Biografie.

Do roku 1989.

Jeho otec Harry Donald Payne se kvůli sňatku s Češkou vzdal nároku na americké občanství. Jeho bratry jsou MUDr. Jan Payne a spisovatel Petr Pazdera Payne. Absolvoval základní školu a gymnázium v Botičské ulici v Praze a pak vystudoval Matematicko-fyzikální fakultu Univerzity Karlovy (obor jaderná fyzika). Po dobu studií pracoval v Ústavu jaderného výzkumu v Řeži jako pomocná vědecká síla. V roce 1981 dokončil studium a složil závěrečné zkoušky. Fakulta mu ale kvůli jeho politickým a náboženským aktivitám odmítla vydat diplom. Bylo mu zamezeno v profesním životě. Na jeho případ upozornila Amnesty International. Promoci měl nakonec až v roce 1989. Mezitím pracoval jako programátor a lektor programování, pak po zostření jeho pronásledování byl od roku 1984 pečovatelem v domově důchodců a od roku 1986 topičem. Navštěvoval bytové teologické a filozofické semináře. Sám organizoval bytové kurzy hebrejštiny. V letech 1982–1989 ho sledovala Státní bezpečnost (spolu s jeho otcem a bratry) pod krycím jménem "Fyzik" a byl evidován jako prověřovaná osoba. V roce 1988 se účastnil opozičních demonstrací, byl zadržen policií a obviněn z podněcování a organizování demonstrací. Trestní stíhání bylo zastaveno až po pádu režimu. Byl aktivní i jako zpravodaj organizace Výbor na obranu nespravedlivě stíhaných.

Poslanecké období.

Ve volbách v roce 1990 byl za Občanské fórum zvolen do České národní rady. Zastával zde post místopředsedy zahraničního výboru. V září 1990 se podílel na vzniku Meziparlamentního klubu demokratické pravice coby pravicového křídla v rámci Občanského fóra. Na jaře 1991 byl členem přípravného výboru pro založení ODS. Opětovně byl do ČNR zvolen ve volbách v roce 1992, nyní již za ODS (volební obvod Praha). Zasedal v mandátovém a imunitním výboru a v zahraničním výboru.  Od vzniku samostatné České republiky v lednu 1993 byla ČNR transformována na Poslaneckou sněmovnu Parlamentu České republiky. Zde mandát obhájil v sněmovních volbách v roce 1996 a sněmovních volbách v roce 1998. V letech 1992–1996 byl předsedou zahraničního výboru sněmovny, v letech 1996–2002 jeho místopředsedou. Po roce 1996 byl náměstkem ministra obrany. Na ministerstvu řídil sekci zahraničních vztahů a podílel se na koordinaci přístupových jednání pro vstup Česka do NATO. V roce 1996 také připravoval volební kampaň ODS před volbami do senátu.

Autonehoda a trestní stíhání.

V roce 1998, tedy v době, kdy byl poslancem, způsobil dopravní nehodu, když se střetl se sanitním vozem. Při nehodě utrpěla Payneova dcera těžké zranění, zraněn byl i Payne a řidič sanitky. Payne souhlasil se svým vydáním k trestnímu stíhání s tím, že poslanecká imunita se na takové případy vztahovat nemá. Sněmovna Payna ke stíhání vydala. Soud ho nepotrestal odnětím svobody, ale nařídil mu zaplatit způsobenou škodu a další peníze poslat na obecně prospěšné účely.

Po odchodu ze sněmovny.

Po odchodu ze sněmovny v roce 2002 se věnoval správě rodinného majetku. Od roku 2004 byl externím politickým poradcem prezidenta Václava Klause. V roce 2007 založil s manželkou Janou firmu Coventina, která se zabývá developerskými projekty na rodinných pozemcích.  V roce 2009 patřil mezi zakladatele Strany svobodných občanů a stal se jejím místopředsedou. V letech 2010, 2012 a 2013 mandát obhájil. Místopředsedou strany byl do prosince 2015, kdy už v nové volbě post neobhajoval. V senátních volbách roku 2012 kandidoval za Stranu svobodných občanů do horní komory parlamentu za senátní obvod č. 26 - Praha 2. Získal 6 % hlasů a nepostoupil do 2. kola.  V doplňovacích volbách do Senátu PČR v září 2014 kandidoval za Svobodné v obvodu č. 22 – Praha 10, kde se uvolnilo místo po Jaromíru Štětinovi. Se ziskem 7,39 % hlasů skončil na 7. místě a nepostoupil tak ani do druhého kola. V komunálních volbách v říjnu 2014 kandidoval za Svobodné do Zastupitelstva Hlavního města Prahy. Jakožto lídr kandidátky byl i kandidátem strany na post pražského primátora. Svobodní získali 3,57 % hlasů a nezískali žádný mandát.

Europoslanec.

Ve volbách do Evropského parlamentu v květnu 2014 kandidoval za Svobodné na 2. místě jejich kandidátky. Získal 3 696 přednostních hlasů, tj. 4,64 % hlasů odevzdaných pro Svobodné, mandát ale nezískal (stal se prvním náhradníkem). Na konci srpna 2017 však na svůj mandát rezignoval Petr Mach, protože se chtěl věnovat kampani před volbami do Poslanecké sněmovny PČR v říjnu 2017. Payne se tak stal v září 2017 novým poslancem Evropského parlamentu.  V listopadu 2017 byl zvolen místopředsedou Svobodných. Na začátku března 2019 však na tuto funkci rezignoval, dle vlastních slov se totiž nedokázal ztotožnit se současným směřováním strany (Svobodní už podle něj nejsou stranou, kterou zakládal).

Postoje.

Je znám jako kritik evropské integrace. Kritizoval Lisabonskou smlouvu, neboť podle něho odporuje právnímu řádu ČR. Kritizoval zavedení cestovních pasů pro děti, protože paradoxně před vstupem ČR do Schengenského prostoru děti pas mít nemusely. Marxismus považuje za druh náboženství, a diskuse s jeho představiteli mají být vedeny religiózními nikoliv vědeckými argumenty.  Podpořil zamýšlenou výstavbu amerického protiraketového radaru v ČR. Kritizoval církevní restituce, protože díky nim podle Payna získá církev příliš velkou moc, a nedojde k odluce církve od státu. Kritizoval smlouvu ACTA, kterou považuje za "vynucování pravidel analogového světa ve světě digitálním".

Jiří Payne, plným jménem Jiří Tomáš Payne, (* 7. července 1956 Praha) je český politik a jaderný fyzik, v letech 1990 až 2002 postupně poslanec České národní rady a Poslanecké sněmovny PČR za Občanské fórum a ODS, později místopředseda Svobodných a poradce prezidenta Václava Klause. V letech 2017 až 2019 poslanec Evropského parlamentu.

Jiří Payne, né le à Prague, est un homme politique tchèque. Membre du Parti des citoyens libres, il est député européen de 2017 à 2019.


Život.

Matylda byla nejmladším dítětem toskánského markraběte Bonifáce III., držitele mnoha panství v Lombardii a Emilii. Její matkou byla Beatrix, dcera hornolotrinského vévody Fridricha II.  Když byl její otec Bonifác roku 1052 zavražděn, provdala se Matyldina matka za vévodu Gottfrieda III. Dolnolotrinského, který byl v té době ve sporu s císařem Jindřichem III. o dědictví po svém otci. Císař proto roku 1055 odvlekl Matyldu i její matku do zajetí do Německa, propustil ji však ještě téhož roku. Matylda byla pak dvakráte provdána: za svého nevlastního bratra Gottfrieda Hrbatého a roku 1089 za bavorského vévodu Welfa, ale obě tato manželství byla, jak se zdá jen formální.  Po smrti své matky i prvého manžela se roku 1076 Matylda ujala přímé vlády ve svém dědictví. Již před vypuknutím sporu Řehoře VII. s Jindřichem IV. byla v přátelském poměru k Římu – hned roku 1067 a opět roku 1074 pomáhala papeži proti Normanům – a za sporu samého stála rozhodně na papežově straně. Z počátku se snažila zprostředkovat dohodu a ještě roku 1077 v Canosse, kam se k ní papež uchýlil, se snažila Řehoře obměkčit, od roku 1080 však stála při papeži již s celým důrazem své moci. Válka byla vedena se střídavým štěstím a Matylda se uchýlila k odprodeji kostelního vybavení kvůli nedostatku financí. Teprve roku 1084 dobyla u Sorbarie poněkud rozhodnějšího vítězství. Druhé, ještě vážnější nebezpečí porážky jí hrozilo od roku 1090 a zejména v roce 1092, ale i to Matylda odvrátila – sem patří politický význam jejího sňatku s Welfem – a založila dočasný spolek lombardských měst, díky němuž získala i ztracená území: Ferraru (1101), Parmu (1103) a Mantovu (1114), ale i pro Paschala II. získala celou Lombardii.  S její politikou ovšem souhlasí, že roku 1093 podporovala odboj krále Konrada proti císaři. S Jindřichem V. však bojovala nešťastně (1110–11) a musela se mu na čas pokořit. Své země od Ceprana až k Radicofani odkázala roku 1077 a opět roku 1102 „sv. Petru“, ale hned, jak zemřela (1115), nastal veliký a dlouhý spor mezi císařstvím a papežstvím o toto Matyldino dědictví.  Matylda je zjev, který imponuje – lid případně hned tehdy jmenoval ji „velkou hraběnkou“ –, a zejména její přátelství s Řehořem VII., jak Gregorovius praví, „poměr světodějného působení, stojí ojediněle v dějinách“ a nenávist i pomluva snažily se nadarmo je pošpinit. S nadšením pro theokratické ideály Řehořovy a s tuhou energií v jich provádění spojovala Mathilda hlubokou pokoru náboženskou a velmi živý zájem o vědu.

Matylda Toskánská či Matylda z Canossy, zvaná též „Velká hraběnka“ (1046 – 24. červenec 1115, Bondeno di Roncore) byla toskánská markraběnka, která sehrála významnou roli v boji o investituru mezi římským císařem Jindřichem IV. a papežem Řehořem VII., jehož spojenkyní byla. Právě ona vlastnila hrad Canossa, který se stal svědkem císařova pokoření v lednu 1077. Vzhledem ke své bezdětnosti odkázala svá rozsáhlá panství na severu Itálie papeži, po její smrti však o toto dědictví nastal veliký a dlouhý spor mezi císařstvím a papežstvím.

Mathilde de Toscane, aussi appelée comtesse Mathilde ou Mathilde de Canossa et parfois Mathilde de Briey, née en 1045 ou 1046 à Mantoue et morte le à Bondeno di Roncore, est une princesse qui a joué un rôle très important pendant la querelle des Investitures.


Historie.

Historické dokumenty z roku 1334 dokládají existenci několika římskokatolických kostelů v okolí řeky Sloboština, která protéká Okučani. S příchodem Turků (v 30. letech 16. století) se do oblasti začalo stěhovat obyvatelstvo, jak muslimové, tak i pravoslaví, a to především z oblasti Bosny a Hercegoviny.  Pravoslavný chrám sv. Petra a Pavla byl zbořen za druhé světové války a po ní nahrazen nově postaveným chrámem sv. Demetria. Římskokatolický kostel z roku 1906 byl zbořen v roce 1992 za Chorvatské války za nezávislost, namísto něj byl v letech 1996 až 2003 postaven nový kostel sv. Víta.  V předvečer rozpadu Jugoslávie bylo Okučani místem dramatických nacionalistických manifestací, především srbského obyvatelstva. Spolu s Pakracem bylo Okučani považováno za jedno z center srbského osídlení v západní Slavonii. Na přelomu ledna a února 1991 bylo nejprve vyčleněno z opčiny Nova Gradiška (a přičleněno opčině Pakrac). Později byla vyhlášena samostatná opčina Okučani. V srpnu 1991 pak bylo Okučani připojeno k SAO Západní Slavonie. Ještě v témže měsíci uskutečnili ozbrojení civilisté několik útoků proti chorvatským milicionářům.  SAO západní Slavonie se později stala později součástí Republiky Srbská Krajina. Přes obec a její území se několikrát přehnaly těžké boje a samotná proto byla těžce poškozena. V roce 1995 byla dobyta chorvatskou armádou během tzv. operace Blesk. Na začátku května velká část Srbů Okučani opustila. Srbové, kteří ještě před válkou tvořili 90 % obyvatelstva Okučani, tak představují nyní menšinu. Na jejich místo přišli především váleční uprchlíci z řad Chorvatů, kteří byli vystaveni útokům ze strany srbských ozbrojenců.

Ekonomika a doprava.

Hospodářská aktivita Okučani a okolí závisí především na zemědělství. Vzhledem k válečným škodám a pomalé obnově jsou však možnosti města i nadále velmi omezené. Velkým přínosem pro město je kromě dálnice i železniční spojení (trať Záhřeb - Bělehrad). Na území opčiny se však nenachází žádný podnik, který by železnici využíval (např. prostřednictvím vlečky apod).

Okučani (v srbské cyrilici Окучани, ) je opčina, nacházející se v Brodsko-posávské župě v Chorvatsku. Žije zde 1594 obyvatel (76 % Chorvatů a 21 % Srbů). Je to jedno z mála sídel nacházejících se poblíž dálnice A3 v úseku mezi Novskou a Novou Gradiškou. Severně od Okučani se nachází kopec Psunj, jižně pak řeka Sáva a Bosna a Hercegovina.

Okučani est un village et une municipalité située en Slavonie, dans le comitat de Brod-Posavina, en Croatie. Au recensement de 2001, la municipalité comptait habitants, dont 74,64 % de Croates et 21,47 % de Serbes ; le village seul comptait habitants.


Historie.

Při ohromné bouři v roce 1840 se kapitán Charles Wilkes na své expedici rozhodl se svým člunem ("angl. Captain's gig") zakotvit na pobřeží dnešního města, kde si postavil přístřešek. Později toto místo vyznačil na svých mapách teritoria Oregon, kde jej pojmenoval Gig Harbor.  V roce 1867 přišel na zdejší území osadník Samuel Jerisich, povoláním rybář, společně s mnoha dalšími imigranty z Norska, Švédska a Chorvatska. V roce 1888 osadu zmapoval a rozdělil na parcely Alfred M. Burnham.  Osada se později oficiálně začlenila jako město v červenci 1946. Ještě předtím vládlo zdejší ekonomice komerční rybářství, stavba lodí a těžba dřeva, s postavením mostu Tacoma Narrows Bridge v roce 1940 se to ale změnilo. V době před mostem poskytovalo navíc nejlepší přístup na poloostrovní město z pevniny parníkové spojení s Tacomou. To vzniklo roku 1836, rozrostlo se a nakonec získalo název Komáří flotila. Automobilem nebo na koni se mohli obyvatelé Tacomy či Seattlu dostat do města jedině dlouhou oklikou přes nejjižnější části Pugetova zálivu a okolo Hammerslyho zátoky. Radost z kratšího suchozemského spojení ale netrvala dlouho, jelikož most krátce po svém dokončení spadl. Kvůli soustředění financí na 2. sv. válku nebylo možno most znovu postavit, místo toho zde začalo fungovat trajektové spojení, které převáželo i vozidla. Zbytky trajektového doku v Gig Harboru jsou stále viditelné na jihovýchodním konci ulice Harborview Drive. Dok a jeho okolí bylo přeměněno v městský park odkud mohou návštěvníci pozorovat Kaskádové pohoří včetně Mount Rainier.  Po dokončení druhého mostu v roce 1950 se město začalo rychle rozvíjet jako předměstí Tacomy. Nejprve zažilo město růst díky přílivu obyvatel z Tacomy, kteří toužili po zelenějších čtvrtích a pozemcích při pobřeží poloostrova. Bývalé víkendové chalupy se staly stálými bydlištěmi lidí dojíždějících do Tacomy za prací, po celé části poloostrova se začínaly stavět středně velké domy. V 80. a 90. letech se také rozvinul obchod podél Washington State Route 16, jenž městem prochází, čímž se přesunulo ekonomické centrum města z centra skutečného. Po nějakou dobu se vůdcům města nedařilo kombinovat růst města se zachováním jeho původního charakteru. Časem se ale rozhodlo anektovat okolní venkovské území, které přeměnilo v hustě zastavěné komerční nebo rezidenční čtvrtě. Tím byl sice zničen venkovský charakter okraje města, ale zároveň bylo ochráněno historické centrum města, jenž si nadále zachovává svůj původní charakter. Ten byl podporován místními obchodníky už od 70. let, jelikož v něm viděli turistický potenciál; turismus se časem stal jedním z hnacích mechanismů městské ekonomiky. Nyní je centrum velice aktivní částí města pro turisty, nabízí obchody, restaurace a rekreační zařízení. Poslední nezastavěná část pobřeží centra města, která se nacházela v jeho jižní části, se nedávno stala sídlem společnosti Russell Foundation.  V dnešní době stále není ve městě mnoho průmyslových objektů, ačkoli zde v minulosti existovaly závody stavící lodě. V této tradici pokračuje už jen společnost Gig Harbor Boatworks stavějící veslice nebo plachetnice v klasickém stylu, ale moderními materiály. Na severu zálivu, na jeho břehu město leží, ještě nedávno stavěla lodě společnost Tiderunner Boats. Historická loděnice Skansie je nyní opravnou pro jachty, loděnice Glein/Eddon byla nedávno zakoupena městem, jenž z ní chce udělat muzeum.  Komerční rybaření má ve městě stále velkou kulturní úlohu, ale už není tolik důležité pro zdejší ekonomiku, mnoho rybářských lodí stále nazývá Gig Harbor svým domovským přístavem. Většina z nich ale neprofituje z vod Pugetova zálivu, ale místo toho se vydává v létě na sever k pobřeží Aljašky. Zachován je stále obřad požehnání flotily, ke kterému se každý první víkend v červnu schází celá místní flotila uprostřed zálivu. Kvůli ubývajícím přítomným rybářským lodím se jej nyní mohou zúčastnit i jachty, což ubírá jeho autentičnosti, ale pomáhá jeho viditelnosti.  Most Tacoma Narrows Bridge byl v červenci 2007 zdvojen, čímž byla zdvojnásobena i jeho kapacita. S tím město čekají nové ekonomické výhody a výzvy.

Atrakce.

Jerisich Park a Skansie Brothers Park jsou dva přilehlé travnaté parky s lavičkami a zastřešeným pavilonem pro městské akce. Nachází se v nich také bronzová socha rybáře nesoucího svůj úlovek. Postavena byla na počest městských rybářů, především těch, kteří ztratili na moři život. V parcích se konají různé akce a festivaly, například rozsvěcování vánočního stromečku, obřad požehnání flotily, hudební koncerty nebo umělecké výstavy. Na pobřeží parku je pak veřejné kotviště, které může kdokoli zdarma použít, avšak na omezený čas.  Při ústí zálivu je veřejnosti otevřená malá písečná kosa, na které se nachází miniaturní maják s červeným světlem varujícím lodě před mělkou vodou. Kosa je veřejně přístupná, ale je obtížné, se na ní dostat.  Městský park, někdy také zvaný Crescent Creek Park, poskytuje prostor pro různé aktivity, ale především je navržen pro větší skupiny a rodiny. Nachází se zde dětské hřiště, baseballové hřiště, basketbalové hřiště a tenisové kurty. Vedle parku protéká potok Crescent Creek, kolem nějž vede krátká naučná stezka o ochraně vodních toků. Dále se v parku nachází piknikový přístřešek se zdrojem pitné vody a dřevěnými pecemi. Park je populární především v létě pro rodinná setkání, pikniky nebo skupinová setkání.  V roce 2012 bylo město vyhlášeno časopisem Smithsonian Magazine pátým nejlepším malým americkým městem pro život.

Vzdělávání.

Město patří do školního okrsku Peninsula a nachází se v něm střední školy Gig Harbor High School a Peninsula High School.

Demografie.

V roce 2010 Gig Harbor obývalo 7 126 obyvatel, z nichž 90 % tvořili běloši, 2 % Asiaté a 1 % Afroameričané. 6 % obyvatelstva bylo hispánského původu.

Gig Harbor je část Pugetova zálivu a město, jenž leží na jejím pobřeží, v okrese Pierce, v americkém státě Washington. V roce 2010 zde žilo 7 126 obyvatel.

La ville américaine de est située dans le comté de Pierce, dans l’État de Washington. Elle comptait lors du recensement de 2010.


Používání.

Možností, jak využívat Pinterest je nespočet. Lze jej využívat čistě pro osobní potřebu (k záložkování zajímavých obrázků), ve vzdělávání nebo pro marketingové účely.  Kromě webové verze si uživatelé mohou zdarma stáhnout aplikace pro svá mobilni zařízení. Dostupné jsou verze pro Android, iPhone i iPad.

Registrace.

Aby bylo možné Pinterest používat, je nutná registrace. Uživatel ji může provést přihlášením pomocí sociálních sítí Facebook nebo Twitter, pokud zde má založen účet. Jinak se lze registrovat klasickým způsobem pomocí e-mailové adresy, přičemž kromě ní vloží uživatel své uživatelské jméno, které chce na Pinterestu používat a také heslo, se kterým se bude přihlašovat. Dále uvede své jméno a pohlaví (to však může zůstat nespecifikováno).

Nástěnky („Boards“).

Uživatelé vytváří vlastní virtuální nástěnky („Boards“), které obsahují jednotlivé obrázky („Pins“). Nástěnky je možné ponechat veřejné (každý uživatel Pinterestu si je pak může prohlížet) nebo soukromé. V případě veřejné nástěnky je vhodné, aby byla vřazena do odpovídající kategorie, kterou uživatel může vybrat z nabídky během procesu zakládání nové nástěnky. V nabídce jsou například následující kategorie: architektura, umění, sport, auta, design, film, zahrada, krása, zdraví, fotografie, jídlo, humor a mnoho, mnoho dalších. Toto zařazení je důležité pro budoucí vyhledání nástěnky ostatními uživateli, jelikož jednotlivý obsah, který byl do Pinterestu nahrán, lze procházet právě po kategoriích. Uživatel si může vytvářet neomezené množství nástěnek.  U každé nástěnky může její majitel spravovat (přidávat a poté i odstraňovat) uživatele, kteří dostanou oprávnění nástěnku editovat a vkládat na ni vlastní obrázky.

Obrázky („Pins“).

Jednotlivé obrázky jsou do nástěnek přidávány buď pomocí jejich URL adresy (v případě, že již jsou online) nebo přímým nahráním z uživatelova počítače. Pro snadnější práci je možné si do lišty v prohlížeči přetáhnout záložkovací tlačítko („Pin It bookmarklet“), na které poté uživatel klikne ve chvíli, kdy se nachází na nějaké webové stránce, ze které si chce založit určitý obrázek. Další způsob jak do nástěnky přidat obrázek, je tzv. „Repin“. To znamená, že uživatel do své nástěnky vloží obrázek, který se aktuálně nachází na nástěnce jiného uživatele. Jednotlivé obrázky lze také označovat tlačítkem „Like“ a vkládat k nim komentáře.

Interakce mezi uživateli.

Pinterest lze používat i v pasivní formě, kdy uživatel nevytváří žádné vlastní nástěnky a nepřidává obrázky. Interakce mezi jednotlivými uživateli totiž spočívá (kromě společné tvorby nástěnek) i ve vzájemném sledování. Pokud nějaký uživatel sleduje jiného, na hlavní stránce Pinterestu jsou mu automaticky zobrazovány nejnovější obrázky, které sledovaní uživatelé přidali. Při sledování nějakého uživatele jsou automaticky sledovány všechny jeho nástěnky. Pokud chce uživatel sledovat jen konkrétní nástěnku (nástěnky), jednoduše nesleduje uživatele, ale pouze konkrétní nástěnku. Nástěnky, které chcete sledovat, můžete vyhledat díky procházení jednotlivých kategorií nebo pomocí vyhledávání.

Účty pro firmy.

Kromě osobních účtů umožňuje Pinterest zakládat i firemní účty. Firemní účet funguje stejně jako ten osobní, je však určen pro komerční využití a dále jsou u něj konkrétní změny především v Podmínkách užívání. Není umožněno spravovat firemní účet pomocí osobního (jako je tomu třeba u Facebooku). Vždy je nutno vytvořit účet nový.

Pinterest je webová stránka, která svým uživatelům umožňuje zdarma vytvářet tematické kolekce obrázků či fotografií, které najdou online nebo je nahrají z vlastního počítače. Jedná se tedy o službu, která umožňuje online bookmarking (záložkování) obrázků. Takto vytvořené kolekce (či nástěnky) mohou procházet ostatní uživatelé a jednotlivé obrázky z nich komentovat, označovat tlačítkem „Like“ nebo si je rovnou přidat do své vlastní online nástěnky. Zároveň se jedná o sociální síť, jelikož všichni uživatelé spolu mohou interagovat, komunikovat a vytvářet obsah společně. Používání Pinterestu je zcela zdarma, neexistuje ani žádná placená verze.

Pinterest est un site web américain mélangeant les concepts de réseautage social et de partage de photographies, lancé en 2010 par, et. Il permet à ses utilisateurs de partager leurs centres d'intérêt et passions à travers des albums de photographies glanées sur Internet. Le nom du site est un mot-valise des mots anglais'et'signifiant respectivement « épingle » et « intérêt ».


Historie.

Jednalo se o jeden z nejstarších pařížských kostelů. Podle tradice je jeho založení připisováno svatému Divišovi a proto byl kostel druhým zastavením na tzv. Svatodivišské poutní cestě. Nejstarší svědectví o kostele přinášejí anály ze Saint-Bertin, které v roce 857 zmiňují kostel Saint-Étienne umístěný mimo městské hradby.  Přídomek "Grès" se poprvé objevuje v listině z roku 1219 nejspíše pro odlišení od kostela Saint-Étienne-du-Mont, který byl v té době založen. Tento výraz vznikl ze slova "degrés" (schody), po kterých se muselo vystoupat ke kostelu od ulice "Rue Saint-Jacques".  Kostel v 11. století daroval francouzský král Jindřich I. pařížskému biskupovi, který zde umístil kapitulu. Tím byl kostel pod přímou ochranou katedrály Notre-Dame a stal se jedním z tzv. "čtyř dcer Notre-Dame", tj. kostelů, jejichž faráři asistovali biskupovi při hlavních mších na Vánoce, Velikonoce a Nanebevzetí Panny Marie. Kapitula obsahovala 12 obročí určených kanovníkům z Notre-Dame.  Kostel byl uzavřen za Velké francouzské revoluce 12. července 1790 a zbořen roku 1792. Několik pozůstatků jeho vnějších zdí a jeho opěrné pilíře zůstaly až do rozšíření právnické fakulty v roce 1876.  V kostele byla uchovávána socha Panny Marie (Notre-Dame de Bonne-Délivrance). Tato socha ze 14. století byla předmětem zvláštní úcty, především během náboženských válek, kdy byla vzývána k vítězství nad heretiky. V roce 1533 bylo založeno bratrstvo dobročinné lásky Notre-Dame de Bonne-Délivrance. Díky odpustkům Svatého stolce získalo téměř 12 000 členů včetně Ludvíka XIII. a Anny Rakouské, kteří se zapsali v roce 1622. Tento úspěch vedl k neshodám mezi kanovníky kostela a členy bratrstva. To bylo rozpuštěno pařížským parlamentem v roce 1737, ale roku 1774 bylo opět obnoveno. František Saleský se k soše chodil modlit a proto byla v kostele roku 1692 zřízena kaple sv. Františka Saleského.  Socha Panny Marie se dnes nachází v klášteře Sester sv. Tomáše z Villeneuve v Neuilly-sur-Seine.

Kostel Saint-Étienne-des-Grès je zaniklý farní kostel v Paříži zasvěcený svatému Štěpánu. Nacházel se na rohu ulic "Rue Saint-Jacques" a "Rue Saint-Étienne-des-Grès" (dnešní "Rue Cujas") v 5. obvodu.

L'église Saint-Étienne-des-Grès est une église de Paris aujourd'hui détruite. Elle était située au coin de la rue Saint-Jacques et de l'ancienne rue Saint-Étienne des Grès (actuelle rue Cujas) dans le.


Historie.

V prostoru pozdější kapituly se už ve 4. století nacházel hřbitov, ke kterému patřila kaple, jejíž datum vzniku je neznámé. Snad vznikla nad hrobem svatého Marcela. Ovšem první písemná zmínka pochází až z konce vlády Karla Velikého († 814), kdy jsou duchovní od svatého Marcela zmiňováni v listině z roku 811, ve které pařížský hrabě Štěpán upravuje správu kapituly při katedrále Notre-Dame.  Kanovníci uchovávali ostatky svatého Marcela v relikviáři, který je připisován sv. Eligiovi. Nejednotnost panuje v tom, kdy kanovníci tento relikviář přenesli ze svého špatně chráněného kostela na předměstí do dnešní katedrály Notre-Dame na ostrově Cité, chráněné hradbami. Různé prameny uvádějí buď období normanských nájezdů v 9. století nebo období vlády francouzského krále Filipa II. Augusta (1180–1223), který bojoval s Plantagenety a v oblasti Île-de-France se potulovaly skupiny plundrujících anglických vojáků. Dnes se tyto ostatky nacházejí v kostele svatého Marcela.  Nejpozději v roce 1158 zde stály dvě malé sousedící kaple, které se po rozšíření na počátku 13. století staly farními kostely. První Saint-Martin-du-Cloître stála v bezprostřední blízkosti kostela sv. Marcela, druhá Saint-Hippolyte ležela o něco západněji na dnešním "Boulevardu Arago" č. 10 a 12. Kapitula stejně jako tyto dvě stavby byly zbořeny v roce 1804.  Z kostela se dochoval cenný kamenný reliéf představující vola či býka, který byl původně umístěn na zdi v severní části transeptu kolegiátního kostela. Dílo později získal do majetku pan l'Huillier, ředitel oddělení národního účetnictví, který ho předal francouzskému archeologovi Alexandru Lenoirovi (1761–1839) do nově založeného Muzea francouzských památek.

Odkazy.

Externí odkazy.

Kategorie:Kolegiátní kostely a kláštery

Kolegiátní kapitula Saint-Marcel (francouzsky "Collégiale Saint-Marcel") byla kapitula v Paříži, na předměstí "Faubourg Saint-Marcel" v prostoru dnešního 5. a 13. obvodu. Kolegiátní kostel sv. Marcela stál na křižovatce ulic "Rue de la Collégiale" a "Boulevard Saint-Marcel". Budovy byly zbořeny na počátku 19. století.

La collégiale Saint-Marcel est une ancienne église aujourd'hui disparue qui se trouvait à la sortie sud de Paris, à la limite des actuels et arrondissements. Elle figure sur de nombreux plans historiques de la ville de Paris, notamment sur l'un des plus anciens, le plan de Truschet et Hoyau de 1550-1552. Détruite en grande partie au début du, elle disparut totalement en 1874.


Život.

Mládí a studia.

Narodil se jako nejmladší syn Martiala Caillebotta, soudce a majitele rodinné firmy s vojenskou výstrojí, a jeho třetí ženy Céleste, rozené Daufresneové. Byl mladším bratrem známého umělce, malíře a mecenáše impresionistů Gustava Caillebotta (1848–1894). Bratr René zemřel ve věku 25 let a oba žijící bratři tak zdědili majetek po svém otci, což jim umožnilo věnovat se zálibám a umění po celý život.  Martial Caillebotte studoval hru na klavír a skladbu na konzervatoři v Paříži, kde byli jeho profesory François Antoine Marmontel (klavír) a Theodore Dubois (skladba).  Dne 7. června 1887 se oženil s Marií Minoretovou. V roce 1888 jeho manželka porodila syna Jeana, a v roce 1889 dceru Genevièvu. Geneviève později zdědila většinu neprodaných obrazů Gustava Caillebotta.  Hodně času trávil se svým bratrem Gustavem v Petit-Gennevilliers, kde si oba bratři koupili dům a kde je často navštěvoval přítel, malíř Renoir, se kterým společně vedli dlouhé diskuse o umění, politice, literatuře a filozofii. Velmi dobrý vztah měl též s nevlastním bratrem Alfrédem, pastorem u Panny Marie Loretánské, pro kterého složil několik skladeb s duchovní tematikou. Jedinou vadou na rodinné idyle bylo, že manželka Martiala, Marie, nesouhlasila s tím, že její švagr, malíř Gustave Caillebotte, udržoval intimní vztah s Charlotte Berthierovou, aniž by byli oddáni.

Kariéra.

Hudební skladatel.

Martial Caillebotte zkomponoval mnoho skladeb pro klavír, několik orchestrálních skladeb duchovní hudby i melodií ve stylu Ernesta Chaussona a Camille Saint-Saënse. Většina z jeho prací však zůstala nepublikovaná a v rukopisu.

Fotograf.

Fotografické umění objevil v roce 1890 díky jeho švagrovi Maurice Minoretovi. Velmi rád fotografoval stejné objekty, které zachycoval na svých obrazech jeho bratr Gustave Caillebotte, který byl též nadšeným obdivovatelem fotografie a některé její prvky se snažil přenést do své malířské techniky.

Filatelista.

Spolu se svým bratrem založil kolem roku 1878 společnou sbírku poštovních známek, která byla svého času jednou z nejvýznamnějších, ale zhruba po deseti letech, v roce 1887, se jí zbavil. Kupujícím, s nímž spolupracovali na filatelistickém platingu (pokovování?), nebo na rekonstrukci původního listu klasických známek (včetně australské známky s pohledem na Sydney v hodnotě dvou pencí)[1], byl Thomas Tapling, jehož sbírka je součástí sbírky britské knihovny British Library.

Martial Caillebotte (7. dubna 1853 – 16. ledna 1910) byl francouzský fotograf, impresionistický hudební skladatel a také jeden z otců filatelie, který byl v roce 1921 zapsán do seznamu významných filatelistů Roll of Distinguished Philatelists.

Martial Caillebotte (né le à Paris – mort le dans la même ville) est un compositeur et pianiste français de la fin du, précurseur de la musique impressionniste.


Vývoj a popis.

Tento letoun vznikl jako následovník dlouhé řady stíhacích letounů Nieuport-Delage, které byly navrhovány a stavěny v letech, které následovaly po 1. světové válce. Jeho přímým bezprostředním předchůdcem, ze kterého byl přímo vyvinut, a kterému se i velmi podobal, byl typ Nieuport-Delage NiD 42. Souběžně s typem NiD 62 byl vyvíjen i typ Nieuport-Delage NiD 52, který byl vlastně kovovou verzí letounu NiD 62.  První letoun NiD 62 poprvé vzlétnul v lednu 1928. Oproti typu NiD 42 měl upravené křídlo a vodorovné ocasní plochy. Zachována však byla výzbroj, kterou tvořily dva kulomety ráže 7,7 mm v trupu i motor Hispano-Suiza 12Hb o výkonu 500 koní. První objednávka zněla na 25 letounů. Následně bylo objednáno dalších 295 strojů a do standardu NiD 62 byly upraveny i zbylé letouny NiD 42. 50 vyrobených strojů bylo určeno pro francouzské námořní letectvo. Poslední letoun NiD 62 byl dokončen v roce 1930.  Tři stroje NiD 62 byly upraveny do cvičné dvouplovákové verze označené NiD 621. Verze sloužila k výcviku pilotů pro účast na Schneiderově poháru. Poté byly vráceny zpět do standardu NiD 62.  Letouny však měly tendenci přecházet do ploché vývrtky, a proto bylo přistoupeno ke změně konstrukce křídla. Tyto letouny dostaly posléze označení NiD 622. Tyto letouny měly stejné rozpětí křídel, ale vlivem změn se zmenšila nosná plocha o 1,69 m2. I když tato koncepce byla již zastaralá, bylo v září 1930 objednáno 180 letounů této verze (postaveno jen 130). Pohonnou jednotkou byl kapalinou chlazený vidlicový dvanáctiválec Hispano-Suiza H.S.12Hb o vzletovém výkonu 368 kW s dvoulistou nestavitelnou kovovou vrtulí.  Jeden letoun NiD 62 byl v roce 1931 vybaven nepřeplňovaným motorem Lorraine 12Fa Courlis jako NiD 623. Tento letoun již neměl pomocné dolní křídlo. Další dvojice letounů, označená NiD 624, byla vybavena motorem Hispano-Suiza 12M. Tyto letouny rovněž neměly pomocné křídlo stejně jako jeden letoun NiD 622 používaná pro zkoušky padáků pod označením NiD 625 v roce 1929.  Další vyráběnou verzí byla exportní verze pro Peru označená NiD 626, někdy označovaná i NiD 62 Péruvien. Tato verze měla nepřeplňovaný motor Lorraine 12Hdr o výkonu 500 k a křídlo letounu NiD 622. Pomocné křídlo bylo odstraněno. Bylo objednáno 20 letounů, které byly vyrobeny v letech 1932–33.  V roce 1931 byly dva letouny NiD 62 vybaveny motory Hispano-Suiza 12Md. První dostal kompresor Farman-Waseige a byl označen NiD 628. Druhý, označený NiD 629, dostal mechanický kompresor Szydlowski-Planiol. Při srovnávacích zkouškách se prokázal jako lepší NiD 629. Proto byl následně přestavěn další letoun NiD 622 na druhý prototyp a posledních 50 objednaných strojů NiD 622 bylo vyrobeno jako NiD 629.

Operační historie.

NiD 62 byl postaven v roce 1931 jako stíhací letoun pro francouzské letectvo ("Armée de l'Air"). Sloužil do konce 30. let 20. století, kdy byl nahrazen modernějšími stíhacími jednoplošníky. V době vypuknutí 2. světové války v září 1939 sloužilo u letectva ještě 153 letounů NiD 62/622 C1 u jednotek ERC 1 a 2 v Rouenu. V severní Africe bylo z tohoto počtu 39 strojů u jednotek ERC 571, 572 a 573. Většina z nich sloužila u jednotek regionální obrany a školních jednotek. Zbytek byl uskladněn. Několik letounů složilo i pro vlekání cvičných terčů.  Dva letouny NiD 62 zakoupilo Turecko a tři Rumunsko k testování.  Po francouzské kapitulaci v červnu 1940 německá "Luftwaffe" neprojevila o tyto letouny zájem. Letouny byly následně sešrotovány. Ani jeden z nich se do konce války nedochoval.

Varianty.

Nieuport-Delage NiD 62 Nieuport-Delage NiD 621 Nieuport-Delage NiD 622 Nieuport-Delage NiD 623 Nieuport-Delage NiD 624 Nieuport-Delage NiD 625 Nieuport-Delage NiD 626 Nieuport-Delage NiD 628 Nieuport-delage NiD 629

Specifikace (NiD 622).

"Technické údaje pocházejí z publikace „A Gallic Rarity...The ‚One-and-a-Half‘ Nieuport-Delage“".

Uživatelé.

Francie  Turecko

Nieuport-Delage NiD 62 a letouny od tohoto stroje odvozené tvořily rodinu francouzských stíhacích vzpěrových hornoplošníků. První verze těchto letounů mohly být nazývány i „jednoapůlplošníky“, protože byly vybaveny i spodním, podstatně menším pomocným křídlem.

Le Nieuport-Delage NiD 622 est un avion de chasse français de l'entre-deux-guerres. Dérivé du Nieuport-Delage NiD.42, il s'est décliné en plusieurs versions, les modèles les plus anciens étant progressivement portés au standard des modèles les plus récents.


Proces vzniku vrásek.

K vzniku vrásek dochází v důsledku stárnutí pokožky, jejíž struktura postupem času ztrácí svou pružnost. Se zvyšujícím se věkem je spojeno také zpomalení buněčné obnovy a neschopnost kůže vytvářet dostatečné množství kvalitního kolagenu, který by rýhy v pokožce dokázal vyrovnat.  V případě dlouhodobé nedostatečné hydratace pleti pronikne zvrásnění až do škáry, která je podpůrnou tkání kůže. V takovém případě vznikají hluboké a velmi výrazné vrásky. Vrásky se dělí na statické a dynamické (mimické). Dynamické vrásky vznikají kontrakcí svalů, které způsobuje mimika tváře. Objevují se obvykle okolo 35 let. Statické vrásky způsobuje povadnutí spodní výstelkové vrstvy kůže a zpomalená produkce kolagenu. Vznik statických vrásek lze pozorovat okolo 40. roku věku.

Faktory ovlivňující vznik vrásek.

Vznik vrásek ovlivňuje celá řada vnějších i vnitřních faktorů. Velkou měrou se na stárnutí pokožky podílí například kouření nebo vystavování UV záření. Časté slunění aktivuje v pokožce enzymy, které rozrušují strukturu kolagenu a narušují tak obnovu pokožky.  Mezi další faktory patří nedostatek spánku, stres nebo přílišná konzumace alkoholu.

Prevence vzniku vrásek.

Základem zamezení vzniku vrásek je zdravý životní styl s vyváženou stravou bohatou na:  Antioxidanty obsažené v zeleném čaji dokážou zabránit působení volných radikálů, které poškozují strukturu buněk.

Metody odstranění vrásek.

Způsoby jak odstranit vrásky můžeme rozdělit na invazivní a neinvazivní. Do první skupiny řadíme veškeré zákroky plastické chirurgie jako je operace očních víček nebo facelift. Do kategorie neinvazivních metod spadají v první řadě různé krémy a kosmetické přípravky, které mají pleti dodávat účinné látky pro hydrataci a regeneraci (kyselina hyaluronová, retinol apod.).  Velký rozmach zažívají dermatologické metody pro omlazení pleti pomocí různých výplňových materiálů – ty se injekčně aplikují do vrásky a dorovnají ji s okolní pokožkou. Výplňové materiály se rozdělují na krátkodobé (trvání účinku 6 – 9 měsíců), střednědobé (1 – 2 roky) a dlouhodobé (5 i více let).  Mezi další způsoby omlazení pleti patří aplikace různých postupů, které stimulují přirozenou tvorbu kolagenu. Mezi nejdostupnější patří frakční CO laser, radiofrekvence (tzv. neinvazivní vypnutí pleti) nebo aplikace medicinálního oxidu uhličitého (karoboxoterapie).

Kulturní rozměr vrásek.

Zatímco u mužů jsou vrásky vnímány jako důkaz zkušeností, rozhledu a moudrosti, u žen jsou často vnímány čistě negativně jako vada na kráse. V honu za ideálem krásy ženy často sahají i k drastickým metodám, které sice vrásky úplně odstraní, ale zároveň tím připraví tvář o její výraz a přirozený vzhled.

Vráska je označení pro záhyb v kůži, který vzniká stahováním pokožky. Vrásky se nejčastěji objevují na obličeji a na krku a jsou jedním z typických projevů stárnutí. Současná estetická medicína a kosmetický průmysl uvádí na trh obrovské množství přípravků a přístrojů, které mají vrásky potlačit nebo zamezit jejich vzniku.

Une ride est un pli dans la surface d'un objet solide, généralement constitué d'une mince couche plus rigide à la surface d'un substrat plus mou. Le terme de « ride » est très fréquemment employé pour la peau (plus rigide que la pulpe). Mais des rides sont également présentes par exemple à la surface de fruits ayant séché.


Ordre de l'Aigle blanc (Russie impériale)

Historie.

Řád Bílého orla patřil k historicky nejstarším polským řádům. Založil ho polský král a saský kurfiřt August II. Silný v roce 1713 navazujíc na starší tradice. Už v roce 1705 založil August II. medaili s vyobrazením polské orlice. V roce 1712 byl řádem dekorován ruský car Petr I. Veliký, zatímco jeho polský protějšek August II. byl odměněn ruským řádem sv. Ondřeje. Rozdělení Polska udělování řádu přerušilo.  Se vznikem Polského království v rámci Ruského impéria v roce 1815 byl znovu udělován carem Alexandrem I. jako polským králem. Uděloval se jenom polským šlechticům. V roce 1831 v důsledku polského povstání byl řád uveden mezi ruské řády a dostal pojmenování imperátorský a carský (ve smyslu císařský a královský). Udělován byl v jedné třídě a také ne-Polákům. Tato změna se projevila také na vzhledu řádu. Polská královská koruna byla nahrazena ruskou imperátorskou a kříž s polskou orlicí byl zasazen na pozadí ruského dvouhlavého orla. Řád neměl vlastní řádový statut a v rámci hodnostní posloupnosti následoval za řádem sv. Alexandra Něvského.  S udělením řádu byla spojena jednorázová peněžní platba ve výši 300 rublů. V případě udělení řádu za vojenské zásluhy (s meči) se jednalo o 150 rublů.

Třídy a způsoby nošení.

Řád byl udělován v jedné třídě s odznakem na velkostuze a s řádovou hvězdou. Velkostuha se nosila podle pravidel přes levé rameno. Hvězda byla umístěna na levé straně hrudi. V případě udělení dalších řádů byla umístěna pod hvězdou řádu sv. Jiří ale nad hvězdou řádu sv. Vladimíra. V kombinaci s některými dalšími vyššími řády (například řádem sv. Alexandra Něvského) se hvězda nenosila a řád byl reprezentován odznakem na stuze zavěšeným na levé straně hrudi.

Vzhled.

Odznakem řádu je zlatý, černě smaltovaný dvojhlavý orel v jehož středu je umístěný zlatý osmihrotý kříž na němž uprostřed je umístěna polská orlice vyvedená v bílém smaltu. Orel je převýšený imperátorskou korunou.  Hvězda řádu je zlatá a osmihrotá. Ve středu hvězdy je medailon dekorovaný bílým tlapatým křížem s červeným lemem. Okolo se nachází latinské heslo "Pro fide, rege, lege" (Za víru, krále, zákon).V případě udělení nekřesťanům byl kříž nahrazen černým dvojhlavým orlem.  Řádová stuha měla tmavěmodrou barvu.

Řád Bílého orla nebo celým jménem Imperátorský a carský řád Bílého orla (rusky: "Императорский и Царский Орден Белого Орла") byl původně polský řád založený králem Augustem II. Silným v roce 1713 a přijatý po roce 1831 do systému ruských řádů. Rozdělení Polska udělování původního polského řádu přerušilo. Se vznikem tzv. Kongresovky byl řád znovu udělován ruským carem Alexandrem I. v rámci ruského záboru Polska a od roku 1831 byl řád přijat mezi ruské řády a udělován v jedné třídě za obecné zásluhy v rámci celého Ruského impéria. Jako ruský řád byl udělován do zániku monarchie v Rusku v roce 1917.

L'ordre de l'Aigle blanc (Russie impériale) (en ) est un ordre qui est institué après la pacification de l'insurrection de novembre 1830, l’ordre polonais de l’Aigle blanc étant alors incorporé aux ordres russes. Ainsi, sous le règne de Nicolas en 1831, il est créé sous le nom d’ordre impérial et royal de l’Aigle blanc. Il a la particularité d’être réservé aux plus importants personnages de l’État, tant civils que militaires. Il a toujours joui d’un très grand prestige, tant en Russie, qu’à l’étranger. Il prend la quatrième place dans la hiérarchie des huit ordres russes.


Historický kontext.

K obléhání Orléans došlo během stoleté války mezi vládnoucími rodinami Francie a Anglie o nadvládu nad francouzským územím. Konflikt začal v roce 1337, kdy se anglický král Eduard III. rozhodl vznést nárok na francouzský trůn, na základě nároků na dědictví Viléma Dobyvatele a strategického sňatku. Po rozhodujícím vítězství u Azincourtu v roce 1415 získali Angličané převahu a zabrali velkou část severní Francie. Podle smlouvy z Troyes z roku 1420 se král Jindřich V. stal regentem Francie.

Obléhání.

Mezi červencem a říjnem se Thomas Montacut, hrabě ze Salisbury, přehnal přes krajinu jihozápadním směrem Paříž – Nogent-le-Roi – Rambouillet a oblastí kolem Chartres. Poté se Salisbury, místo aby pokračoval na jihozápad do Angers, prudce obrátil jihovýchodně směrem na Orléans. V říjnu byl vyslán John de La Pole, aby se zmocnil oblastí na řece východně od Orléans. Jargeau padl 5. října, Châteauneuf-sur-Loire ihned poté, Sully-sur-Loire dále proti proudu řeky se zmocnili Burgunďané. Orléans tak byla odříznuta a obklopena. Francouzský velitel Jean de Dunois sledoval, jak Angličané stahují smyčku kolem města, a připravil město pro obléhání. Dunois správně předpokládal, že Angličané budou usilovat o získání zhruba 400 metrového mostu vedoucího z jižního břehu Loiry do centra Orléans na severním nábřeží. Most přecházel přes říční ostrov Sv. Antonína, který byl optimálním místem pro umístění obléhacích děl, které odtud dosáhly až do centra města. Ústí mostu na Orleánské straně byl chráněno branou "Tourelles". Dunois rychle postavil velké opevnění na jižním břehu, který spojil s velkou částí svých vojsk, a vytvořil tak velký opevněný komplex na ochranu mostu. Jen kousek od opevnění byl augustiniánský klášter, který mohl být použit jako boční palebná pozice proti pokusům o přiblížení se k mostu.

Útok na Tourelles.

Obléhání Orléansu formálně začalo 12. října 1428, a anglický útok začal dělostřeleckým ostřelováním 17. října. Angličané napadli Dunaisovo opevnění 21. října, ale byli odraženi. Poté se Angličané rozhodli opevnění poddolovat, ale Francouzi vyhloubili chodby dobyvatelům vstříc, zapálili výdřevy tunelů a ustoupili za bránu "Tourelles". Při útoku 24. října padla i tato brána a zdálo se, že Orléans bude ztracena, ale včasný příchod francouzského maršála Jeana de Brosse s významnými francouzskými posilami zabránil Angličanům v opravě mostu a okamžitém obsazení města. Angličané utrpěli další ránu o dva dny později, kdy byl hrabě ze Salisbury zraněn v obličeji úlomky vymrštěnými po dopadu projektilu z děla. Bojové operace byly přerušeny a hrabě asi týden na to zemřel.

Bitva o slanečky.

V únoru 1429 se Francouzi pokusili zvrátit situaci u Orleans výpadem proti velkému anglickému zásobovacímu konvoji. Díky váhavosti a rozbrojům mezi fracouzskými veliteli se jim však nepodařilo dosáhnout momentu překvapení a Angličané, kteří se včas uzavřeli ve vozové hradbě, početně výrazně silnější útočníky zmasakrovali. Protože se blížila postní doba a konvoj přivážel spoustu solených ryb (rybí maso je z povinného půstu od masa vyjmuto), byla pojmenována bitva o slanečky.

Příjezd Johanky z Arku.

Johanka z Arku opustila Blois 27. nebo 28. dubna s konvojem zásob, doprovázeným 400–500 vojáky. Johanka trvala na příchod k Orléans ze severu, kde byly soustředěny anglické síly, ale maršálové se bez jejího vědomí rozhodli o přístup obchvatem z jihu. Johanka chtěla okamžitě přejít k útoku na nejbližší opevněnou pozici Angličanů, ale velitel města Dunois, podporovaný maršály, prosadil, aby město bylo nejdříve zásobováno, než vojsko přejde k jakýmkoli protiútokům. Po příchodu do Orléans se Johanka snažila podporovat morálku. Pochodovala pravidelně po ulicích Orléans, distribuovala potraviny pro obyvatele a platy vojákům posádky.

Francouzské protiútoky.

Útok na Saint Loup.

V poledne 4. května 1429, Dunois zahájil útok na východní anglické Bastille Saint Loup spolu s Montargis-Gienovými vojsky. V anglické posádce bylo pouze 400 mužů, kteří čelili převaze 1500 Francouzů. Po několika hodinách Saint Loup padl.

Útok na Augustines.

5. května, v den Nanebevzetí chtěla Johanka udělat největší útok na Saint Loup, avšak francouzští kapitáni si byli vědomi, že vojáci potřebují den odpočinku. Přes noc válečná rada rozhodla, že nejlepším postupem bude zničit anglické hradby na jižním břehu, kde jsou nejslabší.  Operace začala v časných ranních hodinách 6. května. Francouzi překročili řeku Orléans na lodích a člunech a zakotvili na ostrově Saint Aignan. Plánovali přejet na jižním břehu přes provizorní pontonový most k Bastille Saint Jean-le-Blanc a odříznout je.  Málem vše dopadlo špatně, když Johanka zvolila přímý útok na Boulevart a Francouze zaskočil anglický oheň z Augustines. Francouzi z bojů prchli, ale ještě před setměním se opět vrhli do útoku, tentokrát na Bastile. Augustines nakonec skončil ve francouzských rukou.

Konec obléhání.

Dne 8. května se angličtí vojáci shromáždili pod vedením Williama de la Pola a Lorda Johna Talbota na bitevním poli v oblasti poblíž Saint Laurent. Francouzská armáda pod Dunaisovým vedením naproti nim stála asi hodinu, než se Angličané stáhli a odpochodovali z pole.

Obléhání Orléansu (1428–1429) bylo zlomovým bodem ve stoleté válce mezi Francií a Anglií. Johanka z Arku zde poprvé vojensky zvítězila. Toto vítězství bylo prvním francouzským úspěchem po zdrcující porážce u Azincourtu v roce 1415. Počátky tohoto obléhání znamenaly vrchol anglické moci v pozdějších fázích války. Město Orléans mělo strategický a symbolický význam pro obě strany konfliktu. Konsenzem bylo, že když padne Orléans, tak francouzský regent, Jan Plantagenet, provede realizaci snu Jindřicha V. o dobytí celé Francie. Asi půl roku se zdálo, že Angličané zvítězí, ale obležení padlo hned devět dní po příjezdu Johanky z Arku.

Le siège d’Orléans est un épisode majeur de la guerre de Cent Ans. Les Anglais sont prêts à prendre Orléans, verrou sur la Loire protégeant le Sud de la France, mais la ville est sauvée par Jeanne d'Arc, qui renverse le cours de la guerre.


Situace uvnitř řádu po smrti Františka z Assisi.

Počátky krize uvnitř františkánského řádu úzce souvisí s působením bratra Eliáše, který se ještě před smrtí Františka stal generálem řádu. Svým vedením totiž plně kvitoval obsah Řehořovy buly "Quo elongati", podle níž striktní dodržování klíčové pasáže Františkovy Závěti nebylo považováno za závazné. Vlnu nevole u některých rigorózních bratří Eliáš vzbudil i stavbou baziliky nad Františkovým hrobem, která se svou okázalostí zcela vymykala Františkovu důrazu na skromný život.

Počátky hnutí spirituálů.

Zatímco papežská kurie i většina členů upřednostňovala praktickou potřebu misijního poslání a považovali proměnu řádu za důsledek směřování k tomuto primárnímu cíli, rigorózní mniši – zhruba od 50. let 13. století nazývaní spirituálové – hodnotili tyto události spíše negativně a uchovávali v živé paměti vážnost role poustevnictví v životě jejich zakladatele.  Rychlost šíření myšlenek a rozsah, v jakém hlasy zastánců opravdové chudoby postihly podobně smýšlející řádové členy na různých místech, vyhrotily spor za hranice možného řešení v rámci jednotlivých konventů. Asketicky ladění mniši totiž odmítali podřídit se disciplíně vynucované představiteli, které považovali za neřestné nebo jinak nedůvěryhodné. Ani takový vzor ctnostného života, za jaký byl obecně považován svatý Bonaventura z Bagnoreggia (generál řádu 1257–1274), nedokázal zprostředkovat vhodné podmínky pro diskuzi vedoucí k příměří obou znepřátelených stran.

Dvě vývojové větve.

Francouzská větev ("Spirituali").

Hnutí se formovalo jinak v Provence a jinak v italských provinciích. V případě jižní Francie stálo hodně sympatizantů extrémní chudoby, později zde nazývaných beguini, mimo první řád (šlo o františkánské terciáře). Vztah představených řádu k chudobě byl laxnější než v italských provinciích, a rigoristé proto vzhlíželi k františkánu Petru Janu Olivimu, který je z tohoto důvodu někdy mylně označován za vůdce spirituálních františkánů. Olivi navázal na tradici založenou Huguesem z Digne, která spojila uctívání chudoby s apokalyptickým učením Jáchyma z Fiore.

Italská větev ("Fraticelli").

Terciáři z měst ve střední Itálii na rozdíl od francouzského jihu do sporu vtaženi nebyli. Zasaženy nepokoji byly zejména tři italské provincie, v nichž byla poustevnická tradice silně zakořeněna: Toskánsko, Umbrie a Ancona. Ubertino da Casale, jeden z hlavních představitelů italské odnože spirituálů-fraticellinů (česky bratříčků), působil pod vlivem Oliviho názorů a teologie. Avšak po smrti staršího spřízněnce z Francie fraticellini radikalizovali původní znění učení o „omezeném používání“ majetku a stali se nebezpečnějšími protivníky církve. Nejzatvrzelejší z nich byli likvidováni po vydání buly "Quorundam exigit" papežem Janem XXII.

Prohlubování krize I.

Po Bonaventurově smrti dosáhla míra světskosti a nekontrolovaného užívání majetku vrcholu. Součástí tolerovaných nešvarů bylo připojování dalších komentářů k řeholi, aby ve světle nových vysvětlení nemohlo být laxní chování bratrů označeno za nepřístojné. Znesvářená františkánská provincie ve Francii byla rozdělena na dva řeholní proudy: umírněné konventuály, kteří zůstávali oporou svatému stolci, a spirituály neboli rigorózní větev františkánů, která se ztotožnila s myšlenkou spojit praxi maximální střídmosti a slib chudoby v nedělitelný celek.

Eschatologie a apokalyptické rysy.

Autor inspirativního pojednání o "usus pauper" (doslova „omezené používání“), Petr Jan Olivi, kromě tématu chudoby rozvíjel eschatologii a pokoušel o vlastní interpretaci apokalyptického učení Jáchyma z Fiore. I když byl Jáchym odsouzen Čtvrtým lateránským koncilem, po celé 13. století si jeho učení zachovalo značnou přitažlivost, zvláště pak pro františkánské myslitele, kteří si libovali v symbolismu.  Méně opatrní spirituálové ztotožňovali symbolické figury z proroctví s reálnými postavami dobového kontextu. Chudobu a s ní spojený odpor konventuálů či kurie vnímali jako nezbytné impulzy pro posun událostí završujících danou éru. Problematické pasáže v Oliviho komentáři k Apokalypse byly oponenty spojovány s konstrukcemi radikálních přívrženců, což bylo vzhledem k celkovému rysu významové nejednoznačnosti práce obtížné vyvrátit.  Paradoxně Olivi chápal právě chudobu jako účinnou obranu proti herezi. Praví vyznavači chudoby podle něj chápali světské věci jako dočasné a klamné, načež se měli nerušeně věnovat kontemplaci. Čím méně chtěl být myslitel spojován s interpretacemi horlivých zastánců "usus pauper", tím spíše byl zbožšťován a v joachimitských výkladech líčen jako důležitý mezník přelomu epoch.

Prohlubování krize II.

Na vážnost doktrinálního původu rozkolu františkánů otevřeně upozornil papež Mikuláš IV., který se na konci 13. století rozhodl prověřit ortodoxii názorů některých spirituálů.  Když se na začátku století 14. Klement V. ujal papežského úřadu, o podílu neřešeného joachimismu a volného šíření myšlenek nekompromisních členů řádu na vývoji lidové hereze nemohlo být pochyb. Z hlediska celkové a akutní potřeby řešit františkánskou krizi je však období pontifikátu Klementa V. považováno za neefektivní.

Viennský koncil.

Výraznějším krokem Klementa v úřadu římského biskupa, kromě nechvalně proslulé role v procesu s templářským řádem, bylo vydání buly "Multorum querela" na viennském koncilu roku 1312, která omezovala pravomoci inkvizitorů. Za určitých podmínek byli totiž nuceni spolupracovat s místními biskupy, což k nelibosti inkvizičních tribunálů celý proces prodlužovalo. Mezi témata projednávaná v rámci koncilu ve Vienne patřil i spor mezi františkány týkající se doslovného dodržování řehole a vztahu řádu k majetku. Rozhodnutí o těchto otázkách obsahují také dekrety koncilu (překlad do angličtiny viz ). Bula "Exivi de paradiso" z téhož roku pak uvedla ve známost, že obsah řehole a hromadění majetku se navzájem nevylučuje, pokud je takové dění výsledkem dohody řádových členů.

Vyústění krize a perzekuce.

Zvolením papeže Jana XXII. v roce 1316 se události daly rychle do pohybu. Črty benevolentní politiky Janova předchůdce byly smazány nekompromisním vyhlášením "Quorundam exigit", výnosu, který jasně odsoudil chování radikálních hnutí jako heretické. Jan nebyl ochotný projednávat problematické pasáže spirituálních františkánů nebo je rozlišovat od ortodoxně přijatelných a ani otázka reálné míry nebezpečnosti hnutí jej příliš nezajímala. Do boje proti spirituálům nasadil inkvizici. Cílem inkvizičního zákroku se vedle spirituálních františkánů z Provence stali jejich sympatizanti (beguini a dolcinisté) a ve třicátých letech 14. století byl seznam pronásledovaných herezí rozšířen o terciáře a italskou větev fraticellinů.

Potlačení hnutí.

Zánik francouzských spirituálů.

Po vydání výnosu, jímž Jan omezil rozsah slibu chudoby, vedl františkánský mnich Bernard Délicieux delegaci spirituálů na jednání do Avignonu. Délicieux však docílil pouze obvinění z organizování protiinkvizitorské opozice, načež byl s některými dalšími řádovými členy odsouzen k doživotnímu vězení. Jiní se zřekli heretických názorů a menšina, čtyři mniši, byla kvůli nekompromisním postojům upálena v Marseilles.  Upálení čtyř františkánských mnichů byla událost, která upevnila zanícené spirituály ve víře, že Jan XXII. je skutečným Antikristem, a upálení mniši, kteří s bulou "Quorundam exigit" odmítli současně i rozhodování papeže o otázkách chudoby, začali být považováni za mučedníky. Rigidní jádro bylo však brzy roztroušeno a ztráta základny spirituálů v Narbonne de facto znamenala naprosté potlačení spirituálů v jižní Francii.

Zánik italských fraticellinů.

Problém františkánského rozkolu se v polovině dvacátých let 14. století obrátil od provensálského epicentra k jihu Itálie, protože zde apokalypticky ladění fraticellini otevřeně podněcovali masy k nenávisti vůči papeži Janovi. Jeden z mluvčích italské větve, Ubertino da Casale, dvakrát obhajoval spirituální pohled na chudobu před papežským sněmem v Avignonu, ale po neúspěších byl donucen opustit Itálii. Argumenty dalších Ubertinových spojenců, kteří byli do debaty o kontroverznosti "usus pauper" zapojeni, rovněž nepostihly klíčové jádro problému – zda je "usus pauper" předmětem slibu chudoby.  Otevřený spor poskytl prostor pro teologické útoky nekonformních skupin na Jana XXII. a zároveň důvod k intenzivnímu inkvizičnímu stíhání této skupiny. Ke konci pontifikátu Jana XXII. došlo k rozštěpení zbytku spirituálů, ale tyto skupinky obvykle zanikly společně se smrtí svých vůdců. Poslední pozůstatky heretických bratříčků se datují do 15. století, kdy byly prvky nauky spirituálních františkánů (zejména chudoba, přísnost života a potřeb lidové úcty) Janem Kapistránem nebo Jakubem z Marchie teologicky vstřebány a zapracovány z pozice ortodoxie.

Spirituální františkáni (také spirituálové nebo bratříčci, lat. Fraticelli de paupere vita) bylo heretické hnutí působící ve Francii a Itálii ve 13. a 14. století. Jednalo se o skupinky františkánských bratří, kteří otevřeně odmítali úpravu oficiální řehole ("Regula bullata)" papežem Řehořem IX., který roku 1230 institucionalizoval majetkovou správu klášterů. Tento akt byl některými asketičtějšími bratry z Provence vnímán jako vzdálení se ideálu chudoby. Část řeholníků nespokojených s trendem sledování světských zájmů církve se proto v provensálské oblasti soustředila kolem osobnosti Huguese z Digne nebo Petra Oliviho (ten šířil myšlenky hnutí z Francie do Itálie), v Itálii pak byli za hlavní nositele myšlenky chudoby považováni Jan z Parmy, Ubertino da Casale nebo Michael z Ceseny, generál řádu v letech 1316 až 1328.

Les Fraticelles étaient des Franciscains de la branche dite des Spirituels : opposés à la « normalisation » de doctrine du ministre général de l'Ordre, le Père Bonaventure, ils prônent un mépris absolu des richesses et, par l’affrontement avec les puissances temporelles, évoluent peu à peu dans l'insoumission et l'hérésie. Ils furent déclarés hérétiques par le pape Boniface VIII en 1296. Michel de Césène (1270-1342) et Pierre Olivi (1248-1298) furent des initiateurs de ce mouvement.


Život.

Dětství a vstup do kláštera.

Alžběta se narodila roku 1129 do zámožné rodiny v Porýní. Od dětství byla nábožensky vedena, stejně jako její bratr Ekbert, který později hrál velkou roli v Alžbětiných náboženských viděních. Měli jednoho bratra a několik sester. Z těchto sourozenců se tři stali vysoce postavenými členy křesťanského společenství. Alžbětin bratr Ekbert se stal opatem v Schönau, strýc Ekbert byl biskupem v Münsteru a tři Alžbětiny sestřenice a neteře byly jeptiškami v Andernachu. Bratr i strýc ji povzbuzovali v jejích viděních.  Ve 12 letech Alžběta vstoupila do benediktinského kláštera v Schönau, asi 40 km severozápadně od Mohuče, kde zůstala až do konce života. Ve 23 letech (1152) začala mít pravidelná vidění o svátcích nebo o nedělích, která byla vždy provázena hlubokým tranzem. Někdy při nich podle dobové literatury mluvila náboženskou latinou, ačkoli se ji nikdy neučila a její znalost latiny by na to nestačila. Také recitovala verše z Bible.  Nejdůležitějším zdrojem o jejím životě jsou autobiografické knihy, které jí pomáhal sepisovat bratr Ekbert. Stal se jejím sekretářem a měl zásadní roli v tom, že se Alžběta proslavila. Nejdříve byla odmítána a setkávala se s odporem, ale právě její bratr se zasloužil o to, že byla společností přijata.

Mystické působení.

Její vize začaly v období, kdy se zmítala v pochybách o své víře. V tomto obtížném stavu začala mít nebeská i démonská vidění. Zjevoval se jí ďábel, ale Alžběta tvrdila, že Panna Marie ji vždy ochránila. Ruku v ruce s jejími zjeveními šlo fyzické utrpení, kdy jí často bylo zle a to ji oslabovalo. Velkou část jejích vidění provázely bolestné stavy a nevolnost.  Bolest chápala jako důkaz toho, že k ní Bůh promlouvá, a proto odmítala léky. Klíčová událost se stala 27. března 1154, téměř dva roky od její první vize, kdy zažila podobnou zkušenost jako sv. Pavel u Damašku. Alžběta v "První knize zjevení" popisuje paprsek světla z nebe, který se na ni vylil a hřál. Pod jeho tíhou padla na zem. Zjevil se jí anděl Páně a povzbudil ji v jejích vizích. Od této chvíle již sama sebe chápala jako božsky vyvolenou oznamovat světu svá zjevení.  Alžběta ve svých knihách popisuje svůj fyzický a psychický stav. Ve viděních Alžběta často reaguje na nějaké podněty a dostává se jí odpovědí. Věřila, že vize nejsou určeny jenom pro ni, ale Bůh skrze ni mluví k ostatním, aby např. potvrdil pravost víry a utěšil ty, kteří mají trápení.

Smrt.

Zdrojem k posledním dnům Alžběty je dílo jejího bratra Ekberta "Alžbětina smrt". Píše se zde, že poslední dny svého života protrpěla, byla nemocná a měla velké bolesti, stále však měla vidění. Byla už velmi slabá a dávala rady, aby lidé uctívali Boha a žili v míru a lásce. Když pocítila, že se její čas naplnil, modlila se k Panně Marii, aby mohla z tohoto světa v klidu odejít. Poznala, že umírá, když měla vidění, které měla před lety a o kterém jí bylo Bohem řečeno, že jej uvidí až na sklonku života. Zemřela 18. června 1165.

Dílo.

Po celý život Alžbětiny vize zapisovaly jak jeptišky v klášteře v Schönau, tak především její bratr, který byl rovněž redaktorem, editorem a měl konečné slovo v úpravě knih. Rozhodoval také o tom, které vize v knihách budou, a některé možná vynechal. Zjevení jsou psána v první osobě jako Alžbětiny výroky.  Alžbětino dílo lze rozdělit do několika okruhů:

Knihy vidění.

a) deníková forma "První kniha vidění" zahrnuje 79 kapitol a zachycuje počátek vidění. V původní formě je to 25 kapitol, popisujících události od 18. května do 29. srpna 1152. Objevuje se tu např. holubice, kterou Alžběta vykládá jako Ducha svatého. Ekbert později ke knize přidal přes 50 kapitol, které vidění rozšiřují do data 15. srpna 1154. Nově se objevuje anděl jako průvodce a interpret. Jedná se o nejdelší Alžbětinu knihu.  "Druhá kniha vidění" také existuje ve dvou verzích. První verze obsahuje 18 kapitol z vidění od 14. května do 10. srpna 1155. K nim bylo přidáno 11 dalších kapitol.  "Třetí kniha vidění". Zahrnuje vidění z období od června 1156 do srpna 1157 v celkem 31 kapitolách.  b) tematické sbírky Krátce po začátku vidění popsaných v díle "Kniha o cestách k Bohu" (20 kapitol) začala mít Alžběta vidění o nanebevzetí Panny Marie. Alžběta se měla např. Marie ptát, zda její nanebevzetí bylo stejně tak tělesné jako duševní. Tento problém byl v katolické církvi za Alžbětiny doby řešen. Církevní autority nedospěly k jednoznačné shodě, a Alžběta se tak zdála být novým příslibem. Zjevila, že Mariino nanebevzetí bylo tělesné, jak se očekávalo. Dokonce oznámila nové datum slavení - 23. září, kdežto církevní otcové jej předtím stanovili na 15. srpna. Dogma o nanebevzetí Panny Marie bylo stvrzeno papežem Piem XII. v roce 1950.  Alžběta potvrdila roli Panny Marie jako ochranitelky celého světa před zničením.

Dopisy.

Alžběta své vize někdy směřovala konkrétním osobám. Takových dopisů je 22, většina z nich je adresována mnichům nebo jeptiškám, často si psala také s mystičkou Hildegardou z Bingenu.

Alžbětina smrt.

Poté, co Alžběta zemřela, napsal Ekbert knihu "Alžbětina smrt", která zachycuje její poslední dny, nemoc a přípravu na smrt.

Alžběta ze Schönau, také Alžběta Šenavská (1129 – 18. června 1165) byla německá řeholnice a mystička 12. století. Téměř celý život strávila v benediktinském klášteře v Schönau, kam vstoupila ve svých 12 letech. Známá je pro svá vidění, která jí pomáhal sepisovat bratr Ekbert ze Schönau. Byla zařazena do seznamu německých mučedníků.

Élisabeth de Schönau, en allemand "Elisabeth von Schönau", née en 1129 près de Cologne - morte le au monastère de Schönau im Taunus, dans les environs de Strüth en Rhénanie-Palatinat, est une bénédictine ("magistra") et une visionnaire allemande du admise comme sainte catholique.


Historie.

Službu eDarling provozuje společnost Affinitas GmbH, kterou v roce 2008 založili Lukas Brosseder a David Khalil jako investiční projekt společnosti Rocket Internet. Později se jako společník připojil Christian Vollman (zakladatel služeb iLove a MyVideo). V Německu bylo poskytování služeb zahájeno v červnu 2009. Rok 2010 znamenal velký zvrat, jelikož do společnosti investovala společnost eHarmony, na jejichž základech nyní funguje platforma eDarling.  V současné době eDarling poskytuje své služby v 19 zemích: v Evropě (Česká republika, Německo, Rakousko, Švýcarsko, Francie, Polsko, Nizozemsko, Belgie, Švédsko, Norsko, Finsko, Dánsko, Itálie, Španělsko, Rusko, Maďarsko), v Latinské Americe (Chile, Mexiko) a v Turecku. V České republice eDarling působí od května 2012.

Služba eDarling.

eDarling svým uživatelům zprostředkovává kontakt s potenciálními partnery na základě tzv. „matching“ testu. Uživatel musí nejprve dokončit test složený z asi 260 otázek, které pokrývají osobnostní rysy a povahové vlastnosti. Mimoto jsou v testu obsaženy také otázky, které zkoumají představu ideálního partnera či například zda dotyčný/dotyčná plánuje v budoucnu založení rodiny. Test je založen na vědeckém modelu psychologie osobnosti, který je známý jako Big Five model osobnosti.  Matematický algoritmus pak z výsledků testu vyhodnotí nejvhodnější partnery. Kromě těchto parametrů model zohledňuje také osobní preference, jako jsou požadavky na věk, výšku nebo vzdálenost od místa bydliště. Potenciální partneři jsou pak uživatelům doporučováni na základě vyhodnoceného osobnostního testu.

Členství a náklady.

eDarling je služba fungující na bázi Freemium modelu, který nabízí jak placené, tak neplacené členství. V základním bezplatném členství získá uživatel vyhodnocení testu osobnosti, dostává návrhy vhodných partnerů a funkce „Oboustranného seznámení“. Pro využívání všech služeb je nutné si aktivovat placené prémiové členství na což zmíněná firma neupozorňuje dopředu. V neplaceném členství je zahrnuta pouze registrace, pro prohlížení fotografií a profilů je nutno zaplatit. eDarlingu se vstup na českých trh příliš nezdařil a získali velké množství negativních referencí. Služba je obecně považována za podvodnou a nedůvěryhodnou.

Bezpečnost a kvalita služeb.

Veškeré údaje poskytnuté po přihlášení či registraci jsou přenášeny pomocí kódovaného protokolu SSL. Jak eDarling uvádí na svých stránkách, pracovníci seznamky manuálně kontrolují každý uživatelský profil. Pokud některý z uživatelů uvede nepravdivé, je osloven s žádostí o nápravu. V případě záměrně podvodného profilu je v zájmu ostatních uživatelů takovýto profil odstraněn.

Certifikáty a získaná ocenění.

Affinitas GmbH získala ve Španělsku v roce 2010 certifikát IQUA. V letech 2011 a 2012 byl eDarling.es vyhodnocen jako nejlepší seznamka roku. V roce 2010 společnost Affinitas získala také německý certifikát TÜV SÜD, potvrzující kvalitu, bezpečnost a transparentnost služeb.

Výzkum a publikační činnost.

eDarling má také vlastní výzkumné oddělení, které v čele s Dr. Wiebke Neberichovou a za spolupráce s předními světovými univerzitami publikuje populárně–vědecké články týkající se partnerského života. Mezi spolupracující organizace patří například Humboldtova univerzita v Berlíně, SRN nebo Duke University, Severní Karolína, USA.  Pro vědecké účely je využíváno také databáze takřka 14 milionů registrovaných členů, přičemž takto získaná data jsou pseudonymizována nebo anonymizována. Mimo prací publikovaných výzkumným oddělením disponuje eDarling.cz také vlastní redakcí.  Na stránkách eDarlingu mají tak i neregistrovaní návštěvníci možnost najít rozhovory s odborníky zabývající se problematikou mezilidských vztahů, vědecko-populární články zaměřené na partnerské vztahy, život nezadaných, recenze knih, tipy a další.

eDarling je internetová seznamka založená v roce 2008 v Berlíně. Systém je založen na využití vědecky podloženého osobnostního testu, na jehož podkladě jsou uživatelům doporučováni kompatibilní partneři. Hlavními investory jsou inkubátor Rocket Internet (SRN) a online seznamovací agentura eHarmony (USA). eDarling působí celkem v devatenácti zemích, včetně České republiky. Společnost má přibližně 300 zaměstnanců. DÚLEŽITÉ: Nutnto podotknout, že působnost v České republice je pouze pro získávání nových klientů. Pro, pomoc při výpovědi, již není česká podpora. Jejich praktiky se dají považovat za nekalé!

eDarling est un site web de rencontre par affinités présent en Europe. Selon une étude Ifop, eDarling est l’un des réseaux sociaux les plus connus en France en 2010. Le site web est géré par la société Affinitas GmbH, dont le siège social se situe à Berlin, en Allemagne. Les deux principaux investisseurs sont les sociétés Rocket Internet GmbH et eHarmony.


Systém turnaje.

Turnaje se zúčastnilo 154 judistů ze 46 zemí. Zápasilo se v šesti váhových kategoriích, do kterých se judisté nalosovali. Pavouk se následně rozdělil na dvě části. Vítězové obou části postupovali do finálového kola kde se utkali s vítězi oprav. Do oprav postupovali judisté, kteří v turnaji vypadli s jedním ze dvou vítězů pavouku. V první části finálového kole se určili držitelé bronzových medailí, kterými se stali poražení judisté. Druhá část finálového kola byla klasickým finále.  Podobný systém se na vrcholné akci aplikoval naposledy. Důvodem jeho zrušení byl asi fakt, že každý den turnaje docházelo ve finále k střetnutí judistů, kteří se v turnaji již utkali a vítězem zlaté medaile se nejednou stal judista, který první zápas v pavouku prohrál.

Průběh soutěží.

Judo se po osmi letech vrátilo na olympijské hry. Jasnými favority na vítězství byli Japonští judisté a v těžkých vahách nizozemský silák Ruska, který navazoval na úspěchy svého krajana Geesinka.  Průběh soutěží přinesl pouze jedno obrovské překvapení. Druhý den turnaje Gruzínský mladík v barvách Sovětského svazu Čočišvili vyřadil ve druhém kole dvojnásobného mistra světa z Japonska Sasaharu. Poprvé v historii tak Japonský judista prohrál v zápase čistou technikou. Do té doby japonští judisté prohráli pouze s Nizozemci jejichž judo bylo postaveno na vysoké fyzické/atletické připravenosti. Wim Ruska býval námořníkem a Anton Geesink měl proporce dnešní hvězdy Teddy Rinera z Francie.  Turnaje se účastnila i řada bojovníků, kteří judistické kimono (judogi) viděli poprvé v životě. Tato situace není neobvyklá ani dnes, ale tehdy se tzv. judoamatéři byli schopní dostat i do dalších kol. Příkladem může být mongolský reprezentant Bujadá, který se teprve v den svého vystoupení učil zavazovat pásek od judogi. I s tímto hendikepem se dostal až do finále, kde nestačil na Japonského specialistu v ne-waza (boj na zemi). Na druhý den byl však tento mongolský reprezentant zbaven medaile pro pozitivní dopingový test. Do jaké míry se jednalo o obětního beránka pro propagaci tehdy nově zavádějící se metody kontroly dopingu se už asi nedozvíme. Přesným opakem těchto instinktivních bojovníků byli evropští judisté Francouzi, Němci. Bronzový medailista v kategorii lehkých vah Mounier ukázal, že se medaile dá vybojovat i způsobem, že v turnaji nezaznamenáte ani jeden bod. Stačí vést boj takticky, v případě nouze se plazit po zemi a rozhodčí vás po uplynutí časové doby určí za vítěze.

Československá stopa.

Turnaje se účastnil jeden československý judista:  přestávka

Zajímavosti z pravidel.

Zápasnická doba trvala různě dlouho podle stupně vyřazovacího kola. Byla bez prodloužení (golden score) a pokud se nerozhodlo v časovém limitu tak vítěze určili rozhodčí pomocí praporků.

Zápasy v judu na LOH v Mnichově probíhaly v hale Wrestling-Judo Hall v období 31. srpna - 4. září 1972.

C'est la deuxième fois que le Judo est sport olympique. Il y a 5 catégories, une de plus qu'il y a 4 ans et seuls les hommes participent aux épreuves.


Přirozená práva.

Klasický liberalismus vychází z konceptu přirozeného práva. To říká, že narozením každý jedinec bez výjimky automaticky získává určitá práva, která mu nemůže nikdo vzít. Každý jedinec má nezcizitelná práva bez ohledu na to, jaké je pleti, jaké náboženství vyznává či do jakého etnika patří. Mezi přirozená práva patří právo na život, na svobodu a na ochranu soukromého majetku. Tato a pouze tato práva by měla zaručovat vláda. Původ přirozeného práva nacházejí klasičtí liberálové u vyšší moci zastoupené Bohem, Přírodou či Prozřetelností. Koncept přirozených práv vylučuje pozitivní právo, které naopak jednotlivá práva jedincům uděluje ve formě nejrůznějších nároků (na vzdělání, zdravotní péči, atp.).

Utilitarismus.

Utilitarismus je filozofický a etický směr, jehož hlavním cílem je hledání nejvyššího možného blaha, užitku a prospěchu a na straně druhé omezení utrpení a bolesti. Ideje utilitaristů měly na liberalismus silný vliv, a to zejména na morálku. Zakladatelem utilitarismu byl britský filosof a právní teoretik Jeremy Bentham. Vychází z představy, že člověk je motivován při svém jednání jen svým osobním prospěchem. Velmi útočil na teorii přirozených práv, čímž se stal ve společnosti neoblíbeným.

Ekonomický liberalismus.

Ekonomický liberalismus, liberální ekonomická teorie nebo tržní liberalismus je skupina ekonomických teorií, které mají původ v osvícenství. Za zakladatele těchto ekonomických teorií a ekonomie obecně je považován Adam Smith, od něhož pochází známé úsloví o neviditelné ruce trhu. Smith říká, že navzdory sledování individuálních a leckdy protichůdných zájmů každého jednotlivce dochází na volném trhu k růstu blahobytu celé společnosti. Všechny tyto směry dále poukazují a rozvíjejí ekonomické výhody dobrovolné a státní regulací nenarušované směny, která se objevuje na volném trhu.  V praxi zastává klasický liberalismus myšlenku rovnosti smluvních stran, tj. že například vztahy mezi zaměstnavateli a zaměstnanci či mezi prodávajícími a kupujícími jsou dobrovolné, a proto je není třeba jakkoliv regulovat. Ve vztahu k mezinárodnímu obchodu klade klasický liberalismus důraz na omezení cel a dalších překážek obchodu. Daňová politika by se měla snažit o minimalizaci daňové zátěže jednotlivců a firem. Takovýto svobodný trh potom podporuje prosperitu a blahobyt celé společnosti.

Klasický liberalismus je první moderní liberální filosofický směr, který klade důraz na osobní svobodu jednotlivce zajištěnou především minimálními státními zásahy. K jeho největšímu rozvoji dochází v průběhu 19. století ve Velké Británii, kde na filosofické práce Johna Lockeho a ekonomické práce zakladatele ekonomie Adama Smitha navázali David Ricardo, Jean-Baptiste Say či John Stuart Mill, a ve Francii, ve které patřil mezi hlavní představitele tohoto směru Frédéric Bastiat. Heslem klasického liberalismu se stalo francouzské „laissez faire“, což v překladu znamená „nechte konat“.

Le libéralisme classique est un courant de pensée politique et moderne qui apparait au et se développe progressivement jusqu'au. Pour ses partisans, ce n'est pas une idéologie politique, mais une philosophie politique, puisqu'il s'agit de promouvoir un développement pacifique de la société et des individus basé sur un équilibre des différents acteurs en présence avec le minimum d'intervention de l'État pour garantir le respect des règles minimales pour le fonctionnement de cette liberté. Il s'oppose donc à tous les étatismes. Il évolue au fur et à mesure de la confrontation de la théorie à la pratique / à la réalité historique (par opposition à une idéologie). Le libéralisme classique a pensé l'État moderne. Il est donc son plus fervent défenseur.


Děj.

Rok po začátku výpravy na Erebor, se Bilbo, Gandalf a Thorin Pavéza s družinou 12 trpaslíků, schovávají v horách před Azogem Znesvětitelem a jeho skřetí jízdou na vrcích. Bilbo, ale zahlédne obrovského medvěda. Gandalf všem vysvětlí, že se jedná o kožoměnce jménem Medděd. Ten je na noc přichýlí a odplaší skřety. Hory prý obýval jeho národ, než je Azog vyhladil. Dá jim poníky a sdělí Gandalfovi, že skřeti z Morie uzavřeli spojenectví s černokněžníkem Nekromantem v Dol Gulduru. Přijdou k Temnému Hvozdu, kde se s nimi Gandalf rozloučí a vydá se do Vysokých skal (zde se nachází hrobka devíti prstenových přízraků). Trpaslíci, však kvůli otrávenému vzduchu zabloudí a jsou zajati a málem snědeni obřími pavouky. Vysvobodí je lesní elfové pod vedením prince Legolase a velitelky Tauriel. Ti sice pozabíjí pavouky, ale je však zajmou a odvedou před krále Thranduila. Thorin, ale na jeho dohodu nepřistoupí a délka jejich pobytu je stanovena k jednomu století. Bilbo se za pomoci prstenu zneviditelní a vysvobodí je. Na zámek elfů, ale zaútočí skupina skřetů pod vedením Azogova syna Bolga, který Kiliho střelí Morgulským šípem. Gandalf se u vysokých skal střetne s Radagastem. Zde ležící hrobky devíti Nazgûlů, jsou otevřené. Gandalf konečně složí skládanku. Zjistí, že Sauron je zpět a upírá zrak k Osamělé hoře. Musí opustit své přátele a s Radagastem se vydají do Dol Gulduru. Trpaslíci uniknou k jezeru, které nyní leží mezi nimi a horou. Potkají Barda Lučištníka, který je za úplatek propašuje do města. Zbraně, které jim dá se jim, bohužel nelíbí, tak vykradou zbrojnici a jsou zatčeni strážemi a předvedeni před starostu. Thorin i přes Bardovi varování, přesvědčí lidi aby jim dovolili vstoupit do hory a on jim za to slíbí část z pokladu. Ráno se výprava vydá k hoře a kvůli časové tísni (Durinův den je už skoro na místě) musí na místě nechat Bofura a Kiliho, kvůli jeho zranění. Fili a Óin s nimi zůstanou. U vyhlídky, kde na skupinu měl čekat Gandalf, nikdo není a Thorin na něj nemíní čekat. Kilimu začíná působit Morgulský jed. Jdou pro pomoc k Bardovi. Objeví se však Bolg se skupinou skřetů, který má za úkol zabít Thorina. Byli, ale sledováni Legolasem a Tauriel a začne boj. Tauriel zachrání Kiliho kouzelnou bylinou a on jí vyzná lásku. Bolg se vydá na vrkovi na sever Mlžných hor. Legolas si vezme koně a vyrazí za ním. Trpaslíci najdou tajné dveře a po pár neúspěšných pokusech se dostanou do hory a Bilbo má za úkol získat od draka cíl výpravy, zářivý drahokam, Arcikam. Gandalf pošle Radagasta za bílou radou a jde do pevnosti sám. Zde jej napadne Azog a jeho skřeti. Gandalf uvidí v podzemí celou armádu skřetů a vrků. Chce utéct, ale narazí na Nekromanta. Ten jej porazí a odhalí svoji podobu. Nekromant je skutečně Sauron. Gandalf je uvězněn a sleduje pochod obrovské skřetí armády (pod Azogovým velením) k Osamělé hoře. Bilbo vejde do síní plných zlata a pokladů. Najde a vezme Arcikam, ale omylem vzbudí obrovského Šmaka. Ten jej sleduje. Trpaslíci ho nalákají na zlatou sochu do síně, kde na něj vysypou roztavené zlato. Drak, ale přežije a chce pomstu. Vyletí z hory a letí zničit jezerní město.

Přijetí.

Film vydělal 258,3 milionů dolarů v Severní Americe a 702 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 960 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 225 milionů dolarů. Za první víkend docílil nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 73,6 milionů dolarů. Nejvyšší návštěvnost si držel tři týdny.  Film získal pozitivní kritiku. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 212 započtených recenzí 75 procent s průměrným ratingem 6,9 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 44 recenzí 66 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 80% a drží si 99. místo v žebříčku nejoblíbenějších filmů.

Externí odkazy.

Oficiální stránky filmu

Hobit: Šmakova dračí poušť (anglicky "") je druhý díl filmové trilogie "Hobit" režiséra Petera Jacksona. Film měl premiéru v prosinci 2013. Navazuje na film "" a pokračování tvoří film "" z roku 2014.

Le Hobbit : La Désolation de Smaug ("") est un film américano-néo-zélandais réalisé par Peter Jackson sorti en 2013. Il s'agit du deuxième film de la trilogie "Le Hobbit", adaptée du roman du même nom de J. R. R. Tolkien, Bilbon Sacquet qui accompagne treize nains et le magicien Gandalf dans leur expédition vers l'Erebor, ancien royaume nain détruit par le dragon Smaug. Il est suivi par "" (2014).


Historie.

Sláma, tráva, a rákosí se využívalo jako stavební materiál už po staletí. Slaměné domy se budovaly na afrických pláních už od paleolitu. Balíky slámy byly využity při stavbě domů v Německu již před 400 lety; slaměné doškové střechy se již dlouho využívají v severní Evropě a Asii. V Novém světě byla týpí izolována v zimě slámou vloženou mezi vnitřní obložení a vnější kryt. Stavění ze slámy bylo ulehčeno mechanickým lisováním balíků, které bylo vynalezeno v polovině 19. století a široce se rozšířilo v devadesátých letech devatenáctého století. Ukázalo se obzvlášť užitečné v oblasti Sandhills v Nebrasce (USA). Průkopníci hledající půdu po vydání zákonů o usedlostech z roku 1862 a z roku 1904 našli zoufalý nedostatek stromů v Nebrasce. Ve většině částí státu byla země vhodná k vybudování zemnic a drnových domů. Avšak v oblasti Sandhills půda pro konstrukci takovýchto staveb nebyla vhodná. Na některých místech bylo možné takovéto drny/hlínu najít, ovšem spíš než na stavbu, byla hodnotnější pro pěstování.  První zdokumentované použití balíků slámy, bylo při stavbě budovy školy v Nebrasce v roce 1896 nebo 1897. Bohužel tím, že stavba nebyla nijak chráněna omítkou nebo štukem, bylo v roce 1902 nahlášeno, že byla snědena krávami. Aby se tomuto předcházelo, začali stavebníci využívat omítání slaměných balíků, a když nebylo možné využít cement nebo vápno, využili místní hlínu. Odhaduje se, že mezi lety 1896 a 1945, bylo v Sandhills vybudováno kolem 70 staveb ze slámy, včetně obytných domů, farmářských staveb, kostelů, škol, kanceláří a obchůdků s potravinami. V roce 1990 bylo hlášeno jenom 9 přeživších slaměných staveb v okresech Arthur a Logan, včetně kostela z roku 1928 v okrese Arthur, který je na seznamu Národního registru historických domů.  Od roku devadesátých let 20. století došlo ke značnému rozvoji slaměných staveb, hlavně v Severní Americe, Evropě a Austrálii.

Způsoby použití.

Stavění ze slámy se obvykle skládá z navršení balíků slámy (často v pásech) na vyvýšeném základu nebo na základovém pasu s parotěsnou zábranou nebo jinou zábranou proti vzlínání vlhkosti umístěnou mezi balíky a základy. Stěny z balíků mohou být připevněny k sobě tyčemi z bambusu, betonářskou výztuží, nebo dřevem (uvnitř balíků nebo na jejich povrchu), nebo pomocí drátěného pletiva, a pak omítnuty nebo chráněny sádrou, či cementem,vápennou nebo hliněnou omítkou. Balíky mohou plnit funkci nosné (zeď), tak jak to bylo v případě originálních staveb z konce 19 století.  Druhou variantou slaměných staveb jsou budovy s nosnou konstrukci z jiných materiálů, obvykle z dřevěných hranolů, a sláma slouží jako izolace a výplň („vyplňující“ nebo „nenosná“ technika). Nejvíce se využívá v severních regionech a/nebo ve vlhkých klimatech. V severních regionech může potenciální sněhová zátěž převýšit nosnost slaměných stěn. Ve vlhkých podnebích zase nutnost použití paropropustného povrchu vylučuje využití štuku na cementové bázi, obvykle využívaného u nosných stěn z balíků. Navíc zahrnutí dřevěné nebo kovové nosné konstrukce umožňuje montáž střechy ještě před navyšováním balíků slámy, a to pak chrání stěny z balíků po dobu celé stavby, kdy jsou všeobecně nejzranitelnější vůči poškození vodou. Kombinace hrázdění pomocí nosných konstrukcí a „nezátěžových technik“ se využívá v takzvaných „hybridních“ slaměných stavbách. Balíky slámy mohou být také použit jako součást systému stěny žerďové a membránové struktury, v němž lehce vyztužený 5–8 cm tlustý torkretu (stříkaného betonu) je propojen s rozšířením ve tvaru „X“ lehkého armování v hlavovém spoji balíků. V tomhle stěnovém systému poskytují jednotlivé vrstvy výplň, výztuhu proti zemětřesení a ohnivzdornou izolaci, zatímco balíky slámy jsou využity jako ztracené bednění a izolace.  Typické „zemědělské balíky“, vytvořené na farmách balíkovacími stroji byly také dříve využívány, ovšem v poslední době se kvůli vyšší hustotě využívají již předem stlačené balíky (neboli „bloky slámy“) protože zvyšují možnou míru zatížení. Zemědělské balíky unesou kolem 900 kg na jeden metr zdi, kdežto zhuštěné balíky zvládnou zátěž 6000 kg na metr i více. Základní metoda stavby z balíků slámy je nyní stále více rozšiřována na další recyklované materiály jako jsou staré pneumatiky, lepenka, papír, plasty a staré koberce. Tato technika byla také rozšířena na pytle „balíků“ z dřevní nebo rýžové štěpky.  Balíky slámy byly také využity při stavbě energicky úsporných budov jako je S-House v Rakousku, který splňuje standardy pasivního domu. V Jižní Africe byla z 10 000 balíků vystavěna pětihvězdičková budova, která hostila také osobnosti jako Nelsona Mandelu či Tonyho Blaira. Ve Švýcarských Alpách v malé vesnici jménem Nax Mont-Noble, začala v říjnu roku 2011 stavba prvního hotelu v Evropě vystavěného kompletně ze slámy.

Slaměný dům je stavba, která používá balíky slámy (obvykle z pšenice, rýže, žita či ovsa) jako základní konstrukční prvek, stavební izolace nebo obojí. Tato stavební technika je obvykle využívána při stavbě přírodních domů.

Une maison en paille est une maison dont certaines parties sont construites en paille. La paille peut être protégée par un enduit appliqué de terre, de chaux ou de plâtre, par un enduit coulé, de plaques de plâtre ou de gypse ou encore de bois en panneaux ou en lames. La paille est un coproduit agricole de la production de céréales. Elle est généralement utilisée pour la construction sous la forme de bottes parallélépipédiques.


Život.

Jako malé dítě byla Mariana zasnoubená s mladým Ludvíkem XV. Francouzským, ale sňatek se kvůli jejímu nízkému věku neuskutečnil a Mariana se v roce 1725 vrátila do Španělska. Španělský dvůr toto odmítnutí vzal jako urážku a napětí mezi oběma zeměmi zvyšoval i odmítavý postoj madridského dvora k Luise Alžbětě Orleánské, vdově po Ludvíkovi I. Španělském, který vládl jen několik měsíců.  V roce 1729 se Mariana provdala za syna portugalského krále Jana V. Josefa. Její nevlastní bratr Ferdinand se zároveň oženil s Marií Barbarou z Braganzy, sestrou portugalského prince. Cílem pochopitelně bylo zlepšit vztahy a upevnit pouto mezi oběma sousedícími zeměmi.  Mariana Viktorie byla milovnicí hudby a lovu a až do doby manželova nástupu na trůn její titul zněl brazilská princezna. Mezi manželi zřejmě bylo silné pouto, přesto měl Josef k nelibosti své manželky milenky. Marianin manžel se stal králem v roce 1750, ona sama pak jako matka Marie I. Portugalské zastávala roli regentky v posledních měsících manželova života (zemřel v roce 1777) a byla rádkyní své dcery během její vlády.  Po nástupu své dcery na trůn Mariana zhruba na rok odjela do rodného Španělska, kterému v té době vládl její starší bratr Karel III. Napomohla k dohodě o dalším dvojitém sňatku mezi rody vládnoucími ve Španělsku a v Portugalsku. Jednalo se o sňatek Karlova syna Gabriela s Marianinou vnučkou Marianou Viktorií Portugalskou a Karlovy vnučky Šarloty Španělské s Marianiným vnukem Janem.  Ke konci života Mariana trpěla revmatismem a srdeční poruchou. Zemřela v roce 1781 v Lisabonu.

Mariana Viktorie Španělská (31. březen 1718 – 15. leden 1781) byla španělská princezna a portugalská královna jako manželka portugalského krále Josefa I. Byla nejstarší dcerou Filipa V. Španělského a jeho druhé manželky Alžběty Farnese.

Marie Anne Victoire, infante d'Espagne (de la Maison de Bourbon, en espagnol "Mariana Victoria de Borbón"), née à Madrid le, morte à Lisbonne le, fille de Philippe V d'Espagne et d'Élisabeth Farnèse, surnommée l'Infante-reine en raison de ses fiançailles avec le roi Louis XV de France, épousa en 1729 le roi Joseph de Portugal et fut reine et régente de Portugal.


Historie.

Slovo punč má původ v hindském výrazu pánč s významem "pět", protože původně se zhotovoval z pěti přísad: z alkoholu, cukru, citrónu, vody a čaje či koření.  Z Indie se do Anglie dostal díky námořníkům a zaměstnancům Britské Východoindické společnosti na začátku 17. století, a odtud putoval do dalších evropských zemí. Pokud se podává ve společnosti, bývá zvykem, že obsahuje menší množství alkoholu než klasické koktejly. Termín punč je poprvé v britských listinách zanesen roku 1632, kdy byla většina punčů zhotovována z vína či brandy, nicméně kolem roku 1655 se začal používat jamajský rum a zrodil se punč, jak jej známe dnes.

Druhy punče.

V současnosti výrobci punče dodávají na trh mnoho druhů „ovocných punčů", což jsou většinou červeně zbarvené nápoje, v českých zemích především v období kolem Vánoc. Navzdory názvu však většina z nich obsahuje pouze malé množství ovocné šťávy a hlavními přísadami jsou cukr, kyselina citrónová a umělá dochucovadla. Nealkoholické varianty, jež se převážně podávají dětem či dospělým, kteří alkohol nepijí, obsahují směs ovocných nápojů jako jsou džusy, vodu, čaj a sladidla, například cukr nebo med.  Další druhy punče mohou obsahovat víno, gin nebo jiné lihoviny, často spolu s množstvím ovocných šťáv nebo dalšími nealko nápoji. Velké množství punčů se vyrábí s přídavkem rumu.  Punč si velmi oblíbili vysokoškolští studenti. Jejich směsi často obsahují velké množství alkoholu a zhotovují se z levných přísad. Někdy se i zcela vypustí přidání vody a alkohol se přidává až do obsahu 30 % či více.

Punč v dalších zemích.

V Česku se do punče z červeného či bílého vína, který se většinou připravuje či kupuje na Vánoce, přidává trocha rumu a cukru, plátky pomeranče či citronu, rozinky, oříšky a skořice s badyánem. Je neméně populární jako svařené víno a na předvánočních trzích lze ochutnat množství různých druhů punče, včetně nealkoholických.  V Karibiku a zemích v Pacifiku a Indickém oceánu bývá punč aperitivem. V Koreji je tradičním punčem sudžeonggwa vyráběná ze sušeného kaki, skořice a zázvoru. V Mexiku se podává „agua loca" („bláznivá voda"), což je velmi sladký punč připravovaný z fermentované cukrové třtiny, mezcalu či tequily smíchané s „aguas frescas" (slazený nealkoholický nápoj z ovoce, obilovin a vody). Díky vysokému obsahu cukru se může stát, že člověk při popíjení nevnímá obsah alkoholu a rychle se opíjí, pročež bývá tento nápoj oblíbený mezi mladými lidmi.  V Německu se punčem (něm. "Punsch") nazývá směs několika ovocných šťáv s přídavkem vína či lihoviny a nesmí při tradičních německých vánočních oslavách chybět. „Feuerzangenbowle" je punč z červeného vína a hořícího rumu, jímž se polévá Zuckerhut („cukrový klobouk"), velká homole cukru umístěná ve „Feuerzange".

Punč je název pro široké spektrum nápojů, ať nealkoholických či alkoholických, které většinou obsahují ovoce či ovocnou šťávu. Pochází z Indie, odkud byl v 17. století dovezen do Anglie a dále pak se rozšířil do dalších zemí. Na večírcích a oslavách se často podává v širokých nádobách, „bowlích", ve střední Evropě je velmi populární během vánočních svátků.

Le punch, ou ponch traditionnellement appelé planteur dans les Antilles françaises, est un cocktail contenant la plupart du temps des fruits en morceaux et le jus de ces fruits. La recette connait plusieurs variantes, alcoolisées ou non, certaines associées aux noms de personnes célèbres. Classiquement, le punch est servi dans un bol appelé le bol à punch ("punch bowl"). Son histoire remonte au. La boisson est d'abord à la mode en Angleterre avant de connaître un grand succès en France dans la deuxième moitié du. La recette est alors de mélanger thé, citron, sucre et rhum produit dans les Caraïbes (notamment à Sainte-Lucie).


Pachatel.

Pachatel pocházel z rozvedeného manželství. Žil u matky, která byla rozvodem dobře zajištěná a nemusela pracovat (původní informace médií, že matka ve škole pracovala, byly mylné). Matka byla vášnivou sběratelkou zbraní a podle některých sousedů oba své syny učila střílet. Adam Lanza navštěvoval několik škol, včetně Sandy Hook Elementary, kde došlo ke střelbě. Ve třinácti letech u něj byl diagnostikován Aspergerův syndrom (forma autismu), který zřejmě zapříčinil jeho samotářskou povahu, a poruchy chování, kvůli kterým dostával antidepresiva. Na žádost matky však byla léčba medikamenty záhy ukončena. Kvůli psychickým problémům vystudoval střední školu dálkově a po jejím ukončení postupně přestal vycházet z domu a přijímat potravu. Jeho tělesnou stavbu lékaři později označili za anorektickou. Sbíral informace o masových vraždách, zejména o masakru na střední škole v Columbine, a vytvořil si seznam incidentů utříděný podle počtu obětí. V den vraždy se vyzbrojil samonabíjecí puškou a dvěma pistolemi. V autě zaparkovaném před školou policie později našla ještě nepoužitou samonabíjecí brokovnici a spoustu nepoužité munice. V domě pachatele, vedle mrtvoly jeho matky, se našla použitá opakovací malorážka (všechny zbraně a munice patřily matce).

Průběh vraždy.

Po příjezdu ke škole, zhruba v 9:30, si pachatel prostřílel cestu přes zamčené skleněné dveře. První tři oběti, ředitelka školy, zástupkyně a školní psycholožka, přiběhly přilákané nezvyklým hlukem. Pouze zástupkyně vyvázla se střelným zraněním na noze, křikem i pomocí interkomu varovala ostatní kolegy a telefonicky oznámila střelbu policii. Pachatel vstoupil do kanceláře školy, nikoho ze zaměstnanců schovaných za stoly však nespatřil a vrátil se do haly, kde postřelil další učitelku (policie neodhalila totožnost zraněné). Následně pachatel vstoupil do třídy poblíž vchodu (místnost č. 8), kde zastřelil učitelku, asistentku učitelky a 15 prvňáčků, kteří se nahrnuli do zadní části třídy, kde byly toalety. Většina obětí byla zasažena několikrát. Masakr přežila jediná holčička, která se skrčila v rohu místnosti. Poté vrah vešel do sousední, rovněž první třídy (místnost č. 10), kde také zastřelil učitelku, asistentku a 5 prvňáčků. Pravděpodobně během znovunabíjení zbraně ze třídy uteklo 9 dětí. Další dvě děti přežily schované na záchodě. Do žádné další místnosti, kde byly děti, se už pachatel nedostal, zřejmě proto, že učitelky a školník zamkli a zabarikádovali dveře, nebo jej vyrušil příjezd policie.

Policejní zásah.

Policie byla o střelbě informována v 9:35 a přibližně o 4 minuty později dorazila ke škole první policejní hlídka. Vzápětí nato (kolem 9:40) policisté slyšeli poslední výstřel. Přibližně v 9:45 policisté vnikli do budovy a ve třídě č. 10 našli tělo pachatele, který pravděpodobně spáchal sebevraždu, když uslyšel policejní sirény. Během necelých deseti minut vystřelil více než 150 ran z pušky a sebe zastřelil pistolí. Při prohledávání místa činu policisté našli dvě zraněné děti, které však následně zraněním podlehly.  Během zásahu policie zadržela v okolí školy čtyři podezřelé muže. Všechny následně propustila, když se šetřením prokázalo, že střelec byl pouze jeden a o svém činu předem s nikým nemluvil. Později téhož dne byl zadržen také starší bratr pachatele, Ryan Lanza, který však v domě matky už asi dva roky nebydlel. Jeho zatčení zapříčinily jak fámy o druhém střelci, tak zřejmě i jeho vlastní doklady, které měl bratr v době spáchání činu u sebe.

Ohlas masakru.

Tentýž den vystoupil americký prezident Barack Obama v televizi, kde se emotivně se slzami v očích k incidentu vyjádřil.  V důsledku masakru Školní rada v Newtownu požádala o policejní ochranu všech základních škol. Přítomnost policisty ve škole je v některých státech USA obvyklá, Newtown však byl považován za bezpečné město, neboť za posledních 10 let zde došlo jen k jediné vraždě.  Děti se už do školy nevrátily. Během vyšetřování chodily do školy v sousedním městě a v roce 2013 byla základní škola Sandy Hook rozhodnutím zastupitelů města Newtownu zbourána, aby dětem tuto událost nepřipomínala. Rovněž tak byl zbourán dům, kde bydlel vrah s matkou. V roce 2016 byla škola znovu otevřena, téměř na místě původního objektu byla postavena nová ekologická budova, změněny byly příjezdové cesty i parkoviště tak, aby místo ničím masakr dětem nepřipomínalo.

Masakr na Sandy Hook Elementary School je označení pro masovou vraždu, která se odehrála ráno v pátek 14. prosince 2012 na základní škole Sandy Hook v Newtownu v Connecticutu. Dvacetiletý Adam Lanza nejprve doma zastřelil svou matku a následně odjel do 8 km vzdálené základní školy, kde zastřelil 26 lidí, z toho 20 dětí ve věku 6-7 let., z nichž 18 zemřelo na místě a dvě v nemocnici. U střelce, který následně spáchal sebevraždu, byly nalezeny tři zbraně.

La tuerie de l'école primaire Sandy Hook, ou tuerie de Newtown, est une tuerie en milieu scolaire survenue le, causant dont, dans une école primaire du village de Sandy Hook, aux abords de Newtown, dans l'État du Connecticut, aux États-Unis. Adam Lanza, le meurtrier, âgé de 20 ans, peu de temps après avoir tué sa mère, qui collectionnait les armes à feu, tire et tue avant de se donner la mort.


Pojmenování.

Označení Krí (Cree) pochází z jazyka Odžibvejů, kteří své severní sousedy označovali slovem "Krištino", z něj pak francouzští osadníci vytvořili název. "Kristineaux", jehož zkrácením vzniklo název Krí. Sami Kríové se však označují jako "Nehiyonuk" či "Nēhiyawak", což znamená „Přesní lidé“.

Rozdělení a tradiční kultura.

Kríové se podle tradičního způsobu života dělí na čtyři velké skupiny - Lesní Kríe, Východní (Labradorské) Kríe, Kríe z bažin a Kríe z plání. Zatímco Kríové z plání přejali od Černonožců a Assiniboinů tradice prérijních indiánů. chovali koně a obývali týpí, ostatní skupiny Kríů byli především rybáři a lovci losů, sobů karibu a kožešinové zvěře a jejich obydlím byly wigwamy kryté březovou kůrou. Prérijní Kríové nosili dlouhé vlasy, volně rozpuštěné nebo spletené do dvou copů, Lesní Kríové si vlasy vyčesávali do bohatých účesů, zdobených urzoními ostny a ocasy jelenců, Lesní Kríové se, jako jedni z mála severoamerických indiánů mimo oblast jihovýchodu, tetovali.

Historický vývoj.

Již od 17. stol. Kríové používali palné zbraně, které získávali výměnou za bobří kožešiny od obchodníků ze Společnosti Hudsonova zálivu. Proto snadno získali převahu nad sousedními Čipevajany, Černonožci, Naskapii a Odžibveji. Na počátku 17. stol. obývali pouze západní část Labradoru při pobřeží Hudsonova zálivu, v průběhu 17. a 18. stol osídlili podstatnou část Kanady od severních prérií až po Winnipežské jezero. Kríové měli dobré vztahy s Assiniboiny a Čipevajany, naproti tomu Odžibvejové, Černonožci a Dakotové byli jejich úhlavními nepřáteli. Bojovali také s Inuity. Expanzi Kríů ukončila roku 1784 katastrofální epidemie neštovic, druhá epidemie neštovic následovala roku 1838, během těchto dvou epidemií populace Kríů poklesla o 70 %. V 18. a 19. stol. začaly vznikat smíšené rodiny Kríů s francouzskými a skotskými osadníky, což mělo za následek vznik etnické skupiny Métisů. Vzrůst populace nastal až ve 20. stol.

Společenský systém.

Ve společnosti Kríů neměli náčelníci příliš velkou politickou moc, o to větší však byl význam medicinmanů, kteří se dělili do čtyř stupňů. Nejnižší "wapunové" uměli na dálku uhasit oheň, "miteové" dosáhli mistrovství v používání léčivých bylin, "kesikauiyineové" uměli odhalovat skryté a ztracené věci, nejvyšší "tipiskauiyineové" dokázali bojovat se zlými duchy a zrušit jejich kouzla.

Náboženství a mytologie.

Původní náboženství bylo animistické, věřili v mocnou oživující sílu "manito", prostupující celým světem, která se projevuje ve formě dobrých nebo i zlých duchů, pod vlivem křesťanství se však jejich náboženské představy, podobně jako u Odžibvejů, transformovaly do víry ve Velkého ducha "Ghiči Manito". Mezi zlými duchy byl nejobávanější Wendigo, obr lidojed s ledovým srdcem. Kríové věřili, že se člověk, který jedl lidské maso, může změnit v netvora Wendigo a zabíjet na potkání ostatní členy své komunity. Nejoblíbenější hrou kríjských dětí byla hra na Wendiga (jakási kombinace schovávané a zápasení).

Kríové (Cree, vlastní název Nehiyonuk) jsou indiánský kmen, který obýval území od západního Labradoru k Winnipežskému jezeru. Počet Kríů dosahuje počtu až 200.000 osob včetně míšenců (métisů). Většina populace žije v Kanadě a jen zlomek v USA. Původně kočovný kmen lovců a sběračů se začlenil mezi Kanaďany a Američany. Původní jazyk, kríjštinu, patřící do algonkinské rodiny používá více než polovina Kríů, téměř všichni však hovoří i anglicky nebo francouzsky.

Les Cris ou Eeyou (, langue crie : "Nehiyawak" ou "Eenouch/Eeyouch") sont l'un des peuples algonquiens d'Amérique du Nord. Les Cris habitent au Canada et aux États-Unis, entre les montagnes Rocheuses et l'océan Atlantique. Avec plus de répartis en près de 135 tribus, les Cris forment un des plus grands groupes de Premières Nations au Canada. En 2011, de la langue crie ont été dénombrés. Cette langue reste l'une des langues amérindiennes les plus parlées de l'Amérique du Nord.