979 měla mozkový tumor a po jeho vyléčení zpívala příležitostně v gospelovém sboru Cissy Houston v Newarku v New Jersey.  Poté, co měla dopravní nehodu, zemřela po komplikacích o několik týdnů později. Měla 62 let. Přežili ji dva synové, Todd a Leo Gatewood, bratr, Raymond Guions, a její sestra, paní Sylvia Shemwell.

Externí odkazy.

Diskografie  Judy Clay You Busted My Mind

Judy Clay (12. září 1938 – 19. července 2001) byla americká soulová a gospelová zpěvačka, která v 60. letech dosáhla největšího úspěchu jako členka pěveckého dua.

Judy Clay, pour l'état civil Judy Guions, née le à St Pauls (Caroline du Nord), morte le à Fayetteville (Caroline du Nord), est une chanteuse américaine de rhythm and blues et de soul music


Životopis.

Parsons se narodil v Adelaide v Jižní Austrálii, ale vyrostl v Coloradu a Texasu. Přestěhoval se do Los Angeles, kde navštěvoval Univerzitu Jižní Kalifornie poté, co byl přijat do bakalářského hereckého programu. Je členem taneční společnosti Boom Kat Dance Theatre v Santa Monice v Kalifornii.

Kariéra.

Jako dítě propůjčil svůj hlas postavám japonských filmů pro společnost ADV Films, např. "Nadia: The Secret of Blue Water" nebo "Devil Lady". V roce 2009 se poprvé objevil v roli Ethana Lovetta v telenovele stanice ABC "General Hospital." Původně byl obsazen do vedlejší role, ale krátce poté, co se jeho postava objevila na televizní obrazovce, s ním byla podepsána smlouva na delší dobu. V prosinci roku 2011 oznámil, že se rozhodl smlouvu znovu nepodepsat. Naposled se na obrazovkách televize objevil v březnu 2012. V květnu 2012 získal nominaci na Cenu Emmy v kategorii nejlepší mladý herec. V dubnu 2013 se do seriálu na dva díly vrátil, a to díky 50. výročí. Znovu si roli zahrál ve dvou dílech v roce 2015.  Během let 2012 a 2013 hrál postavu Godota v seriálu stanice ABC Family "Bunheads", po boku Sutton Foster. Seriál byl po odvysílání první řady zrušen. V roce 2014 nahradil Luka Grimese v roli Jamese v seriálu "Pravá krev". Během let 2014 až 2017 si zahrál ve dvaadvaceti dílech seriálu "The Originals." V roce 2017 si zahrál postavu Jeníčka/Jacka/Nicka Bransona v osmi dílech seriálu "Bylo, nebylo". V roce 2018 získal hlavní roli Maxe Evanse v seriálu stanice The CW "".

Nathan Dean Parsons (* 16. června 1988 Adelaide, Austrálie) je americký herec, který se proslavil rolí v telenovele "General Hospital" a v seriálech "Pravá krev", "The Originals" nebo "Bylo, nebylo". Od roku 2019 hraje hlavní roli Maxe Evanse v seriálu stanice The CW "".

Nathan Dean Parsons, est un acteur australo-américains, né le à Adélaïde (Australie). Il est connu pour son rôle d'Ethan Lovett dans la série télévisée "Hôpital central," de Jackson Kenner dans "The Originals" et de Max Evans dans "Roswell, New Mexico"