Život a dílo.

Mládí a učení.

Podrobnosti o mládí a učednických letech del Sarta zaznamenal Giorgio Vasari ve svých "Životech nejvýznačnějších malířů, sochařů a architektů". Andrea del Sarto se narodil a vyrůstal ve Florencii; jeho otec Agnolo di Francesco se živil jako krejčí (italsky "sarto"), odtud ono označení "del Sarto" ("syn krejčího"). Jako sedmiletý byl poslán do učení ke zlatníkovi, ale pro svůj výrazný talent pro kresbu přešel k malíři Gian Barili a později k Pieru di Cosimo. Během učednických let si Andrea cvičil své malířské dovednosti např. při kopírování kartonů Bitva u Anghiari od Leonarda da Vinci a Bitva u Casciny od Michelangela. V prosinci 1508 vstoupil do florentského cechu lékařů a lékárníků, kam patřili i malíři, a společně s malířem Franciabigiem (Francesco di Cristofano, 1482-1525), se kterým se spřátelil, založil vlastní dílnu na Piazza del Grano; později přesídlili ke klášteru SS. Annunziata.

Rané a vrcholné dílo.

První významnou zakázku obdržel Andrea del Sarto od Compagnia dello Scalzo (bratrstvo Bosého) při klášteře Scalzo ve Florencii. Sarto měl vytvořil cyklus 12 monochromních fresek zobrazující náměty ze života sv. Jana Křtitele. Na cyklu pracoval s přestávkami několik let, začal patrně 1507-1508 a pokračoval v letech 1515-1526. Další cyklus fresek zhotovil pro klášter servitů v klášteře SS. Annunziata – šlo o pět výjevů ze života sv. Filipa Benizziho (1509–1510). Později v témže klášteře namaloval fresky Klanění tří králů (1511) a Narození Panny Marie (1513-1514). V roce 1511 obdržel del Sarto další významnou zakázku na freskovou výzdobu refektáře v klášteře vallombroských mnichů San Salvi. V medailonech na klenbě zobrazil postavy čtyř řádových světců a Nejsvětější Trojici. Rozsáhlá scéna Poslední večeře, která pokrývá celou jednu stěnu refektáře, však vznikla až v letech 1526-1527. Kolem r. 1511 pravděpodobně navštívil del Sarto Řím, ačkoli tato jeho cesta není doložena. Nasvědčovala by tomu však změna jeho malířského stylu – vyšší míra monumentálnosti, určité vyzrálosti a posun k manýrismu, což se projevilo i na koloritu jeho maleb. R. 1515 spolupracoval Andrea s Jacopem Sansovinem a dalšími umělci při práci na dekoracích a dočasné fasádě pro florentskou katedrálu u příležitosti slavnostního vjezdu papeže Lva X. do města. V následujících letech zhotovil několik oltářních obrazů, znázorňujících nejčastěji madonu s dítětem, Svatou rodinu či světce; nejslavnější z nich jsou Madona s harpyjemi (1517) a Disputace o Nejsvětější Trojici (1518).

Cesta do Francie.

Kolem r. 1517 se Andrea del Sarto oženil s Lucrezií del Fede a v r. 1518 obdržel pozvání od francouzského krále Františka I., kterému se Andreovy práce zalíbily. Andrea odjel do Francie, kde až do r. 1519 působí jako dvorní malíř. Během jeho francouzského pobytu vzniklo několik prací, např. Charitas (1518, Louvre).

Návrat do Florencie.

V r. 1519 pod záminkou návštěvy své ženy, příbuzných a přátel odjel do Florencie. Tam zůstal, ačkoli před odjezdem francouzskému králi slíbil, že se k jeho dvoru po uskutečněné návštěvě zase vrátí. Za peníze, které od Františka I. dostal jako zálohu na svá další díla, si ve Florencii postavil dům. Vasari ve svých "Životech" píše, že del Sarto tak učinil na nátlak své manželky a že se chtěl do Francie vrátit; avšak podle toho, že zpronevěřené peníze uložil, zčásti utratil a ve Florencii přijal velké zakázky, lze soudit, že zpáteční cestu do Francie neplánoval. Po návratu z Francie došlo k další změně v del Sartově malířském stylu: práce z tohoto období se vyznačují rafinovanými kompozicemi, elegantními pózami postav a osobitým kolorismem. V letech 1519-1521 pracovali malíři Andrea del Sarto, Franciabigio, Andrea di Cosimo Feltrini a Pontormo na výzdobě sálů vily v Poggio a Caiano. Andrea zhotovil fresku představující Triumf Caesara. Rozsáhlý freskový cyklus nebyl vzhledem k úmrtí zadavatele práce papeže Lva X. r. 1521 v úplnosti realizován a dokončil jej až později Alessandro Allori (1578-1582). V letech 1522-1523 se del Sarto vrátil ke staré zakázce: freskovému cyklu v klášteře Scalzo. Když ve Florencii vypukla r. 1523 morová epidemie, odešel Andrea i s manželkou, nevlastní dcerou, švagrovou a pomocníkem do Mugella, kde vytvořil pro kamaldulské jeptišky z kláštera San Pietro a Luca obraz Oplakávání Krista (1524).

Pozdní dílo a úmrtí.

R. 1526 zhotovil Andrea fresku Poslední večeře v klášteře San Salvi. Jeho pozdní práce jsou charakteristické tendencemi k abstraktnějšímu a sochařštějšímu zpracování námětů; tlumenější barvy, které v tomto období užíval, inspirovaly toskánské umělce v období protireformace. V roce 1530 byla Florencie obléhána armádou císaře Karla V.. Po skončení obléhání vypukla ve městě znovu morová epidemie, malíř však tentokrát ve svém rodišti zůstal. Dne 28. či 29. září 1530 čtyřiačtyřicetiletý Andrea del Sarto umírá, pravděpodobně na onemocnění morem. Je pohřben v kostele SS. Annunziata.

Umělecké vlivy a malířská technika.

Umělecké vlivy.

Del Sartova raná díla jsou silně ovlivněna nejen jeho učitelem Pierem di Cosimo, ale i třemi největšími představiteli italského malířství dané doby a del Sartovými současníky: Leonardem da Vinci, od něhož převzal techniku sfumata, Michelangelem a monumentalitou jeho figur a Raffaelem a obrazy madon z jeho florentského období, které del Sarta zaujaly znázorněním emocí a citovostí. V del Sartově raném tvůrčím období lze těžko odlišit jeho styl od stylu Franciabigia, neboť si byly velmi podobné: oba malíři byli ovlivněni Fra Bartolomeem a nadto pracovali určitou dobu společně. Sám Andrea ovlivnil mnoho umělců, jeho současníci ho zbožnovali. Znatelný vliv měl na své žáky, jimiž mj. byli Jacopo da Pontormo, Rosso Fiorentino, Francesco Salviati a Giorgio Vasari. Koncem 16. stol. v období protireformace se k Sartovu dílu jako k inspiračnímu vzoru obraceli malíři Santi di Tito, Jacopo da Empoli či Federico Barocci.

Pracovní metody a technika.

Pro každou malbu si del Sarto vytvářel sérii přípravných kreseb; ze skic i podkreseb obrazů je patrné, že byl brilantním kreslířem. Ovládal skvěle kolorit, jeho způsob užívání barev byl svébytný a rafinované. Modely pro své obrazy si vybíral z bezprostředního okolí: byli jimi Andreovi přátelé a příbuzní, ale především jeho manželka – podle Vasariho zachytil Lucreziinu podobu nejen na portrétech, ale i na mnoha dalších obrazech a nejedna madona by měla nést její portrétní rysy (např. Madona s harpyjemi).

Životopisci.

Giorgio Vasari.

Giorgio Vasari se podle svých slov učil v del Sartově dílně v polovině 20. let 16. stol. Při sepisování del Sartova životopisu tak čerpal ze svých vzpomínek a z vyprávění současníků. Ve svých Životech líčí jeho povahu takto:  ""jedinečný Andrea del Sarto, v němž příroda i umění ukázaly, čeho všeho může malířství dosáhnout pomocí kresby, malby a invence, jestliže se spojí v jediné osobě; vždyť kdyby byl Andrea býval jenom trochu odvážnějšího ducha ve shodě s neobyčejně hlubokým důmyslem a umem, jimiž se vyznačoval v malbě, nemohl by se mu bez nejmenších pochyb nikdo vyrovnat. Ale jistá nesmělost ducha a prostá, skromná povaha nikdy nedovolily, aby se u něho projevil onen živý zápal a ona nezkrotnost, jež by z něho společně se vším ostatním udělaly opravdu božského malíře...""  Vasari zdůrazňuje del Sartovu skromnost a jistou neprůbojnost; často si prý nechával platit za obrazy méně, než by zasluhovaly. „Pohromou“ podle Vasariho byl pro del Sarta sňatek s Lucrezií del Fede, kterou sice Andrea velmi miloval, ačkoli mu způsobila "jen samé trápení". V prvním vydání "Životů" se o ní vyjadřuje zvlášť ostře: vyčítá jí, že překazila del Sartovu nadějnou kariéru u francouzského dvora, zapříčinila jeho bídu a nakonec ho nechala napospas nemoci a smrti; ve druhém vydání tento odstavec chybí a celkově je tón, jakým se Vasari v tomto vydání o Lucrezii vyjadřuje, o trochu mírnější, aniž by však zmizel docela.

Andrea del Sarto v umění a krásné literatuře.

Hodnocení del Sarta jako umělce bylo silně ovlivněno Vasariho medailonem, ve kterém je popisován jako talentovaný, ale nesmělý malíř, kterému vládne jeho zbožňovaná, ale tyranská manželka. Tento obraz nadaného malíře, který je „pod pantoflem“, inspiroval umělce z pozdějších období a podnítil jejich romantické představy. Alfred de Musset napsal hru "Andrea del Sarto" (1833) a Robert Browning monolog ve verších "Andrea del Sarto" (1855). Fred Bérence je autorem románu o životě Andrea del Sarta nazvaný "Madona s harpyjemi", Ernest Jones naopak vypracoval psychoanalytickou studii umělce. Zmínka o malíři se objevuje i v jedné z básní Vítězslava Nezvala „Kapesní šátek“ ve sbírce "Sbohem a šáteček" (1933):  "Ty jenž jsi miloval jak Andrea del Sarto / vrať očím krásných žen svůj šátek z hedvábí"

Andrea del Sarto, vlastním jménem Andrea d'Agnolo ( Florencie 11. července 1486 – Florencie 28. nebo 29. září 1530) byl jedním z předních italských malířů vrcholné renesance a raného manýrismu. Maloval především díla s náboženskou tematikou, ale i portréty.

Andrea del Sarto (André del Sarte en France au ), de son vrai nom Andrea d'Agnolo di Francesco di Luca ou Andrea d'Agnolo di Francesco di Luca di Paolo del Migliore Vannucchi ou plus simplement Andrea Vannucchi, né le à Gualfonda près de Florence et mort le à Florence, est un peintre italien de la Haute Renaissance.


Formát.

Formát Geek code je parodií na formát generovaný šifrovacím programem PGP. První řádek po uvození označuje verzi kódu. Další řádek začíná písmenem G, spolu některým z dalších písmen, označující povolání geeka. Může jich být i několik, v tom případě se jednotlivé skupiny oddělují lomítkem (GTM/TW/S). Na výběr je 24 možností, plus čtyři speciální:  Dále následuje seznam položek, z nichž každá označuje některou kategorii a geekův postoj k ní. Každá položka sestává z písmenného či číselného označení (rozlišuje se velikost písmen) a řetězce plusů a mínusů (někdy navíc i další speciální znaky), které označují geekův vztah k danému tématu: plusy kladný, mínusy záporný. Například označení codice_5 se týká Star Treku (což označuje malé písmeno codice_6) a znamená mírně negativní vztah; podle specifikace je přesný význam: Možná je problém ve mně, ale nemám tušení, co na Star Treku kdo vidí. Třeba mi něco uniká, ale prostě to jenom považuju za špatný pořad. Naopak označení codice_7 označuje ve vztahu ke Star Treku fanouška (ale nikoli fanatického), podle specifikace: Je to nejlepší show, co existuje. Mám všechny díly a všechny filmy na kazetě a dokážu doslova citovat celé scény. Taky jsem si postavil pár modelů. Ale na těch srazech mě nikdy nenajdete, tihle lidé jsou divní.  Kromě těchto základních označení lze používat zvláštní znaky pro upřesnění: zavináč označuje neurčitou změnu s časem, závorky rozsah podle nálady a situace, znak codice_8 označuje plánovanou změnu, codice_9 téma, které je pro geeka zdrojem obživy, otazník téma, o kterém geek nic neví, a vykřičník téma, kterého se geek zcela odmítá účastnit, případně odmítá zveřejnit svůj vztah.  Pro dekódování formátu existují automatické nástroje překládající geek code do běžného jazyka (zpravidla angličtiny).

Geek code je textový kód sloužící k popsání osobnosti, názorů a zájmů geeků. Myšlenkou je zapsat vše, co je pro osobnost charakteristické, do jednotného formátu. Po přečtení kódu si mohou ostatní udělat obrázek o tom, jak pisatel vypadá, co ho zajímá apod. Kdysi bylo na internetu běžné používat geek code v e-mailových podpisech, dnes se občas objevuje na osobních webových stránkách.

Le Geek Code est une suite de lettres et de symboles que les geeks utilisent pour renseigner les autres geeks sur leur personnalité, leur apparence, leurs domaines d'intérêt et leurs opinions. L'idée est qu'un geek peut écrire (encoder) tout ce qui le rend unique, différent des autres geeks, dans un format très compact : le Geek Code. Après quoi, d'autres geeks peuvent lire le Geek Code et le déchiffrer, pour en déduire à quoi ressemble l'auteur, ce qu'il aime, etc. Ce code est considéré très geek : difficile à lire, il évoque bien l'archétype du message informatique incompréhensible.


Historie.

První zmínky o obci pocházejí již z roku 970 z období vlády knížete Boleslava II.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve vsi Kunice "(374 obyvatel, katol. kostel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: lékař, 2 hostince, kolář, kovář, mlýn, pekař, 4 řezníci, 2 obchody se smíšeným zbožím, spořitelní a záložní spolek pro Kunice, trafika, truhlář.  V obci Dolní Lomnice "(přísl. Horní Lomnice, Chlum, Vidovice, 337 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Kunic)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: družstvo pro rozvod elektrické energie v Dolní Lomnici, 3 hostince, kamenoprůmysl, kovář, žulový lom, vodní družstvo meliorace, pekař, rolník, 3 obchody se smíšeným zbožím, 2 trafiky, 2 velkostatky (Fantová, Chlum).

Školství.

Mateřská škola.

V obci funguje mateřská škola s celkovými čtyřmi třídami.

Základní škola.

Historie.

Školství má v Kunicích dlouhou tradici. První zmínky o žádost občanů na vybudování školy se datují již do roku 1847. Stavba školy byla zahájena roku 1899 a při stavbě pomáhali téměř všichni občané Kunic. Slavnostní zahájení školní výuky bylo stanoveno na 2. září 1900 a do první třídy nastoupilo 66 kunických prvňáčků. Škola byla v roce 1979 zrušena a 33 dětí bylo i s učitelkou převedeno do školy ve Velkých Popovicích.

Současnost.

K novému otevření školy v Kunicích došlo až po 35 letech. V roce 2013 okolní školy přestaly z kapacitních důvodů přijímat žáky z Kunic a zároveň vlivem nové výstavby průběžně docházelo nárůstu počtu místních dětí. V 2014 proto došlo k znovuotevření školy. V prvním školním roce do první třídy nastoupilo 16 žáčků.  V letech 2018-2019 došlo k celkové rekonstrukci a přístavbě školy, vznikla nová dvě podlaží, školní knihovna, odborné a kmenové učebny, zrekonstruovány sítě, sociální zařízení. Škola tak nyní kapacitně vyhovuje i pro druhý stupeň až do 9. třídy.

Doprava.

Katastrem obce prochází dálnice D1, exit 15 (Všechromy) je ve vzdálenosti 3 km. V západní části území prochází krátký úsek silnice II/107. Obcí dále prochází silnice III. třídy:  Železniční trať ani stanice na území obce nejsou. Nejbližší železniční stanicí jsou Strančice ve vzdálenosti 1,5 km ležící na trati 221 z Prahy do Benešova.  V obci měly v roce 2011 zastávku autobusové linky Strančice-Velké Popovice-Kamenice, Strančice-Kunice,Všešímy a Strančice-Velké Popovice-Mirošovice s mnoha spoji.

Sport.

Fotbal  Nejstarší dochovanou sportovní aktivitou v obci je fotbal. První zmínky o fotbalovém utkání pochází z roku 1901. V roce 1934 byl založen fotbalový klub SK Kunice.  Dnešní klub – TJ Kunice – má vlastní areál v jižní části obce. Vznikal od roku 1968; slavnostně otevřen v dnešní podobě byl v roce 1986. Od té doby se neustále rozvíjí – v současnosti má dvě travnatá hřiště a tréninkovou plochu. Na hlavním hřišti několikrát trénovala i česká fotbalová reprezentace.

Kunice jsou obec v okrese Praha-východ, ležící asi 8 km jihovýchodně od hranic Prahy. Žije zde obyvatel. Nejvyšším bodem obce je vrch Bartošky (487 m n. m.).

Kunice est une commune du district de Prague-Est, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Původ označení.

V raném středověku pojmenovávali Židé, přicházející do Evropy, nové země podle zemí, které byly uvedeny v Bibli. Území dnešního Německa pojmenovali po biblické zemi "Aškenaz" (Genesis 10, 3). Aškenaz byl synem Gomera, kterého rabínští učenci ztotožnili s prapředkem Germánů (Joma 10a). V některých dalších pramenech, včetně křesťanských, je "Aškenaz" ztotožňován se Skandinávií. O „zemi Aškenaz“ jako o Německu a „jazyce Aškenaz“ jako němčině píše i Raši ve svých glosách k Talmudu. První zmínka, která ukazuje Aškenaz jako svéráznou kulturní identitu, pochází od Ašera ben Jechiela, narozeného v Německu, ale působícího v Toledu ve Španělsku. O svých předcích hovoří jako „o učencích Aškenazu“, kteří měli přijmout Tóru a tradice přímo od učenců z Erec Jisra’el, a jejich úroveň „je v tomto mnohem vyšší než úroveň synů této země“ (tj. Španělsko a sefardští Židé).

Historie.

Aškenázské kulturní centrum se ve svém prvopočátku (10.–11. století) nacházelo na území severní Francie, Porýní a západního Německa. V tomto období se zrodily základy aškenázské kultury, především díky halachickým ustanovením tehdejší hlavní náboženské autority aškenázských židů Geršoma ben Jehudy, zvaného "Me’or ha-gola" (světlo vyhnanství), byla ustanovena rovněž i liturgie (Machzor Vitry) a vyvinul se vlastní systém studia biblických a talmudických textů (Raši), který později inspiroval sefardské učence jako Nachmanides nebo Šlomo ben Avraham ibn Adret.  První přesun nastal během 11. a 12. století, kdy byli křižáky vyvražděni Židé v Porýní a ve Francii. Vraždění Židů proběhlo po celém území Německa a dokonce i Čech, tam už ovšem s menší intenzitou. Následkem toho se centrum kultury aškenázských Židů začalo posouvat směrem na východ. V 15. a 16. století již bylo centrum někdejšího západoevropského židovstva v důsledku vyhánění a nesnesitelných životních podmínek přesunuto do Polska, Litvy, Čech, Maďarska a později ještě dále na území dnešního Ruska a Ukrajiny. Zde se rozdělilo na řadu dílčích minhagů, které se od sebe odlišovaly více či méně. Aškenázské židovstvo tak nikdy nebylo homogenním celkem.  Až do 20. století se hlavní centrum populace soustředilo v tzv. pásu osídlení, což bylo území dnešní Litvy, Běloruska a Ukrajiny sahající od Baltského až k Černému moři. Také zde se přes počáteční výhody stávali Židé cílem útoků a pogromů. Největší pogrom do druhé světové války znamenalo kozácké povstání pod vedením Bohdana Chmelnického, kterému padlo za oběť několik desítek tisíc Židů (v té době zhruba 40 % židovské populace Ukrajiny). Z této oblasti Židé emigrovali během 19. století do USA, později rovněž s nástupem sionismu do Palestiny. Během druhé světové války byla více než polovina evropských Židů vyvražděna – největší ztráty utrpěla právě populace Polska (cca 3 000 000), SSSR (cca 1 000 000) a Maďarska (cca 450 000). Kromě zbytků populace ve východní Evropě je dnes hlavním centrem aškenázského židovstva především Izrael a USA.

Kultura aškenázských Židů.

Na rozdíl od sefardských Židů žili Aškenázové v poměrně nepřátelském prostředí, vystaveni častým útokům ze strany okolního, především křesťanského obyvatelstva. To způsobilo, že v otázkách náboženství byli mnohem rigidnější než Sefardé, kteří neměli problém se zakomponováním cizích vlivů do židovské náboženské filozofie. Méně u nich byla rozvinuta poezie, přesněji pak poezie a literatura světského rázu, velký důraz byl ale kladen na studium náboženských textů. Bible, Talmud a komentáře k nim se staly osou aškenázského kulturního života a normativním pramenem aškenázských kulturně-náboženských zvyků a tradic. V aškenázském prostředí se díky stísněné situaci vytvořily rovněž mnohem vhodnější podmínky pro vznik fundamentalistických a pietistických hnutí (chasidismus) a velkou roli v aškenázské kultuře hrálo i mučednictví – "kiduš ha-Šem" (dosl. posvěcení Jména (Božího)).

Halacha a zvyky.

V 10. století přijali aškenázští židé jako závazné nařízení "takanu" vydanou Geršomem ben Jehudou ohledně manželství – totiž monogamní manželství (ačkoli Tóra polygamii nezakazuje) a pravidlo, že v případě rozvodu musí s rozvodem souhlasit i žena. Zároveň se od té doby vyvíjel specifický liturgický ritus – "nosach" – charakteristický pro všechny aškenázské obce. Aškenázský ritus je oproti sefardskému, kromě jiného, pořadí a frekvence některých modliteb charakteristický i cenzorskými zásahy ze strany křesťanů, kteří chápali některé pasáže v židovských modlitbách (Kadiš, Alejnu) jako urážlivé vůči křesťanství.  Během středověku se vyvinula taktéž odlišná výslovnost hebrejštiny stejně tak jako vlastní jazyk, jidiš. Aškenázští židé také kromě odlišně liturgické praxe dodržují mírně odlišné zvyky na Pesach, ohledně kašrutu a některých dalších svátků – tyto změny byly ve většině případů vynuceny podnebím a prostředím, ve kterém žili. Vyvinul se i typ vlastního aškenázského hebrejského písma, založeného na bázi středověkého manuskriptu.  Vývoj halachy byl charakterizován vzájemným ovlivňováním aškenázských a sefardských Židů. Na jedné straně byl Šulchan Aruch sefardského autora Josefa Kara ovlivněn a inspirován dílem "Arba'a Turim" aškenázského učence Ja'akova ben Ašera, na druhé straně Karo dával v závěrečných rozhodnutích přednost sefardským autoritám, což způsobilo, že Šulchan Aruch zpočátku nebyl mezi aškenázskými Židy přijat. Šulchan Aruch se stal halachicky uznávaným dílem až po doplnění polským rabínem Moše Iserlisem. V současnosti je nejvyšší halachickou autoritou aškenázských židů sbor "Eda ha-charedit" v Jeruzalémě a Vrchní rabinát Izraele, který je rozdělen mezi aškenázské a sefardské židy.

Aškenázové (: אשכנזים, "Aškenazim"), též aškenázští Židé (: יהדות אשכנז, "jahadut Aškenaz"), jsou Židé, jejichž předkové pocházejí ze střední a východní Evropy.

L'appellation Ashkénazes \aʃ.ke.naz\, Ashkenazes ou Ashkenazim (de l'hébreu : אַשְׁכְּנַזִּים) désigne les Juifs d'Europe centrale et orientale. Ils constituent avec les Séfarades et les Mizrahim l'un des principaux groupes ethniques juifs.


Historie.

Historie Uhříněvsi sahá do 13. století. Nejstarší záznamy pocházejí z období kolem roku 1227, kdy se pod názvem Vgrinewez objevuje ve výčtu lokalit. Další zmínka je v listině z roku 1228, kdy je Uhříněves zapsána ve vlastnictví kláštera sv. Jiří na Pražském hradě. Tehdy se o ní píše jako o "Ugrina ves". Svůj název dostala patrně po svém zakladateli, jakémsi Ugrim, který se zde usadil a založil osadu.  V roce 1622 koupil v pobělohorské konfiskaci panství Uhřiněves (poněmčeno: Auřinowes) kníže Karel I. (1569–1627) z Liechtensteina. V roce 1850 obec v okrese Říčany, V letech 1869–1890 obec v okrese Český Brod. V roce 1898 stále velkostatek v majetku rodu Liechtensteinů. V roce 1900–1910 obec v okrese Žižkov. V letech 1921–1950 obec v okrese Říčany. V letech 1961–1970 obec v okrese Praha-východ. V roce 1992 městská část Prahy 10.  K největšímu rozvoji Uhříněvsi dochází v 19. století. Z vesnice se v roce 1866 stává městys. Rozvíjí se zemědělství i průmysl. V roce 1850 je postaven parní mlýn, roku 1866 místní cihelna a roku 1868 je postaven místní cukrovar. Díky stavbě železniční trati Praha – České Budějovice, která byla budována v roce 1870, se Uhříněves spojila s okolím. Díky přílivu obyvatelstva do obce dochází k výstavbě nových domů, výstavných vil, ale například i nové školy. V té době měla Uhříněves zhruba 2600 obyvatel. Rozvíjí se i kulturní a společenský život a sport. Vznikají nová sdružení a spolky. Roku 1913 byl městys Uhříněves povýšen na město a o rok později byl schválen i městský znak, navržený akademickým malířem Jindřichem Bubeníčkem, který se používá dodnes jako znak městské části Praha 22.  V roce 1920 byl v rámci pozemkové reformy zestátněný dvůr Uhříněves a Netluky s mlýnem Podleskem pronajat jako školní dvůr pro zemědělský odbor Českého vysokého učení technického v Praze, v roce 1923 ministerstvem školství a osvěty odkoupen. Školní závod zemědělský UHŘÍNĚVES II. nadále spravovalo ministerstvo školství a osvěty jako státní podnik.  Asi v 9 hodin 25. dubna 1945 zaútočily americké stíhací letouny, tzv. hloubkaři, na kolonu německých uprchlíků, která se nacházela v ulici Přátelství, mezi cukrovarem a náměstím Protifašistických bojovníků. Počet obětí není znám. Zahynuli také dva místní obyvatelé a dva byli zraněni.  Po únoru 1948 prodělal změny i Školní zemědělský závod, při kterém ministerstvo zemědělství pořádalo výcvikové kurzy pro družstevníky JZD. V roce 1953 sem přemístilo Výzkumný ústav živočišné výroby (nyní farma Uhříněves).

Současnost.

V současnosti je Uhříněves jedním z velkých rozvojových území Prahy. V posledních deseti letech zde byly kompletně zrekonstruovány inženýrské sítě, komunikace a chodníky. Od roku 2000 prochází přestavbou centrum Uhříněvsi na plochách po zrušeném cukrovaru, Dřevopodniku a přilehlých volných plochách blízko nádraží. Na nově vzniklém Novém náměstí vznikají bytové domy a prodejny. V roce 2002 zde byla otevřena nová radnice Úřadu městské části Praha 22.  Uhříněves se potýká se silnou automobilovou dopravou, která je vedená ulicí Přátelství středem obce a dále pokračuje na Říčany jako silnice I/2. Problémem je také velké množství kamionů směřujících do překladiště firmy Metrans umístěného na železniční trati mezi Uhříněvsí a Horními Měcholupy, které je podle vyjádření vlastníka největším vnitrozemským překladištěm ve střední a východní Evropě.

Pamětihodnosti.

Synagoga.

Bývalá synagoga, postavená v letech v pozdně klasicistním slohu se nachází na třídě Přátelství jako č. p. 79.

Židovský hřbitov.

Na severním okraji Uhřínevsi se nachází židovský hřbitov ze 17. století se zachovalými náhrobky.

Zámek.

Zámek z roku 1591, upraven roku 1771. Dnes sídlo výzkumného ústavu.

Další významné stavby.

Mezi další významné budovy patří Uhříněveské muzeum budově bývalého cukrovaru, budova děkanství z roku 1913, renesanční mlýn na potoce (původně templářská vodárna).

Zaniklé stavby.

Mezi zaniklé stavby patří například tvrz zbořená kolem roku 1740 pří výstavbě kostela.

Školy.

V Uhřinevsi se nacházejí dvě školy

Uhříněves () je čtvrť a katastrální území o rozloze 1027,1 ha, tvořící většinu území pražské městské části Praha 22. Od roku 1866 byla Uhříněves městysem, v letech 1913–1974 městem.

Uhříněves (en allemand : Aurschinewes) est un quartier pragois situé dans le nord-est de la capitale tchèque, appartenant à l'arrondissement de Prague 22, d'une superficie de 1 027,9 hectares est un quartier de Prague. En 2018, la population était de 9 548 habitants.


Mládí a začátky kariéry.

Robert Anthony Plant se narodil v západním Bromwichu, jeho matka Annie Celia Plant byla romského původu, jeho otec Robert C. Plant během druhé světové války pracoval jako inženýr pro Královské letectvo. Robert Plant chtěl být zpěvákem odjakživa; když mu bylo čtrnáct let, vydal se na koncert na radnici v Birminghamu na vystoupení Sonny Boy Williamsona. Koncert zahajovaly skupiny Spencer Davis Rhytm-and-Blues Quartet a Long John Baldry's All-Stars, jejichž zpěváci Steve Winwood a Rod Stewart byli o málo starší než Robert Plant. To a ještě fakt, že Steve Winwood také bydlel v Birminghamu, dalo Robertu Plantovi naději, že může zpívat jako oni. Začal si kupovat desky a časopis "Melody Maker", který jako jediný věnoval velkou pozornost i bluesovým, folkovým a jazzovým umělcům; dokud si jej celý nepřečetl, nešel ani do školy. Rodiče jeho vášeň nechápali; když si například pustil nějakou nahrávku a díval se přitom na sebe do zrcadla, řekli mu, že se chová jako blázen, přesto se jej snažili podporovat. Aby se mohl hudbě věnovat, předčasně opustil obchodní školu a začal pracovat jako silniční technik. Zajímal se především o blues, které ho silně ovlivnilo, oblíbil si bluesové hudebníky, jako byli Willie Dixon a Robert Johnson. Později se stal členem birminghamské skupiny Band of Joy, kde se seznámil s bubeníkem Johnem Bonhamem. Hráli většinou upravené skladby skupin, jako byly Love, Moby Grape a Buffalo Springfield. Pronikli až do londýnských klubů, ale když s jim nepodařilo získat smlouvu v žádném studiu, skupina se rozpadla. Potom krátce zpíval a hrál s Alexisem Kornerem, vydali například píseň „Operator“, ale ani tato spolupráce neměla úspěch. Robert Plant začal pracovat na stavbě a po večerech hrál se skupinou Hobbstweedle. V té době ho Peter Grant zval do Londýna, aby si poslechl přehrávky s New Yardbirds.

Led Zeppelin.

V roce 1968 se Robert Plant seznámil s Jimmy Pagem, který hledal členy do své nové skupiny. Setkali se v hudebním klubu, kde Plant se svou kapelou hrál píseň „Somebody to Love“ od Jefferson Airplane. Jimmyho Page jeho hlas, napodobující Janis Joplin, zaujal natolik, že mu ihned nabídl spolupráci. Spojovala je vášeň pro blues. Pro novou skupinu hledali ještě bubeníka a baskytaristu. Robert Plant navrhl svého bývalého spoluhráče na bicí Johna Bonhama a Jimmy Page kontaktoval Johna Paula Jonese, se kterým dříve spolupracoval ve studiu. Kapelu pojmenovali New Yardbirds, což byl odkaz na skupinu The Yardbirds, ze které po rozpadu skupiny kytarista Jimmy Page zbyl jako poslední člen. Brzo začala být skupina známá jako Led |Zeppelin.  Postupně vyšla alba Led Zeppelin I, II a III. K rozpadu skupiny Led Zeppelin došlo v prosinci 1980.  Roku 1975 utrpěli Robert Plant s manželkou Maureen vážná zranění při dopravní nehodě na ostrově Rhodos v Řecku. O dva roky později ho zasáhla ztráta pětiletého syna Karaca, který zemřel na následky žaludeční infekce. Po této události napsal Robert Plant píseň „All My Love“, která se objevila na albu "In Through the Out Door". Robert Plant byl prakticky jediný člen, který se podílel na textech písní. Jako textař se projevil až po naléhání Jimmiho Page na albu "Led Zeppelin III". Jeho tehdejší texty byly mystické a spirituální, někdy inspirované severskou mytologií jako například píseň „Immigrant Song“ právě ze třetího alba skupiny. Písně, jako jsou „Misty Mountain Hop“, „The Battle of Evermore“ či „Over the Hills and Far Away“, jsou zase ovlivněny knihami J. R. R. Tolkiena "Pán prstenů" a "Hobbit". Text písně „The Lemon Song“ se sexuální tematikou je laděn po vzoru blues. Později ho inspiroval Wales, kam v dětství jezdíval do pohoří Snowdonia a roku 1973 si tam koupil farmu. Začal se zajímat o místní památky, kulturu a mytologii. Například píseň „Bron-Y-Aur Stomp“ je pojmenována podle velšské chalupy Bron-Y-Aur z 18. století. Text písně „Stairway to Heaven“ je považován za jeho nejslavnější.

Sólová kariéra.

Dva roky po rozpadu skupiny Robert Plant vydal své první sólové album s názvem "Pictures at Eleven". Debutem se snažil vytvořit novou hudební identitu, vzdálenou od tvorby Led Zeppelin. Většinu písní složil s kytaristou Robbie Bluntem. tehdejším spoluhráčem. Album bylo poháněno rytmy 80. let za doprovodu syntezátorů, můžeme zde najít i několik fúzí španělské a asijské hudby. To vše za doprovodu funkové baskytary. Na albu hostoval zpěvák a bubeník Phil Collins, který roku 1985 bubnoval s Led Zeppelin při výjimečné příležitosti na Live Aid. Druhé sólové album natočil Robert Plant se stejnou sestavou jako první, jen na místo bubeníka Cozy Powella zasedl bubeník skupiny Jethro Tull Barriemore Barlow. Deska vyšla v červenci 1983 na Plantově vlastní značce Es Paranza u firmy Atlantic, se kterou podepsal novou smlouvu po ukončení činnosti značky Swan Song.  Roku 1985 vydal album "Shaken 'n' Stirred". Pop rock se na něm mísí s experimenty, na bicí hrál Richie Hayward (Little Feat), komerčního úspěchu se dočkala píseň „Little by Little“, která se v hitparádě "Billboard" (Billboard Hot 100) umístila na 36. příčce. V roce 1988 následovalo album "Now and Zen", které vzniklo za spolupráce s klávesistou Philem Johnstonem. Na albu najdeme například píseň „Tall Cool One“, do které nahrál kytarové sólo Jimmy Page, píseň se později objevila v reklamě na Coca-Colu. O dva roky později následovalo album "Manic Nirvana", za tři roky poté "Fate of Nations". Zde převládají prvky folku a space rocku, Plant se nechal inspirovat stylem kapely Moby Grape, od které pochází i stará verze písně „Since I've Been Loving You“ z alba "Led Zeppelin III." Jako hosté se na albu objevili zpěvačka Moya Brennan a kytarista Richard Thompson. Coververze „If I Were a Carpenter“ je původně od Tima Hardina.

Page and Plant.

Roku 1994 začal Robert Plant znovu spolupracovat s Jimmy Pagem. Svoji spolupráci nazvali zdánlivě jednoduše – Page and Plant (ve skutečnosti jde o slovní hříčku z jejich příjmení, která označují konkrétní pojmy - doslova „stránka a rostlina“) – a jejich spolupráce trvala až do roku 1998, kdy se Robert Plant vrátil ke své sólové kariéře. Hned v prvním roce nahráli album "" a zahájili velmi úspěšné turné, čímž potěšili všechny, kteří nevěřili, že je ještě někdy uvidí na jednom pódiu. Dvojice dostala od hudební televize MTV nabídku na unplugged koncert. Oba souhlasili a odjeli zkoušet do Maroka. Zde nahráli písně Led Zeppelin v novém aranžmá v egyptském stylu za účasti Najma Akhtara či egyptského orchestru, se kterým nazkoušeli například píseň „Kashmir“. Také roku 1998 vydali album s originální hudbou "Walking into Clarksdale." Píseň „Please Read the Letter“ z tohoto alba Robert Plant později nahrál s Alison Krauss na albu "Raising Sand" a tato skladba zvítězila roku 2009 na Grammy Awards v kategorii „Píseň roku“.

Nové milénium.

V polovině roku 1999 vystoupil Robert Plant se svou folkovou kapelou Priory of Brion na několika menších koncertech. V tomtéž roce přispěli písní „Little Hands“ na album "" na počest jednoho ze zakladatelů Moby Grape Skipa Spence, který roku 1969 vydal své jediné sólové album "Oar." Formace fungovala až do konce roku 2000. V roce 2001 s velšskou písničkářkou Julii Murphy nahrál Robert Plant píseň „Life Begin Again“ na albu "Volume 3: Further in Time" pro skupinu Afro Celt Sound System, na němž se podílel také Peter Gabriel. V červnu 2002 se svou nově založenou skupinou Strange Sensation vydal Robert Plant kolekci bluesových a folkových písní "Dreamland" od interpretů, jako jsou Bonnie Dobson či Bob Dylan. Roku 2005 následovalo album s vlastními písněmi "Mighty ReArranger". Obě alba byla velmi dobře přijata jak kritikou, tak posluchači, v roce 2003 a 2006 záskala nominace na cenu Grammy. Roku 2005 získal Robert Plant spolu s Jimmy Pagem a Johnem Paulem Jonesem cenu Grammy za celoživotní přínos kultuře.  Roku 2001 až 2007 Robert Plant koncertoval se svou skupinou Strange Sensation v rámci evropských a amerických turné. Zazněly jak skladby z Plantovy sólové kariéry, tak i písně Led Zeppelin v novém aranžmá. Záznamy z těchto koncertů vyšly na DVD "Robert Plant and Strange Sensation". Záznam jednoho z Plantových vystoupení v roce 2003 na Festival au Desert v Essakana v Azavadu zaznamenal francouzský dokument Le Festival au Désert. 23. června 2006 se zúčastnil jako headliner v newyorském Beacon Theatre koncertu na počest Arthura Lee, zde zahrál z celkových třinácti skladeb pět od Lea. V listopadu toho roku Robert Plant vydal box set svých písní "Nine Lives". V následujícím roce nahrál na desku "Goin' Home: A Tribute to Fats Domino" dvě písně od hudebníka Fats Domina: „It Keeps Rainin'“ s Lil' Band O' Gold a „Valley of Tears“ spolu ze Soweto Gospel Choir.

Robert Plant a Alison Krauss.

Od roku 2007 do roku 2008 Plant spolupracoval s americkou bluegrassovou umělkyní Alison Krauss. Společně 23. října vydali album "Raising Sand", desku nahráli v Nashville a Los Angeles a produkoval ji T-Bone Burnett. Představili zde několik méně známých písní od R&B, bluesových, folkových a country skladatelů, jako jsou Mel Tillis, Townes Van Zandt, Gene Clark, Tom Waits, Doc Watson, Little Milton či The Everly Brothers. Roku 2008 skladba „Gone Gone Gone (Done Moved On)“ z alba "Raising Sand" vyhrála cenu Grammy za nejlepší popovou spolupráci. Raising Sand také vyhrálo v kategorii album roku na 51. ročníku udílení cen Grammy. Album bylo také velmi dobře přijato veřejností a kritikou a 4. března 2008 se stalo platinovou deskou.

Band of Joy.

V červenci roku 2010 Robert Plant založil skupinu Band of Joy, která nesla stejný název jako jeho první kapela Band of Joy, s níž vystupoval v šedesátých letech. Do nové formace Robert Plant přizval zpěvačku Patty Griffin, kytaristu a zpěváka Buddyho Millera, multiinstrumentalistu Darrella Scotta, basistu Byrona House a bubeníka Marca Giovinoho. Společně odehráli 12 letních koncertů v USA a 11 po Evropě. Nové studiové album, které vyšlo 13. září 2010, nazvali jednoduše "Band of Joy". Deska byla roku 2011 nominována na cenu Grammy a Plantův výkon v písni „Silver Rider“ byl nominován na nejlepší vokály v písni. Poslední koncerty skupiny proběhly 7. srpna na festivalu Big Chill Festival v Eastnor Castle Deer Park v Herefordshire a 30. září v San Franciscu jako součást 11. festivalu Hardly Strictly Bluegrass festival.

Sensational Space Shifters.

Sensational Space Shifters je Plantova doposud poslední formace, která poprvé zahrála na festivalu Womad ve Wiltshire v Anglii roku 2012. Skupinu tvoří Justin Adams, John Baggott. Clive Deamer, Billy Fuller, Charlie Jones, Michael Lee, Porl Thompson a Liam „Skin“ Tyson. V červenci roku 2012 skupina vydala záznam z koncertu pojmenovaný "Sensational Space Shifters", na albu jsou jak písně Led Zeppelin, tak bluesové skladby jako například „Spoonful“ od Howlin' Wolfa či „44“, což je píseň z roku 1929 od Roosevelta Sykese. V září 2014 Plant vydal své 10. sólové album, první se skupinou Sensational Space Shifters, nazvané "Lullaby and... The Ceaseless Roar". Se svou skupinou Plant hrál v rámci letního festivalového turné i v Česku, a to 19. července 2014 na festivalu Colours of Ostrava.

Robert Anthony Plant CBE (* 20. srpna 1948, West Bromwich, West Midlands, Spojené království) je anglický rockový zpěvák a textař, především známý jako člen skupiny Led Zeppelin, ale také čtyřicetiletou sólovou kariérou. Robert Plant je považován za jednoho z nejvýznamnějších rockových zpěváků všech dob, který inspiroval například Freddieho Mercuryho, Axla Rosea a Chrise Cornella V roce 2006 byl heavymetalovým časopisem "Hit Parader" označen za největšího metalového zpěváka všech dob, roku 2008 se dostal v žebříčku časopisu "Rolling Stone" na 15. místo mezi 100 nejvýznamnějších zpěváků rock and rollu a v roce 2011 ho čtenáři téhož časopisu označili za nejlepšího rockového zpěváka vůbec.

Robert Anthony Plant, né le à West Bromwich (Royaume-Uni), est un chanteur et harmoniciste britannique, chanteur du groupe de rock Led Zeppelin depuis sa formation en 1968 jusqu'à sa dissolution en 1980.


Design a specifikace.

Barvy a vzhled.

Původní design Nintenda DS byl kritizován pro svou těžkopádnost a nemodernost. Základní barevná varianta Titanium (černá a stříbrná) je k dostání všude po světě. Electric Blue je určená pro Severní a Jižní Ameriku. Graphite Black, Pure White, Turquoise Blue a Candy Pink jsou v Japonsku. Mystic Pink a Cosmic Blue je určena pro Austrálii a Nový Zéland. Candy Pink a Cosmic Blue jsou ale k dostání i v Evropě jako součást balíku Nintenda DS se hrou Nintendogs.  Konzole má dva displeje – horní a dolní, který je dotekový. Vlevo od dolní obrazovky je osmisměrný ovládací kříž a tlačítko na zapnutí přístroje, vpravo jsou čtyři funkční tlačítka (označená A, B, X, Y) a nad nimi tlačítka START a SELECT. Tato základní sada se ovládá při držení konzole palci. Na vrchní straně konzole jsou ještě dvě tlačítka L a R, která jsou určená pro ovládání ukazováky obou rukou.  Po obou stranách horního displeje se nachází stereoreproduktory.

Technologie.

Konzole váží 275 gramů. Rozměry jsou 148,7 × 84,7 × 28,9 mm. Dva nezávislé TFT LCD displeje mají rozlišení 256 × 192 pixelů a rozměry 62 x 46 mm s úhlopříčkou 77 mm. Obrazovky jsou od sebe vzdáleny 21 mm. Spodní obrazovka je doteková, rozlišuje jeden dotek, je ale možné postupně přecházet mezi body. Konzole má dva oddělené ARM procesory – ARM946E-S s taktem 67 MHz a ARM7TDMI koprocesor s taktem 33 MHz. Nintendo DS disponuje 4 MB paměti, vyžadující napětí 1,65 voltů.  Systémový 3D hardware má schopnost transformace a nasvěcování, mapování textur, alpha blending, antialiasing, cell shading a z-buffering. Nemá přímou schopnost filtrování textur. Systém teoreticky dokáže spočítat až 120 000 trojúhelníků při rychlosti 30 snímků za sekundu. V praxi má systém limit okolo 4 000 trojúhelníků na scénu. Hardware je navíc uzpůsoben k zobrazování 3D scény pouze na jednom displeji, při použití obou dochází k silnému poklesu výkonu. Přesto některé hry (Viewtiful Joe: Double Trouble) zobrazují 3D scénu na obou obrazovkách bez znatelného zpomalení či ztráty kvality.  Systém také obsahuje dva 2D enginy, pro každý display jeden. V zásadě se jedná o vylepšený základ od GameBoy Advance.  Hry se distribuují na cartridgích s pevným paměťovým médiem a bývají doplněné o flash paměť, EEPROM pro ukládání pozic ve hře a hráčovo nastavení. Limit se uvádí až 1 GB, v praxi ale mají hry okolo 30 – 100 MB. Rozměr této cartridge je 33,0 × 35,0 × 3,8 mm.  WiFi má několik využití. Jednak lze mnoho her hrát v multiplayeru (dosah WiFi je okolo 10 m), lze také touto cestou chatovat pomocí vestavěnému programu Pictochat. Dále je možné se u WiFi access pointu připojit na internet a hrát vybrané hry online nebo si prohlížet www stránky (pomocí Opera DS Browser) a dále pak stahovat dema her z internetu.

DSTT - flashkarta pro Nintendo DS.

Jedná se o zařízení, které umožňuje uložit a hrát hry na Nintendu DS nahráním jejich obrazu ve formátu.rom na microSD kartu vloženou do DSTT. DSTT se vkládá do Slotu-1 jako každá jiná herní cartridge pro NDS. Pro naprosto legální hraní na DSTT je nutné vlastnit originální hru. DSTT navíc umožňuje spouštění i dalších aplikací, jako je MoonShell a další homebrew aplikace.  Alternativami k DSTT pro Nintendo DS a DS lite jsou R4 Revolution SDHC, U2DS (podpora adresářů), pro Nintendo DSi pak flashkarta DSTTi.

Download Play.

Mnoho her podporuje multiplayer systém založený na tom, že každý hráč vlastní svou cartridge se hrou. Některé hry ale podporují systém „jedna cartridge - více hráčů“. V praxi to funguje tak, že jeden hráč založí multiplayerovou hru a ostatní si vybráním položky Download Play stáhnout přes WiFi potřebné informace, grafiku, zvuky a ostatní data pro hraní.  4 MB paměti pro Download Play stačí obvykle pro většinu her s touto podporou, stažení jedné hry trvá několik sekund. Po vypnutí konzole se hra z paměti ztratí.

Kompatibilita.

Nintendo DS je plně kompatibilní s GameBoy Advance systémem. Nefungují v něm však hry z původního GameBoye ani z GameBoy Color, ačkoli ty v GameBoy Advance fungovaly. To je způsobeno tím, že GameBoy Advance obsahoval svoje vlastní čipové sady a zároveň čipové sady ze jmenovaných systémů. Ty v Nintendu DS chybí. V konzoli je možné mít založené současně cartridge s GameBoy Advance hrou i Nintendo DS hrou – v hlavním menu konzole si pak lze vybrat, ze kterého slotu spustit hru.  Hry pro GBA se na Nintendu DS provozují jen na jedné obrazovce, je možné si vybrat na které. Není možné nijak využívat nových tlačítek X a Y, stejně jako dotykového displaye, WiFi či mikrofonu. Jelikož má Nintendo DS vyšší rozlišení displeje, GBA vyplňuje přebytečné pixely černou barvou – úzký rámeček okolo herní obrazovky.  Některé hry, určené primárně pro GameBoy Advance, mohou komunikovat s vybranými hrami pro Nintendo DS (např. Castlevania: Dawn of Sorrow, Kirby: Canvas Curse, WarioWare: Touched!, Feel the Magic: XY/XX a Advance Wars: Dual Strike). Pokud necháme ve slotu pro GBA hry ekvivalentní titul, odemknou se nové možnosti, předměty a další obsah ve hře pro NDS.

Výdrž baterie.

Nintendo DS obsahuje nabíjecí akumulátor Li-Ion. Uváděná délka výdrže je 6 – 10 hodin při plném nabití. Délka je ale ovlivněna mnoha faktory, například podsvícení displeje, hlasitost zvuku, používání jedné nebo obou obrazovek a používání WiFi.  Baterie je výměnná, výměna nemá žádný vliv na uložené pozice ve hrách.  Nintendo DS má funkci spánku pro šetření baterie během hraní. Prostým zavřením konzole se vypnou oba displeje a stav hry se pozastaví. Je takto možné donést konzoli s docházející baterií k zásuvce dobít si ji. Jedná se o systémovou vlastnost, která funguje u všech her pro NDS. Oproti tomu hry na GBA nejsou zavřením NDS nijak ovlivněny. Mnoho GBA her má ale funkci spánku softwarově zabudovanou – její aktivace a následné zavření přístroje má tedy stejný efekt.

Komunikace s Nintendo Wii.

Nintendo DS je schopno komunikovat přes WiFi s herní konzolí Wii. Toto spojení se dá využívat podobně jako spojení Gameboye Advance s herní konzolí Nintendo GameCube. Je možné odemknout některé části hry, hru ovládat DSkem nebo do DSka nahrát demoverze, které byly předtím staženy z internetu přes Nintendo Wii.

Software a hry.

K červnu 2006 má Nintendo DS přes 120 komerčních herních titulů. Patří mezi ně zejména tradiční pokračovatelé sérií her ze stáje Nintendo.

Nintendo DS (také NDS nebo DS) je přenosná herní konzole (handheld) firmy Nintendo, uvedená na trh v roce 2004. Vzdáleně připomínající Game Boy Advance SP svým otevíracím designem se ale výrazně liší přítomností druhého displeje, který je dotykový. Systém disponuje vestavěným mikrofonem, podporou 802.11 WiFi a dvěma sloty pro cartridge s hrami – jeden pro DS hry a druhý pro GameBoy Advance hry. Nintendo DS je plně kompatibilní se systémem Game Boy Advance, nikoliv však s předchozí generací – Game Boy a Game Boy Color. Nintendo DS není nástupcem Gameboy Advance – není dalším Gameboyem, ale novým přístrojem.

La, est une console portable créée par Nintendo, sortie fin 2004 au Japon et en Amérique du Nord et en 2005 en Europe.


Stavba.

Hlenky v sobě do jisté míry spojují vlastnosti buněk z říše hub i živočichů, ačkoliv nejsou blíže příbuzné ani jedné z těchto říší. Tělo hlenek tvoří v určité životní fázi jedna jediná buňka, která má ovšem velmi mnoho jader a vytváří tzv. plazmodium či pseudoplazmodium. Z těchto útvarů dozrávají často makroskopické plodničky, z nichž se uvolňují nová měňavkovitá stadia. Plodnička vzniká buď dělením jediné amébovité buňky (u pravých hlenek a protostelidních hlenek), nebo shlukováním mnoha měňavkovitých buněk na jedno místo (u diktyostelid).

Výskyt.

I v Česku se můžeme setkat s hlenkami, ve vlhkém počasí vylézají na pařezy, vlhké kameny apod. Jako většina hlenek jsou výrazně zbarvené; běžným druhem je vlčí mléko červené ("Lycogala epidendrum"). Mezi hlenkami nalezneme i parazitické druhy.

Životní cyklus, potrava.

Hlenky žijí jako buňky měňavkovitého tvaru o velikosti asi 10 μm. Preferují chladná stinná a vlhká místa. Vyskytují se v půdě, a pokud mají dostatek potravy, pohybují se volně jako samostatní jedinci. Rozmnožují se dělením. Buňky některých hlenek splývají do mnohojaderných útvarů, které se pohybují za potravou.  Fagocytózou konzumují bakterie. Pokud se veškerá potrava z okolí buněk vyčerpá, mají buňky hlenek tři možnosti, jak přežít: buď pohlavním způsobem vytvořit mnohobuněčné makrocysty, nepohlavně vytvořit plodnici nesoucí spory, nebo vytvořit jednobuněčnou mikrocystu. Nejvíce studovaným způsobem je tvorba plodnice a spor, protože jsou na něm ukázány základy vývoje mnohobuněčných organismů. Ačkoli nemají žádný nervový systém, vykazují i jisté známky inteligence. Dokážou například nalézt optimální cestu bludištěm, mají prostorovou i časovou paměť, jsou schopny učení a vykazují i jistou schopnost strategického rozhodování.

Fosilní záznam.

Přestože se jedná o organismy bez pevných schránek, podařilo se hlenky prokázat i ve fosilním záznamu. Nejstarší známá fosilie hlenky je stará cca 100 milionů let a dochovala se díky zalití pryskyřicí a její fosilizaci - byla nalezena v roce 2019 v kousku jantaru z Myanmaru.

Hlenky čili slizovky (Mycetozoa, Eumycetozoa) je skupina eukaryotických amébovitých organizmů z říše Amoebozoa. V nejběžnějším systematickém pojetí se k hlenkám počítají tři třídy: vlastní hlenky (Myxomycetes), diktyostelidy (Dictyosteliomycetes) a protostelidy (Protosteliomycetes); naopak akrasie („buněčné hlenky“) ani labyrintuly („vodní hlenky“) do tohoto taxonu řazeny již nejsou. Podle některých novějších studií (2009) je taxon „hlenky“ i v tomto pojetí nepřirozený; jako přirozená se namísto něho jeví skupina Macromycetozoa tvořená diktyostelidami, pravými hlenkami (Myxogastrea) a skupinou Ceratomyxida.

Les Mycétozoaires sont des êtres vivants unicellulaires nucléés, donc appartenant au taxon des Eukaryota. Mais ils peuvent former des masses importantes par assemblage de plusieurs cellules ou par multiplications successives du noyau sans division de cytoplasme. La phase unicellulaire et la phase pluricellulaire alternent au cours d'un cycle de vie. Ils ont été longtemps confondus avec les fungi, mais cette ressemblance est considérée comme une convergence évolutive. Leur biochimie les positionne comme voisins des métaphytes alors que les fungi sont plus proches des métazoaires. Le terme de "protistes fongoïdes" est parfois utilisé pour les désigner.


Popis lodi.

Velitelský modul.

Velitelský modul (CM z anglického "Command Module") měl tvar kužele s výškou 3,4 metru, největším průměrem 3,9 metru a hmotností 5,5 tuny. Vlastní vnitřní tlaková kabina byla vyrobená z hliníkové slitiny o tloušťce 6,4 až 38 mm. Na ní byl z vnitřní i vnější strany přilepený hliníkový plech tlustý 0,25 až 2,3 mm. Na vrcholu kabiny byl průlez o průměru 736 mm. Posádka do velitelského modulu nastupovala dalším průlezem, ve kterém bylo okno. Na stěnách kabiny se nacházela další čtyři okna. Vnější stěnu kabiny tvořil tepelný štít, protože při návratu do zemské atmosféry dosahovala teplota na jeho povrchu až 2 700 °C.  Prostor mezi tepelným štítem a kabinou byl vyplněný dvěma vrstvami izolace z křemíkových vláken. Velitelský modul byl jedinou částí lodi, která byla vybavena tepelným štítem, protože jako jediná část se vracela skrz zemskou atmosféru a přistávala v moři. Kabina obsahovala tři křesla pro posádku.

Servisní modul.

Servisní modul (SM z anglického "Service Module") měl tvar válce dlouhého přibližně 6,71 m s průměrem 3,61 m. Šesti hliníkovými příčkami je rozdělený na 6 sekcí, z nichž 2 obsahují nádrže na okysličovadlo a 2 palivo pro motor servisního modulu. V dalších dvou částech se nacházely palivové články a nádrže na kyslík, vodík a dusík. Motor servisního modulu označovaný jako ("SPS") dokázal vyvinout tah 91,2 kN a zajišťoval všechny kritické manévry: navedení na oběžnou dráhu okolo Měsíce, opuštění oběžné dráhy Měsíce a větší korekce dráhy. Servisní modul nesl také většinu trysek systému "RCS" ("Reactive Control System"), který zaručoval stabilizaci a orientaci lodě.

Lunární modul.

Lunární modul byla jediná část lodě, která se dostala až na povrch Měsíce. Má výšku 7,6 m, maximální průměr 3,73 metru a startovací hmotnost přibližně 14 500 kg až 16 400 kg. Skládala se ze dvou částí; z přistávacího a startovacího stupně. Při startu z povrchu Měsíce se vesmírná loď rozdělila.Přistávací stupeň zůstal na povrchu a z něj startoval orbitální stupeň.  Přistávací část měla 4 "nohy". Startovací stupeň tvořila přetlaková kabina a přístrojový úsek. Pilotní kabina měla základní tvar válce napříč směru letu. Na tuto konstrukci byla pak připojena další zařízení, takže tvar je na první pohled nepříliš zřetelný.Ve vlastní pilotní kabině se nacházely palubní přístroje, počítače, klimatizace, systém zásobování elektrickou energií, kryt startovacího motoru a po stranách nádrže pohonných hmot. Objem kabiny byl asi 6,7 m V přístrojovém úseku byly nádrže s héliem pro tlakování pohonného systému a nádrže s kyslíkem a vodou. Voda sloužila k pití, ale také k chlazení a v případě nouze i na uhašení požáru. V přistávacím modulu se nenacházela žádná křesla pro posádku, astronauti při všech manévrech stáli. Na přestup posádky mezi velitelským a lunárním modulem během letu sloužil průlez ve stropě tlakové kabiny. Druhý, čtvercový průlez, sloužící k výstupu na měsíční povrch, byl na boku přetlakové kabiny. Na něj navazovaly schůdky na přistávacím stupni. Přetlaková kabina měla 3 okna, dvě po stranách hlavní paluby, třetí (střetávací) nad hlavou velitele. Komunikační systém tvořily dva vysílače a dva přijímače.  Uprostřed přistávacího stupně byl přistávací motor (DPS - "Descent Propulsion System"). Byl poháněný palivem, skládajícím se z 50 % asymetrického dimethylhydrazinu a 50 % monomethylhydrazinu. Maximální tah motoru byl 4 380 kp. Startovací motor ve dnu orbitálního stupně (APS - "Ascent Propulsion System") dokázal ve vakuu vyvinout maximální tah 1 590 kp. Tah obou motorů bylo možné regulovat. Ke stabilizaci lodě sloužily dva nezávislé stabilizační systémy, každý s osmi motory. Za normálních podmínek pracovaly oba systémy paralelně, v případě nouze však mohl být použit jen jeden z nich.  Elektrickou energii lunárnímu modulu na rozdíl od velitelského a servisního dodávaly zinko-stříbrné palivové články, protože jsou lehčí a spolehlivější než vodíkovo-kyslíkové. Čtyři články byly v přistávacím, dva ve startovacím stupni.  Celkem bylo vyrobeno 15 kusů, do vesmíru bylo vysláno 10, na Měsíc přistálo s posádkou 6 ( Apolla 11, 12, 14, 15, 16, 17).

Apollo je kosmická loď, vyvinutá v rámci programu Apollo (přistání lidí na Měsíci). Později byla použita i v programu Sojuz-Apollo a Skylab.

Le vaisseau spatial Apollo est un véhicule spatial américain mis au point par la National Aeronautics and Space Administration (NASA) pour ses missions habitées. Il est développé dans le cadre du programme Apollo consistant à poser des astronautes sur la Lune avant la fin des années 1960 et à les ramener en toute sécurité sur Terre.


Historie.

První písemná zmínka o obci původním jménem Orlitz (Orlík) a Orlička, pochází z roku 1279 a je zaznamenána ve veřejné listině, bule papeže Bonifáce VIII. ze dne 15. prosince 1295. Jiná zmínka je z „Formuláře“ Tobiáše z Bechyně, ve které chválí úmysl postaviti zde v této krajině klášter. Datování těchto listin je mezi roky 1279 až 1290. Z toho je patrno, že Orlitz vznikla asi před rokem 1280.

Části obce.

Jednou z prvních a nejstarších osad byla Orlička, poblíž Petrovic, v údolí potoka Bublačky, osídlena až k řece Orlici. Vznikla současně s Kláštercem a k jejímu zničení došlo při husitských válkách v roce 1421.

Čihák.

Osada Čihák vznikla listinou vydanou Františkem Adamem z Bubna z 22. dubna 1679 proto, že zde byl objeven pískovcový kámen a pro jeho dobývání bylo potřeba získat pracovní síly. Žili zde převážně kameníci se svými rodinami. Byli osvobozeni od robot a daní a svou prací v lomech zajišťovali kámen pro stavbu panských usedlostí. Název Čihák je odvozen od slova číhati na kupce, kteří v těchto místech přecházeli hranice se zbožím a nechtěli zaplatit clo.

Jedlina.

Jedlina vznikla ve druhé polovině 18. století jako osada lesních dělníků určených k práci ve vrchnostenských lesích. Její jméno vzniklo pravděpodobně od kdysi zde stojícího velkého jedlového lesa.

Lhotka.

Lhotka je nejstarší osadou. Byla založena jako samostatná obec současně se vsí Orlík (Orlitz). V roce 1713 byla připojena ke Klášterci. Název byl odvozen od „Lhůty“ stanovené k pokácení a vymýcení lesa, aby zde mohla být půda osídlena lidmi, kteří na ni hospodařili.

Zbudov.

Jako osada Zbudov vznikl až po roce 1543 na pozemcích „zbudoucích“ z klášterního a kostelního majetku, kde si lidé začali stavět svá hospodářství. Pravděpodobně k největšímu rozvoji této osady dochází až v roce 1790.

Klášterec nad Orlicí () je obec v okrese Ústí nad Orlicí, v Orlických horách při řece Divoké Orlici, asi 8 km severovýchodně od města Žamberk. Žije zde obyvatel. V bezprostřední blízkosti obce, směrem po proudu řeky Divoké Orlice, se nalézá vodní nádrž Pastviny, známá jako vyhledávaná rekreační oblast.

Klášterec nad Orlicí est une commune du district d'Ústí nad Orlicí dans la région de Pardubice en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Školství.

V obci je základní škola pavilonového typu, kterou v současné době navštěvuje 220 dětí 1.-9. třídy. Jeden pavilon slouží jako tělocvična. Pro žáky první až čtvrté třídy je zřízena školní družina. Ve škole je vybavená keramická dílna a počítačová učebna. V letech 2013–2015 dostala škola grant od EU v hodnotě 32 mil. korun, který byl využit na stavbu šaten, venkovních učeben a úpravu okolí školy (nová běžecká dráha apod.). Dostali také peníze na takzvanou „knihovničku“ v každé třídě, což znamená, že každá třída bude mít svou vlastní menší verzi knihovny. Na prvním stupni jsou některé třídy s výukovou metodou Montessori (od školního roku 2015/2016 v „trojtřídí“ - žáci 1., 2. a 3. stupně dohromady), nové je také to, že Montessori je zde možnou výukou až do páté třídy.  Předškolním dětem slouží čtyři oddělení mateřské školy, z toho jedno oddělení se zaměřením na výuku metodou Montessori. V severní části naproti hřbitova pak působí lesní mateřská školka Bažinka.

Doprava.

Horkou nad Moravou procházejí silnice třetí třídy. Silnice vedou směrem na Olomouc a Křelov, Olomouc-Chomoutov a Skrbeň.  Do Horky každodenně zajíždí autobusové linky MHD Olomouc č. 18 a 20. V obci je šest autobusových zastávek, z toho jedna za obcí u vojenského opravárenského závodu.  V Horce nad Moravou se nachází železniční zastávka, ležící na trati trati 275 Olomouc - Drahanovice.

Kultura a zábava.

Neustále zde přibývají nové domy a obyvatelé. Lidé se sem rádi stěhují hlavně z důvodů okolní přírody a toho, že jde o střediskovou obec s kulturní činností. V obci se každý rok koná dvoudenní country festival Horecké struny. Místní Sokol pořádá každý rok několik vesnických zábav se skupinami jako Stracené Ráj nebo Motors, koncem června se zde pravidelně od roku 2010 koná hudební open air produkce Rocková Horka a místní sdružení, obec a škola pořádají v zimním období plesy. Ve vesnici je několik hospod a rodinný minipivovar s pivovarským dvorem (Pivovárek Melichárek, od roku 2013). Několik kulturně vzdělávacích akcí každoročně organizuje centrum ekologických aktivit Sluňákov a Dům přírody Litovelského Pomoraví (např. EDO, letní příměstské dětské tábory, dny pro děti, ples, svatby apod.).  Vesnicí protéká Mlýnský potok (náhon horeckého mlýna), který je s oblibou splavován vodáky na kánoích a vyhlídkových raftech. Asi 2 km jižně od Horky se nachází přírodní koupaliště Poděbrady (místně taky „Geby“) oblíbené pro svou malebnost a dostupnost z Olomouce autem, na kole a autobusy č. 18 a 20 (zastávka na znamení). Pravidelně se zde pořádají různé kulturní akce s živou hudbou (dětský den, pálení čarodějnic apod.). Koupaliště má uprostřed ostrov spojený mostem s pevninou a v severní části má i nudistickou pláž.  Severně od Horky se rozkládá území ChKO Litovelské Pomoraví s lužními lesy, říčními rameny a řadou zpevněných lesních cest lákající k výletům na kolech, na lodích, na koních a pěšky. Asi 2,5 km severně se uprostřed lesů nachází výletní místo Lovecká chata (místně také „Štrougalka“) oblíbená pro svůj charakter loveckého a westernového stylu. Pro svou dostupnost na kole je oblíbená hlavně od jara do podzimu. Pořádají se zde, hony, semináře, sportovní soustředění, různé výstavy a závody psů a koní.

Obec Horka nad Moravou () se nachází v okrese Olomouc v Olomouckém kraji, a leží v CHKO Litovelské Pomoraví. Žije zde obyvatel. Jde o obec střediskového typu.

Horka nad Moravou est une commune du district et de la région d'Olomouc, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Výklad sexuálního chování.

Sexuální výchova ve školách.

Sexuální výchova v ČR, včetně poučení týkající se pohlavního styku, je v 21. století víceméně závislá na výchově v rodině. Na školách je výuka často omezena na pohlavní choroby a principy rozmnožování nebo jednorázovou přednášku sexuologa.O vlastním pohlavním styku se tak žáci dozvědí některé informace v souvislosti s biologií člověka (oplodnění a genetika) a přírodovědou (o rozmnožování zvířat). Sexuální chování je ovšem i laskavé chování a schopnost komunikace s opačným pohlavím, které má být vyučováno a nacvičeno v rámci sexuální výchovy. V rámci výchovy na školách jsou v V rámci sexuální výchovy pro 6. - 9. ročník jsou témata jako vztahy mezi lidmi, první sexuální kontakty, zakládání rodiny, témata týkající se autoerotiky, pettingu, výběru partnera, antikoncepce, léčení a prevence chorob, sexuální orientace, deviace, promiskuita, prostituce, pornografie, ale také sexuální zneužívání a způsoby ochrany, sexuality a zákonných norem.  Vzdělávání na 2. stupni má vést žáky k všestranné, účinné a otevřené komunikaci, pomáhat žákům získat vědomosti, dovednosti a návyky, které jim umožní samostatné učení a utváření hodnot a postojů vedoucích k uvážlivému a kultivovanému chování. Sexuální výchova by měla mladé lidi vybavit znalostmi o sexuálním chování, o antikoncepci, pomoci jim zbavit se falešného studu a pomoci jim vyvarovat se sexuálně přenosné nemoci nebo neuváženého chování.  Kvalitní sexuální výchova je náročná na schopnosti pedagoga.

Odpor proti sexuální výchově ve školách.

Odpor proti sexuální výchově ve školách je v České republice veden především z řad církví a křesťanských věřících.  Pohlavní styk, stejně jako další témata týkající se sexuality ve společnosti podléhají omezení, nebo jsou z ne vždy zcela zřejmých důvodů zcela tabuizována. Obvykle je hlavním důvodem tabuizace tradice.  Česká biskupská konference a Výbor na obranu rodičovských práv (VORP) za podpory Akce D.O.S.T. se v roce 2010 pokusila prosadit zákaz nebo omezení sexuální výchovy jako vyučovacího předmětu v plánovaných osnov povinné výuky v ČR. Akce probíhala pod heslem „"Opravdu chcete, aby se vaše děti učily na základní škole souložit bez zábran a výčitek s kýmkoli, kdekoli a jakkoli?"“ Podle některých autorů petice a rozpoutaná debata boří mýtus o sekulární povaze české společnosti, v níž se v 21. století pohlavní styk stává ožehavým tématem. Výuka týkající se pohlavního styku je předmětem sporů věřících (příslušníků náboženství) a pedagogů. Odpůrci sexuální výchovy upozorňují, že rodičům není příjemné mluvit s dětmi o věcech týkajících se sexu před druhými a dětmi, cítí stud, protože ke zralé lidské sexualitě patří intimita, která ji chrání před zneužitím druhými. Radí rodičům hovořit s dětmi o sexualitě a bránit děti proti účasti v hodinách Sexuální výuky případně protestovat proti ní i soudně, ve spolupráci s Hnutím Pro Život. Předmětem odporu proti Sexuální výchově je například konkrétně uváděné popírání přirozeného účelu sexuality s tím že ""všechny způsoby milování jsou si rovnocenné"" a tvrzení o homosexualitě že jde o ""normální menšinovou sexuální orientaci"." Jednou z výčitek je i fakt, že ""...Současná koncepce SV je založená na odbourání studu u dětí v mladším školním věku, což vede k odstranění zábran a touze po povrchních sexuálních zážitcích.""  Navrhovaným alternativním řešením odpůrců sexuální výchovy jsou abstinenční programy, „Č a Z“ programy, tedy ""Programy čistoty a zdrženlivosti"".PŘEDMANŽELSKÁ ZDRŽENLIVOST Kdy pedagog učí dospívající mládež „prostě říct NE“ pohlavnímu styku.  V USA je debata která se týká školní sexuální výchovy součástí politického boje konzervativních katolíků a evangelikánských křesťanů a podle některých názorů je i je nástrojem pro vzestup politické moci. Spojení dětství či mládí se sexualitou je v důsledku toho patologizováno a místo sexuální výchovy je prosazována abstinence.  Konzervativní odpůrci sexuální výchovy apelují na morálku, normy, tradiční hodnoty a řád. Upozorňují na pro současnou společnost devastující následky stávající sexuální výchovy na děti, jako je delikvence mladistvých, rozpad rodiny, potraty, eutanázie.„"Četné případy gangsterství, prostituce a kriminality u 10–12letých pramení z násilného přerušení normálního pohlavního vývoje před pubertou a školní sexuální výchovou a předčasně probuzeným zájmem o pohlavní styk".“  VORP se dočkal i mediální kritiky, avšak MUDr.Ilona Burdová jako zastánce odporu pro Sexuální výchově tvrdí, že VORP nebojuje proti sexuální výchově (dále SV) jako takové, ale možnosti konzervativních rodičů ve škole (nebo jinde) děti sexuálně nevyučovat.

Pohlavní styk, nevzdělaná společnost a pokrytectví.

Výzkumy v oblasti sexuální výchovy potvrdily, že poučená mládež začíná s pohlavními styky později než nepoučená. Sexuální výchova má zřetelný vliv na snížení výskytu sexuálně přenosných nemocí a výskyt nechtěných těhotenství a potratů. Naopak nepoučená mládež v rámci kampaní sexuální abstinence se podle statistik snadno nakazí pohlavními chorobami a dochází častěji k nechtěným těhotenstvím. Snahy o předmanželskou sexuální abstinenci mládeže a omezení sexuální výchovy jsou podle průzkumů v USA kontraproduktivní.  Zastírání skutečného osobního vztahu k objektu studu, nebo odvádění pozornosti, je nazýváno pokrytectví. Prudérie je označení pro vyžadování chování (nebo úpravy) přísně podle idealizovaného vzoru normy, a nad rámec normy aktuálně platné ve společnosti. Prudérie může bránit prudérní osobě a jejím vlivem jiným, ve vzdělávání. Prudérie v souvislosti s pohlavním stykem může být sociologicky podmíněným jevem. Například bývalo v slušných rodinách společenskou nezbytností zakrývat nohy od nábytku (aby nesváděly k pohlavnímu styku), jako móda a znak náležitosti k společenské vrstvě.

Sexuální výchova je školní předmět, který je vyučován na základních a středních školách ve snaze seznámit budoucí dospělé se základními fakty vztahující se k lidské sexualitě a připravit je na zodpovědný sexuální život. Informace by měly být během výuky podávány nezaujatě a pravdivě, bez důrazu na náboženské hledisko, které by ale mělo být uvedeno jako jedna z možností.

L'éducation sexuelle consiste à informer sur la sexualité et à transmettre un certain nombre de valeurs et de recommandations. Elle commence dans l'enfance et se poursuit dans une certaine mesure tout au long de la vie.


Historie.

Seskupení a počátky (1992–1997).

Členové Muse byli původně členy různých kapel Teignmouth Community College. Skupina se začala dávat dohromady poté, co čtrnáctiletý Matthew Bellamy úspěšně vstoupil do kapely bubeníka Dominica Howarda. Tato kapela se ale rozpadla poté, co se jejich druhý kytarista Phys Vandit rozhodl odejít. A tak požádali svého dobrého kamaráda Chrise Wolstenholma, aby se naučil hrát na basovou kytaru. Nově vzniklá kapela několikrát změnila název ("Gothic Plague", "Carnage Mayhem", "Fixed Penalty", nebo "Rocket Baby Dolls") než došla k jménu Muse. V roce 1994 vyhráli jako "Rocket Baby Dolls" místní soutěž kapel (na této soutěži byli jediná rocková kapela.) Krátce poté se členové rozhodli skončit své univerzitní studium a začali se živit jako profesionální hudebníci.

První EP a Showbiz (1998–2000).

Po několika letech budování fanouškovské základny, odehráli Muse své první koncerty v Londýně a Manchesteru. Po nich měla skupina významnou schůzku s Dennisem Smithem, majitelem nahrávacího studia Sawmills vybudovaného v bývalém vodním mlýně v Cornwallu. Toto setkání vedlo k podepsání smlouvy a jejich prvním řádným nahrávkám. První EP, které vyšlo na labelu Dangerous mělo obal navržený bubeníkem Dominikem Howardem. Jejich druhé EP, "Muscle museum EP" okamžitě přitáhlo pozornost vlivného britského hudebního novináře Steve Lamacqa a stejně tak renomovaný hudební časopis NME. Dennis Smith následovně zakládá hudební společnost "Taste media" speciálně pro Muse (skupina zůstala s "Taste media" pro jejich první tři alba). Navzdory úspěchu "Muscle Museum EP", nebyly britské nahrávací společnosti příliš ochotné podepsat s Muse smlouvu. Z mnoha částí hudebního průmyslu se tehdy ozývalo, že – stejně jako mnoho jejich současníků – i oni mají zvuk velmi podobný Radiohead. A tlačit se do bitvy s Radiohead nikdo nechtěl. Avšak americké nahrávací společnosti vyšly kapele vstříc. Muse okamžitě odletěli první třídou do Států a na Štědrý den roku 1998 podepsali smlouvu s Maverick Records, jež byla doplněna po návratu do Evropy o dojednání s "Taste media". Nový kontrakt zaručoval kapele kontrolu nad právy nejen v Evropě, ale i v Austrálii a ostatních zemích světa. John Leckie, producent druhé desky Radiohead – "The Bends" a "A Storm in Heaven" od The Verve se ukázal být jako pravý pro produkování prvního alba Muse "Showbiz". Ve svém debutu předvedli Muse měkký rockový styl plný falzet s texty odkazující především na potíže najít sebe sama a zařadit se do společnosti, kterou tehdy představovalo jejich rodné město Teignmouth. Po vydání tohoto alba bylo oznámeno, že Muse podpoří jako předkapela pro americké turné například Spice Girls a Savage Garden. Rok 1999 a 2000 znamenal pro Muse hraní na významnějších festivalech v Evropě a v Austrálii.

Origin of Symmetry (2001–2002).

Druhé album s názvem "Origin of Symmetry" (v překladu: Počátky souměrnosti), opět produkoval John Leckie. Skupina tentokráte experimentovala s neortodoxní instrumentací, jako například kostelní Mellotron a rozšířené soupravy bubnů. Je zde i více Bellamyho vysokého zpěvu, hrátky s kytarou a značné použití klavíru ("New Born", "Space Dementia", "Feeling Good"). Bellamy se odkazuje k Jimi Hendrixovi a Tomu Morellovi (Rage Against the Machine, Audioslave), je si velmi jistý v nových, více rytmických jazzových figurách, které doplňují toto album založené na hutných a četných kytarových riffech. Album je stejně tak plné různých kytarových hrátek a nachází se na něm také coververze Anthony Newleyho a Leslie Bricusse „Feeling Good“.  Muse byli často srovnáváni s Queen – tomuto vděčí především Bellamyho hrou, ne nepodobnou s hraním Briana Maye. I srovnání s Radiohead bylo na místě: Dean Carlson z "All Music Guide" komentoval toto album slovy:  Druhé Album Muse mělo velké ambice prorazit a ovlivnit americký trh, ale lidé v Mavericku měli výhrady k Bellamyho hlasovému stylu, což došlo tak daleko, že byli Muse žádáni, aby pro americkou verzi pozměnili několik svých písní, což skupina neudělala, rozkmotřila se s Maverickem a přešla k Warner music (album bylo nakonec uvolněné pro USA v září 2005).  Vzhledem k tomu, že Muse provázel status výborné živé kapely a neuvěřitelných vystoupení, vydávají live DVD "Hullabaloo", které obsahovalo sestřih ze dvou koncertů v pařížské Le Zenith z roku 2001, který byl doplněn záznamem z turné skupiny, mapující jejich rok trmácení se po Evropě. Zároveň vychází i dvou-diskové DVD "Hullabaloo", které na jedné straně obsahuje zvukovou stopu několika písní z Le Zenith a několik béčkových písní. V japonské verzi byly uveřejněny i nové nahrávky "In your world" a "Dead Star".

Absolution (2003–2005).

V roce 2003 vydala kapela své třetí studiové album s názvem "Absolution". Muse zde pokračovali ve svém originálním stylu, který ukázali již v předešlém "Origin of Symmetry". Celé album je postaveno na hlavním tématu konce světa, které vychází z Bellamyho zájmu o vědu, nadpřirozenost a konspirační teorii. Apokalypsu a reakce na ni dokazují jednak samotná hudba a jednak názvy jednotlivých skladeb. Přesto členové kapely tvrdí, že obsah písní má naopak posluchače povznést, hlavně při poslechu "Butterflies and Hurricanes" a "Blackout".  S velkou podporou britských a amerických kritiků vyrazili Muse na své první turné po světových stadionech. Během jednoho roku navštívili Austrálii, USA, Nový Zéland, Kanadu a Francii a ještě stačili vydat pět nových singlů – "Time Is Running Out", "Hysteria", "Sing for Absolution", "Stockholm Syndrome" a "Butterflies and Hurricanes". Největším průlomovým hitem z alba "Absolution" se stal singl "Time Is Running Out", který obsadil v americké US Modern Rock chart devátou příčku.  V roce 2004, kdy kapela započala své celosvětové turné, se Bellamy zranil při zahajovacím koncertu v Atlantě, což zapříčinilo několikadenní zpoždění celé koncertní šňůry. V červnu 2004 v rámci svého Absolution Tour zamířili Muse do anglického Glastonbury na největší rockový festival Glastonbury Festival. Krátce po skončení festivalu prohlásila kapela, že to bylo jejich největší a nejlepší vystoupení v historii Muse. Tento velký úspěch byl však zastíněn náhlou smrtí otce bubeníka Dominica Howarda, který sledoval koncert a krátce po něm dostal infarkt. Turné pokračovalo po několika týdnech dále v USA. Před Vánocemi hráli Muse ve vyprodané londýnské Earls Court aréně, kde kvůli velkému zájmu o vstupenky bylo přidáno další vystoupení. V roce 2004 také získaly dvě ceny MTV EMAs za "nejlepší alternativní skupinu" a za "nejlepší skupinu Spojeného království a Irska". Dále získaly cenu časopisu Q za "nejlepší koncertní výkon roku". V roce 2005 byli Muse oceněni BRIT Award v kategorii "nejlepší koncertní výkon".  Kapela ukončila své Absolution Tour v lednu 2005, avšak koncertování nenechala. V dubnu a v květnu téhož roku vyjeli zpět do USA, kde vystupovali na menších festivalech. Nevynechali ani největší charitativní akci roku 2005 – Live 8. 2. července se tohoto projektu zúčastnili na nádvoří zámku Versailles u Paříže, kde zahráli čtyři skladby ("Time Is Running Out", "Hysteria", "Bliss" a "Plug In Baby").  V dubnu 2005 bylo neoficiálně vydáno biografické DVD "Manic Depression", na kterém se však kapela nepodílela a nikdy ho neschválila jako oficiální. Pravé a oficiální DVD s názvem "Absolution Tour" bylo vydáno 12. prosince 2005. Obsahuje záběry dvanácti skladeb z živého vystoupení na Glastonbury Festival (2004) a čtyři písně z koncertů v Los Angeles, Londýně a San Diegu. Součástí DVD jsou i tzv. easter eggs, za nimiž jsou skryté dvě skladby z londýnského koncertu ve Wembley. Jediný song z alba "Absolution", jenž se na DVD neobjevil, je "Falling Away With You", který nebyl dodnes zazpíván naživo na žádném vystoupení.

Black Holes and Revelations (2006–2007).

3. července 2006 vydali Muse své čtvrté studiové album s názvem "Black Holes and Revelations", které produkoval opět Rich Costey. Jako první si novou desku mohli koupit Japonci (28. června), 3. července Evropani a fanoušci ze Severní Ameriky se alba dočkali 11. července. Stejně jako u "Absolution" i u "Black Holes and Revelations" vychází hlavní téma z Bellamyho fascinace nadpřirozeností a science fiction.  Z alba bylo vytvořeno celkem pět singlů. První z nich byla skladba "Supermassive Black Hole", která byla oficiálně vydaná 19. června 2006. Od 9. května doprovázel rádiovou verzi také klip režírovaný Italem Floriem Sigismondim. Celá „supermasivní“ série byla uvedená na trh ještě před vydáním samotného alba. Jako druhý na řadu přišel 4. září 2006 poměrně známý singl "Starlight", jenž se v americké hitparádě US Modern Rock vyšplhal na druhou příčku. Poprvé se tato skladba hrála naživo v polovině června 2006 na festivalu "Radio 1's Big Weekend", kde kapela zahrála i třetí singl "Knights of Cydonia". „Rytíři z Cydonie“ obsadili v australské hitparádě Triple J Hottest 100 první místo a desáté příčky v anglické UK Singles Chart a americké US Modern Rock. V pořadí čtvrtý singl "Invincible" spatřil světlo světa 7. dubna 2007 a poslední pátý "Map of the Problematique" se na veřejnost dostal až 18. června 2007, a to navíc pouze v digitální podobě.  Ačkoliv se v roce 2006 kapela věnovala hlavně natáčení nové desky, snažili se pořádat také koncerty. 13. května 2006 vystoupili na festivalu rádia BBC "Radio 1's Big Weekend" ve skotském Dundee, kde podle časopisu NME učinili velkolepý comeback na světovou rockovou scénu. V červenci odstartovali v Severní Americe hlavní turné, které se skládalo převážně z koncertů na světových festivalech. Na začátku srpna 2006 se vrátili do Evropy a ve Spojeném království uspořádali větší koncertní šňůru po britských arénách. Na konci roku 2006 koncertovali ve zbylých státech Evropy společně s kapelou "Noisettes", která jim dělala předskokany. S novým rokem 2007 pokračovalo turné v Austrálii, na Novém Zélandu a po vystoupeních v Jihovýchodní Asii se Muse vrátili na jarní a letní festivaly zpět do Evropy, kde je čekaly snad největší koncerty v celé jejich historii.  Takovou menší ochutnávkou byla na začátku června 2007 dvojice největších německých rockových festivalů "Rock am Ring" a "Rock im Park" v bavorském Norimberku. Společně s kapelami Linkin Park, Arctic Monkeys, Smashing Pumpkins a Korn se Muse stali hlavními tahouny obou festivalů. Skutečná historie se ale psala o několik dnů později, když 16. června dokázali jako první skupina vyprodat zrekonstruovanou Wembley arénu v Londýně. Celkem se na novém stadionu konaly dva koncerty (16. a 17. června), z nichž vznikla třetí kompilace DVD/CD s názvem H.A.A.R.P, která byla oficiálně vydaná 17. března 2008.  Po úspěchu ve Wembley Muse pokračovali ve svém turné po Evropě a v srpnu 2007 odjeli koncertovat do USA. Na konci října vystoupili po boku Rage Against the Machine, Gogol Bordello a Queens of the Stone Age na halloweenském festivalu "Vegoose" v Las Vegas. Jako hlavní skupina zahráli poslední koncert propagující "Black Holes and Revelations" na festivalu "KROQ Almost Acoustic Christmas" v kalifornském Los Angeles a tím ukončili nepřerušenou řadu vyprodaných vystoupení po celém světě.

H.A.A.R.P.

17. března 2008 vyšla dlouho očekávaná kompilace CD + DVD s názvem "H.A.A.R.P". Balení je pojmenováno podle "High Frequency Active Auroral Research Program (HAARP)", jak je pojmenovaný výzkumný projekt zaměřený na zkoumání ionosféry, který však kapela Muse a někteří lidé považují za tajnou zbraň. CD a DVD dokumentují dva koncerty Muse ve vyprodané londýnské Wembley aréně 16. a 17. června 2007. Na DVD je natočeno dvacet živých skladeb ze 17. června a na CD je nahráno čtrnáct songů z noci 16. června.  V květnu 2007 prozradili Muse časopisu "Kerrang!", že pracují na nových skladbách na nové album.  V březnu 2008 vystoupili Muse v Dubaji, Johannesburgu a v Kapském Městě. 12. dubna 2008 zahráli v londýnské Royal Albert Hall na charitativním koncertu organizace "Teenage Cancer Trust". Bylo to jejich první velké vystoupení po legendárním koncertu ve Wembley v červnu 2007. V srpnu se měli stát hlavními tahouny anglického festivalu "V festival", což měla být údajně jediná šance, jak vidět kapelu naživo v rámci evropských festivalů. Avšak později byla tato informace vyvrácena poté, co skupina přijala pozvánku na brazilsko-portugalský festival Rock in Rio. V Lisabonu vystoupili společně s kapelami Linkin Park, Kaiser Chiefs a The Offspring 6. června 2008. 13. srpna 2008 proběhl koncert v irském Dublinu.

The Resistance (2009).

Skupina vydala své páté studiové album v září 2009. První informace o jeho podobě se objevily v roce 2007. Muse některým písním plánovali dát větší elektronickou a taneční podobu, jiné chtěli naopak udělat v klasickém či symfonickém stylu za pomoci orchestru. Uvažovali také o tom, že by si novou desku produkovali sami, aby nemuseli mít při výběru skladeb a při jejich úpravě svázané ruce producentem, což nakonec uskutečnili. V lednu 2008 Bellamy řekl magazínu NME, že si není jistý, v jakém formátu písně nahrají. Doslova řekl: . V interview také prozradil, že by rád na nové desce udělal vlastní patnáctiminutové rockové sólo na kytaru. Nakonec má The Resistance běžnou formu, 11 oddělených písní běžné délky, i když poslední tři písně tvoří dohromady rozsáhlou skladbu, ve které skupina uplatnila symfonické prvky.  Album se setkalo převážně s pozitivní kritikou a dosáhlo na nejvyšší příčku hitparád v 19 zemích. Z alba vzešly postupně singly Uprising, Undisclosed Desires, Resistance a v limitované edici pak, 13minutová skladba pojatá jako symfonie, rozdělená na tři části.  Pro 53. ročník vyhlašování cen Grammy (v roce 2011) získala skupina 3 nominace. Album The Resistance nakonec zvítězilo v kategorii Nejlepší rockové album, nominace písně Resistance v kategoriích Nejlepší rocková píseň a „Nejlepší rockový výkon ze zpěvem předvedený duem nebo skupinou“ (Best Rock Performance By A Duo Or Group With Vocals) nebyly úspěšné.  V květnu 2010 byl vydán zatím poslední singl s názvem Neutron Star Collision (Love Is Forever), hlavní píseň soundtracku pro film.

The 2nd Law (2012).

The 2nd Law (druhý zákon termodynamiky) je šesté studiové album. Ve velké části Evropy album vyšlo 28. září 2012. Mimo skladby „Follow Me“ si album produkovala skupina sama. Ve skladbě „Follow Me“ je producentem skupina Nero. Poprvé v historii kapely se na tomto albu objevily také dvě písně napsané a nazpívané baskytaristou Chrisem Wolstenholmem, nazvané "Save Me" a "Liquid State". V těchto písních Chris zpívá o překonávání své závislosti na alkoholu.  Skladba "Survival" se stala titulní písní Letních Olympijských Her v Londýně 2012, na jejichž zahajovacím ceremoniálu kapela song také poprvé zahrála naživo před zraky asi 80 tisíc diváků.  Skladby "Isolated System" a "Follow Me" zazněly ve filmu "World War Z".  Obal alba znázorňuje tok signálu po neuronech v mozku.

Muse Live at Rome Olympic Stadium (2013).

Záznam červencového koncertu v Římě vydala skupina 29. listopadu na CD/DVD nebo Blu-ray. Film byl natočen šestnácti kamerami Sony PMW-F55 CineAlta 4K. Všechny snímky byly zaznamenány v HD a 4K na tří terabytové pevné disky. Režírování se ujal Matt Askem, s nímž kapela pracovala na dvou předešlých koncertních DVD (Hullabaloo: Live at Le Zenith v Paříži a HAARP). a produkovali Serpent Productions. Jedná se o vůbec první koncertní film natočený v rozlišení 4K.  Dne 5. listopadu 2013 měl film celosvětovou premiéru v rozlišení 4K, avšak pouze ve vybraných 20 městech světa. Tento list zahrnoval i Prahu, kde mohli fanoušci film zhlédnout v kině Aero. Následující dny film vstoupil do běžných kin po celém světě.  Album obsahuje představení kapely v Římě Stadio Olimpico dne 6. července 2013 před davem 60.963 lidí. Koncert byl součástí The Unsustainable Tour, což je název pro kapely letní evropské odvětví The 2nd Law Tour. Většina koncertů The Unsustainable Tour se odehrála na velkých stadionech jedenácti evropských zemí. Jedná se o dosud nejrozsáhlejší stadionovou tour kapely. Součástí stadionových vystoupení Muse byl také obrovský robot Charles "zpívající" song "The 2nd Law: Unsustainable", bankéř Steve rozhazující tzv. "Musos" (falešné Muse bankovky připomínající euro) během písně "Animals", nebo akrobatka visící z obrovské létající žárovky při písních "Guiding Light" a "Blackout".

Muse v České republice.

Muse vystoupili v České republice 5. července 2010 v rámci festivalu Rock for People.  Do Prahy pak přijeli ještě 22. listopadu roku 2012 v rámci svého světového turné. Toto vystoupení bylo v českých médiích hodnoceno většinou velmi příznivě. Některá média psala dokonce o „koncertu roku“.  Dalším vystoupením v České republice byl koncert 4. června 2016 v pražské O areně. Zatím posledním vystoupením v České republice byl koncert 26. května 2019 v Praze na Letišti Letňany.

Muse je anglická alternativní rocková hudební skupina založená v roce 1994 v Devonu. Tvoří ji tři členové – Matthew Bellamy, Dominic Howard a Christopher Wolstenholme. Matthew Bellamy je autorem většiny písní skupiny. Alba "Absolution, Black Holes and Revelations" a "The Resistance" se dostala na první místo britské albové hitparády. V roce 2011 získala skupina první cenu Grammy, "The Resistance" bylo prohlášeno nejlepším rockovým albem.

Muse () est un groupe de rock britannique, originaire de Teignmouth, dans le Devon, en Angleterre. Apparu sur la scène musicale en 1994, le trio est composé de Matthew Bellamy (chant, guitare, piano), Christopher Wolstenholme (basse, harmonica, chant, chœurs) et Dominic Howard (batterie, percussions).


Historie.

Nejstarší doklad osídlení Šilheřovic je nález asi 8000 let staré pazourkové sekyrky. Až do 13. století, kdy probíhala tzv. velká kolonizace, nejsou známy žádné údaje o tom co se v šilheřovickém katastru dělo. K výše zmíněné kolonizaci přispěly zejména církevní instituce a kolonisty tvořili převážně Němci, kteří přinesli například lepší uspořádání společnosti a budování osad. První písemná zmínka o Šilheřovicích pochází z 18. dubna 1377 a to pod názvem Scholardorf, kdy opavský vévoda Mikuláš II. rozděloval svůj majetek mezi své syny. Kdo konkrétně se však o založení Šilheřovic zasloužil, není známo. Až do roku 1673 se ve vlastnictví Šilheřovic vystřídalo mnoho různých šlechticů, z nichž někteří nejsou oficiálně jako vlastníci prokázáni. Roku 1673 prodala své panství zahrnující Šilheřovice a další 4 blízké vesnice paní Barbora Perpetua hraběnka z Ursenburku opavským Jezuitům za 30000 zlatých rýnských. Karolinský katastr rozsáhlá daňová reforma z roku 1724 jako první zachycuje jména šilheřovických poddaných. Kolem roku 1709 byl postaven ovčinec Paseky, dnes známý jako dvůr Paseky, ještě donedávna obývaný převážně Romy. Dodnes stojící připomínkou dob panství Jezuitů je kostel Nanebevzetí Panny Marie, postaven roku 1713. Roku 1742 Marie Terezie přišla ve válce s Pruskem o většinu Slezska. Součástí ztraceného území bylo i Hlučínsko včetně Šilheřovic. Hlučínsku se pak začlo říkat lidově „Prajzská“. V dalších letech se Marie Terezie pokoušela několikrát získat ztracené území zpět, ovšem bez úspěchu. Roku 1787 koupil panství s vesnicemi Šilheřovice, Antošovice, Darkovice, Markvartovice, Koblov a Hať pán Karel Larisch. Na základě soudního narovnání však ještě v téže roce prodal Šilheřovice Johannu Fridrichu z Eichendorffu. Johann Fridrich Eichendorff se do historie Šilheřovic zapsal především výstavbou nové zámecké budovy na místě původní tvrze, ale také odprodejem části pozemků. Johanna Fridricha Eichendorffa a zároveň i Šilheřovice proslavil Johannův synovec Josef z Eichendorffu, slavný německý básník a prozaik, který Šilheřovice několikrát navštívil. Poslední záznam o návštěvě Josefa Eichendorffa pochází z roku 1806, ale je pravděpodobné, že se zde objevoval i později. Johann Fridrich Eichendorff zemřel na mrtvici roku 1815. Před svou smrtí však začal budovat nový dvůr, po své ženě Annin dvůr, dodnes, byť ve špatném stavu, stojící. Vdova Marie Anna z Eichendorffu zemřela roku 1830. Emanuel, hrabě z Hoverdenu a zplnomocněnec dědiců Marie Anny z Eichendorffu, prodal Šilheřovice roku 1835 Františku Hubertu Stückerovi z Weyershofu. Baron Stücker však bydlel na hlučínském zámku. Obyvatelé Šilheřovic se v minulosti několikrát pokoušeli o zrušení robotní povinnosti, což se podařilo roku 1821 šilheřovickým sedlákům právě za Franze Huberta Stückera. Za barona Stückera docházelo k velkému kácení lesů. Stücker dřevo zpeněžil a roku 1844 Šilheřovice prodal Salomonu Mayeru Rothschildovi. Ke zrušení poddanství v Šilheřovicích, tentokrát pro všechny obyvatele došlo roku 1853. V roce 1852 zdědil Salomonovo panství jeho syn Anselm Salomon Rothschild. Ten se roku 1826 oženil se svou sestřenicí Charlottou. Ti zplodili 2 syny a 3 dcery. Starší syn Ferdinand o podnikání svého rou nejevil zájem a tak panství zdědil mladší Albert Nathanel Rothschild. Albert se oženil se svou sestřenicí Bettinou z Rothschildů. Baron Albert roku 1911 náhle zemřel a panství zdědil jeho syn Alfons. Ten se oženil s Clarissou Montefioreovou. Rothschildové na šilheřovickém zámku nebydleli, ale každoročně zde pobývali. Za Rothschildů se Šilheřovicím dostalo rozkvětu. Rothschildové byli a dodnes jsou bohatí, což se odrazilo na obci, zámku, parku i lesích. Podle vzpomínek pamětníků z toho, co jim vyprávěli rodiče byli Rothschildové i vstřícní k lidem (na rozdíl od předchozích vlastníků panství). Za Rothschildů také došlo k přestavbě zámku do dnešní podoby a k vybudování Anselmova ústavu, sloužícího jako zaopatřovací ústav pro lidi, kteří pracovali na šilheřovickém panství. Po sjednocení Německa roku 1871 se Prusko pokusilo slezské obyvatelstvo poněmčit a přivést k evangelické církvi. V následujících letech stoupaly proněmecké aktivity, ale Slezsko zůstalo katolické. V 90. letech se vliv Německa upevnil. Po skončení pruských válek roku 1871 lidé v pruském Slezsku doufali v mír. Naděje se rozplynula roku 1914. Dne 1. srpna 1914 o půl sedmé ráno přišel do Šilheřovic telegram o všeobecné mobilizaci v Německu. Dne 2. srpna 1914 se po ranní mši u staré školy shromáždili všichni, kterých se výzva týkala. Někteří odjeli již tento den 1. vlakem z Annabergu (dnes Chałupki). Nářek, pláč a zpěv německých vlasteneckých písní byl u odjíždějících vlaků slyšet ještě dalších 16 dní, dokud všichni povolaní neodjeli. Dobrovolníků, kteří na frontu nemuseli, se z Šilheřovic přihlásilo 5 (4 mladší 20 let a 1 ve věku 68 let). Všichni doufali a věřili tomu, že se do 2 nebo 3 měsíců vrátí. Ti, co v Šilheřovicích zůstali nadálku pomáhali. Ženy pomáhaly Červenému kříži (Rotkreuz), žákyně obecné školy pletly ponožky a rukavice pro vojáky, kdyby se snad válka protáhla až do zimy, atd.. Vše se konalo s velkým nadšením. U křížů byly portréty císaře Viléma II. a při veřejných shromážděních se vždy zpívala hymna "Deutschland, Deutschland, über alles". Počet mužů ze Šilheřovic povolaných do války není znám, ale odhady mluví asi o stovce. Na bojištích zůstalo ležet 44 obyvatel Šilheřovic. Příbuzní padlých pak měsíčně pobírali od státu 9 marek pro ženu, a taktéž 9 marek pro matku či otce zemřelého. Za každé dítě pak po 6 markách. Pro představu po zvýšení cen potravin v roce 1916 stálo 6 marek kilo másla. Dne 23. června 1917 byly 2 kostelní zvony sundány, rozbity a odvezeny na vojenskou správu do Ratiboře. Šilheřovice byly vojsky ČSR obsazeny 4. února 1920. Nedobrovolně připojené Hlučínsko se muselo podrobit novým zákonům. Nová státní hranice byla vedena tak, že mimo Československo zůstalo 56 hektarů půdy, patřící původně k Šilheřovicím a obec přišla i o nějaké obyvatele. Na mnoha domech se tehdy vyvěšovaly německé vlajky. Je to smutnější o to více, že soudržnost Hlučínska byla ČSR pošlapávána a záměrně ničena. Pokles počtu obyvatel obce byl také způsoben vystěhovalectvím lidí nesouhlasících s ČSR. Připojením Hlučínska k ČSR bylo panství Alfonse Rothschilda rozděleno státní hranicí. Při volbě do poslanecké sněmovny roku 1925 v Šilheřovicích, stejně jako ve většině hlučínských obcí, zvítězila Německá křesťansko sociální lidová strana, která dostala třikrát více hlasů než strana, která obsadila 2. místo. V Šilheřovicích jasně vyhrály německé strany s téměř dvojnásobnou převahou. 2. parlamentní volby v roce 1929 vyhrála v Šilheřovicích Německá národní strana. Opět zvítězily německé strany. Roku 1934 zakoupilo ministerstvo veřejných prací od Rothschildů Anselmův ústav, aby zde byla umístěna místní obecná škola. Nová škola byla otevřena 24. listopadu 1935. Pozemkovou reformou roku byly Rothschildům zabrány pozemky o rozloze téměř 4000 hektarů. Byly zabrány rozsáhlé velkostatky a rozděleny mezi české členy SPÚ. To způsobilo velkou nezaměstnanost na Hlučínsku. Velká hospodářská krize způsobila Rothschildům velké ztráty. Krize se významně dotkla hlavně chudších občanů Šilheřovic. Snižovaly se platy a šířily se nemoci jako např. TBC. Když se roku 1933 dostala v Německu k moci NSDAP, vyšly zprávy o tom, že šilheřovický zámek a Lichnovského sídlo v Chuchelné podporují nacismus, s čímž nesouhlasil okresní hejtman v Hlučíně. Připustil, že úředníci velkostatků s jedinou výjimkou jsou Němci a nemají ČSR příliš v lásce, ale že obvinění jsou nepravdivá. Pro to mluví i fakt, že Rothschildové byli židovského původu. I tak bylo Hlučínsko v dalších letech pod neustálou kontrolou. Ve volbách, které se konaly dne 19.5.1935 v Šilheřovicích vyhrála Sudetendeutsche Partei (Sudetoněmecká strana, dříve Sudetoněmecká vlastenecká fronta), ze 799 platných hlasů jich získala 583. Většina hlasujících doufala v návrat časů za Pruska, ale byli zklamáni. Roku 1936 byly na hranici ČSR s Německem budovány pěchotní sruby. V době budování srubů byl vstup do Černého lesa přísně zakázán. Na katastru Šilheřovic bylo postaveno 11 pěchotních srubů. 23. září 1938 se ozvalo hlášení o mobilizaci a druhého dne byly vyvěšovány mobilizační vyhlášky. Jelikož se Šilheřovice, Antošovice, Hať a Darkovice ocitly mezi státní hranicí a opevněním ČSR mnozí obyvatelé prchali přes hranice do Německa. V Annabergu již byli očekáváni zvláštními vlaky, které je odvezly na rekreační oblasti u Baltského a Severního moře. 8. a 9. října 1938 se Šilheřovice, staly součástí nacistického Německa, zprvu jako součást Sudetoněmeckých území. Těsně před odchodem československých vojsk byl zastřelen 14letý chlapec z projíždějícího auta československé armády. Byla to 1. šilheřovická válečná oběť. Na jeho pohřbu byla přítomným německým vojskem vystřelena salva. Dne 8. října 1938 přijali obyvatelé Šilheřovic vojáky Wehrmachtu po 1 či 2 do svých domů. Vojáci Wehrmachtu byli přivítáni s velkými ovacemi ze strany obyvatelstva obce. V Šilheřovicích nikdy nebyla místní organizace NSDAP, ale v okolních obcích byli členy 23 obyvatelé Šilheřovic. Povinná docházka dětí od 14 let do Hitlerjugend, od 10 let pak docházka chlapců do Deutsches Jungvolk a dívek do Bund deutscher Mädel byla ze zákona dána státem. Podle dohody mezi ČSR a Německem obyvatelé obcí, které se staly součástí Německé říše, k 10. říjnu 1938 nabývají německého občanství a ztrácí československé státní občanství, jestliže se narodili před 1. lednem 1910 či pozbyli německé občanství dne 10. ledna 1920, anebo jestliže jsou manželkami, dětmi či vnuky osob, které splňují výše uvedené podmínky. Osoby starší 18 let mohly opustit Sudety do 31. března 1940. Ve volbách konaných dne 4. prosince 1938 se občané Hlučínska mohli rozhodnout, zda zůstanou součástí Německé říše. Proti setrvání v Německé říši hlasovalo 57 obyvatel Hlučínska (asi 0,20%) z toho 2 hlasy pocházely ze Šilheřovic. 1. obyvatelé Šilheřovic obdrželi povolávací rozkaz v prosinci 1939. 1. občané Šilheřovic padli při přepadení Francie. Ze Šilheřovic narukovalo okolo 300 mužů, z nichž 95 padlo či zůstalo nezvěstných. Roku 1945 byly v Černém lese vybudovány protitankové překážky a pěchotní sruby sloužily především jako úkryt pro vojáky. Celá oblast byla podminována, a tudíž byl do celého lesa zakázán vstup. Šilheřovice osvobodila Rudá armáda ráno 1. května 1945 jako jednu z posledních obcí na Hlučínsku. V Šilheřovicích se nikdy přímo neválčilo, přesto byly osmkrát zasaženy shozením fosforových bomb a šestkrát vystaveny přímé dělostřelecké palbě. Všichni byli rádi za konec války, ale nikdo nepřijímal osvobození s příliš velkou radostí, neboť většina šilheřovických mužů bylo stále u Wehrmachtu či v zajateckých táborech a jejich osud byl nejistý.  Velkou změnou byla změna souseda za státní hranicí, kde původní Německo bylo vystřídáno Polskem. Po válce se snižoval počet obyvatel, a to zejména z důvodu dětských úmrtí a odsunu Němců. Pak se počet obyvatel pozvolna zvyšoval s návratem mužů z Wehrmachtu a zajateckých táborů. Hojně se zde vyskytovala tuberkulóza a další dětské nemoci, jako jsou například spála či záškrt. Obyvatelé Prajzské měli po válce velmi ztížený vstup do zaměstnání, neboť jim chybělo potřebné vzdělání a taktéž znalost spisovné češtiny. Šilheřovice, s už tak vysokou nezaměstnaností a s tím spojeným hladem, ještě postihlo znárodňování pozemků. Zámek byl postižen válkou a následným rabováním. Na zámku nezůstalo skoro nic. Budova školy dopadla podobně jako zámek. Dne 13. dubna 1946 nalezli žáci z Šilheřovic při návratu z haťské měšťanské školy pancéřovou pěst. Kvůli neodbornému zacházení se zbraní jedním z žáků byli 4 žáci zraněni. Pozůstalým po padlých v 2. světové válce byla vyplácena finanční výpomoc od Československé republiky a ještě větší odškodnění od Německé spolkové republiky, což vyvolalo nevoli Československé republiky, která tvrdila, že peníze nejsou za padlé živitele rodin, ale za jejich službu u Wehrmachtu. Poničen byl taktéž zdejší kostel Nanebevzetí Panny Marie. Po roce 1948 docházelo k výstavbě nových domů a ke zvelebování obce. Na podporu zaměstnanosti vzniklo v roce 1949 přes Šilheřovice autobusové spojení. Členové šilheřovické KSČ byli vesměs přistěhovalci. Roku 1949 bylo rozhodnuto, že se zámek stane Domovem řeckých dětí, a tak roku 1950 připadl ministerstvu práce a sociální péče. Řecké děti nebyly pro park a zámek zrovna přínosem. Za jejich pobytu byl totiž zničen skleník u vchodu do parku a kašna s antickým sousoším. Poničen byl i samotný zámek. Roku 1951 začalo v Šilheřovicích promítat kino. V roce 1952 byla ukončena stavba nové školní budovy a zanedlouho sloučena s dosavadní pětitřídní národní školou. 8. ledna 1953 zřídilo 6 zdejších zemědělců JZD Šilheřovice, které bylo později převedeno pod Československý státní statek Hlučín. Od roku 1954 docházelo v obci k postupnému pokládání kanalizace. Roku 1962 vystřídali Řeky na zámku horničtí učni. Roku 1966 byl pak zámek určen pro potřeby Středního odborného učiliště se zaměřením na výuku učebních oborů kuchař-číšník. Od roku 1968 bylo v zámeckém parku budováno golfové hřiště. To se dočkalo otevření roku 1970. Roku 1970 byly v Černém lese zřízeny 2 přírodní rezervace Černý les I a Černý les II. V 70. letech došlo k opravám chodníků, parkové zdi, prostranství u školy a bylo zde vybudováno dětské koupaliště a nová budova nákupního střediska JEDNOTA. V říjnu 1991 započala stavba čistírny odpadních vod za zámeckým parkem. Stavba byla dokončena v roce 1993. Na jednání zastupitelstva obce v srpnu roku 1995 byl přijat návrh na novou podobu znaku a vlajky obce a v únoru 1996 byl schválen Poslaneckou sněmovnou Parlamentu České republiky. V roce 1995 navštívili Šilheřovice, konkrétně zdejší zámek, premiér České republiky Václav Klaus a premiér Polské republiky Józef Oleksy. Na zámku jednali o česko-polských vztazích a o případném vstupu obou zemí do Severoatlantické aliance (NATO) a do Evropské unie. Od roku 1998 jsou Šilheřovice členem Sdružení obcí Hlučínska, které dnes má 27 členů. Od roku 2002 již zámek neslouží jako učiliště a nyní je v soukromém vlastnictví.

Doprava.

Na území obce zasahuje krátký úsek dálnice D1 a krátký úsek silnice II/469 v úseku Hlučín - Hať. Silnice III. třídy na území obce jsou:

Šilheřovice (německy "Schillersdorf", polsky "Szylerzowice") je obec ležící v okrese Opava. Má obyvatel a katastrální území obce má rozlohu 2166 ha a je tedy největší obcí Hlučínska.

Šilheřovice (en ; en ) est une commune du district d'Opava, dans la région de Moravie-Silésie, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.