Historie.

Jejich páté album "All the Right Reasons" dosáhlo úspěchu, když prodali 7,3 milionů kopií v USA a přes 11,5 milionů na celém světě, čímž se stali teprve 16. kapelou v 21. století, kterým se podařilo prodat takové množství desek. Na albu se vyskytují hity jako „Photograph“, „Savinʼ Me“, „Far Away“, „If Everyone Cared“ či „Rockstar“, kterým se podařilo umístit v první dvacítce prestižní americké hitparády Billboard Hot 100. "Billboard Magazine", tvůrce hitparády, prohlásil album za „největší rockový počin století“.  "All the Right Reasons" si může připsat ještě jeden rekord: v žebříčku Billboard 200 po dobu celých 110 týdnů vytrvávalo na předních pozicích a ani jednou nekleslo pod 30. místo. Toto se povedl už jen Shanie Twain a jejímu albu "Come on Over", které na pozici setrvalo o něco déle, a to 123 týdnů v kuse.  V roce 2008 kapela natočila v pořadí už šestou desku, která vyšla 18. listopadu, první singl „Gotta Be Somebody“ se v rádiích objevil 30. září 2008, druhý singl „Something In Your Mouth“ vydali 28. října 2008. Pro kapelu se stala osudné pondělí 10. listopadu 2008, kdy jejich nové album Dark Horse uniklo ven a bylo ke stažení na torrentech více než týden před oficiálním prodejem.  8. září 2011 členové oznámili, že jejich sedmá deska s názvem Here and Now vyjde 21. listopadu a dva singly „Bottoms Up“ a „When We Stand Together“ 26. září 2011.  V červnu 2014 frontman Chad Kroeger v rozhovoru pro rádio CFOX-FM řekl, že skupina plánuje vydat nové album do konce roku 2014 a oznámil první singl z nové desky, nazvaný „Edge of a Revolution“, který vyjde 18. srpna 2014. Druhý singl s názvem „What Are You Waiting For“, měl původně vyjít 22. září 2014, ale skupina jej vypustila už 5. září.  13. 1. 2017 kapela vydala na svém YouTube kanálu krátké video odkazující na 1. února téhož roku; v ten den vyšla jejich nová píseň „Feed the Machine“ a byly zveřejněny detaily ohledně šňůry pro rok 2017.  Kapela vystoupila v červnu 2016 v pražské O2 areně a web iREPORT tento koncert pochválil za skvělý zvuk a energické vystupování.

Členové kapely.

Chad Robert Turton-Kroeger - kytara, zpěv (* 15. 11. 1974)  Michael Douglas Henry Kroeger - baskytara (* 25. 7. 1972)  Ryan Anthony Peake - kytara, back vocal (* 1. 3. 1973)  Daniel Patrick Adair - bicí, zpěv (* 19. 2. 1975)

Nickelback (angl. výslovnost [ˈnɪklbæk]) je kanadská rocková skupina, která se proslavila v roce 2001 svým pilotním singlem „How You Remind Me“ a následným albem "Silver Side Up". Kapela prodala celosvětově přes 50 milionů desek a získala i řadu ocenění, například "American Music Award", Juno Awards, nebo MTV Video Music Awards. Tato kanadská skupina koncertovala i v Česku, v roce 2013 a naposledy 18. 9. 2016 kapela opět zavítala do pražské O2 arény.

Nickelback est un groupe de rock canadien originaire de l'Alberta. Le groupe est actuellement composé de Chad Kroeger au chant et à la guitare solo, de Ryan Peake à la guitare rythmique, de Mike Kroeger à la guitare basse et de Daniel Adair à la batterie et aux percussions, c'est le quatrième batteur après Ryan Vikedal, Mitch Guindon et Brandon Kroeger. Lors des tournées du groupe, Tim Dawson, le technicien guitare de Chad Kroeger connu sous le nom de Timmy, interprète plusieurs titres au piano et à la guitare. Timmy incarne le cinquième membre du groupe, il travaille avec Nickelback depuis 2003. Le style musical de Nickelback est classé dans le hard rock, le post-grunge et le rock alternatif.


Děj.

Ellen Ripleyová (Sigourney Weaver), jediná přeživší z posádky kosmické lodi Nostromo, byla nalezena v hibernačním spánku ve svém únikovém modulu po 57 letech bloudění vesmírem a se smutkem se dozvídá, že její dcera Amanda zatím vyrostla, zestárla a zemřela. Komise společnosti Weyland-Yutani je velmi skeptická k jejímu výkladu o důvodech zničení kosmické nákladní lodi a v existenci vetřelce oficiálně nevěří. Mimo jiné také z důvodu, že planeta LV-426 je již řadu let terraformována a žije tam několik desítek rodin kolonistů. Ripleyová tak přijde o svou kosmickou licenci a začne pracovat v docích jako řidička nakladačů zboží.  Později je Ripleyová navštívena zástupcem společnosti Weyland-Yutani, Carterem Burkem a důstojníkem USCM (US Colonial Marines) Gormanem. Oznámí jí, že společnost ztratila s kolonií na LV-426 jakýkoliv kontakt. Ripleyovou to moc nepřekvapí a spíše je udivená, že oba chtějí letět na planetu a ji vzít jako poradce. Ripleyová nejprve odmítne, ale když se stále probouzí s nočními můrami, rozhodne se překonat svůj strach a letět.  Na planetu LV-426 míří loď Sulaco. Je to nejvhodnější dosažitelná loď. Její posádku, kromě Ripleyové, Gormana a Burka, tvoří ještě seržant Apone (Al Matthews), desátník Hicks (Michael Biehn), vojíni Vasquezová (Jenette Goldstein), Hudson (Bill Paxton) a android Bishop (Lance Henriksen). K Bishopovi chová Ripleyová, po zkušenostech s androidem Ashem na Nostromu, značnou nedůvěru.  Skupina doráží do kolonie a zjišťuje, že je opuštěná a značně poškozená. Nikde nejsou známky života, ale ani žádná těla mrtvých nebo krev. Zato jsou v ní známky boje a vyleptané díry. Výprava se tedy opevní v jednom z řídicích komplexů, kde také nachází dvojici živých Facehuggerů, kteří byli podle záznamů odstraněni z hostitelů, kteří zákrok nepřežili. Týmu se podaří objevit traumatizovanou mladou dívku, přezdívanou Newt, která tvrdí, že všichni z kolonie jsou mrtví. Při prozkoumávání dat v počítači zjišťují, že větší počet kolonistů je pohromadě v jiné části komplexu – v generátoru atmosféry terraformačního zařízení. Ozbrojená skupina kosmické pěchoty (USCM) se vydává na průzkum. Když objevují první lidi, zjišťují, že jsou obaleni v kokonech. V ten moment začínají vetřelci útočit ze všech stran a při ústupu zahyne polovina týmu. Při zuřivém boji dojde k poškození chladicího zařízení jaderného reaktoru generátoru atmosféry, což je ve filmu důležitá zápletka.  Celá skupina, až na Burkeho, je rozhodnuta opustit neprodleně LV-426 a zničit základnu z oběžné dráhy za pomoci atomové bomby. Když jsou však přivoláni zbylí dva členové s výsadkovým modulem, který přistál mimo komplex, je infiltrován vetřelcem, a tak při příletu havaruje. Případnou pomoc je možné očekávat až za několik dní nebo týdnů a kromě vetřelců se objevuje problém se stabilitou terraformačního zařízení, které nevyhnutelně musí explodovat. Protože je komunikační zařízení poničeno, vydává se Bishop k centrálnímu řídícímu panelu na střeše, odkud může navést druhý výsadkový modul z lodi Sulaco z oběžné dráhy ke stanici.  Mezitím se zbytek skupiny opevňuje v části komplexu a je vystaven neustálému náporu desítek vetřelců. Impresivní je pohled na počítadla střeliva automatických strážců – který byl ovšem v některých verzích vystřižen. Burke se pokusí infikovat Ripleyovou a Newt vetřelci a dá jim do místnosti, kde spí, dva facehuggery. Vyjde najevo, že Burke má podobné tajné poslání, jaké měl Ash v prvním dílu. A nejen to. Společnost o vetřelci nejspíš věděla a čekala, že jimi budou kolonisté napadeni. Sám Burke je však zabit jedním z vetřelců při pokusu uniknout. Nebezpečná monstra však nachází cestu mimo opevněné chodby i zavařené dveře a zbytek přeživších musí z komplexu utéci. Při útěku zahyne Vasquezová a Gorman. Ačkoliv se Ripleyová s Hicksem dostávají za Bishopem k modulu, Newt unesou vetřelci. Ripleyová věří, že Newt ihned nezabijí a chtějí ji využít pro další zárodek, a tak se nechá vysadit v jiné části kolonie a vydává se ji hledat.  Vybavena plamenometem, pulzní puškou M41A, nachází Newt v místnosti plné vajec. Při odchodu s Newt zahlédne královnu, která klade vejce. Protože velkou část vajec zničí, vydává se rozzuřená královna za ní. Ripleyová na poslední chvíli stihne naskočit do modulu, který nemohl zůstat na nestabilní plošině kolabujícího komplexu, a tak se vzdálil – Ellen se tak spolu s diváky chvíli domnívá, že ji zradil další android.  Při vystoupení na Sulacu se zdá být po všem, ale najednou se objevuje královna, která se musela zachytit za modul, když odlétal z LV-426. Roztrhne Bishopa, Ripleyová unikne do vedlejší nákladové místnosti a Newt se schová pod mříže. Ripleyová si bere na pomoc nakládací hydraulický exoskeleton, se kterým se může postavit obrovské královně. Souboj se stane kultovní scénou filmu. Královnu se jí nakonec podaří shodit do přetlakové komory a nechá ji v dramatické scéně vyfouknout do vesmíru. Poté se Ripleyová, Newt, Hicks i Bishop ukládají zpět do hibernačního spánku.

Produkce.

Původ a inspirace.

Při kompletaci předprodukce filmu "Terminátor" roku 1983, režisér James Cameron diskutoval možnost tvorby dalšího dílu "Vetřelce" (1979) s produkčním Davidem Gilerem. Cameron, jakožto fanoušek filmu Vetřelec chtěl dát dohromady pokračování a tak po 4 dnech přeložil společnosti 20th Century Fox čtyřicetistránkový, první náčrt filmu "Alien II", avšak schválení nedostal, protože první díl prý nevyprodukoval takový zisk, aby se natáčelo pokračování.  Díky 9měsíčnímu zpoždění "Terminátora", které způsobilo Schwarzeneggerovo natáčení filmu "Ničitel Conan", měl Cameron dostatek času na vypracování svého scénáře filmu Aliens. Během natáčení Terminátora dal Cameron dohromady cca devadesát stránek Vetřelců. Zástupci filmové společnosti byli překvapeni a slíbili mu, že pokud bude Terminátor úspěšný, bude moci režírovat Vetřelce.  Terminátor úspěšný byl a tak dostal Cameron spolu s Gale Anne Hurd povolení natočit pokračování filmu Vetřelec, které bylo plánováno na rok 1986. Camerona lákalo vytvořit trochu jiný svět vetřelce, který by se nedržel přesných konceptů prvního dílu a byl by více o boji: „Více teroru, méně hororu“. Sigourney Weaver o celém projektu zpočátku pochybovala, ale setkání s Cameronem jí přesvědčilo. 20th Century Fox ovšem odmítla podepsat s herečkou smlouvu kvůli financím a obrátila se na Camerona, zdali nemůže sepsat scénář bez postavy Ripleyové. Cameron to odmítl a díky jeho vytrvalosti nakonec společnost smlouvu se Sigourney Weaver podepsala a získala odměnu 1 milion dolarů, což bylo 30x více oproti prvnímu filmu.

Speciální edice.

Speciální edice filmu Vetřelci byla vydána roku 1992 na laserdiscu a VHS. Šlo o verzi filmu, která obsahovala celých sedmnáct, původně vystřižených, minut. Ve vystřižených scénách je například moment ve kterém Ripleyová zjišťuje, že její dcera zemřela věkem, nebo když rodiče Newt objevují ztroskotanou loď, která byla k vidění ve filmu Vetřelec a otec Newt je napaden Facehuggerem. V neposlední řadě stojí za zmínku vystřižené scény, kdy mariňáci používají k opevnění se v části komplexu automatické kulomety, které likvidují útočící vetřelce bez přítomnosti obsluhy.  Scény byly původně vystřiženy na přání 20th Century Fox, protože podle společnosti ukazovaly ""příliš mnoho ničeho"".

Ocenění.

Vetřelci byli nominováni na sedm cen Akademie. Kromě jiných: Film vyhrál 2 ceny (Nejlepší střih zvukových efektů a Nejlepší vizuální efekty). Sigourney Weaver získala její první nominaci na nejlepší ženský herecký výkon.  Snímek se dočkal také 4 nominací na ceny BAFTA a stal se vítězem v kategorii "vizuálních efektů".  Získal celkem 8 cen Saturnu

Vetřelci ("") je americký sci-fi film, který v roce 1986 natočil režisér James Cameron jako pokračování úspěšného filmu "Vetřelec", ve kterém Ellen Ripleyová vrací zpět na Měsíc LV-426, okupovanou vetřelci.

"Aliens, le retour ()" est un film américain de science-fiction coécrit et réalisé par James Cameron, sorti en 1986. Deuxième volet de la saga "Alien", ce film est la suite d’"Alien, le huitième passager" (1979) et met en scène l'actrice Sigourney Weaver qui reprend son rôle d'Ellen Ripley, ainsi que les acteurs Michael Biehn, Bill Paxton, Lance Henriksen et Carrie Henn.


Děj.

Dvě stě let po událostech z filmu "Vetřelec 3" slaví vědecká posádka vojenské lodi "Auriga" úspěch. Na osmý pokus se jim podařilo naklonovat Ellen Ripleyovou i s mládětem královny vetřelců v hrudníku. Královnu vyoperují a Ellen číslo 8 nechají žít jako zajímavý vedlejší produkt klonování.  Pirátská loď "Betty" přilétá na "Aurigu", kde vojákům předá svůj náklad – uloupené hibernační kryogenické schránky, plně obsazené dělníky směřujícími do kolonie. Ti se tak místo zaměstnání stanou obětí experimentu, hostiteli vetřelčích embryí, která se z nich velmi rychle vylíhnou.  Posádka "Betty" se neplánovaně setká také s novou a vylepšenou Ellen číslo 8. Stal se z ní zvláštní tvor – rychlý, dravý a nebezpečný kříženec člověka s vetřelcem. Má nadlidskou sílu, bleskurychlé reflexy a její krev rozleptává jakýkoliv materiál. Na její jméno se znepokojením reaguje členka posádky "Betty" Annalee Callová. V noci se nenápadně přikrade až do Elleniny cely a nabízí jí rychlou smrt, Ripleyová odmítne. Callovou při odchodu z cely chytí vojáci a vyslýchají ji jako teroristku. Při potyčce však piráti zvítězí nad vojáky. Vzápětí ale vypukne poplach – vetřelci se osvobodili ze svých klecí a začali na "Aurize" hon na lidi.  Velké části vojáků a vědců se podaří uniknout v záchranných modulech, posádka "Betty", doprovázená vojákem DiStephanem a hlavním vědcem Wrenem, se musí z nebezpečné lodi dostat vlastními silami, projít přes celou loď až k "Betty" umístěné v doku. Cestu však lemují hladoví vetřelci a v poslední chvíli je zachrání Ripleyová. Ač je křížená s vetřelci, stále v ní převažuje člověk. Do party přibírají i Purvise, jedinou z obětí vetřelčích embryí, který je ještě v pořádku, i když nakažený.  Při cestě za záchranou jsou řady unikajících decimovány vetřelci, zrádný Wren dokonce postřelí Callovou. Ukáže se však, že jí příliš neublížil – Callová je totiž auton druhé generace (robot sestrojený roboty). Jen pár metrů před dokem vetřelci unesou Ripleyovou, která je ve vetřelčím hnízdě svědkem zrodu nového druhu vetřelce kříženého s člověkem. Děsivý mutant ji považuje za svou matku, zatímco vetřelčí královnu, která ho porodila, bez váhání zabije.  Ellen ale není novým potomkem příliš nadšená. Navíc ji tlačí čas – "Auriga" se vydala v důsledku poplachu automaticky směrem k Zemi. Callová ji na radu Ripleyové přeprogramovala, aby namísto přistání na Zemi havarovala, neboť neměli kritické množství energie k destrukci "Aurigy". Ellen musí využít všechny své síly, aby se na poslední chvíli dostala na "Betty". Bez jejího vědomí se však vetřelčí mládě evakuovalo také a ohrožuje Callovou v nákladovém prostoru. Ripleyová se však nakonec pomocí své žíravé krve zmutovaného vetřelce zbaví a po staletích se vrací na Zemi.

Vetřelec: Vzkříšení (v anglickém originále Alien: Resurrection) je americký sci-fi film z roku 1997, který natočil režisér Jean-Pierre Jeunet jako čtvrté pokračování filmové série "Vetřelec". Autorem scénáře je Joss Whedon, v hlavní roli se opět představila Sigourney Weaverová.

Alien, la résurrection ("Alien: Resurrection") est un film de science-fiction horrifique américain réalisé par Jean-Pierre Jeunet, sorti en 1997. C’est le quatrième film de la saga "Alien".


Jméno.

Lidová etymologie odvozuje jméno městečka od skotáckého pokřiku „kei-ná“, používaného jako pobídky k pohybu dobytka. Ve skutečnosti jméno pravděpodobně vzniklo z mužského jména „Kai“ či „Kei“ a staženého slova „nina“ („nos“, přeneseně „výběžek“, „mys“, „poloostrov“), tedy „Kaiův mys“. Jméno se až do roku 1934 psalo "Keina"; tehdy bylo na popud Estonské pošty změněno na "Käina" kvůli velmi častým záměnám s městem Keila v adresách dopisů a ve směrování telegramů.

Dějiny.

První jmenná listinná zmínka o Käině (v podobě "Keiniß") pochází až z roku 1522, bez přímého uvedení jména je však doloženo založení dřevěného kostela kolem poloviny 13. století. Käina tehdy ještě netvořila ani vesnici, nýbrž jako středisko rozptýlené farnosti sestávala jen z kostela a z farního statku. V roce 1556 prameny zmiňují též hostinec.  Postupný růst Käiny se zrychlil v 19. století. V 60. letech 19. století je v Käině založena škola, roku 1894 otevřen obecní dům, v městečku funguje továrna zpracovávající vlnu a zemědělské produkty. Růst pokračuje i za První republiky. S válečnými událostmi však přichází velký přeryv v životě městečka. První sovětská okupace v roce 1940 přinese první vlnu zatýkání a deportací, v bojích o ostrov na podzim 1941 je zničen kostel, továrna i řada dalších budov, následná nacistická okupace začíná hromadnou popravou údajných nepřátel říše, druhá sovětská okupace 1944 přináší další deportace a popravy, likvidaci dosavadních zemědělských struktur a zničení řady památkových budov. Käina však i v této době zůstávala po Kärdle druhým největším sídlem ostrova a důležitým centrem, takže dále rostla počtem obyvatel, rozlohou i stavebně (např. roku 1965 byla otevřena nová budova školy).  Plné možnosti dalšího rozvoje se Käině otevřely po obnovení estonské suverenity v roce 1991. S rostoucím turistickým ruchem ve městečku vyrostlo několik ubytovacích a stravovacích zařízení, od roku 1996 pracuje v Käině umělecká škola, käinská základní škola byla 1997 rozšířena v gymnázium.

Pamětihodnosti.

Dominantou městečka jsou zříceniny kostela sv. Martina. Jednolodní gotický kostel byl postaven v letech 1492-1515 na místě staršího dřevěného kostela, pravděpodobně vyhořelého. Kostel byl původně zasvěcen sv. Mikulášovi, teprve později sv. Martinovi, přičemž sv. Mikulášovi byl i nadále věnován jeden z bočních oltářů. Kostel byl opravován v roce 1660 a v prvních letech 18. století, 1859-1860 byl pak celkově přestavěn a rozšířen na jižní stranu, aby pojal rostoucí sbor (po přestavbě měl 600 míst k sezení). 14. října 1941 byl kostel během bojů o ostrov zasažen německou zápalnou bombou a z velké části zničen. Po válce již nebylo v podmínkách sovětské okupace možné jeho obnovení, evangelický sbor sv. Martina se dodnes schází v náhradní modlitebně v ulici "Lootuse".  Mezi stavební památky patří rovněž budova obecního úřadu, postavená 1894 z nepravidelných žulových kvádrů ve stylu obvyklém na estonských ostrovech, a bývalý dům kostelníka, v němž se dnes nachází muzeum Rudolfa Tobiase.

Kultura a společnost.

V Käině se nachází mateřská škola ("Käina Lasteaed"), spojená základní a střední škola ("Käina Gümnaasium"), zájmová umělecká škola ("Käina Kaunite Kunstide Kool") a denní centrum pro postižené ("Hiiumaa Puuetega Inimeste Koja Päevakeskus"). Působí tu sbor Estonské evangelické luterské církve.

Käina (dříve "Keina", německy "Keinis") je městečko v estonském kraji Hiiumaa, samosprávně patřící do obce Käina, jejímž je administrativním centrem. Městečko je již po staletí přirozeným střediskem hustě osídlené a zemědělsky plně využívané oblasti v jižní části ostrova Hiiumaa a bývá též zváno obilnicí ostrova.

Käina est un petit bourg de la commune de Hiiumaa, situé sur l'île d'Hiiumaa dans le comté de Hiiu en Estonie.


Změny příznačnosti.

Některá původně neutrální nebo meliorativní slova a obraty mohou nabýt pejorativního významu. Stává se tak zejména v případech, kdy je obrat svým užíváním (zneužíváním) zkompromitován (bratrská pomoc, vůdce, vlast, soudruh, čest práci, uvědomělý, pravdoláskař) nebo pokud se hodnocení samotné označované věci změnilo k horšímu.  Naopak výrazy původně vytvořené jako posměšné a hanlivé se mohou časem stát neutrálními. Tak označení „gotický“ nebo „kapitalismus“ byla původně opovržlivá, stejně jako posměšné označení "Big bang" čili Velký třesk. Slova "moderna" a "moderní" měla ještě u Jungmanna jednoznačně pejorativní význam ve smyslu „cizorodý, cizácký, módní, německý, odvozený“, později byla chápána neutrálně (dnešní, nynější, nový – například u Nerudy), až nabyla jednoznačně meliorativního významu (kvalitativně nový a hodnotnější).

Gramatické souvislosti.

Postojová nebo emoční příznačnost slova obecně nezávisí na jeho gramatické podobě. Přesto však existují i stylově příznačná slova, která jsou z neutrálnějších slov odvozována specifickými příponami, popřípadě je jimi zesílena postojová či emoční příznačnost kmene. Tytéž přípony však mnohdy mohou mít jinou expresivní příznačnost, často i domáckou nebo mazlivou, lidovou a hovorovou anebo neutrální, a příznačnost téhož slova se může krajově a nářečně lišit (například slovo Pražák je v Praze vnímané jako neutrální, zatímco na Moravě jako pejorativní).  Ve slovanských jazycích (například češtině nebo makedonštině) je pejorizační efekt někdy spojen s augmentizačními příponami – v češtině například -ák (hnusák), -an (křupan), -ec (blbec), -och (smraďoch), -ous (morous), -ouš (teplouš), -as (ťulpas), -oun (tupoun blboun, vrahoun), -our (Němčour), v ženském rodu -ice (babice, Zdenice), -inda (slečinda), -izna (babizna), -ajzna (tlamajzna), a ve středním -isko (jeho pejorativní náboj je však dnes minimální). Vladimír Šmilauer v roce 1940 psal, že pejorativní příznačnost je typická také pro slova tvořená z abstraktních substantiv pomocí přípon -ář, -ař (pobožnůstkář, tmář, bludař, svornostář, původně i pokrokář či samotář), zatímco slova odvozená těmito příponami od konkrétních substantiv (brzdař, loutkář) jsou většinou neutrální.

Pejorativum (z lat. "peior", horší, a franc. "péjoratif") znamená slovo, sousloví, gramatický tvar nebo jiný jazykový prostředek, které kromě věcné denotace vyjadřují též negativní hodnotící soud. Pejorativní příznačnost mohou mít slova různých slovních druhů. Pro označení pejorativ se používá též výraz dysfemismus, přejatý z řečtiny.

On qualifie de péjoratif, en sémantique et en lexicologie, un mot ou une expression ayant une connotation négative, par laquelle le locuteur exprime désapprobation, dérision, mépris ou dégoût pour ce dont il parle. Des termes fortement péjoratifs peuvent constituer des insultes ou des injures. La création d'un terme péjoratif s'appelle la péjoration ; ce terme s'applique aussi, en diachronie, pour décrire l'évolution sémantique d'un mot dans un sens dépréciatif.


Vznik psychologie náboženství.

Počátky vzniku psychologie náboženství spadají do souvislosti s prací amerických badatelů Edwina Dillera Starbucka a Jamese Henryho Leuba. Ti prováděli výzkumy,zabývající se poměrem konverzí mezi mladými a starými lidmi. Díky práci Williama Jamese "Varieties of Religious Experience" (česky "Druhy náboženské zkušenosti") z roku 1902 si získala náboženská psychologie ohlas mezi evropskými badateli. Když George Wobbermin překládat Jamesovu knihu do němčiny, stal se jeho následovníkem a zakladatelem psychologie náboženství v německy mluvících zemích. Z psychologie náboženství metodologicky vycházeli badatelé jako Rudolf Otto, Gerardus van der Leeuw a Friedrich Heiler.

Náboženství a hlubinná psychologie.

Největší přínos v oblasti psychologie náboženství přisuzuje český filozof a religionista Břetislav Horyna hlubinné psychologii v čele se Sigmundem Freudem a Carlem Gustavem Jungem (viz níže). Náboženstvím a s ním spojenou spiritualitou se však zabývá výrazně vyšší množství psychologických směrů, například existenciální psychologie (logoterapie) V. E. Frankla a další.

Náboženství podle Freuda.

Freud pojímal náboženství jako iluzi. Podle něj člověk prochází určitými stupni vývoje, které jsou doprovázeny krizovými situacemi. Jakmile taková situace nastane, člověk pociťuje strach, naděje, úzkost apod. Jakmile stoji na prahu dospělosti, krizová situace u něj nastane v intenzivnějším měřítku a člověk má snahu stát se znovu dítětem a být chráněným otcovskými křídly. Tímto otcem však není míněn fyziologický otec, ale všemohoucí, božský Otec. Díky němu se pak člověk cítí v bezpečí před vnějším světem. V tomto směru se tak náboženství vysvětluje jako mechanismus potlačovaného strachu, ale vedle toho také potlačování sexuálních představ.

Náboženství podle Junga.

Naproti Freudovu pojímání náboženství jako věčné iluze, Jung má k náboženství zcela afirmativní poměr.Nejdůležitější roli v jeho teorii hrají archetypy, v nichž se ukládají kolektivní zkušenosti lidstva. Tyto zkušenosti, sahající až k prvopočátku existence člověka, jsou strukturované, stejně jako archetypy, se kterými se člověk v průběhu svého bytí setkává a postupně se s nimi vyrovnává. Archetypy slouží jako jakýsi vzorec, jak se člověk chová. Náboženství pak zprostředkovává spojení mezi vnějším světem a lidským nitrem, kde se archetypy nachází.  Bohové a démoni jsou pak zkušeností ega s aspekty nevědomí.

Psychologie náboženství je psychologická disciplína, zabývající se studiem náboženství, religiozity a spirituality z hlediska jeho vlivu na psychiku člověka, jeho chování, vývoj apod. Kromě studování působení etablovaných náboženství na psychiku člověka zkoumá tento obor i tzv. implicitní religiozitu a spiritualitu, tedy „víru v něco“ bez vztahu ke konkrétní církvi.

La psychologie de la religion consiste en l'application de méthodes psychologiques et de cadres interprétatifs à des religions traditionnelles, aussi bien pour des individus religieux que des non-religieux. La science tente de décrire les détails, origines, et usages des croyances et comportements religieux.. Contrairement à la neurothéologie, la psychologie étudie seulement les états psychologiques plutôt que neuronaux.


Historie.

Začátky.

Skupina byla založená roku 1979 pod názvem "Force". První větší úspěch zaznamenala v roce 1982 na soutěži Rock-SM, které se účastnilo kolem 4000 kapel. Tuto soutěž díky skladbám ""In the Future to Come"" a ""The King will Return"" vyhrála a v průběhu soutěže si změnila název na "Europe". O rok později vydali členové skupiny své první album Europe. Album bylo úspěšné především v rodném Švédsku a v Japonsku. Singl "Seven Doors Hotel" z tohoto alba se v japonské hitparádě dokonce dostal do první desítky. Po vydaní druhého alba Wings of Tomorrow o rok později a hlavně singlu "Open Your Heart" začala skupina spolupracovat s nahrávací společností CBS. Kvůli turné k tomuto albu producent přijal klávesistu Mica Michaeliho, a Tonyho Rena pomocí dopisu ze skupiny propustil. Jeho náhradou byl Ian Haugland. V roce 1985 Europe vydali soundtrack ke švédskému filmu On the Loose, ze kterého vzešel hit Rock the Night.

Světový úspěch.

V září 1985 Europe začali nahrávat jejich třetí studiové album. Výsledkem byl The Final Countdown. Toto album zplodilo hned několik hitů, ale největším hitem byla bezesporu píseň The Final Countdown. Ta jim zajistila hudební nesmrtelnost. Okamžitě se vyšplhala na první příčku hitparád 26 zemí světa a celosvětově se prodalo více než 8 miliónů kopií. Ani další skladby z alba The Final Countdown si nevedly špatně. Například "Carrie" se dostala na třetí příčku americké hitparády. Kvůli novému směru kapely se na konci roku 1986 John Norum rozhodl opustit skupinu a vydal se na sólovou kariéru. Nahrazen byl Kee Marcelem ze Švédské skupiny Easy Action. Roku 1988 skupina vydala album Out of This World s největším hitem Superstitous. Následující album Prisoners in Paradise nedostalo tak velkou pozornost v médiích díky rozmachu grunge hudby, a v roce 1992 se skupina rozpadla a její členové se věnovali sólovým projektům.  V roce 2004 se skupina zase dala dohromady a nahrála album Start from the Dark, po něm následovalo album Secret Society o němž sám Joey Tempest řekl že je to jedno z nejlepších alb skupiny. V prosinci 2008 skupina začala nahrávat nové album, které dostalo název Last Look at Eden. Vydáno bylo v září 2009 a vzešly z něho singly Last Look at Eden a New Love in Town.

Europe je švédská rocková skupina založena v roce 1979 pod názvem "Force". Známá je především svým hitem z osmdesátých let "The Final Countdown". Za svoji existenci Europe vydali deset studiových a tři živá alba. Jedenácté studiové album "Walk the Earth" je plánováno na říjen 2017.

Europe est un groupe de rock suédois, originaire de Upplands Väsby, à Stockholm. Depuis sa formation, Europe compte onze albums studio, plusieurs albums live, ainsi que de nombreuses compilations de leurs meilleures chansons. Europe s'inspire de plusieurs groupes de rock comme Deep Purple, Whitesnake, Rainbow, Led Zeppelin, Thin Lizzy, Kiss, UFO et du Michael Schenker Group.


Vývoj.

Siebel Si 204 byl původně vyvinut z typu Fh 104 koncipovaný jako lehký dopravní letoun. Probíhající válečné události však výrazně ovlivnily jeho další vývoj a stroj byl postupně vyvíjen pro vojenské účely, konkrétně nákladní dopravu, spojovací, sanitní, štábní, povětrnostní a fotografickou službu.  Siebel 204 byl projektován jako malé transportní letadlo s dvoučlennou posádkou a 8 pasažéry pro německou Lufthansu. Vývoj tohoto celokovového letadla začal v roce 1938. Zákazníkem bylo jako obvykle RLM, ale vývoj probíhal v úzké spolupráci mezi Lufthansou a firmou Siebel v Halle. Po zahájení války bylo překonstruované na cvičný letoun s plně proskleným kokpitem pro lety naslepo.  První prototyp stroje Siebel Si 204 V1 vzlétl 23. května 1941 a ukázalo se, že se jedná o zdařilý stroj. Ten se začal vyrábět v různých obměnách a sloužil i k jiným účelům (např. nočnímu bombardování či jako spojovací letadlo).  V té době firma Siebel vyráběla v licenci Junkers Ju 88 a tak byla schopna vyrobit pouze 15 prototypů. Proto SNCAN ve Francii vyráběl civilní verzi A1 a také předsériovou A0 mezi dubnem 1942 a listopadem 1943. ČKD/BMM v protektorátu Čechy a Morava mezitím produkovalo verzi D0 s proskleným kokpitem; první kus doručili v lednu 1943.  První sériovou variantou se stal Si 204 A-1 s motory Argus As 410 po 265 kW, kterou následoval typ Si 204 D se zcela novou, plně prosklenou přídí trupu s kabinou posádky. Pohon tohoto stroje zajišťovaly dva motory Argus As 411 o vzletovém výkonu 427 kW vybavené dvoulistými vrtulemi. Si 204 D vybavené radary FuG 217 a 218 byly určeny k výcviku operátorů nočních stíhacích letounů Junkers Ju 88 a Heinkel He 219.  Prototypy Si 204 D V22, Si 204 D V23 a letouny Si 204 E-0 byly vybaveny hřbetní střeleckou věží DL 131 s jedním kulometem MG 131 ráže 13 mm. Na vnějších závěsnících mohly nést pumový náklad do hmotnosti 1000 kg.  Letadla byla vyráběna ve Francii v továrně SNCAC, kde celková produkce dosáhla 168 kusů a v okupovaném Československu (Protektorát Čechy a Morava) u firmy Aero (515 kusů).  Po ukončení druhé světové války bylo pokračováno ve výrobě ve francouzské továrně SNCAC. Verze Si 204 D jako Nord NC-701 Martinet a Si 204 A jako Nord NC-702 Martinet. Francouzské stroje měly instalované pohonné jednotky Renault-12 S-00 s třílistými kovovými stavitelnými vrtulemi Ratier o průměru 2,65 m. Celkem bylo ve Francii vyrobeno 350 kusů, ze kterých civilní dopravce Air France odebral 31 stroj, šest NC-702 sloužilo od roku 1946 k přepravě pošty a dalších šest ve fotogrammetrické verzi používal Národní geografický institut. Většinu těchto letounů převzalo francouzské letectvo nebo námořní letectvo Aéronavale.  Polské aerolinie LOT zakoupily v roce 1947 šest letounů NC-701 (imatrikulace SP-LFA až -LFF). Tyto stroje sloužily v oddělení aerofoto PLL LOT jako fotogrammetrické a v roce 1948 byly předány vojenskému letectvu. Dva letouny tohoto typu zakoupilo také Švédsko.  Poválečná výroba pokračovala rovněž v československých firmách Aero Vodochody a ČKD Praha, které je dodávaly jak pro potřeby československé armády pod označením C 3 A pro výcvik pilotů, C 3 B pro výcvik bombardování a střelby, tak i jako civilní letouny pod označením C-103. Dodávaly se v provedení C-103A pro dva piloty a devět cestujících, C-103B pro tříčlennou posádku a šest cestujících a C-103C pro tříčlennou posádku a sedm pasažérů. Pohonné jednotky byly typu M-411R po 408 kW, zprvu upravované v Leteckých opravovavnách v Malešicích a později vyráběné v n. p. Motorlet.  Od 1. března 1946 do roku 1950 používaly Siebely v počtu pět kusů ČSA (OK-ZCD, -ACS, -ACV, -ADF a -ADY). Nasazeny byly na linky z Prahy do Karlových Varů, Ostravy, Olomouce a Mariánských Lázní. Dalším československým civilním uživatelem bylo Ministerstvo dopravy a Svazarm, kde byly využívány k parašutistickému výcviku. Dva exempláře používala i gottwaldovská dopravní společnost Svitlet.  V Holandsku po válce létal jeden Si 204 D-1 (PH-NLL, Werk-Nr.322167), který byl využíván jako létající laboratoř.

Bojové nasazení.

Siebel Si-204D byl používán zejména v leteckých učilištích typu B a C a jednotkou FÜG 1 (dodavatelská jednotka Luftwaffe) pravděpodobně jako osobní letadlo pro posádky, které dodávaly jiná letadla k bojovým jednotkám. Siebel Si-204A byl používán hlavně spojovacími letkami a také jako osobní letadlo pro vyšší důstojníky, ale také v leteckých školách.  V červenci 1944 bylo dodáno 5 ks Siebelu Si-204, které měly být překonstruovány na noční bojové letouny, avšak žádné další kusy pak už pro tento účel dodány nebyly. Neexistují však žádné důkazy, že by tyto stroje byly použity v boji.  Lufthansa obdržela nejméně pět kusů Si-204. První prototyp s imatrikulaci "D-AEFR" byl zkoušen od března do května 1941 pražskou pobočkou Lufthansy. Od jara 1942 do jara 1943 byl druhý prototyp s imatrikulaci "D-ASGU" používaný na pravidelných linkách jako nákladní letadlo. Stroj Siebel Si- 204 byl pravděpodobně posledním německým letadlem sestřeleným na západní frontě. Tento sestřel se odehrál večer ve 20:00 dne 8. května 1945. Sestřelil ho poručík KL Smith ze 474. stíhací skupiny letící na stroji P-38 Lightning přibližně 5 km od městečka Rodach v Bavorsku.  Po skončení války se jeden Si- 204D zachoval na letišti Berlín-Tempelhof. Další přeletěl do Enns v Rakousku, kde byl zajat Spojenci. Ukořistěné Si-204 byly používány pro různé účely; v Sovětském svazu létaly u společnosti Aeroflot a v CAGI, ale brzy byly nahrazeny stroji domácí výroby.

Dochované stroje.

Není známo, že by se do dnešních dnů zachoval jakýkoliv původní "Siebel Si-204". Všechny zachovalé stroje jsou v licenci vyráběné stroje "Aero C-3/103" a "Nord NC 701/NC 702". Stroj na obrázku v tabulce pochází z muzea ve Kbelích. Jde o rekonstrukci s použitím částí z strojů "Aero C-3A" a "Nord NC 702", přičemž v současné podobě představuje verzi "Aero C-3A". Další relativně zachovalý licenční "Si-204" se nachází ve Švédsku v muzeu Air and Space Museum v Arlandě u města Stockholm. Ve švédském muzeu Flygvapenmuseum ve městě Linköping je možné vidět zachovalý "Nord NC 702". V pařížském muzeu Musée de l'air et de l'espace je možné vidět také renovovaný "Nord NC 702". V Německu je možné vidět "Nord NC 702", který se nachází v berlínském Deutsches Technikmuseum. Po světě se také nachází větší množství nekompletních částí a nejméně dvě rekonstrukce, které by měly vyústit do jednoho letuschopného a jednoho statického exponátu.  Německo  Sovětský svaz  Německo  Sovětský svaz

Siebel Si 204 byl německý cvičný a transportní jednoplošný, dvoumotorový letoun se záďovým zatahovacím podvozkem, který byl používán za druhé světové války i po ní.

Le Siebel 204 est un avion léger bimoteur allemand de transport de fret et de passagers, qui effectua son premier vol en mai ou (la date est imprécise), et fut opérationnel en. Sa production fut confiée à des entreprises françaises (SNCAC) et tchécoslovaques (Aero Vodochody). Après 1945 la SNCAC en continua la production sous le nom de NC-701 Martinet.


Měření.

Tepelné ostrovy se dají měřit v infračervené části spektra. U největších velkoměst činí rozdíl teploty kolem 10 °C, u menších měst 5 a méně °C. Díky postupnému uvolňování tepla těchto povrchů se největší rozdíl teploty v porovnáním s nezastavěnou krajinou projevuje po západu slunce a v průběhu noci. Důvod tepelných rozdílů v zimě je skutečnost, že sníh (který má schopnost odrážet až 90 % dopadajícího slunečního záření) je v městech (a to i těch menších) během několika hodin po napadení odklizen.

Účinek.

Účinek tepelných ostrovů lze ovlivnit „zelenou zástavbou“. V případové studii u německého Stuttgartu byl v ulicích s vysázenou zelení zaznamenán úbytek tepla o 2–4 °C. Ovšem tento způsob je neefektivní ve vlhkém klimatu. Příspěvek ke globálnímu oteplování je u městských ostrovů jen nepatrný a lokálního charakteru. Tepelné ostrovy ovlivňují také tepelné poměry a pochody v atmosféře a množství srážek. Například, měsíční dešťové srážky jsou o 28 % větší směrem po větru k městským částem než proti větru. Zvyšuje se tak množství srážek v okolí měst, což je také jen lokální ráz.  Městské tepelné ostrovy mají negativní vliv na lidi, kteří v nich žijí – v horkých letních dnech podporují synergii zdravotních potíží způsobených vedry – přehřátí, dehydratace, apod.

Příklad.

Příkladem městského tepelného ostrova může být centrum Prahy. Průměrná roční teplota () na meteorologické stanici v Praze-Karlově (261 m n. m.) činila +9,4 °C (leden −0,9 °C, červenec +19,1 °C), zatímco meteorologická stanice Semčice (234 m n. m.) ve srovnatelné nadmořské výšce a zeměpisné poloze vykazovala za stejné období průměrnou roční teplotu +8,7 °C (leden −1,9 °C, červenec +18,3 °C). Nejvýraznější efekt městského tepelného ostrova bývá za jasných, klidných, zimních nocí. Experti odhadují, že tepelný ostrov v Praze je větší než 2 °C. To pak má vliv na časové řady teplot, které udává Klementinum.

Městský tepelný ostrov (též tepelný ostrov města nebo tepelný ostrůvek) je městská zástavba, která vykazuje znatelně vyšších teplot než její okolí. Teplotní rozdíly jsou větší v noci než ve dne a v zimě než v létě a jsou nejvýraznější při slabém větru či bezvětří. Hlavní příčinou tepelných ostrůvků je překrytí původní plochy vegetace pozemními komunikacemi a budovami. Asfalt a beton, které jsou použity, nemají schopnost přijímané sluneční záření upotřebit a přeměnit na chemickou či jinou energii, jak tomu probíhá u vyšších rostlin; mají též větší tendenci dopadající světelné a tepelné záření absorbovat (menší albedo). V případě térových a asfaltových silnic absorpci prohlubuje tmavá barva těchto komunikací. Druhotným přispěvatelem je vyplýtvaná tepelná energie dodávaná do jednotlivých domů a bytů. Spolu s tím, jak roste přeměna původní krajiny, roste i teplota v centrech tepelných ostrovů.

Les îlots de chaleur urbains (ICU en abrégé) sont des élévations localisées des températures, particulièrement des températures maximales diurnes et nocturnes, enregistrées en milieu urbain par rapport aux zones rurales ou forestières voisines ou par rapport aux températures moyennes régionales. Ce phénomène aurait été compris et décrit pour la première fois au à Londres, par Luke Howard, un pharmacien passionné par la météorologie.


Průběh toku.

Pramení na Severním Uralu na jihovýchodě Komiské republiky a teče severozápadním směrem. Až k ústí Uňji má horský charakter. Pod ústím Volostnice se obrací na sever a teče přes Pečorskou nížinu. Šířka doliny v místech jezerům podobných rozšíření řeky dosahuje až 10 km. V místech, kde protíná základní horniny, vytváří úzkou členitou lesnatou dolinu. Pod ústím Usy se stáčí na západ a vytváří široký oblouk se dvěma velkými kličkami. Vodnost se v tomto úseku zvyšuje na dvojnásobek a šířka koryta dosahuje 2 km. Kolem řeky jsou rozsáhlé nivní louky. Pod ústím Pižmy se směr toku mění opět k severu. V úvalu se vyskytuje mnoho průtoků a starých ramen. Ve vzdálenosti 130 km od ústí se řeka dělí na dvě ramena - východní (Velká Pečora) a západní (Malá Pečora). Při ústí vytváří přibližně 45 km širokou deltu. Ústí do Pečorského zálivu Pečorského moře, který je jihovýchodní částí Barentsova moře.

Přítoky.

Hlavní přítoky jsou:

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou sněhové srážky. Průměrný roční průtok vody v ústí činí 4100 m3/s. Je třetí nejvodnější evropskou řekou. Zamrzá na konci října a rozmrzá od horního toku, přičemž rozmrzání je provázeno ucpáváním koryta ledovými krami. Přibližně 60 % ročního průtoku připadá na jaro. Nejvyšších vodních stavů dosahuje od konce dubna až začátku května a v polovině května dosahuje maxima. V létě od poloviny července do srpna je vody v řece málo, ale často dochází k povodním, jež jsou způsobeny dešti. Na podzim hladina stoupá a v zimě opět klesá. Příliv a odliv se projevují až k vesnici Oksino.

Využití.

Pravidelná vodní doprava je provozována do města Trojicko-Pečorsk a na jaře a na podzim až do Usť-Uňji. Námořní lodě mohou plout do Narjan-Maru ve vzdálenosti 110 km od moře. Po řece se plaví dřevo svázané do vorů a dopravuje se také černé uhlí, ropné produkty, obilí aj. Řeka protéká městy Usť-Ilyč, Trojicko-Pečorsk, Vuktyl, Pečora nebo Narjan-Mar.

Pečora (, ) je řeka v Komiské republice a v Něneckém autonomním okruhu v Archangelské oblasti na severovýchodě evropské části Ruska. Je dlouhá 1809 km. Plocha povodí měří 322 000 km2. Je pátou nejdelší evropskou řekou a současně největší evropskou řekou patřící k úmoří Severního ledového oceánu.

La Petchora (en, en komi : Печӧра) est un fleuve de Russie. Il traverse la république russe des Komis et le district autonome de Nénétsie. Son cours est long de. Le débit inter annuel ou module de la Petchora est de /s et le classe à la troisième place des fleuves d'Europe derrière la Volga (/s) et le Danube (/s) et devant le Rhin (/s).


Život.

Narodil se v Haunstettenu. Vystudoval teologii a dějiny náboženství v Göttingenu, Erlangenu a Berlíně. Po ukončení studií začíná působit nejdříve krátce v Göttingenu a Bonnu, načež až do roku 1915 působil v Heidelbergu. Poté působil v pozici profesora teologie na univerzitě v Berlíně.

Dílo.

Troeltsch vychází z prostředí liberální teologie. Podle Troeltsche je náboženství něco, co nelze vyvodit z jiného pojmu a je těsně spjato s lidskou kulturou. Křesťanství sice hodnotí kladněji než ostatní náboženství, ale podle Troeltsche křesťanství pořád zůstává „pouze“ náboženstvím. Je každého osobní věc, které náboženství si zvolí.  Byl jedním z čelných představitelů tzv. "Religionsgeschichtliche Schule" ("Škola dějin náboženství"). Tato skupina vznikla v Německu na konci 19. století a měla velký význam ve formování studia náboženství. Snažila se mimo jiné o prokázání ovlivnění textů Starého a Nového zákona jinými starověkými náboženstvími.  Dalším významný okruhem, do kterého Troeltsch zasáhl, je sociologie náboženství. Ve své knize "Die Soziallehren der christlichen Kirchen und Gruppen" z roku 1912 se snaží rozebrat sociální učení církví a náboženských skupin. Podle Troeltsche náboženská skupina vznikne kolem charismatické osoby. Jakmile se počet osob ve skupině zvyšuje, nastává problém organizace a předávání autentického učení svého vůdce. Proto se jeho myšlenky začínají zaznamenávat a vznikají tak náboženské spisy. V další fázi vznikají instituce, které se ve snaze udržet si své sociální postavení ve společnosti přizpůsobují okolnímu světu.

Bibliografie.

"Vernunft und Offenbarung bei J. Gerhard und Melanchthon", 1891 "Die Absolutheit des Christentums und die Religionsgeschichte", 1902 "Das Historische in Kants Religionsphilosophie", 1904 "Die Bedeutung der Geschichtlichkeit Jesu für den Glauben", 1911 "Augustin, die christliche Antike und das Mittelalter", 1915 "Psychologie und Erkenntnistheorie in der Religionswissenschaft", 1922 "Gesammelte Schriften I-IV", 1912-1925  česky "Z dějin evropského ducha", 1934

Odkazy.

Související články.

Religionistika Teologie

Ernst Peter Wilhelm Troeltsch (17. února 1865 Haunstetten – 1. února 1923 Berlín) byl německý protestantský teolog a sociolog náboženství, svým působením zasáhl i do religionistiky. Byl představitelem německé liberální teologie a tzv. nábožensko-historické školy ("Religionsgeschichtliche Schule").

Ernst Troeltsch ( dans le quartier de Haunstetten, Augsbourg - à Berlin) est un philosophe, théologien protestant et sociologue allemand. Représentant du courant historiste allemand, il est proche des positions de Max Weber en sociologie (et histoire) des religions.


Klubová kariéra.

Kariéru začal v Realu Sociedad. Po krátkém hostování v SD Eibar se vrátil do Realu Sociedad, kde působil jako kapitán. V sezóně 2002/03 obsadil Real Sociedad 2. místo ve španělské La Lize. V srpnu 2004 přestoupil do anglického týmu Liverpool FC. Hned v prvním roce s ním vyhrál Ligu mistrů UEFA, kdy skóroval ve finále proti AC Milán. Následující sezónu vyhrál FA Cup a FA Community Shield. V sezóně 2009/10 přestoupil do Realu Madrid. Po pěti sezónách za Real Madrid, ve kterém vyhrál v sezóně 2011/12 titul La Ligy a v sezóně 2013/14 Ligu mistrů UEFA přestoupil do Bayernu Mnichov, kde působil do konce sezóny 2016/17. Začátkem roku 2017 oznámil konec kariéry po skončení sezóny.

Bayern Mnichov.

Bayern Mnichov přivedl Xabiho v samotném závěru letního přestupového období na konci srpna za částku osmi milionů eur. Debutoval proti Schalke při venkovní ligové remíze 1:1. Koncem září proti Kölnu (Kolínu) zlomil rekord počtu přihrávek jednoho hráče v jednom utkání v rámci Bundesligy (204). V říjnu proti Werderu Brémy v lize se trefil z přímého kopu, dal tak svůj první gól za Bayern a přispěl k výhře 6:0. V únoru 2015 nastoupil ke svému 100. zápasu Ligy mistrů proti Šachtaru Doněck (0:0), ale po druhé obdržené žluté kartě byl rozhodčím vyloučen.  Společně s kapitánem Philippem Lahmem se v květnu 2017 rozloučili s aktivní kariérou.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 30. 4. 2003 v Madridu v přátelském zápase proti týmu Ekvádoru (výhra 4:0).  Se španělskou reprezentací vyhrál dvakrát Mistrovství Evropy (2008 a 2012) a jednou Mistrovství světa (2010). Zúčastnil se ještě EURA 2004 v Portugalsku a MS 2006 v Německu.  Trenér Vicente del Bosque jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Španělé jakožto obhájci titulu vypadli po dvou porážkách a jedné výhře již v základní skupině B. Poté ukončil reprezentační kariéru.  Celkem odehrál v letech 2003–2014 za španělský národní tým 114 zápasů a vstřelil 16 branek.

Trenérská kariéra.

Po absolvování trenérského kurzu UEFA se v létě v roce 2018 vrátil do Realu Madrid, aby se stal trenérem hráčů do 14 let.

Styl hry.

Alonso nevynikal rychlostí, zato disponoval herní inteligencí.

Xabier Alonso Olano (* 25. listopadu 1981 Tolosa, Španělsko) je bývalý španělský fotbalový záložník a reprezentant baskické národnosti. Profesionální kariéru ukončil po sezóně 2016/17 v klubu FC Bayern Mnichov. Mimo Španělsko působil na klubové úrovni v Anglii a Německu.

Xabier Alonso Olano, dit Xabi Alonso, né le à Tolosa (Pays basque, Espagne), est un footballeur international basque qui évoluait au poste de milieu défensif de 2000 à 2017. Il entraîne désormais l'équipe réserve de la Real Sociedad.


Vznik království a raná historie.

Papež Urban II. vyhlásil v roce 1095 na koncilu v Clermontu tažení proti „nevěřícím“ (později označované jako "první křížová výprava") za účelem pomoci východním křesťanům zastavit postup seldžuckých Turků v Anatolii. Tažení bylo vypraveno v roce 1096, hlavním cílem se však stala Svatá země. Vrcholem kruciáty bylo dobytí Jeruzaléma v červenci 1099.  Ještě před samotným dobytím města, ale hlavně po něm, se mezi křižáky rozhořel spor o budoucím statutu Jeruzaléma. Rytíři a světští účastníci výpravy požadovali zvolení regulérního krále, kdežto duchovenstvo prosazovalo ryze teokratickou vládu. Nakonec byl po všech konfliktech na trůn zvolen dolnolotrinský vévoda Godefroy z Bouillonu, který přijal titul "Ochránce Svatého hrobu" (). Jeho poražený sok hrabě Raimond z Toulouse poté odešel do Jericha. Kromě nového vládce města byl zvolen též nový jeruzalémský latinský patriarcha, vzdělaný, avšak arogantní a nepopulární Arnoul ze Chocques.  Když se Godefroy ujal vlády, musel záhy čelit bezprostřední hrozbě v podobě mohutné egyptské armády pod velením vezíra al-Afdala, který vyrazil znovu dobýt Jeruzalém. Znesváření evropští rytíři se díky tomu znovu sjednotili a vytáhli s vojskem Egypťanům vstříc. Více než dvojnásobné egyptské vojsko u Askalonu rozprášili a loďstvo zahnali na útěk. Tímto vítězstvím bylo křižácké tažení završeno a nadvláda nad Jeruzalémským královstvím zajištěna. Na počátku roku 1100 se křižáci vypořádávali s místními arabskými emíry, kteří odmítli uznat jejich vládu. Téhož roku si křižáci podrobili oblasti Zajordánska a po připlutí velké benátské flotily vytáhli na Haifu. Nedlouho poté, 18. července 1100, Godefroy z Bouillonu zemřel.  Nástupcem prvního křižáckého jeruzalémského vládce se stal jeho mladší bratr Balduin z Boulogne, který se v Betlémě nechal korunovat králem. Již v roce 1102 křižáci utrpěli porážku,

Život v raném království.

Osídlování Zámoří.

Stabilní složku palestinského obyvatelstva tvořili vždy venkované. Odhaduje se, že v tehdejší době žilo ve vesnicích zhruba čtvrt milionu především domorodých obyvatel. Venkované byli převážně muslimové, avšak v okolí Betléma, Ramly, Gazy, Keraku a východní Galileje převažovali křesťané. Rovněž okolí nově zakládaných křižáckých hradů bylo osídlováno evropskými křesťany.  Po první křížové výpravě zůstalo na Blízkém východě odhadem asi 10 000 křižáků-poutníků a jen malý počet rytířů. Bylo tedy nutné získat pro nové království nové osadníky z Evropy. Na konci osmdesátých let 12. století žilo v Zámoří 90 000 až 120 000 Evropanů. Západní osadníci zalidňovali především velká přístavní města, zejména Akkon (který měl odhadem až 40 000 obyvatel) a Tyros (30 000 obyvatel). Osídlení Jeruzaléma, jehož původní obyvatelstvo bylo vyvražděno po jeho dobytí roku 1099, již bylo obtížnější,

Životní styl zámořských Franků.

Křižáci, kteří se ve Svaté zemi usadili, postupně přijali životní styl místních lidí. Začali se oblékat jako Levantinci, když hrubé lněné oděvy vyměnili za lehké vzdušné plátno. Někteří Latinové si nechali narůst plnovous jako Řekové či Syřané, jiní se holili. Rovněž se Evropané přizpůsobili místnímu stolování, například začali používat příbory. Na rozdíl od rodilých Arabů a Řeků, kteří jedli po vzoru starých Římanů, Frankové u jídla zasedali ke stolu. Kronikář první křížové výpravy Fulcher ze Chartres napsal:  Přesto však se úplně nevzdali své evropské identity. Palestinští Frankové se i nadále dorozumívali starou francouzštinou (latina byla jazykem vzdělanců, duchovenstva a úředních spisů) a dále se hlásili ke

Neurození Evropané.

Neurozené evropské obyvatelstvo bylo na Východě ve dvojí pozici: vůči křižáckému panstvu bylo poddanými a vůči domorodcům vládnoucí třídou. Neurození Latinové pocházeli ze všech koutů Evropy a rychle se zdejším podmínkám přizpůsobili. Tito obyvatelé žili většinou ve městech, kde získali status měšťanů () a směli vlastnit nemovitý majetek.

Muslimové a východní křesťané.

Muslimové tvořili majoritní vrstvu obyvatelstva na venkově, zatímco z města byli vyhnáni. Většina z nich se hlásila k šíitskému islámu a uznávala fátimovského chalífu v Káhiře. Ve vnitrozemí se vyskytovali rovněž sunnité a na jihu země se křižáci dostali do kontaktu s beduíny, se kterými navázali spolupráci. Mezi Sidónem a Hebronem byli usazeni šíitští drúzové, se kterými Frankové žádné kontakty neudržovali.  Východní křesťané zpočátku vítali křižácká vojska jako své osvoboditele od muslimské nadvlády. Syrští jakobité, kteří hovořili arabsky, směli zůstat ve městech i na vesnicích. Východní ortodoxní, mezi které patřili především Řekové (byť jazykem palestinských Řeků

Šlechta a feudální systém.

Do Svaté země s první křížovou výpravou přišli převážně drobní šlechtici, většinou Normané a Francouzi, kteří ve své vlasti nehráli významnější politickou roli a nebyli tak závislí na králi jako velcí feudálové. Francouzské feudální zřízení bylo v křižáckých státech věrně napodobeno. Základní jednotkou ve společenské organizaci bylo léno, které bylo přiděleno některému z rytířů. Lénem byla zpravidla nějaká vesnice či její část. Rytíř měl ze svého léna finanční rentu a ztělesňoval zde soudní moc. Později někteří rytíři spojili více lén dohromady a vznikala tak "baronství" ( a označení v tehdejším pojetí znamenalo „lenní pán“). Baron poté své panství mohl rozdělit mezi své rytíře-leníky, kteří sloužili v baronově vojsku místo placení nájemného. Protože na Východě

Vláda a úřednický aparát.

Jeruzalémské království bylo monarchií dědičnou. Královou oporou a zároveň i jeho opozicí byla "Královská rada" (francouzsky, latinsky ), která již při korunování prvního krále Balduina I. deklarovala své právo krále „volit“ – tedy v praxi potvrzovat nástupce na trůn – a jeruzalémský patriarcha řídil korunovační ceremoniál. Královské rady se mohli účastnit všichni královi vazalové, byť nejdůležitější úlohy hráli

Ekonomika.

Složení měst v Jeruzalémském království, smíšené s italskými obchodníky vedlo k rozvoji ekonomiky spíše obchodním, než agrárním směrem. Zemědělství po úpadku východořímské moci stagnovalo, přesto však obyvatelstvu při pobřeží poskytovalo obživu. Palestinské

Architektura a umění.

Většina stavební činnosti západních dobyvatelů na Východě se soustředila především na pevnosti a hrady: "Krak des Moab" v Keraku a "Krak de Montréal" v Zajordánsku, "Belvoir" nedaleko Tiberiady v dnešním severním Izraeli, hrad "Ibelin" poblíž Jaffy, templářská pevnost "La Roche Guillaume" v Turecku a především slavný hrad řádu johanitů "Krak des Chevaliers" v dnešní Sýrii a mnoho.  Křižáci však nebudovali pouze vojenskou architekturu, ale zaměřovali se také na kostely, na jejichž stavbě se mimo jiné podíleli Arabové a místní obyvatelstvo. V Jeruzalémě bylo kostelů dvacet sedm, v Tyru dvanáct a v

12. století.

Edessa a Damašek.

Když v roce 1131 zemřel král Balduin II., na trůn nastoupila jeho dcera Melisenda s manželem Fulkem z Anjou. Během společné vlády královského páru zažil Jeruzalém největší ekonomický a kulturní rozkvět. Po nástupu nového krále začaly severní křižácké státy revoltovat a podrývat jeruzalémskou autoritu. Nakonec se proti jeruzalémskému králi obrátily. Fulkovi se díky vojenské převaze podařilo uznání lenní závislosti ostatních křižáckých vládců vynutit. Do Antiochijského knížectví poté dosadil svého spojence Raimonda z Poitiers.  Mosulský atabeg Zengí využil roztříštěnosti křižáků a zaútočil na křižácká území. Vrcholem tažení bylo dobytí hradu Montferand, který bránil sám král Fulko a kterého Zengí donutil kapitulovat. Fulko si dobře uvědomoval,

Nástup Balduina III..

Poté, co se křižáci neúspěšně pokusili dobýt Damašek, vytáhl muslimský vládce Núr ad-Dín proti Antiochii a porazil knížete Raimonda. Nedlouho poté byl zajat edesský hrabě Joscelin II. a jeho žena zbylou část Edesského hrabství prodala Byzantské říši. Po smrti antiochijského knížete a zajetí edesského hraběte byl také zavražděn tripolský hrabě Raimond II., čímž byl jeho stát uvržen do vnitřní krize. Jeruzalémský král nejprve vytáhl osvobodit Antiochii od Núr ad-Dína a poté s ním uzavřel příměří, čímž získal oddechový čas na to, aby mohl najít nové vládce pro severní křižácké státy. Ačkoliv Edesské hrabství již de facto neexistovalo, novým titulárním hrabětem se stal syn Joscelina II. Joscelin III.

Aliance s Byzancí.

V padesátých letech 12. století se jeruzalémská politika zaměřovala na vřelejší vztahy s byzantským císařem, což bylo stvrzeno na jaře 1158 sňatkem krále Balduina s neteří císaře Manuela I. V té době však nový antiochijský kníže Renaud de Châtillon spolu s arménskými spojenci zaútočil a vyplenil byzantský Kypr. Balduin III. se od Renauda distancoval a na podzim 1158 císař Manuel

Amaury I. a pět výprav do Egypta.

Když Amaury I. nastoupil na trůn, Núr ad-Dín ohrožoval všechny křižácké státy a král si uvědomoval nutnost pokračování přátelského kurzu k Byzanci. Zároveň byl však posedlý myšlenkou dobytí Egypta. O Egypt však měl zájem i Núr ad-Dín, který zde roku 1163 pomohl sesazenému vezírovi Šávarovi zpět do jeho úřadu. Šávar se ale nakonec obrátil k Núr ad-Dínovi zády a spojil se s jeruzalémským králem. Ten roku 1164 vtrhl do Horního Egypta, kde v pevnosti Bilbajs obklíčil Núr ad-Dínovu armádu. Núr ad-Dín proto zaútočil na severní Sýrii a donutil tak Amauryho se stáhnout zpět.  Roku 1167 Núr ad-Dínův emír Šírkúh shromáždil nové vojsko pro tažení do Egypta. Šávar se opět obrátil o pomoc na Amauryho I. Ten opět vytáhl na jih, kde po několika nerozhodných bitvách obě strany uzavřely příměří a Šávar byl donucen křižákům platit vysoký tribut. Již v říjnu příštího roku však křižáci vtrhli do delty Nilu, kde zmasakrovali místní křesťanské obyvatelstvo. Když poté Amaury oblehl Káhiru, Egypťané

Muslimská ofenzíva a úpadek království.

Amauryho následník Balduin IV. od útlého mládí trpěl leprou. I přes své onemocnění se ukázal být velmi rozhodným a energickým králem a vojevůdcem. V té době se již plně projevilo rozdělení královského dvora a jeruzalémských baronů na dvě názorové skupiny. První skupinu tvořili především šlechtici, kteří se ve Svaté zemi narodili a jejichž rody zde žily po několik generací. Po nástupu Balduina IV. měli tito šlechtici také u dvora převahu. Jejich hlavními představiteli byli hrabě z Tripolisu Raimond III. a baron z Ramly a Nábulu Balian. Ti zastávali umírněné názory na soužití s muslimy a prosazovali vůči nim i Byzanci vstřícnější politiku, vojensky zaměřenou na obranu země. Druhou skupinou byli šlechtici, kteří se v Palestině nenarodili, ale získali zde své panství a v arabském světě se příliš neorientovali. Ti prosazovali vůči muslimským státům útočnou a dobyvačnou politiku a mezi jejich představitele patřili bratři Guy a Amaury de Lusignan a také Renaud de Châtillon. Od roku 1180 získali příznivci agresivnější politiky významná místa ve státní správě a poté i rozhodující slovo u dvora, když se králova sestra Sibyla vdala za hraběte z Jaffy a Askalonu Guye de Lusignan. Guyově dvorské skupině se také podařilo na uvolněné místo jeruzalémského patriarchy zvolit arcibiskupa z Caesareje Herakleia, zatímco Raimond III. se svými příznivci prosazoval akkonského arcibiskupa, kronikáře a vychovatele Balduina IV., Vilém z Tyru.  V Egyptě zatím narůstala po smrti Núr ad-Dína moc vezíra Saláh ad-Dína Jusúfa ben Ajjúba, později známého jako Saladina. Saladin nejprve začal sjednocovat muslimy v Sýrii a narazil na odpor vládců v Aleppu a Mosulu, kteří byli ze Zengího rodu. Jeruzalémští křižáci, kteří si novou Saladinovu hrozbu dobře uvědomovali, se ze všech sil snažili podpořit zengíovské vládce a roku 1176 se jim Saladina podařilo od útoku na Aleppo odradit.  Kvůli neustálým loupežným nájezdům Renauda de Châtillon na obchodní karavany Arabů Saladin na Jeruzalémské království zaútočil. Do čela jeruzalémských vojsk se postavil králův švagr Guy, který však předvedl jenom svou váhavost v boji a jeho odpůrci, v čele s Raimondem III., krále přiměli Guye z funkce velitele odvolat. Do čela armády se navzdory svému malomocenství postavil král Balduin osobně a Guye vyšachoval z nástupnictví na trůn tím, že nechal korunovat svého pětiletého synovce za korunního prince. Královým zástupcem se stal Raimond III., který se rovněž stal regentem království po dobu nezletilosti mladého Balduina V. a velitelem armády. Svou zdatnost Raimond III. prokázal, když Saladina zahnal od obléhání Keraku (pevnosti Renauda de Châtillon), kde se v té době konala svatba jeho nevlastního syna Homfroie a královy mladší sestry Isabely a kde byl také přítomen velký počet významných svatebčanů z řad baronů.  Roku 1185 nemocný král zemřel a Raimond III. se tak mohl z pevné pozice regenta plně zmocnit vlády za mladého krále Balduina V. Raimond také vyjednal se Saladinem příměří na čtyři roky. O rok později však nečekaně mladý král zemřel a Raimond ztratil svá regentská práva. Moc přešla na matku zesnulého krále Sybilu a jejího manžela Guye de Lusignan, kteří si po krátkém konfliktu vládu v Jeruzalémě zajistili. Raimond III. odjel z Jeruzaléma do Tiberiady, kde se dohodl se Saladinem na vzájemném příměří. Dvorská strana bojechtivých šlechticů se tak dostala opět k moci.

13. století.

Následujících sto let bylo Jeruzalémské království obklopené syrským územím. Oproti stavu před Hattínem a Saladinovou ofenzivou bylo jen torzem. Hlavní město se přestěhovalo do přístavního města Akkonu a kontrolovalo oblast pobřeží dnešního severního Izraele na jihu a jižního a centrálního Libanonu. Do Svaté země již prakticky neproudili západní kolonisté a naopak místní šlechtici odcházeli do Kyperského království a nových křižáckých států v Řecku.  Nový král Jindřich ze Champagne zemřel roku 1197 a vdova Isabela se počtvrté vdala, a to za bratra svého bývalého švagra Amauryho II. z Lusignanu. Poté, co třetí křížová výprava skončila příměřím se Saladinem, byla naplánována čtvrtá křížová výprava, kterou vedl Bonifác z Montferratu. Výprava dobyla hlavní město Byzance Konstantinopolis, ovšem do Svaté země její účastníci nikdy nedorazili.  Po smrti Amauryho a Isabely se novou královnou stala mladá Isabelina dcera Marie z Montferratu, která byla provdána za mnohem staršího a nemajetného evropského rytíře Jana z Brienne. Při porodu Janovy dcery však Marie zemřela a ovdovělý Jan vládl dále jako regent. Roku 1217 byla vyhlášena pátá křížová výprava a v září toho roku do Akkonu připlul rakouský vévoda Leopold VI., uherský král Ondřej II. a kyperský král Hugo. Syrští Ajjúbovci však o válku nestáli a bitvě s křižáky se vyhýbali. Za této situace Frankové svým tažením nedosáhli ničeho a zahraniční spojenci Jana z Brienne nakonec z Palestiny odpluli.  V roce 1225 se mladá dcera Jana z Brienne Jolanda vdala za římsko-německého císaře Fridricha II. Fridrich Jana z Brienne sesadil z jeruzalémského trůnu a roku 1227 odplul na Východ. Roku 1229 vyjednával s egyptským sultánem al-Kamilem z rodu Ajjúbovců. V Jaffě oba panovníci 11. února 1229 uzavřeli dohodu o návratu Jeruzaléma pod vládu křesťanů. Muslimové však měli ve městě náboženskou svobodu a drželi v rukou Omarovu mešitu a al-Aksá, a Fridrich se ještě toho roku se vrátil do Itálie. Po jeho odjezdu v Palestině i na Kypru vypukla proti císařově autoritě revolta, v jejímž čele stanul klan Ibelinů. Jakmile vypršelo příměří vyjednané Fridrichem, kvarismedští Turci s Egypťany znovu dobyli neopevněný Jeruzalém. V dalších letech se již pátá křížová výprava ve Svaté zemi prakticky neodehrávala. Roku 1239 připlul navarrský král Theobald ze Champagne, který se znovu zmocnil Jeruzaléma a pomohl křižákům při dobývání Askalonu, ale již následujícího roku ze Svaté země odešel. V říjnu 1240 dorazil do Akkonu Richard z Cornwallu – přímý

Pád Akkonu.

V téže době vstupovalo do Palestiny vojsko nového mamlúckého sultána Kalavuna za jehož vlády došlo v roce 1283 k prodloužení příměří s křesťanským královstvím Akkon, a to na deset let, deset měsíců, deset dní a deset hodin. Sultán souhlasil s prodloužením příměří, jelikož nepovažoval Akkon za hrozbu, ale za výhodného obchodního partnera. Příměří se ovšem vztahovalo pouze na Akkon, na ostatní územní pozůstatky Jeruzalémského království sultán dál bez milosti útočil – v roce 1285 tak napadl a dobyl hrad johanitů Margat, roku 1287 byla dobyta Lakatiea, 19. dubna 1289 Tripolis a téhož roku Botron a Nefín.  Přestože sultán udržoval vůči Akkonu i nadále příměří, zavládl v tomto křesťanském království strach a Jindřich II. Kyperský vyslal do Evropy posly s prosbou o pomoc. Na výzvu papeže Mikuláše IV. se ale sešlo jen šedesát rytířů, které vyslal anglický král Eduard I., a čtyřicet templářů z Katalánska.  V té době ale skončila křížová výprava ve střední a severní Itálii a žoldnéři bez práce tak rádi přijali výzvu k odchodu do Akkonu. Většina z těchto ozbrojenců nikdy předtím ve Svaté zemi nebyla, a měli tudíž o soužití muslimů a křesťanů značně zkreslené představy, což následně vedlo k řadě konfliktů. Tito nově příchozí žoldnéři nebrali žádné ohledy na snahu o klidné soužití a udržování příměří s muslimským obyvatelstvem. Došlo ke krvavému napadení muslimských rolníků, syrských obchodníků a dokonce i pravoslavných Řeků, tedy nevinných obyvatel, kteří s Akkonem pokojně obchodovali. Muslimové, kteří masakru unikli, se odebrali do Káhiry, kde podali stížnost u sultána Kalavuna. Ten se po poradě s islámskými duchovními vůdci rozhodl příměří zrušit a vytáhnout na Akkon. Během příprav na tažení Kalavun zemřel a novým sultánem byl prohlášen al-Ašraf Kálil, Kalavunův druhorozený syn, který v přípravách na boj pokračoval a oficiálně vyhlásil Akkonu válku.  Dne 5. března 1291 sultán dorazil s hlavním vojskem na dohled od hradeb Akkonu a začalo obléhání. 4. května 1291 připlul do obléhaného města Jindřich II. Kyperský, v doprovodu stovky rytířů a dvou tisíc ozbrojenců. Když ale Jindřich II. Kyperský spatřil sílu protivníkovi armády a značně poškozené opevnění města, pochopil, že obránci nemají žádnou šanci a tak již 8. května město opět opustil. Stejně se zachovalo 3000 obyvatel, včetně místní aristokracie, kteří se rovněž urychleně nalodili a uprchli. Sultánova armáda zatím dál pokračovala v ostřelování opevnění obléhacími stroji, kopala štoly pod hradbami a odrážela občasné výpady protivníka. Poslední mohutný útok na oslabený Akkon zahájila sultánova vojska v pátek 18. května 1291, kdy se jim postupně podařilo, část po části, dobýt téměř celé město. Během těchto bojů byl zabit velmistr johanitů Jean de Villiers i velmistr templářů Vilém z Beaujeu. Padla i většina anglických rytířů a také francouzských rytířů z gardy jeruzalémského krále. Ostatní prchali na moře a snažili se nalodit do rychle odplouvajících lodí. Boje ale dál pokračovaly v akkonské citadele bráněné templáři, dále v sídle německého řádu a v sídle špitálníků, kde pokračoval odpor dosud přeživších řádových rytířů, johanitů, templářů, teutonů, lazaritů a svatotomášských rytířů. I sídla jednotlivých řádů postupně kapitulovala a nejdéle se udržela citadela, údajně až do 28. května 1291.  Obyvatelé a obránci Akkonu, kteří se nezachránili útěkem na kyperských lodích, byli nakonec dílem povražděni a dílem prodáni do otroctví. Zbývajících tří templářských hradů, Sidónu, Tortosy a Pèlerinu (Atlitu), se sultánova vojska zmocnila během července a srpna 1291, poté, co je templáři vyklidili.  Epopej Jeruzalémského království na asijské pevnině, trvající téměř dvě stě let, skončila. Kyperské království, s nímž Akkon od dob Huga III. tvořil unii, však přetrvalo mnoho dalších desetiletí. Po celých sedm set let až do současnosti někteří evropští monarchové a šlechtici nosí titul "Jeruzalémský král".

Jeruzalémské království (starofrancouzsky "Roiaume de Jherusalem", latinsky "Regnum Hierosolimitanum") bylo křižáckým státem založeným ve Svaté zemi po první křížové výpravě roku 1099. Celá jeho historie byla ve znamení bojů proti muslimům – svou existenci proti nim uhájilo dvě stě let, než bylo mamlúky v roce 1291 dobyto poslední město: Akkon.

Le royaume de Jérusalem, aussi appelé royaume franc de Jérusalem (en latin : "Regnum Hierosolymitanum", en français de l'époque : "Roiaume de Jherusalem"), était un royaume chrétien créé en Orient en 1099 au terme de la première croisade et disparu en 1291, avec la chute de Saint-Jean-d'Acre.


Životopis.

Boris Borisovič Grebenščikov se narodil 27. listopadu 1953 v Leningradu. V létě 1972 založil spolu s Anatolijem Gunickým a skupinou stejně smýšlejících založili Akvárium. Ta tehdy fungovala pololegálním způsobem, tvoříc domácí nahrávky a zřídka vyjíždějíc na pohostinská vystoupení do jiných měst.  V roce 1977 ukončil Boris Borisovič Grebenščikov fakultu aplikované matematiky a procesů řízení Leningradské státní univerzity a začal pracovat ve vědeckovýzkumném ústavu sociologie, aniž přestal psát písně, koncertovat a spolupracovat s experimentálním divadlem Leningradské státní univerzity. Po vystoupení na Tbiliském rockovém festivalu v dubnu 1980 byl vyloučen z Komsomolu (kam vstoupil v roce 1967), zbaven hodnosti mladšího vědeckého pracovníka, propuštěn z práce (stal se hlídačem) a skupina Akvárium byla oficiálně zakázána. V roce 1981 se Akvárium stalo členskou skupinou Leningradského rockového klubu a postupně se zúčastnilo prvních pěti jím pořádaných festivalů.  V roce 1982 se Boris Grebenščikov podílel jako producent na prvním albu skupiny Kino "45". V roce 1989 nahrál spolu s Davem Stewartem ze skupiny Eurythmics své první anglickojazyčné album Radio Silence.  První sestava Akvária ukončila svou činnost na začátku 90. let 20. století; Grebenščikov poté na přechodnou dobu založil skupinu BG Band (БГ-Бэнд), s nímž nahrál Ruské album (Русский альбом) а z jejíchž koncertních nahrávek později vzniklo dvojalbum Dopisy kapitána Voronina (Письма капитана Воронина). V nové sestavě bylo Akvárium (Аквариум 2.0) obnoveno v roce 1993. Do téhož roku se datuje jeho spolupráce na albu Sergeje Čigrakova.  V roce 2003 se při příležitosti Grebenščikovových 50. narozenin konal velký koncert v Kremlu.  V březnu 2005 — vystoupil jako organizátor setkání řady rockových hudebníků a producentů s Vladislavem Surkovem, náměstkem vedoucího úřadu prezidenta; toto setkání vyvolalo velký ohlas ve sdělovacích prostředcích.  Od 22. května 2005 BG moderuje vlastní téměř hodinový pořad Aerostat (Аэростат), který se vysílá (stav k začátku roku 2016) v neděli od 13.10 hodin moskevského času na stanici Ruské rádio (Радио России) a v pátek v 19.00 hodin moskevského času na stanici Rádio Kultura (Радио Культура) V roce 2005 prodělal operaci zraku, v roce 2009 operaci srdce. V roce 2014 vydal sólové album Sůl (Соль), "nejlepší za více než 40 let"

Ocenění.

Do současnosti získal Boris Grebenščikov mj. následující ocenění

Rodina.

Borisův otec, Boris Alexandrovič Grebenščikov, byl inženýrem, ředitelem výzkumného závodu Baltské flotily, zemřel v roce 1975. Matka, Ludmila Charitonovna Grebenščikova, v té době byla právní konzultantka Leningradského domu modelů.  První žena BG — Natalja Kozlovskaja (Наталья Козловская) se za Borise Grebenščikova provdala na podzim roku 1976. V roce 1978 se narodila dcera Alisa, která se později stala slavnou herečkou. Rozvedli se v roce 1980 po skandálu v Tbilisi.  Druhá (podle údajů z programu NTV – НТВ – první) žena — Ludmila Šurygina (1980–1989). pracovala jako sekretářka ve škole. Z tohoto manželství se narodil syn Gleb.  Od roku 1991 je Boris Grebenščikov ženatý s Irinou (bývalou ženou Alexandra Titova). Z tohoto svazku se narodila dcera Vasilisa, kromě toho Boris a Irina vychovávali Marka Titova, Irinina syna z předchozího manželství.

Diskografie.

Diskografie je stejně jako většina údajů převzata z ruské sekce Wikipedie, kde byla sestavena podle fóra BG. Zhruba do roku 1987 byla alba vydávána samizdatově, po roce 1990 došlo k oficiálním reedicím (kromě alba Menuet pro zemědělce, jehož nahrávka je nezvěstná).

Próza.

BG napsal několik prozaických děl — novelu Les (román, který i tak není dokončen) – «Лес» («Роман, который так и не окончен») a povídku Ivan a Danilo «Иван и Данило» (stejně se ovšem jmenuje i jedna z jeho písní).

Účast ve filmech.

Hudba Borise Grebenščikova zní v řadě filmů. Objevil se rovněž v rolích ve filmech Sergeje Solovjova Černá růže – symbol smutku, červená růže – symbol lásky ("Чёрная роза – эмблема печали, красная роза – эмблема любви") (1989), Křehký věk ("Нежный возраст") (2001). Hrál rovněž ve filmech Dva kapitáni 2 ("Два капитана-2") režiséra Sergeje Děbiževa a BG. Lev Tolstoj ("БГ. Лев Толстой") režiséra Viktora Tichomirova.

Zajímavá fakta.

Na setkání Borise Grebenščikova se studenty Sanktpetěrburské humanitní univerzity odborů mu byla položena otázka "Jaký je váš vztah k sexuálním menšinám?" Grebenščikov odpověděl: "Podporuji je. Mně se zdá, že když člověk nějak někoho miluje, nechť miluje, pokud existuje vzájemná shoda."  Boris Grebenščikov a skupina Akvárium patří mezi oblíbené umělce Fumase ze skupiny Původní Bureš  V červnu 2012 Boris Grebenščikov podpořil členky skupiny Pussy Riot.

Boris Borisovič Grebenščikov, rusky Бори́с Бори́сович Гребенщико́в (často se používá i monogram БГ, * 27. listopadu 1953 Leningrad SSSR) je ruský básník, skladatel a hudebník, lídr rockové skupiny Akvárium, jeden z "otců-zakladatelů" sovětského rocku a kultovní osobnost ruské mládežnické kultury 80. let 20. století až prvního desetiletí 21. století.

Boris Borisovitch Grebenchtchikov (nom de scene - Boris Grebenshikov ou Boris Grebenchikov) dit BG (en ), né le à Léningrad (actuellement Saint-Pétersbourg) en URSS, est un chanteur et auteur-compositeur, l'un des pionniers du rock en langue russe. Avec Anatoli Gunitski, il est le fondateur du groupe Aquarium et son leader depuis 1972.


Vznik.

Poprvé se o organizaci Stidda začalo veřejně mluvit v roce 1989. Francesco Marino Mannoia tehdy před soudem vylíčil její aktivity. Proces vedl soudce Giovanni Falcone (ten byl roku 1992 zavražděn).  V roce 1992 o ní promluvil také Leonardo Messina, stejně jako Mannoia to byl bývalý člen Cosa Nostry.  Stiddu založili na přelomu 70. a 80. let 20. století členové Cosa Nostry, kteří nesouhlasili se svým bossem Riinou (Toto Riina je od roku 1993 ve vězení). Buďto dobrovolně odešli nebo byli k odchodu přinuceni. Za zakladatele jsou považováni Giuseppe Croce Benvento a Salvatore Calafato.  Stidda nemá jednoznačnou strukturu jako ostatní mafiánské organizace. Její jednotlivé klany operují v podstatě nezávisle na sobě. Noví členové neprochází přísným výběrem a starými rituály. Do Stiddy tak mohou přicházet zločinci a rváči z ulice, kteří by se jinak do ostatních organizací nedostali (kromě Stiddy a Cosa Nostry působí v Itálii Camorra, 'Ndrangheta a Sacra Corona Unita).

Poznávací znamení.

Někteří lidé ze Stiddy mají na pravé ruce mezi palcem a ukazováčkem malé tetování. Je to pět bodů v kruhu spojených do hvězdy ("stidda" znamená v sicilském nářečí "hvězda").  Členové Stiddy jsou nazýváni "stiddari" (v oblasti Caltanissetta) nebo "stiddaroli" (v oblasti Agrigento). Jejich počet se odhaduje na nejméně 5 000.

Činnost.

Stidda působí na jihu Itálie jako konkurent Cosa Nostry. Je aktivní zejména na jihu a východě Sicílie, v provinciích Caltanissetta, Agrigento, Siracusa, Catania a Ragusa. Za její centrum bývá označováno město Gela.  Stidda se zaměřuje na krádeže, vydírání a především na obchod s drogami. Spolupracuje přitom s albánskou mafií.

Stidda je italská zločinecká organizace působící na Sicílii. Z pěti hlavních známých organizací mafiánského typu činných v Itálii je Stidda nejmenší a nejmladší. Vznikla jako odnož Cosa Nostry.

La Stidda ("étoile" ou "écharde" en sicilien) est une organisation mafieuse originaire du sud de la Sicile, en particulier des villes d'Agrigente, de Catane, de Gela, de Vittoria et de Syracuse. Ses membres se font appeler "stiddari" ou "Stiddarolli", et sont reconnaissables à leur tatouage de cinq points situé entre le pouce et l'index.


Význam jména.

Důležitost a ideologická jedinečnost tohoto spojení vyniká v souvislosti se skutečností, že ačkoli panovník býval označován za syna různých bohů, stalo se deklarování tohoto vztahu pravidelnou součástí titulatury pouze v případě Rea. Není pochyb, že to souvisí se vzestupem slunečního kultu, nicméně přesný význam tohoto vývoje je nejasný. Zejména dřívější badatelé zastávali názor, že jde o projev omezení panovnické moci – protože král je "synem Rea", odvozuje oprávnění držet moc od svého "otce" a vládne jako jeho "zástupce" na základě jeho vůle a schválení.  Tato interpretace je dnes většinově pokládána za překonanou: slovo "„syn“" je na základě pramenů z pozdějších období kladeno na stejnou úroveň jako slovo "„obraz“", které může znamenat i sochu a kultovní zobrazení, což znamená, že „pozemský syn se božskému otci v každém ohledu vyrovná – podobou, jednáním i povahou, ale také společenským postavením a místem, které zaujímá.“ Označením syn Reův je tedy panovník slunečnímu bohu nikoli podřizován, ale je s ním v kontextu své vlády ztotožněn jako jeho bezvýhradná a jedinečná pozemská podoba. Tento blízký vztah možná mohl být chápán jako vyjádření zvláštní moci krále „umožňující mu opakovat na zemi skutky, jež sluneční bůh konal při stvoření“, jak je to pro ideologický charakter královské vlády doloženo od Střední říše.  Jméno uvozované tímto titulem bylo osobním jménem panovníka, které měl od svého narození ještě jako soukromá osoba a nebylo užíváno jako panovnické (tuto roli plnilo jméno nisut-bitej). Zdá se, že v pozdější době vykazuje charakter jakéhosi jména rodového, typického pro určitou královskou dynastii nebo její část. V 11. dynastii to bylo jméno Mentuhotep, ve 12. jména Amenemhet a Senusret, ve 13. jméno Sobekhotep, v 18. jména Amenhotep a Thutmose a ve 20. dynastii jméno Ramesse. Zejména v době pozdní Nové říše bylo spojováno s titulem "„pán (slunečních) obzorů“".

Další královská jména.

Vývoj panovnické titulatury byl uzavřen na počátku Střední říše, nejpozději od této doby se skládala celkem z pěti jmen uvozených znaky vypovídajících o povaze královské moci (podle pořadí):

Jméno (resp. titul) syn Reův, v egyptologii někdy označované jako tzv. nomen, je součást královské titulatury ve starověkém Egyptě. V její úplné podobě složené z pěti jmen bylo uváděno jako poslední v pořadí a zapisováno do druhé ze dvou královských kartuší. Poprvé se objevuje v době 4. dynastie za panovníka Rachefa a spojuje krále se slunečním bohem Reem. Pravidelnou součástí titulatury se stalo od doby prvního panovníka 5. dynastie Veserkafa.

Le nom de Sa-Rê, qui signifie « fils de Rê », est l'un des cinq noms faisant partie de la titulature des pharaons à partir de Khéphren.


Historie.

Osídlení Uničovska sahá až do doby kamenné a doklady osídlení zdejší oblasti pochází i z doby bronzové, železné a z halštatského a laténského období. V okolí Uničova se našly také římské mince a v 8. a 9. století zde byly provozovány pece na tavení železa. Tehdy bylo Uničovsko součástí jádra Velkomoravské říše, po jejím rozpadu českého státu. Vlastní město vzniklo na místě původní slovanské osady, jejíž název (latinsky "Vnisov" či "Vnichov", česky "Unisov", resp. "Uničov") byl asi odvozen od jména zakladatele. Teorií ke vzniku jména Uničova je ale více. V průběhu 13. století začali přicházet němečtí kolonisté, které sem pozval moravský markrabě Vladislav Jindřich. V roce 1213 jimi bylo založeno královské město, do jehož obvodu patřily vesnice Medlov, Dětřichov, Střelice, Benkov a Renoty. Původní jméno Uničov zůstalo v lidovém povědomí, ale zakladatelé města jej nazvali "Neustadt" (Nové Město, latinsky "Nova Civitas"), od 16. století se používalo "Mährisch Neustadt". Roku 1223 byly listinou krále Přemysla Otakara I., která se tak stala první dochovanou městskou listinou v historii českého státu, stvrzeny výsady a městská práva udělená původní zakladatelskou smlouvou, např. mílové právo, právo výběru mýta, právo výročního trhu (postupně až šest výročních trhů ročně), právo městského soudu apod. Díky zakladatelům měli ve městě trvalou převahu Němci, ačkoli se sem stěhovali i Češi. Známým měšťanem té doby byl Zikmund Albík z Uničova, pozdější pražský arcibiskup. Uničov byl ve středověku jedním z důležitých měst na Moravě, ačkoli původní předpoklad, že se jako horní město stane centrem severozápadní Moravy, čemuž odpovídalo velkoryse vyměřené náměstí, se kvůli slabým nálezům stříbra v okolí nenaplnil. Blízká Olomouc se navíc stala vrchní odvolací stolicí pro celou moravskou oblast magdeburského práva a Uničov se tak nakonec zařadil mezi méně významná města typu Šternberka či Litovle. Přesto získával díky svým privilegiím dostatečné prostředky, aby měl např. už v polovině 14. století vydlážděné náměstí. Tehdy také uzavřel s Olomoucí a Litovlí dohodu o udržování bezpečnosti a vzájemné vojenské pomoci, která se osvědčila zejména během husitských válek. Roku 1422 jej sice obsadilo vojsko litevského knížete Zikmunda Korybutoviče, který zde zavedl přijímání podobojí, ale později jej dobyl markrabě Albrecht, spojenec Zikmunda Lucemburského. Podobně toto trojměstí osvobodilo Litovel od táborských vojsk.  V následujícím období se ale správa města dostala do rukou českých utrakvistů, kteří vyhnali německé katolíky, Uničov se postavil na stranu Jiřího z Poděbrad a dokázal se roku 1469 ubránit vojákům Matyáše Korvína. Kvůli své podpoře českého krále získal právo pečetit červeným voskem, ale byl také půlstoletí v papežské klatbě. O deset let později nový král Vladislav Jagellonský odstoupil Moravu právě Korvínovi, který nicméně městu jeho dřívější odpor prominul a dokonce mu potvrdil všechna předchozí privilegia. Postupně se také vraceli vyhnaní němečtí měšťané, což vedlo k upevňování katolictví. V letech 1609–1611 zde působil jako farář Jan Sarkander, který byl roku 1995 svatořečen. Pohusitské období celkově znamenalo dobu rozkvětu města, ve kterém se dařilo řemeslům a vznikaly první cechy. Tento rozvoj zastavila třicetiletá válka, která vedla k postupnému úpadku Uničova. Po bitvě na Bílé hoře mu byl dokonce načas odňat status královského města a jako své léno Uničov získal Karel z Lichtenštejna, pán úsovského hradu. Až po odvolání byla císařem Ferdinandem všechna privilegia navrácena, ovšem už jen jako katolickému městu. V roce 1626 se Uničov ještě mansfeldovskému vojsku ubránil, ale 18. června 1642 byl dobyt a až do vestfálského míru v roce 1650 obsazen Torstensonovou armádou. O rok později, 2. června 1643 dokonce město téměř celé vyhořelo.  Obnova trvala až do začátku 18. století, přičemž úbytek obyvatel vyrovnávali především přistěhovalci z německých oblastí, čímž se Uničov opět poněmčil. Původního významu už ale město nedosáhlo, negativně se projevilo také rabování během válek o rakouské dědictví. Obchod stagnoval, i když zde byla založena textilní manufaktura a měšťanský pivovar. Jedinou významnější událostí bylo setkání císaře Josefa II. s pruským králem Fridrichem II. Velikým roku 1770. Po roce 1850 pak v souvislosti s reformou obecních zřízení Uničov přestal být královským městem a stal se jen centrem soudního okresu, protože patřil do politického okresu šternberského. Ačkoli zde byl ve druhé polovině 19. století založen např. cukrovar nebo továrna na výrobu hedvábného zboží, šlo stále o převážně zemědělské město. Roku 1870 zde přesto bylo založeno reálné gymnázium a o dva roky později sem byla přivedena železnice. Rozvíjel se také spolkový život, ať už šlo o spolky ostrostřelecké, pěvecké, tělocvičné nebo dobrovolných hasičů. Po první světové válce převážně německý Uničov žádal připojení k Německému Rakousku, a to jako součást nově vyhlášené provincie Sudetenland. Vláda nově vzniklé československé republiky ale nic takového nepřipustila a postupně všechny vzbouřenecké oblasti na svém území vojensky obsadila. Do Uničova přišli českoslovenští vojáci 16. prosince 1918 a bez většího odporu převzali správu města. Soužití Čechů a Němců ve městě pak bylo až do počátku 30. let poklidné. Avšak poté, co se v sousedním Německu dostal k moci Adolf Hitler, začal i v Československu vzrůstat německý nacionalismus a oživila se idea „návratu do vlasti“. Ve volbách roku 1935 v Uničově podobně jako v jiných sudetských obcích drtivě vyhráli henleinovci, kteří připravovali násilné připojení k Říši. Nakonec k tomu došlo dobrovolně po přijetí Mnichovské dohody, hranice s budoucím protektorátem se vytvořily nedaleko jižně od města a německá vojska byla obyvateli Uničova nadšeně uvítána 9. října 1938. Nadšení však v důsledku přísné kázně totalitního státu a různých omezení a poklesu životní úrovně během války postupně vyprchalo. Postupující frontu a blížící se prohru Německa nemohl odvrátit ani tzv. Volkssturm vytvořený ze zdejších zbývajících chlapců, nemocných a starých mužů, řada obyvatel raději uprchla ještě dřív, než 6. května 1945 Uničov obsadili vojáci 4. ukrajinského frontu Rudé armády. Správu města hned poté převzal revoluční národní výbor a po něm místní správní komise, která řídila Uničov až do voleb v roce 1946, po nichž městská správa přešla na třicetičlenný městský národní výbor tvořený zástupci Národní fronty. Téhož roku byl dokončen odsun uničovských Němců, čímž se město zcela počeštilo.  Po převratu v únoru 1948 se i v Uničově vytvořil akční výbor, v němž měli většinu komunisté a který z národního výboru a veřejného života vůbec odstranil všechny politicky „nespolehlivé“ osoby. Proto poté vstoupila do KSČ řada nových členů. V následujících letech se dosavadní zemědělské městečko značně industrializovalo, šlo především o vybudování Uničovských strojíren, původně pobočky plzeňských Škodových závodů. Dalšími podniky byl např. Farmakon nebo pobočka Technolenu, také se rozšířil cukrovar, pekárna nebo dřevozpracující závod. V souvislosti s tím vzrůstal i počet obyvatel, který se během 50. let zdvojnásobil. Vybudovala se poliklinika, školka, koupaliště, veřejné osvětlení a kanalizace. V okolí města probíhala kolektivizace, při níž rolníci vstupovali do jednotných zemědělských družstev, která se později sjednocovala, až byla většina zemědělské produkce na Uničovsku řízena jedním družstvem se sídlem v Újezdě u Uničova. Žádné velké změny během pražského jara uničovští občané neprožívali, o to více byla pro ně šokující invaze vojsk Varšavské smlouvy, když městem 21. srpna 1968 projížděly polské tanky. Ačkoli tehdy až polovina všech obyvatel podepsala rezoluci proti vstupu okupačních vojsk a na podporu československé vlády, v následujících dnech na vývoj událostí většina rezignovala a někteří byli za své veřejně prezentované postoje postiženi. Nastalo období přiléhavě pojmenované jako normalizace. I přes politický útlum se v průběhu 70. a 80. let postavilo např. moderní kino nebo zimní stadion, byly vybudovány i dvě velká sídliště v ulicích Generála Svobody a Nemocniční. Městský národní výbor v Uničově začal také spravovat celkem devět okolních integrovaných obcí. Komunistická vláda jedné strany skončila spolu se sametovou revolucí v listopadu 1989.

Místní části.

Uničov se kromě vlastního města dělí na dalších osm částí "(údaje k roku 2011)":  V letech 1974–1990 byla součástí města také obec Želechovice.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel.

Počet obyvatel je uváděn podle výsledků sčítání lidu za Uničov včetně těch místních částí, které k němu v konkrétní době patřily.

Městská samospráva.

Město řídí rada města, v jejímž čele stojí starosta. Zastupitelstvo má 21 členů.  Po komunálních volbách roku 2010 se starostou města stal Dalibor Horák z ODS. Dosavadní dlouholetá starostka Jarmila Kaprálová z KDU-ČSL přešla na post místostarostky. Městská rada měla podle dohody po volbách v roce 2010 sedm členů. Radu města obsadili zástupci ODS, KDU-ČSL, ČSSD a TOP 09. Dalibor Horák byl ve funkci starosty potvrzen i po volbách roku 2014, ale v roce 2016 na funkci rezignoval, stal se řadovým radním a ve funkci starosty jej vystřídal Radek Vincour také z ODS. Radu města v tomto volebním období tvořili zástupci ODS, ČSSD a KDU-ČSL. Radek Vincour zůstal starostou také po volbách roku 2018. Sedmičlennou radu vytvořili zástupci ODS, ČSSD, KDU-ČSL a ANO.

Pamětihodnosti.

Historické centrum města bylo v roce 1992 vyhlášeno městskou památkovou zónou. Uprostřed centrálního Masarykova náměstí se nachází radnice s arkádovým schodištěm a dominantní věží, původně středověká tržní budova byla v roce 1891 přestavěna do dnešní neorenesanční podoby. Severně od radnice stojí monumentální barokní mariánský sloup se sochou Panny Marie Immaculaty, dokončený roku 1743, a kašna se sochou orla. Na jižní straně náměstí je druhá barokní kašna osazená sochou Neptuna. Historické jádro města je zastavěno řadou renesančních a barokních měšťanských domů, nachází se zde i několik sousoší a křížů. Z části se také dochovalo původnění opevnění města s několika baštami a Medelskou bránou.  Další dominantou města je trojlodní kostel Nanebevzetí Panny Marie se dvěma věžemi pocházející z první poloviny 14. století, který byl koncem 19. století regotizován. Bývalý minoritský klášter s kostelem Povýšení sv. Kříže ze 13. století byl barokně přestavěn a později zrušen. Nyní kostel slouží jako koncertní síň a v budovách kláštera je základní škola. V areálu městského hřbitova se nachází ještě pravoslavný chrám sv. Vzkříšení. Dřívější zbrojnice v jedné z bašt městského opevnění nyní slouží jako muzeum „U vodní branky“, v jedné z farních budov u kostela Nanebevzetí Panny Marie je umístěno Muzeum baroka a v původní městské věznici je muzeum „Šatlava“ představující veřejnosti středověké soudnictví a vězeňství.

Kulturní, sportovní a společenský život.

"Mladá kamera" je mezinárodní soutěž filmové tvorby amatérských i neamatérských filmařů mladších třiceti let a probíhá v Uničově každoročně již od roku 1975. Jejím pořadatelem je Sdružení pro film a video Uničov. Fotbal ve městě hraje klub SK Uničov a hokej HC Uničov.  Uničov je sídlem římskokatolické farnosti, součásti šternberského děkanátu. Samospráva obce od roku 2010 pravidelně vyvěšuje zlato-červenou moravskou vlajku, a to nejen ve svátek moravských patronů Cyrila a Metoděje, ale ve všechny významné moravské dny. Na počest svatých věrozvěstů bývá 5. července také zpřístupněno za zvýhodněné vstupné městské muzeum.

Uničov () je město v Olomouckém kraji, leží v hanácké rovině asi 22 km severozápadně od Olomouce na řece Oskavě. Uničov býval královským městem, založen byl roku 1213. Katastrální výměra činí 48,27 km2 a žije zde obyvatel. Město má postavení obce s rozšířenou působností.

Uničov (prononciation tchèque: [uɲɪtʃof]) est une ville du district et de la région d'Olomouc, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Mise.

Mise je složena ze dvou sond:'(MPO) vyrobený ESA a'(MMO) vyrobený JAXA.  Tyto dvě sondy byly společně vyslány k Merkuru raketou Ariane 5 v říjnu 2018. Společně absolvují šest meziplanetárních přeletů, než se dostanou k Merkuru. Využijí slunečního a elektrického pohonu a gravitačního praku Země, Venuše a Merkuru.  Přílet na oběžnou dráhu Merkuru je plánován na 5. prosince 2025, délka hlavní mise bude činit jeden rok s případným prodloužením o další rok. MPO je vybaven sadou jedenácti vědeckých přístrojů poskytnutých různými evropskými zeměmi (kamera ve viditelném spektru, laserový výškoměr a spektrometr v rentgenovém spektru). Rusko poskytne gamma a neutronový spektrometr. Sonda se pokusí zmapovat celý povrch v několika různých vlnových délkách a bude hledat vodní led v kráterech na pólech, které jsou trvale ve slunečním stínu.

Komponenty.

Pohonná jednotka: Mercury Transfer Module (MTM).

MTM je umístěn v zadní části celku a slouží k pohonu při přeletu ze Země k Merkuru a k brzdění po příletu. Nenese žádný podstatný vědecký přístroj.  Modul je osazen dvěma pohonnými systémy: elektrický iontový a standardní chemický používající Monomethylhydrazin a oxid dusičitý. Chemický se využije při odletu z nízké oběžné dráhy Země a elektrický během přeletu k cíli. Dvojitý iontový motor QinetiQ T6 zvládne kombinovaný výkon až 290 mN. MTM zásobuje elektřinou obě hibernující družice stejně jako vlastní elektrický pohon.

Mercury Planetary Orbiter (MPO).

Družice vybudovaná ESA má hmotnost 1 150 kg a jeho boky jsou pokryty solárními články poskytující až 150 W. Na další straně je připojen radiátor o ploše 1,5 m pro zajištění regulace teploty. Ten je vždy natočený směrem od Slunce a je chráněn před Infračerveným vyzařováním planety.

Mercury Magnetospheric Orbiter (MMO).

Japonská družice se bude zabývat především výzkumem magnetického pole.

Mercury Surface Element (MSE).

Přistávací pouzdro bylo v roce 2003 zrušeno z rozpočtových důvodů. Ještě před zrušením to byl 44 kg vážící modul s očekávanou výdrží jednoho týdne na povrchu planety.

BepiColombo je společná mise Evropské vesmírné agentury (ESA) a Japonské vesmírné agentury (JAXA) k planetě Merkur. Součástí mise jsou dva orbitery, sonda na povrch Merkuru (", MSE") byla zrušena kvůli nedostatku peněz. Start proběhl 20. října 2018 z Kourou pomocí rakety Ariane 5.

BepiColombo est une mission d'exploration de la planète Mercure, lancée le 19 octobre 2018. Elle est développée par l'Agence spatiale européenne conjointement avec l'Agence d'exploration aérospatiale japonaise (JAXA). Les deux orbiteurs qui composent la mission doivent se placer en orbite autour de Mercure en décembre 2025. L'orbiteur MPO, développé par l'ESA, emporte 11 instruments et doit étudier l'intérieur et la surface de la planète Mercure ainsi que son exosphère. L'orbiteur MMO, développé par l'agence spatiale japonaise JAXA, comprend 5 instruments scientifiques et a pour objectif l'étude du champ magnétique, de l'exosphère ainsi que des ondes et des particules situées dans l'environnement immédiat de la planète. Un troisième module, le "Mercury Transfer Module", ou "MTM", dont le maître d'œuvre est l'ESA, prend en charge la propulsion des modules MPO et MMO jusqu'à l'orbite de Mercure.


Popis.

"Saurolophus" je charakteristický vzpřímeným kostěným hrotem, směřujícím z lebky vzhůru. Byl býložravým dinosaurem, který se dokázal pohybovat stejně dobře po dvou jako po všech čtyřech končetinách. Podle některých nálezů se jednalo zřejmě o jednoho z největších hadrosauridů, jeho délka mohla snad přesáhnout i 12 metrů a hmotnost 11 000 kg (asijský druh "S. angustirostris"). Severoamerický druh "S. osborni" byl výrazně menší, jeho průměrná délka činila asi 8,5 metru a hmotnost 3000 kg. Četnost nálezů na mongolské části pouště Gobi a v souvrství Horseshoe Canyon v kanadské Albertě naznačuje, že "Saurolophus" byl velmi rozšířeným dinosaurem na severní polokouli. Podobně jako "Parasaurolophus" měl ve hřebenu dutiny, kterými mohl vydávat hlasité troubení. Jeho nejbližším příbuzným paradoxně nebyl rod "Prosaurolophus", jehož jméno znamená vlastně "předchůdce saurolofa".  Výzkum histologie fosilních kostí mongolských hadrosauridů doložil, že u obřích druhů zřejmě evolucí došlo k nahrazení přerušovaného růstu kontinuálním, který vedl k dosažení obřích rozměrů u rodů, jako je "Shantungosaurus", "Edmontosaurus", "Saurolophus" a dalších. Výzkum probíhal na fosiliích druhu "S. angustirostris".

Zajímavý objev.

V roce 1995 byl na západě mongolské pouště Gobi objeven exemplář saurolofa, jehož ramenní kost nesla stopy po okusování velkým predátorem. Tím byl zřejmě ve stejných ekosystémech žijící tyranosaurid "Tarbosaurus". Objev byl publikován v roce 2010. Další zajímavostí jsou také četné nálezy jinak vzácných otisků kůže těchto dinosaurů, které dokonce umožnily lepší rozlišení obou druhů tohoto rodu ("S. osborni" a "S. angustirostris"). Tyto otisky prozradily, že jedinci rodu "Saurolophus" měli jemně šupinatou kůži. V mongolské poušti Gobi bylo objeveno i velké "lůžko kostí" (hromadné naleziště) obsahující desítky fosilních koster saurolofů.

Saurolophus („ještěří hřeben“) byl rod velkého hadrosauridního dinosaura, který žil asi před 72 až 68 miliony let (v období svrchní křídy) na území Severní Ameriky (Kanada) a Asie (Mongolsko); je tak jedním z mála rodů dinosaurů, známých z více kontinentů. Severoamerický druh "S. osborni" žil v době před 71,5 až 69,6 milionu let.

Saurolophus est un genre éteint de dinosaures herbivores « à bec de canard » du sous-ordre des ornithopodes et de la famille des hadrosauridés. Ses fossiles ont été découverts en Asie et en Amérique du Nord, dans la partie terminale du Crétacé supérieur, au Campanien et au Maastrichtien soit il y a environ entre à millions d'années.