Klubová kariéra.

Do ligového fotbalu se prosadil v dresu Jablonce. Zde nastupoval na postu pravého obránce či pravého záložníka. S Jabloncem si zahrál i Pohár UEFA. Talentovaného obránce s čichem na góly v posledních minutách si všimla pražská Sparta. Zde Milan Fukal hrával pravidelně v základu jak v domácí lize, tak v Lize mistrů.  V roce 2000 přestoupil do bundesligového Hamburku. Tady odehrál čtyři roky a pak přestoupil do Borussie Mönchengladbach, kde hrál dva roky. Nakonec se vrátil domu do Jablonce. Odehrál zde dvě sezóny a opět odešel do ciziny, do rakouského klubu Kapfenberger SV. V létě 2011 přestoupil do FC Hradec Králové, kde nosil kapitánskou pásku. Před koncem ligového ročníku 2012/13 byl novým trenérem Lubošem Prokopcem vyřazen z kádru A-týmu. Hradec neminul sestup do 2. ligy. Po sezóně v klubu skončil.  V červenci 2013 se stal hráčem rakouského klubu SV Esternberg.

Reprezentační kariéra.

Milan Fukal zasáhl v letech 1996–1997 v dresu české reprezentace do 21 let do 7 utkání (1 výhra, 2 remízy a 4 prohry), aniž by vstřelil gól.  V české reprezentačním A-mužstvu odehrál v letech 1997–2003 19 zápasů (10 výher, 6 remíz, 3 prohry) a vstřelil 2 góly.

Konfederační pohár FIFA 1997.

Česká republika se zúčastnila Konfederačního poháru FIFA v roce 1997 v saúdskoarabském Rijádu, kam se kvalifikovala jako finalista Mistrovství Evropy z roku 1996, neboť vítězné Německo se odmítlo zúčastnit. V základní skupině B se český tým postupně střetl s Jihoafrickou republikou, Uruguayí a Spojenými arabskými emiráty. Milan Fukal se neobjevil v žádném zápase základní skupiny (postupně 13. prosince 1997 remíza 2:2 proti Jihoafrické republice, 15. prosince 1997 prohra ČR 1:2 proti Uruguayi a 17. prosince 1997 výhra ČR 6:1 proti Spojeným arabským emirátům). Nenastoupil ani v semifinále 19. prosince 1997 proti Brazílii (ČR podlehla jihoamerickému soupeři 0:2).  Nechyběl však v základní sestavě v zápase o třetí místo 21. prosince 1997 proti soupeři ze základní skupiny Uruguayi, kterého tentokrát český celek porazil 1:0 gólem Edvarda Lasoty a získal bronzové medaile. Milan Fukal odehrál plný počet minut a v 67. minutě dostal žlutou kartu. Byl to zároveň první Fukalův start v seniorské reprezentaci České republiky.

EURO 2000.

Český tým se na EURO 2000 v Nizozemsku a Belgii kvalifikoval deseti výhrami a v žebříčku FIFA se nacházel na druhém místě za Brazílií, přesto nepatřil k favoritům turnaje, octl se totiž v tzv. skupině smrti, kde se utkal s favorizovanými mužstvy Francie a Nizozemí a nevyzpytatelným Dánskem. Do prvního zápasu 11. června 2000 proti Nizozemí, v jehož závěru nizozemský hráč Frank de Boer proměnil pokutový kop nařízený italským rozhodčím Pierluigim Collinou a zajistil tak výhru svého týmu 1:0, Milan Fukal nenastoupil.  V dalším utkání 16. června s Francií Milan Fukal nastoupil na hřiště od začátku druhého poločasu místo Petra Gabriela, v 60. minutě vstřelil vítězný gól Francie na 2:1 Youri Djorkaeff a rozhodl tak o tom, že český tým nepostoupí do čtvrtfinále. Poslední utkání 21. června 2011 s Dánskem bylo střetnutím dvou týmů, které již neměly šanci postoupit, lépe je zvládl český celek s Milanem Fukalem v základní sestavě (odehrál celý zápas, ve 49. minutě dostal žlutou kartu), když vyhrál 2:0.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Milana Fukala za reprezentační A-mužstvo České republiky:

Po aktivní kariéře.

Milan Fukal patřil mezi řadu známých fotbalových osobností, kteří v roce 2014 ostře kritizovali Českou asociaci fotbalových hráčů (ČAFH) v čele s Markétou Haindlovou pro nedůvěryhodnost, nečinnost a nepřehledné hospodaření. V únoru 2017 se stal patronem nově vzniklé Hráčské fotbalové unie (HFU). V červnu roku 2017 úspěšně kandidoval na post místopředsedy Hráčské fotbalové unie. Je také členem týmu Real TOP Praha, v jehož dresu se zúčastňuje charitativních zápasů a akcí.

Milan Fukal (* 16. května 1975, Jablonec nad Nisou, Československo) je bývalý český fotbalový obránce a reprezentant. Mimo ČR působil na klubové úrovni v Německu a Rakousku. Od června roku 2017 je místopředsedou Hráčské fotbalové unie, ve které od jejího vzniku zastával roli ambasadora.

Milan Fukal, né le à Jablonec nad Nisou, est un footballeur tchèque, qui evolue au poste de défenseur au Kapfenberger SV et en équipe de Tchéquie.


Kariéra.

Nelson založil projekt Xanadu v roce 1960 s cílem vytvořit počítačovou síť s jednoduchým uživatelským prostředím. Toto úsilí je zachyceno v jeho knize z roku 1974 s názvem "Počítačová knihovna/Stroje snů" a v knize z roku 1981 "Literární stroje". Většina jeho dospělého života byla věnována práce na Xanadu a jeho obhajobě.  Samotný projekt Xanadu přestal vzkvétat z různých důvodů, které jsou předmětem sporů. Novinář Gary Wolf publikoval nelichotivou historku "Prokletí Xanadu" ve vydání "Wiredu" z června 1995, kde se zabývá Nelsonem a jeho projektem. Nelson na své internetové stránce vyjádřil zhnusení a Wolfa označil za "Gory Jackala" a hrozil mu žalobou. Své cíle vysvětlil v dopise adresovaném Wiredu a poskytl detailní vyvrácení důkazů, které se objevily v historce.  Nelson tvrdil, že některé aspekty jeho vize byly splněny objevem World Wide Webu Timem Bernerem-Lee, ale World Wide Web, XML a všechny vložené odkazy neměl rád. Dílo Bernera-Leeho považoval za velké zjednodušení jeho vlastní původní vize:  HTML je přesně to, čeho jsme se chtěli uchránit - věčně rozbité odkazy, odkazy, které jsou pouze ven, citáty, jejichž původ nemůžete najít, žádný management verzí, žádný management práv - Ted Nelson.  Nelson spoluzaložil strojní společnost Itty bitty, or "ibm". Šlo o malý maloobchod s počítači působící v letech 1977 - 1980 v Evanstonu v Illinois. Strojní společnost Itty bitty byla jedním z mála maloobchodů, které prodávaly počítač Apple I. V roce 1978 měl významný vliv na myšlenky IBM, když předložil týmu svoji vizi potenciálu osobních počítačů a o tři roky později byl na trh uveden IBM PC.  Ted Nelson v současné době pracuje na nové informační struktuře ZigZag, která je popsána na internetových stránkách projektu Xanadu. Tyto stránky rovněž poskytují dvě verze kódu Xanadu. Nelson právě rozvíjí XanaduSpace - systém pro průzkum spojených paralelních dokumentů (jednoduchá verze tohoto software je snadno dostupná na internetu). Je hostujícím členem na Oxfordské univerzitě - sídlící v Oxfordském internetovém institutu - kde pracuje v oblasti informací, počítačů a spojení člověků a strojů.

Vzdělání a ocenění.

Nelson získal bakalářské vzdělání ve filozofii na Swarthmoreské univerzitě v roce 1959, inženýrský titul v sociologii na Harvardově univerzitě v roce 1963 a doktorát z médií a dozoru na Univerzitě v Keio v roce 2002.  V roce 1998, na Sedmé WWW konferenci v Brisbane v Austrálii byla Tedu Nelsonovi udělena Cena Jurije Rubinského. Publiku řekl, že to je první cena, kterou kdy za svoji práci dostal.  V roce 2001 byl ve Francii pasován na rytíře jako "Officier des Art et Letters". V roce 2004 byl jmenován členem Wadhamské univerzity v Oxfordu a Oxfordského internetového institutu, kde dodnes vede svůj výzkum.  V roce 2007 oslavil 70. narozeniny tím, že pořádal otevřenou přednášku na univerzitě v Southamptonu.

Osobní život.

Je synem pozdějšího vítěze ceny Emmy režiséra Ralpha Nelsona a držitelky Oscara, herečky Celesty Holmové.  Manželství jeho rodičů bylo krátké a většinou byl vychováván svými prarodiči v Greenwich Village s relativně malým kontaktem se svými rodiči. Částečně je norského původu.

Populární kultura.

Serial Experiment Lain cituje projekt Xanadu jako předchůdce Wiredu, fikční komunikační sítě podobné internetu a rozšířeného systému reality.

Theodor Holm Nelson (* 17. června 1937) je americký sociolog, filozof a průkopník informačních technologií. V roce 1963 poprvé použil termín "hypertext" a uveřejnil ho v roce 1965. Je mu také přičítáno první užití slov "hypermedia", "virtualita", "intervingularita" a teledildonika. Hlavním bodem jeho díla bylo vyrobit počítače snadno dostupné běžným lidem. Jeho heslo je:

Theodor Holm Nelson (né le à Chicago) est un sociologue américain, pionnier de l'histoire des technologies de l'information. Il est considéré comme l'inventeur du terme hypertexte (1965).


Předchozí události.

Kerak byl sídelním městem Renauda de Châtillon, pána Zajordánska. Kerackou pevnost "Krak de Moab" či "Le Pierre du Desert" postavil roku 1142 za vlády krále Fulka z Anjou Payen le Bouteiller, pán Kraku de Montréal. Hrad se nachází 124 kilometrů jižně od Ammánu. Za Renaudovy vlády v Keraku panovalo mezi křesťany a muslimy několik příměří, Renaud však často bez ohledu na mír napadal muslimská území a arabské karavany táhnoucí Zajordánskem. Nejvýraznějším a nejodvážnějším činem podnikavého Renauda byl v roce 1182 vstup jeho pirátské flotily do Rudého moře, přepad lodí s poutníky do Mekky a útok na Medínu. Egyptský sultán Saladin mu za tento čin přísahal pomstu. Již příštího roku muslimské síly vstoupily na území Zajordánského panství.

Obléhání.

Na hradu Krak de Moab zatím probíhala svatba Renaudova nevlastníh syna Onfroye IV. a jeruzalémské princezny Isabely. Šlo o čistě politický svazek, v němž Renaud sledoval sblížení palestinské šlechty s aristokraty, kteří do Palestiny přišli z Evropy. Onfroyovi bylo sedmnáct a Isabele teprve jedenáct let. Saladinova invaze křižáky zastihla nepřipravené; svatební hosté již neměli čas odjet a sám Renaud se se svou gardou dostal do hradu na poslední chvíli.  Muslimové v minulosti napadli Kerak již několikrát, ale tentokrát se jim téměř podařilo prolomit obranu. Saladin dal rozvinout devět katapultů, které bombardovaly zdi a obyvatele uvnitř hradeb. Jak svatba pokračovala, nechala Renaudova manželka Stefanie Saladinovi do ležení poslat mísy ze svatebních stolů. Saladin se na oplátku nechal dotázat, v které části pevnosti dlí novomaželé a tato místa zakázal svým obléhacím technikům ostřelovat. Obléhání však pokračovalo. Několika Renaudovým poslům se podařilo z Keraku proniknout a podat zprávu o obležení v Jeruzalémě králi Balduinovi IV.  Král Balduin okamžitě shromáždil svou armádu a osobně s ní vytáhl Keraku na pomoc. Vojsku však prakticky velel královský regent hrabě Raimond z Tripolisu. Ačkoliv Balduin IV. již od dětství trpěl malomocenstvím, rozhodnutí zmařit Saladinův útok bylo takové, že se rozhodl jít s vojskem, i když musel být nesen na nosítkách. Jeruzalémské vojsko ke Keraku dorazilo, když Saladin stále čelil silnému hradebnímu opevnění. Saladin nakonec zvolil ústup, věděl že zůstat v sevření mezi jeruzalémskou armádou a pevností je takticky nevýhodná pozice. Křižáci dosáhli taktického vítězství.

Důsledky.

Napřesrok Saladin svůj pokus o dobytí Keraku zopakoval, ale ani roku 1184 ničeho nedosáhl. Poté, co se mu podařilo roku 1187 zcela zničit křižáckou armádu v bitvě u Hattínu, oblehl i Kerak, který se dokázal bránit dva roky a padl až roku 1189.

Obléhání Keraku se odehrálo v listopadu 1183. Zajordánský vládce Renaud de Châtillon předtím napadl arabské území s cílem dobýt nejsvatější místo muslimů – Mekku. Saladin na to odpověděl obležením jeho hradu, a to v době, kdy zde probíhala svatba Renaudova nevlastního syna Onfroye s jeruzalémskou princeznou Isabelou. Nakonec ale Keraku přitáhla na pomoc jeruzalémská armáda a Saladin byl donucen ustoupit.

Le siège de Kerak a lieu en 1183 lorsque les forces de Saladin assiègent le Kerak de Moab tenu par les Croisés du Royaume de Jérusalem sous le commandement de Renaud de Châtillon. Saladin retire ses troupes après l'intervention de Baudouin IV de Jérusalem.


Stavba.

Původně se mělo jednat o křižníky třídy "Northampton" s mírně prodlouženým trupem. Plánována byla stavba pěti takových plavidel (CA 32-36). Později bylo rozhodnuto, že budou postaveny pouze dvě jednotky této třídy a ostatní budou dokončeny v rámci třídy "New Orleans". První křižník postavila společnost Bethlehem Steel Co. ve své loděnici Fore River v Quincy a druhý loděnice New York Shipbuilding Corp. v Camdenu.  Jednotky třídy "Portland":

Konstrukce.

Oproti předcházející třídě bylo zesíleno pancéřování muničních skladů a pohonného systému, byl zdvojnásoben počet 127mm kanónů a naopak nebyly instalovány torpédomety. Výzbroj sestávala z obvyklých devíti 203mm kanónů ve třech věžích, doplněných osmi 127mm kanóny a osmi 12,7mm kulomety. Pohonný systém tvořilo osm kotlů Yarrow a čtyři turbínová soustrojí Parsons o výkonu 107 000 shp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 32,5 uzlu. Dosah byl 10 000 námořních mil při ryhclosti 15 uzlů.

Modernizace.

Za války byly odstraněny kulomety a protiletadlová výzbroj byla výrazně posílena. Počet hydroplánů a katapultů byl snížen. Křižníky byly rovněž vybaveny radary. Roku 1946 tak "Portland" nesl lehkou výzbroj v podobě dvaceti čtyř 40mm kanónů a sedmnácti 20mm kanónů a dále radary SG, SK, Mk.8 a Mk.8.

Služba.

Obě lodě se účastnily druhé světové války. "Indianapolis" byl 30. března 1945 vážně poškozen zásahem kamikaze a byl do července 1945 opravován. "Indianapolis" se proslavil misí, při které dopravil na ostrov Tinian atomovou pumu, která byla posléze svržena na město Hirošima. Křižník na zpáteční cestě za značných ztrát na životech potopila třemi torpédy japonská ponorka "I-58". "Portland" válku přečkal a byl roku 1946 vyřazen a později sešrotován.

Třída Portland byla třída těžkých křižníků amerického námořnictva. Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1932–1946. Obě byly nasazeny ve druhé světové válce. Ve válce byl křižník "Indianapolis" potopen.

La classe Portland est une classe de deux croiseurs lourds de l'US Navy des années 1930. Elle a été la troisième construite conformément aux stipulations du traité de Washington de 1922, limitant le déplacement à un maximum de tonnes et le calibre maximum à pour la batterie d'artillerie principale. Les deux navires ont eu un rôle notable dans la guerre du Pacifique. Le croiseur éponyme a été l'un des plus décorés de l'US Navy, avec 16 citations pour le service Asie-Pacifique, et l' a été, sauf indisponibilité, le navire amiral de l'amiral Spruance pendant son temps de commandement des forces navales américaines du Pacifique central et a été perdu dans des circonstance dramatiques.


Klubová kariéra.

Gamst Pedersen je přírodní pravák, ale od 15 let více používá levou nohu. Jeho otec, fotbalový trenér, ho naučil využívat více levou nohu, protože si myslel, že levonozí fotbalisté mají ve fotbale menší konkurenci. Vyrůstal v jednom z nejsevernějších měst Norska ve Vadsø. Zde hrával za mládežnický tým Norild. Prošel ještě jedním mládežnickým týmem - Polarstjernen. Poté se vrátil zpět do Norildu a odtud putoval do Tromsø. Zde se i odbyl svůj debut v norské lize. V sezoně 2001 s Tromsø zažil pád do Adeccoligaen. O rok zpět byli zpátky v Tippeligaen a Morten k tomu přispěl 18 brankami ve 23 utkáních, a tím se stal nejlepším střelcem druhé ligy. V roce 2004 přišel zlom v jeho kariéře. V únoru toho roku debutoval v národním týmu Norska. Navíc v srpnu přestoupil do Blackburnu Rovers za 1,5 mil. liber.  V první sezoně si teprve na Premier League zvykal, ale v sezoně 2005/2006 plně prokázal své kvality. Ve 36 zápasech nastřílel pěkných 9 branek a s týmem se umístil na 6. místě. Jeho branku do sítě Fulhamu v srpnu 2005 fanoušci vyhlásili brankou měsíce. Pro Pedersena to byla vůbec podařená sezona. Dvěma brankami sestřelil na Old Trafford Manchester United 2:1.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Norska debutoval 18. 2. 2004 v přátelském utkání v Belfastu proti týmu Severního Irska. K výhře 4:1 výrazně přispěl dvěma vstřelenými góly.  V září roku 2006 v kvalifikaci na evropský šampionát Pedersen vstřelil nádherný gól proti Maďarsku, jenž byl hodně podobný tomu, který vstřelil Nizozemec Marco van Basten ve finále EURA 1988. Od té doby má přezdívku "Van Gamsten". V létě 2006 si nechal Morten změnit jméno na zádech svého dresu z „Pedersen“ na „Gamst“ podle příjmení své matky. Od začátku sezony 2008/09 se však vrátil ke jménu "Pedersen" na dresu.

Jiné.

Morten společně s norskými spoluhráči založil boy-band „The Players“. Ve skupině zpívá se spoluhráčem z reprezentace Kristoferem Hæstadem, s Freddym dos Santosem, s obráncem Vikingu Øyvindem Svenningem a s Raymondem Kvisvikem z Fredrikstadu. Výtěžek z jejich singlu „This is for Real“ putoval na charitativní účely.

Úspěchy.

Vítěz Adeccoligaen (2002), nejlepší střelec Adeccoligaen (18 branek ve 23 zápasech; 2002)

Morten Gamst Pedersen (* 8. září 1981 ve Vadsø) je norský fotbalový záložník a reprezentant. Hraje za norský klub Rosenborg BK. Mimo Norsko působil v Anglii a Turecku.

Morten Gamst Pedersen est un footballeur norvégien, né le à Vadsø en Norvège. Il joue au poste de milieu de terrain ou d'ailier gauche au Tromsø IL.


Členění.

V užším smyslu se název Tarbagataj vztahuje na horské pásmo, které se táhne rovnoběžkovým směrem mezi kotlinou jezera Zajsan na severu a Alakol na jihu. U kazachstánského města Ajaguz navazuje na Kazašskou pahorkatinu, kulminuje horou Tastau (2992 m n. m.) Zhruba v polovině délky, severně od čínského města Tcha-čcheng (Qoqek), se potká s kazachstánsko-čínskou hranicí, která sem přichází z jihu, a stává se hraničním hřebenem. Asi 50 km jižně od města Zajsan se potkává s masívem Saur.  V ostrém úhlu k tomuto vlastnímu Tarbagataji, ze severovýchodu na jihozápad, se táhne řetěz několika více méně oddělených horských skupin, které přinejmenším z čínské strany nesou také název Tarbagatay Shan. Starší ruské prameny je vyčleňují jako samostatné pohoří Saur.  Nejdále na severovýchod leží vlastní skupina Saur (kazašsky "Sauyr žotasy)." Nachází se jihovýchodně od kazachstánského jezera Zajsan a města Ajnabulak. Z jihozápadu na sever jí prochází kazachstánsko-čínská hranice. Tato skupina kulminuje horou Muztau (čínsky "Musi Daoshan," 3816 m n. m.), která je současně nejvyšším bodem celé tarbagatajské oblasti.  Na jihozápadě na Saur volně navazuje další skupina, která leží východně od čínských měst Tcha-čcheng (Qoqek) a Emin, jihozápadně od města Hoboksar, a nachází se téměř celá na čínském území. Dosahuje nadmořských výšek přes 2400 m.  Nejjižnější skupina, rovněž převážně na čínském území, leží jižně od Tcha-čchengu, východně od kazachstánského jezera Alaköl a severovýchodně od Džungarské brány, která ji dělí od Džungarského Alatau. Dosahuje nadmořských výšek kolem 3200 m "(Ba'erlu Keshan)."

Geologie.

Ve stavbě masívu převládá žula, místy s výlevy dioritu a jaspisu. Jílovitá břidlice se nachází pouze na některých horách, mezi jinými i na Tas-tau. Velmi rozšířená je mastková břidlice a krystalický vápenec. V podloží hory Maral-čeku převládá porfyr, na východním konci Tarbagataje u průsmyku Borgussutaj jsou hory tvořeny z pískovce a v oblasti Sebety z konglomerátů.

Fauna.

V pustých soutěskách žijí horské ovce "(Ovis argali)," koroptve, a vysoko v horách mnoho svišťů (kyrgyzsky se svišť řekne "тарбага (tarbaga)," odtud název pohoří). Také zde žijí zajíci, tarbíci, vlci, nevelký jelen (místními obyvateli nazývaný "елик / jelik)." V polovině 80. let 20. století zde ještě bylo možné potkat medvěda. V rozsedlinách kamenných svahů žije zvláštní druh myší; mnohaleté nánosy jejich trusu se podílejí na vzniku proslulého mumia.

Tarbagataj (kazašsky "Тарбағатай," "Tarbağataj," rusky "хребет Тарбагатай, hrebet Tarbagataj," čínsky 塔尔巴哈台山, "Tarbagatay Shan," pinyin "Tǎěrbāhātái shān," český přepis "Tcha-er-pa-cha-tchaj-šan)" je horské pásmo ležící ve Východním Kazachstánu a v severozápadní části Ujgurska. Pohoří je bohaté na krasové jevy. V jeho nižších partiích se nacházejí polopouště a stepi, vyšší oblasti jsou skalnaté. Stromy se vyskytují jen vzácně.

Le Tarbagataï (du mongol, bichig : ; cyrillique :, translit. :, « monts des marmottes ») est une chaîne de montagnes de l'Altaï située à environ au nord-est d'Almaty à la frontière du Xinjiang (Chine) et du Kazakhstan-Oriental.


Život a dílo.

Její otec, oddaný anglikán, byl námořní inženýr, který jako teenager pracoval v přístavu a dohlížel na stavbu britského válečného loďstva v letech před první světovou válkou. Ačkoliv jedna z jejich starších sester navštěvovala Girton, jako mnoho nezávislých žen v učňovských letech, Frances byla vyučována doma vlastní matkou a nějakou dobu navštěvovala Birkenheadskou střední školu. Byla nejmladší ze čtyřech dětí, vyrostla v rodině střední třídy, jejíž viktoriánské názory ovlivnili její pozdější učitelství.  Psala především o okultismu a neoplatónistické filozofii renesance. Její knihy "Giordano Bruno a tradice hermetismu" (1964), "Umění paměti" (1966) a "Rosekruciánské osvícení" (1971) vzbudily pozornost směrem ke klíčové roli, jakou hrál zázrak v rané vědě a filosofii ještě předtím, než učenci jako např. Keith Thomas zasadili toto téma do proudu historiografie. Uvedením díla "Giordano Bruno a hermetická tradice" proměnila renesanční historiografii. Ve svém díle objevila Yatesová hermetismus, kterým byla nasáknuta "renesance" a obnovený zájem o mysticismus, zázrak a gnosticismus pozdního starověku, které přežily středověk. Tváří v tvář dlouhotrvajícím konvenčním interpretacím Yatesová předpokládala, že bývalý dominikán Giordano Bruno se stal v roce 1600 mučedníkem, protože obhajoval hermetickou tradici spíš než kvůli jeho tvrzení o heliocentrismu.  Některé z jejich závěrů byly později napadeny jinými učenci.  Stejně jako u mnoha rodin její doby, smrt jejího jediného bratra v první světové válce, spolu s pustošením druhé světové války podpořily její opovržení útočným nacionalismem a přispěly k jejímu boji za interdisciplinární historiografii. Déle než 40 let byla zaměstnána Warburgovým institutem Londýnské univerzity.  Jako autorka mnoha knih a článků získala Yatesová celou řadu cen a čestných titulů. Byla jmenována služebníkem Řádu britského impéria v roce 1972 a byla pasována na ""dame"" v roce 1977. Yatesová je považována jednou z velkých znalkyň renesanční Evropy; její kniha "Umění paměti" (1966) byla řazena mezi jedny z nejvýznamnějších nefikčních knih 20. století.  První biografie této průkopnické ženské učenkyně, nazvaná "Frances Yatesová a hermetická tradice" (autorka Marjorie G. Jonesová) byla publikována v červnu 2008 vydavatelstvím Ibis Press.  Americký novelista John Crowley se ve velké míře odvolával na Yatesovou kvůli okultním motivům ve svých knihách "Malý, Velký" (1981) a Egypt (1987-2007).  Zemřela po krátké nemoci v Surbitonu v hrabství Surrey.

Frances Amelia Yates (28. listopadu 1899 – 29. září 1981) byla britská historička. Narodila se v Southsea v Hampshire, po mnoho let vyučovala na Warburgově institutu Londýnské univerzity.

Frances Amelia Yates, née à Southsea le et morte à Surbiton le, est une historienne britannique des arts et des idées, spécialiste de la pensée magique de la Renaissance.


Popis.

Bažant obecný patří mezi středně velké druhy bažantů. Má výrazně vyvinutý pohlavní dimorfismus ve velikosti i zbarvení. Kohout dorůstá délky 75–90 cm, z toho však připadá až 40 cm na ocas, slepice měří 55–70 cm a ocas má daleko kratší, asi 25 cm. Hmotnost dosahuje 1,2–1,9 kg, kohouti mají větší hmotnost než slípky.  Rozdíly jsou patrné zvláště ve zbarvení. Peří slípky má nenápadnou, béžovou nebo světle hnědou barvu s tmavšími skvrnami ve středu jednotlivých per. Břicho je světlejší, na ocase jsou naznačeny nevýrazné proužky. Naproti tomu kohout je zbarven velmi pestře. Jeho peří má bronzový lesk, na hrudi až dočervena, proužky na ocase jsou tmavě hnědé a mnohem výraznější než u samice. Zvláště nápadné je zbarvení hlavy a krku, které je tmavě modré až černé se zeleným nebo fialovým leskem. U některých poddruhů (např. bažant tádžický a bělokřídlý) toto zbarvení přechází na hruď a břicho. Na temeni má samec vztyčitelné péřové růžky a na tvářích masité, jasně červené laloky. Na nohách má vyvinuté ostruhy. U některých poddruhů je tmavý krk od zbytku těla oddělen bílým obojkem. Bílé znaky mohou být i na ramenou a křídlech. Podruhy se liší také zbarvení kostřece, který může být hnědý, purpurový, šedomodrý či zelený.

Poddruhy.

Bažant obecný na svém rozsáhlém areálu vytváří řadu poddruhů (uvádí se 27 nebo 31), odlišujících se vzájemně zbarvením i stavbou těla. Všechny poddruhy se mezi sebou mohou plodně křížit. U bažantů, vysazených v Evropě (včetně Česka) či jinde mimo původní areál je příslušnost k poddruhu nejistá a zpravidla se jedná o křížence několika poddruhů. Pozoruhodnou a ojedinělou sbírku poddruhů bažanta obecného vlastní ZOO Plzeň. Mezi nejznámější poddruhy bažanta obecného patří:  Kromě poddruhů existují také barvené mutace, k nimž patří bílí bažanti (může se jednat o leucismus nebo albinismus), bažanti plaví ("Phasianus colchicus" mut. "isabellinus"), jejichž peří je velmi světlé, jakoby vybledlé a bažanti tmaví ("P. c." mut. "tenebrosus)", kteří mají syté, tmavohnědé až černé zbarvení se zelenavým leskem.

Rozšíření.

Původní areál bažanta obecného zahrnoval větší část Asie od Gruzie a severovýchodního Turecka přes centrální Asii až do Číny, Vietnamu, Koreje a na jižní Sibiř, kde představuje hranici rozšíření řeka Amur. Vyskytuje se také na ostrovech Taiwan, Hainan a Japonsko. Již v 5. stol. př. n. l. byl z tehdejší Kolchidy dovezen do Řecka a v 1. století před naším letopočtem také do Itálie. V průběhu středověku se bažant šířil Evropou na sever, v českých zemích je doložen poprvé v roce 1330, kdy nechal císař Ludvík Bavor dovézt do Mnichova bažanty z Čech. Původně byli bažanti v českých zemích chováni pouze v bažantnicích, od 19. století také ve volných honitbách. Populační trend v Česku je stabilní. Bažant představuje naši nejvýznamnější pernatou lovnou zvěř.

Biotop.

Jednotlivé poddruhy bažanta obecného obývají velmi rozmanité prostředí. Na Kavkaze a Střední Asii obývá hlavně křovinaté porosty a pobřežní houštiny na březích řek. V Číně, Koreji a Vietnamu vystupuje vysoko do hor a obývá bambusové porosty. V Evropě jsou jeho životním prostředím především pole, houštiny na polních mezích a malé remízky. Žije také ve světlých lesích, na pasekách a v okolí vodních ploch.

Způsob života a rozmnožování.

Bažanti jsou stálí ptáci. Kohouti začínají už na podzim vyhledávat hnízdní okrsky. Na jaře, od konce března, je obhajují před soky a shromažďují kolem sebe slípky. Žijí v polygamii. Tok probíhá na zemi, kohout při něm třepe křídly, vztyčuje růžky a roztahuje péřový límec. Ozývá se kokrhavým hlasem známým jako "kodrcání". K páření, které je nazýváno "ostruhování" nebo "ošlapování" dochází ráno. Slípky si staví hnízdo na zemi, v dírách a houštinách. Snůška činí až 15 vajec, obvykle jich bývá 9–11. Slípka na ně zasedne až po snesení posledního vejce a inkubuje je 25 dnů.  Kuřata jsou nekrmivá, mají béžové prachové peří s černými skvrnami. Jsou velmi citlivá na chlad a provlhnutí. Pokud je studené a deštivé jaro, mnoho kuřat uhyne. Kuřata se v prvním měsíci života živí pouze hmyzem a pavouky, později přecházejí na rostlinnou potravu. Již ve věku dvou týdnů dokáží létat a nocují spolu s matkou na nízkých větvích. Na péči o mláďata se někdy podílí i kohout, hlavně tím, že je hlídá a odhání od nich predátory. S matkou zůstávají mladí bažanti až do září, pak se rozletují a hledají si vlastní okrsky. Zajímavým životním projevem bažanta je péče o peří, popelení v prašných prohlubních.

Potrava.

Potrava bažanta obecného je smíšená. Mláďata se živí zejména hmyzem, pavouky a dešťovkami, dospělí jsou však spíše býložraví. Živí se plody, semeny i zelenými částmi rostlin. Polykají poměrně velká sousta – do velikosti žaludu. I dospělí bažanti ale chytají hmyz, dešťovky, ale také měkkýše, ještěrky a mláďata hlodavců. K rozmělňování potravy ve svalnatém žaludku napomáhají drobné kamínky (gastrolity), které polyká.

Bažant obecný a člověk.

Bažanti člověka odedávna fascinovali svým pestrým peřím. Již ve starověku byli loveni i chováni pro chutné maso. Jako první je dovezli Řekové z území Kolchidy v dnešní Gruzii. Slovo bažant je odvozeno z řečtiny a svůj původ má v názvu řeky Phasis (dnešní Rioni), odkud Řekové bažanty přivezli. Pro Římany bylo bažantí maso vyhledávanou pochoutkou. Labužníci jeho maso považovali za nejchutnější zvěřinu. Římané bažanty chovali ve voliérách, a také je vykrmovali.  V prvních staletích našeho letopočtu se rozšířili bažanti na území dnešní Franice a Španělska. Dál na sever se bažanti dostali ve středověku, v Čechách jsou poprvé uváděni roku 1330, kdy císař Ludvík Bavor přivezl české bažanty do Mnichova. Bažanti byli loveni kušemi a od konce 16. století také ručnicemi, což zmiňuje např. Bohuslav Balbín. Bažanti byli tehdy chováni v uzavřených bažantnicích a vypouštěni pouze v době honů. Jednalo se o polokrotké, pomalu létající ptáky, které bylo možno zasáhnout i tehdejšími, nepříliš přesnými zbraněmi (těšínky, pušky s kolečkovým zámkem).  V 18. stol. přestal být odstřel bažantů oblíbený, tehdejší bažantnice připomínaly spíše farmy, bažantí kuřata se odchovávala pod krůtami nebo slepicemi, pak se bažanti vykrmovali a na podzim zabíjeli jako domácí drůbež. Odstřel bažantů byl pokládán za nevhodný, protože broky znehodnocovaly maso. Teprve v období romantismu začali být bažanti vysazováni ve volných honitbách. Původně byl v Evropě vysazen jen bažant kolchidský, ale v 19. století byly do Evropy dovezeny i další poddruhy bažanta obecného. Zároveň byli bažanti obecní vysazeni v Americe, Austrálii i na Novém Zélandu.  Změny v zemědělství během druhé poloviny 20. století způsobily v mnoha evropských zemích úbytek bažantů. Na rozdíl od zajíců, či koroptví se však bažanti dokázali s těmito změnami lépe vyrovnat.  V současné době jsou bažanti v Česku nejvíce loveným druhem zvěře. Kohouti se loví od 16. října do 31. prosince většinou na společných honech nebo se sokolnickými dravci, v bažantnicích lze lovit kohouty i slepice až do 31. ledna. Roční odstřel se pohybuje kolem půl milionu kusů, v 70. letech 20. století se však v Česku lovilo ročně více než milion bažantů a živí bažanti i jejich maso se též vyváželi do zahraničí. V posledních desetiletích tvoří v České republice i jinde v Evropě většinu ulovených bažantů uměle odchovaní ptáci.

Bažant obecný ("") je velký, pestře zbarvený pták z řádu hrabavých. Ze svého původního areálu v Asii byl člověkem uměle vysazen do Evropy, Ameriky i Austrálie. Člověkem je využíván jako okrasný pták a lovná zvěř.

Le Faisan de Colchide, faisan à collier ou faisan de chasse ("Phasianus colchicus"), est une espèce d'oiseaux galliformes de la famille des Phasianidae originaire d'Asie et introduit en Europe dès le Moyen Âge. C'est le plus commun des faisans en Europe, et si ce terme est utilisé seul, c'est à cette espèce que l'on fait probablement référence. Il est chassé comme gibier et élevé pour sa chair. On dénombre 31 sous-espèces.


Historie.

První zaznamenané použití jména bylo roku 1011 a jméno znělo "Bedanfordscir", což znamená "Beda's ford" (přechod přes řeku).

Geografie a geologie.

Nejjižnější konec hrabství je část křídovcového hřebenu známého jako Chiltern Hills. Pozůstatkem je část širokého povodí řeky River Great Ouse.  Bedfordshirské skály jsou většinou jílové a pískovcové z období Jury a Křídy.

Správní členění.

Bedfordshire je nemetropolitní hrabství, většinově pod kontrolou Rady hrabství Bedfordshire. To je rozdělené do tří vládních částí, Bedford Borough, Mid Bedfordshire a South Bedfordshire. Luton nespadá pod kontrolu rady hrabství.  Communities and Local Government zvažovala reorganizaci Bedfordshirské administrativy. Čtyři zvažované návrhy byly:  6. března 2008 se rozhodlo pro Návrh 2. To znamená, že od 1. dubna 2009 budou v Bedfordshiru tři unitary authorities - Bedford, Luton a nový Central Bedfordshire.

Hospodářství.

Níže je tabulka uvádějící strukturu hospodářství Bedfordshiru. Hodnoty jsou v milionech liber šterlinků.

Vzdělání.

Vzdělávací systém pro celý Bedfordshire býval organizován Radou hrabství. Když se Luton roku 1997 stal unitary authority, vzdělání v Lutonu spadlo pod přímou kontrolu Rady obvodu Luton. V hrabství se tak vyvinuly dva rozdílné vzdělávací systémy.

Vyšší vzdělání.

V hrabství jsou také dvě univerzity - University of Bedfordshire a Cranfield University. Tyto instituce lákají studenty z celé Anglie a i ze zahraničí.

Doprava.

Ačkoli Bedfordshire není významným cílem dopravy, leží na mnoha hlavních cestách vedoucích do Londýna.

Silnice.

Dvě ze šesti anglických hlavních silnic vedou přes Bedfordshire:

Železnice.

Tři z anglických hlavních linek vedou přes Bedfordshire:

Vzduch.

Letiště London Luton provozuje lety do mnoha destinací v UK, Evropě, Severní Americe a Jižní Africe.

Bedfordshire (zkráceně Beds.) je hrabství v Anglii, které tvoří část regionu Východní Anglie. Hlavní město je Bedford. Hranice má s Cambridgeshire, Northamptonshire, Buckinghamshire a Hertfordshire. Nejvyšší vrchol je 243 metrů nad mořem na Dunstable Downs v Chilterns.

Le Bedfordshire, parfois abrégé Beds, est un comté d'Angleterre. Il doit son nom à sa capitale, la ville de Bedford. Il est situé dans le sud-est du pays et jouxte les comtés du Cambridgeshire, du Northamptonshire, du Buckinghamshire (avec la ville de Milton Keynes), et du Hertfordshire.


Demografie.

Soria je nejméně zalidněnou provincií Španělska a její hustota osídlení – 9,1 obyv./km2 – je jednou z nejnižších v Evropské unii. Provincie má 93 593 obyvatel (2007), z nichž 41 % žije v hlavním městě, Sorii.  Provincie má přes 500 osídlených míst, tvořících celkem 183 obcí, z nichž více než polovina jsou osady s méně než stovkou obyvatel; jen jedenáct obcí má přes 1000 obyvatel a pětitisícovou hranici překračuje pouze Soria a Almazán. Je tak provincií s nejvyšším podílem obcí, kterým hrozí úplný zánik (94 %). V provincii Soria žijí jen dvě tisíciny obyvatel Španělska a ročně se zde rodí v průměru 292 dětí, přičemž počet obyvatel se v posledních desetiletích trvale snižuje, zatímco věkový průměr se zvyšuje; obyvatelé migrují do okolních provincií (především do Zaragozy) kvůli nízkým mzdám, nedostupnosti vyššího vzdělání, špatnému dopravnímu spojení. Počet obyvatel nad 65 let přesahuje čtvrtinu.  Na izolaci a hospodářském propadu se podílelo také omezení železniční dopravy v 80. letech 20. století; Sorii spojují se světem pouhé dva vlaky denně a v autobusové dopravě není situace o mnoho lepší.

Města a obce.

Soria má 183 municipalit, rozdělených do 10 comarek: Pinares, Tierras Altas y El Valle, Burgo de Osma, Soria, Campo de Gómara, Moncayo, Almazán a Medinaceli.

Symboly provincie.

Znak.

Čtvrceno, 1) ve stříbře přirozený keř révy se zelenými listy a purpurovými hrozny na zeleném pažitu (Ágreda); 2) ve stříbře zelený strom (fíkovník), provázený osmi červenými listy v poloze volného lemu (Almazán); 3) v červeném zlatý hrad černě spárovaný s modrými okny (Burgo de Osma); a 4) v modrém ozbrojený jezdec na bílém kráčejícím koni, s kopím v ruce vpravo od něj hrad s otevřenou branou a z hlavy vychází zlaté slunce (Medinaceli). Srdeční oválný štítek se znakem města Soria ("V červeném poli stříbrný hrad se třemi věžemi, černými vraty a spárami, s modrými okny a na cimbuří vyniká poprsí korunovaného krále se svými atributy svých barev. Stříbrný lem štítu s černým opisem" ""Soria Pura Cabeza de Extremadura""). Štít má stříbrný lem, pobitý hřeby. Klenot: uzavřená královská koruna. Podle internetové konference Flags of the World má záhadné heslo ve znaku města Soria význam: ""Čistá Soria, hlava okrajových zemí"" (""capital of the extreme lands""). Heslo je citováno v VI. sloce básně Antonia Machada ""Campos de Soria"". Další výklad je, že jde o kastilskou Extremaduru ("která nemá nic společného s regionem Extremadura"), jejíž název pochází z latinského " ""Extremis Dorii"", španělsky ""los extremos del Duero", "dálné Duero"", tedy něco jako horní tok Doura.

Vlajka.

Od nepaměti se údajně užívá purpurové vlajky se znakem provincie.

Provincie Soria (španělsky "Provincia de Soria") je provincie ve středním Španělsku, ve východní části autonomního společenství Kastilie a León. Sousedí s La Riojou a provinciemi Zaragoza, Guadalajara, Segovia a Burgos. Její rozloha činí 10 287 km2; průměrná nadmořská výška dosahuje 1025 m a panuje zde suché klima s drsnými zimami.

La province de Soria (en espagnol : "Provincia de Soria") est une des neuf provinces de la communauté autonome de Castille-et-León, dans le centre de l'Espagne. Sa capitale est la ville de Soria.


Popis.

Jde o keř nebo strom dosahující výšky až 8 m a šířky koruny až 5 m. Plody (kdoule) jsou kulovité až podlouhlé malvice žluté barvy podobné jablkům, avšak velmi tvrdé a silně, příjemně aromatické, za syrova nepoživatelné. Voní po citrusech. Kvete růžovými květy. Kdouloň je samosprašná.

Použití.

Ovocnářství.

Podnože.

Nejčastěji je v ČR kdouloň používána jako podnož pro jiné druhy ovoce, především hrušně. Kultivary hrušní roubované na kdouloně dobře plodí, plody bývají větší, než na semenáči hrušně.  Jako podnože jsou používány následující typy kdouloní:

Výroba a zpracování ovoce.

Bývá pěstována kvůli svým plodům – kdoulím. Kdoule stromy obvykle začínají nést malé množství ovoce třetí nebo čtvrtý rok po výsadbě. Měly by být v plné plodnosti za 10 let poté, co byly vysázeny. Životnost stromu od příchodu do plodnosti je v průměru 30 až 40 roků. Poptávka po kdoulích by se možná zvýšila, pokud by bylo nabízeno k prodeji ovoce lepší kvality.  Plody jsou zejména ve Středozemí a střední Asii zpracovávány v potravinářství na džemy, marmelády, želé. Kdoule se používaly i ke konzervování. Když se kdoule uvaří, podává se horká se smetanou nebo máslem jako vynikající dezert. Jiným využitím je upečení kdoulí se sladkými jablky. Portugalsky se nazývá marmelo. Na Balkánském poloostrově se z kdoulí pálí rakija – dunjevača. Džem z kdoulí dal vzniknout slovu marmeláda. Přestože není toto ovoce běžně nabízeno k prodeji, zkušenosti ukazují, že pokud je produkční sad dobře veden, může být pěstování kdouloní velmi výnosné.  Kdouloně se v ČR komerčně obvykle nepěstují pro plody, z trhu je zcela vytlačují jablka, jejichž použití je podobné. Spotřebitelé jsou o možnosti použití kdoulí informováni nedostatečně. Ve prospěch komerčního pěstování kdoulí pro plody hovoří následující

Sadovnictví.

Rostlina je používána také na okrasu, má velké růžové nebo bílé květy, vyžaduje světlé nebo polostinné stanoviště.

Stanoviště.

Při výběru stanoviště pro umístění pro založení kdouloňového sadu by měly být zvažovány stejné faktory jako u dalších ovocných stromů. Nejlepší typ půdy pro kdouloně je hlinitá půda, která je poměrně vlhká, ale odvodněná. Na velmi lehkých půdách stromy rostou rychle, ale jsou jen krátkověké a obvykle neplodné.

Rozmnožování.

Kdoule mohou být rozmnožovány čtyřmi způsoby: Metoda očkování je používána školkaři nejčastěji.

Řez.

Otázka, jak moc nebo jak málo prořezávat kdouloně, je jednou z těch, na kterých se pěstitelé neshodnou. Někteří prořezávají své stromů silně, až do jedné poloviny nových letorostů každý rok, ale také obvykle používají při péči o stromy dusíkatá hnojiva. Ostatní pěstitelé stromy prakticky neřežou od okamžiku, kdy je zasadí, až do plodnosti. Pak prořezávají jen tolik, aby omezili bakteriální spálu a oddálili tak úhyn. Většina pěstitelů však souhlasí s tím, že poté, co stromy začnou plodit, řez je žádoucí, aby se zlepšila velikost plodů. Tento zásah má pak stejný účinek, jako probírka. Kdoule, stejně jako broskve, nesou ovoce na loňských letorostech. Prořezávání kdouloní by nicméně nemělo být nadměrně silné.

Hnojení.

V mnoha z nejlepších komerčních kdouloňových sadech se používají statková hnojiva každoročně, aby se stromy udržely v dobrém stavu, ani by přišly do nadměrného růstu. V dalších sadech se používají průmyslová hnojiva obsahující kyselinu fosforečnou a draselná hnojiva. Nadměrný růst dřeva by u kdouloní neměl být podporován a z tohoto důvodu hnojiva příliš bohatá na dusík, je třeba používat opatrně, pokud vůbec.

Choroby a škůdci.

Obvykle v ČR nijak významně chorobami a škůdci netrpí, ovšem je popsána náchylnost k bakteriální spále růžovitých ze Severní Ameriky. Kdouloň může být citlivá na vyšší obsah vápníku v půdě.

Bakteriální spála růžovitých.

Bakteriální spála růžovitých je bakteriální choroba růžovitých způsobená bakterií "Erwinia amylovora". Na rostlinách se projevuje vadnutím a odumíráním květů, listovou spálou, spálou plodů, usycháním a odumíráním vegetačních vrcholů (hákovité ohýbání letorostů) a větví. Za optimálních podmínek, může zničit celý sad nebo okrasnou školku v jediném vegetačním období. Má mnoho hostitelů, napadá 170 druhů rostlin. Vývoj choroby je rychlý a často není způsob, jak postiženou dřevinu zachránit. Napadení vždy končí úhynem rostliny.  Choroba způsobuje velké ekonomické ztráty na rostlinách i produkci. Způsobuje velké epidemie s širokými ohnisky výskytu jednou za několik let. Průběh infekce je velmi rychlý a zcela devastující. V Rakousku bylo zničeno 50 % ovocných sadů jabloní a hrušní, škody ve Švýcarsku byly až 50 miliónů eur.

Zajímavost.

Kříženec kdouloně a hrušně se nazývá × Pyronia ("Pyronia"), nebo "Cydonia oblonga" × "Pyrus communis" a používá se pro okrasné účely.

Kdouloň obecná ("Cydonia oblonga") nebo též kdouloň podlouhlá je jediný zástupce rodu kdouloň ("Cydonia"). Kdoule je pro plody pěstována méně než kterýkoli z ostatních ovocných stromů nebo keřů. Někdy je kdouloň používána jako podnož pro jiný druh ovoce, pro hrušně.

Le Cognassier (Cydonia oblonga) aussi appelé coing est une espèce d'arbustes ou de petits arbres de la famille des Rosacées originaire des régions tempérées du Caucase et d'Iran. Ses fruits sont des coings appelés aussi pommes d'or ou poires de Cydonie. C'est l'unique représentant du genre Cydonia.


Historie lodi.

Konstrukce.

Stavba lodi byla zahájena roku 1759 a dokončena roku 1765. Dlouhotrvající konstrukce lodi byla zapříčiněna tím, že během stavby byla ukončena tzv. sedmiletá válka a potřeba nové válečné lodě byla Admiralitou přehodnocena. Stavba byla přerušena a znovu započata byla až na podzim roku 1763. Na vodu byla "Victory" spuštěna 7. května 1765.

Aktivní služba.

Do služby však byla zařazena až roku 1778 a účastnila se americké války za nezávislost, když se Francie začala angažovat po boku vzbouřenců. Účastnila se však pouze bojů proti francouzskému loďstvu v evropských mořích ve snaze zabránit Francii v zásobování a podpoře amerických povstalců.  Roku 1780 byl v suchém doku její trup pod čarou ponoru pokryt měděnými pláty pro lepší ochranu před mořským "červotočem", měkkýšem sášní lodní ("Teredo navalis"), který ničil dřevěnou konstrukci, a před obrůstáním korýši (lat. "cirripedia", angl. "barnacles") – zejména vilejšem stvolnatým, a mořskými řasami řasami ("algae"), které způsobovaly výrazné snížení rychlosti lodí. Na vodu se vrátila o rok později. Dlouhá služba (od roku 1778 do roku 1798, kdy se "Victory" zúčastnila tří velkých bitev a několika menších) se podepsala na jejím stavu a bylo rozhodnuto, že bude přestavěna na nemocniční loď pro francouzské a španělské válečné zajatce.

První návrat do královského loďstva.

Roku 1799 se však situace změnila potopením jiné řadové lodě I. třídy HMS "Impregnable". Roku 1800 byly zahájeny nezbytné úpravy a opravy, během nichž byl mimo jiné zvýšen počet děl ze 100 na 104 a dosavadní okrový nátěr nahrazen žluto-černým. V květnu roku 1803 byla "Victory" opět zařazena do válečné flotily. Svoji vlajku na ní vyvěsil viceadmirál Horatio Nelson.  Pod jeho velením se zúčastnila roku 1805 slavné bitvy u Trafalgaru, kde Nelson zvítězil nad přesilou, byť sám v této bitvě zahynul.

Po Trafalgaru a návrat na výsluní.

Po bitvě u Trafalgaru zůstala loď v aktivní službě až do roku 1812, kdy byla zakotvena v Portsmouthu, kde dále sloužila jako plovoucí sklad. V letech 1889–1904 sloužila jako stacionární školní loď pro výcvik námořních signalistů. Odstavená loď poté již jen chátrala. Roku 1921 byla zahájena kampaň na její záchranu a britská vláda nakonec souhlasila s rekonstrukcí "Victory" do stavu, v jakém se účastnila své nejslavnější bitvy.  V lednu 1922 byla zatažena do suchého doku, aby mohla být restaurována. Již v této době patřila mezi nejstarší existující lodě, majíc již za sebou od spuštění na vodu 157 let. Roku 1928 mohl král Jiří V. slavnostně odhalit "Victory" v její plné kráse. Obnovovací práce dále pokračovaly pod dohledem "Society for Nautical Research" (která byla i za kampaní, jež vedla k záchraně lodi).  V roce 1941 způsobily bomby svržené Luftwaffe na Londýn poškození trupu "Victory", jež se nacházela v suchém doku. Zatímco německá propaganda tvrdila, že loď byla zcela zničena, britská admiralita tuto zprávu popřela.  V současné době loď funguje jako námořní muzeum a zároveň je stále vedena jako loď v aktivní službě a je vlajkovou lodí Prvního námořního lorda. Dnešní vzhled lodi však neodpovídá stavu u Trafalgaru zcela přesně, např. z estetických důvodů bylo ponecháno nízké zábradlí místo vyššího a plného pažení ("barricade") na příďové i záďové palubě, které loď získala během rozsáhlých oprav v letech 1800–1803.

HMS Victory je řadová loď I. třídy britského královského válečného námořnictva a v současnosti je zároveň i světovým unikátem, neboť se jedná o nejstarší válečnou loď, spuštěna na vodu byla v roce 1765, která je v záznamech vedena jako loď nacházející se v činné službě.

Le HMS "Victory" est un navire de ligne de 1er rang britannique à trois-mâts voiles carrées. Il est principalement connu comme le vaisseau de l'amiral Nelson lors de la bataille de Trafalgar (vaisseau amiral en second de l'état-major de la Marine, commandant en chef de l'amirauté). Il connut une succession de victoires à la tête de la flotte britannique entre 1778 et 1812.


Příklad.

Obchodník obchoduje na trhu e-mini S&P 500, kde se rozhodne vstoupit do Short pozice. Příkazem Sell tedy prodá kontrakt za cenu 1200 bodů a spekuluje na pokles. O hodinu později cena poklesne o 15 bodů a obchodník kontrakt nakoupí, neboli vystoupí z pozice na ceně 1185. Inkasuje zisk ve výši 15*50 dolarů (jeden bod na trhu e-mini S&P 500 Index představuje 50 dolarů), což je 750 dolarů.

Regulace krátkého prodeje.

Technika krátkého prodeje se do povědomí širšího okruhu odborné veřejnosti dostala více v tomto tisíciletí, především potom v roce 2008, a to vlivem finanční krize. První otázkou ohledně regulací je, zda vůbec regulovat krátké obchody. V případě zvolení kladné odpovědi bezprostředně následuje vlna diskusí o možnostech takovéto regulace. V úvahu jsou nástroje finančních regulátorů, způsob regulací a dále pak požadavek jejich dodržování, popřípadě uplatnění zvolených sankcí. Účelem regulací je stanovení pravidel pro finanční instituce pohybující se na trhu a stanovení podmínek jejich fungování.  Ještě v době ekonomické prosperity, nýbrž z důvodu změny obchodního prostředí a spekulativních obchodů vydal britský regulační úřad Financial Services Authority (dále jen FSA) v roce 2002 Dokument k diskuzi na téma krátkého prodeje, v němž vyjádřil svůj postoj k regulacím krátkého prodeje. Krátký prodej byl popsán jako zákonná investiční technika, jež přispívá k efektivnosti na trhu prostřednictvím cenových korekcí u nadhodnocených akcií, podporuje obchody s deriváty, zajišťovací aktivity a přispívá k likviditě na trhu. Ve zprávě označili přijetí regulačních opatření jako neefektivní a nevhodné vzhledem k aktuálním tržním podmínkám. Nicméně větší informovanost a transparentnost o krátkých pozicích zhodnotili jako přínosnou pro účastníky trhu. Proto je v závěru dokumentu podán výčet možností, jakými způsoby je možné zvýšit transparentnost krátkého prodeje:

Krátký prodej (zastarale kontramina nebo kontremina, často se používá i anglický termín short sale) je způsob spekulace na pokles ceny nějaké komodity či cenného papíru (tzv. spekulace „“). Investor si předmět spekulace za úplatu zapůjčí a okamžitě jej prodá třetí straně. Za nějaký čas – nejpozději v době, kdy má předmět spekulace vrátit tomu, kdo mu jej půjčil – investor nakoupí na trhu a vrátí to, co si předtím vypůjčil. Rozdíl cen v době prodeje třetí straně a v době zpětného nákupu je základem jeho zisku nebo ztráty. V případě, že cena mezi prodejem a zpětným nákupem výrazněji poklesla, je spekulace výhodná, zatímco v opačném případě investor zaznamená ztrátu. Krátký prodej proto používají obchodníci, kteří spekulují na pokles cen („medvědi“) nebo se chtějí proti poklesu cen zajistit.

La vente à découvert ("to short" en anglais) consiste à vendre à terme un actif que l'on ne détient pas le jour où cette vente est négociée mais qu'on se met en mesure de détenir le jour où sa livraison est prévue. L'actif vendu à découvert est généralement un titre, mais on peut aussi vendre des devises ou des matières premières à découvert. Si la valeur de l'actif baisse après la vente à découvert, le vendeur peut le racheter au comptant et dégager une plus-value. Le gain potentiel est limité à la valeur de l'actif. Si, à l'inverse, elle monte, le vendeur s'expose à un risque de perte illimitée, tandis qu'un acheteur ne peut pas perdre plus que sa mise de fonds. Le vendeur à découvert a ce que l'on appelle une "position courte", à l'opposé du détenteur d'un titre, qui a une "position longue".


Biografie.

Jeho původ není zcela jasný. Alexandr Solženicyn ho popisuje jako „Tureckého Žida narozeného v Istanbulu“. Jiné zdroje o něm hovoří jako o „maďarském továrníkovi“. Další tvrdí, že Frenkel pochází z Oděsy. Pak další píší, že byl z Rakouska či Palestiny nebo že pracoval ve Fordově továrně v USA. Jeho záznam z vězeňské knihy jasně hovoří, že byl z Haify, tehdy součástí Osmanské říše. Odtud se dostal (možná přes Oděsu, možná přes Rakousko-Uhersko) do SSSR, kde je popisován jako 'obchodník'.  Absolvoval obchodní školu a obchodoval s dřívím. V Mariupoli založil firmu a brzy se stal milionářem, „"lesním králem Černého moře"“. Měl vlastní parníky a vydával vlastní noviny "Kopejka", které pomlouvaly konkurenty. V první světové válce pašoval zbraně přes Gallipoli.  V roce 1916 větřil v Rusku nebezpečí a převedl svůj kapitál do Turecka, kam i odjel. V letech NEPu přijel do SSSR a na tajný příkaz GPU vytvořil, jakoby z vlastní iniciativy, černou burzu na vykupování skvostů a zlata za sovětské papírové rubly. Pamatovali si jej z dřívějška, důvěřovali mu a zlato proudilo do GPU. Po skončení výkupu ho GPU zavřelo. Avšak již na Lubjance a po cestě do Solovek navázal kontakt nahoru.  Po příjezdu na Solovky (1927) ho hned oddělili od transportu, umístili do kamenné boudy mimo území kláštera, dali mu k ruce sluhu a dovolili volný pohyb po ostrově. Stal se velitelem ekonomického oddělení (s výhodami svobodného zaměstnance) a vyslovil svou slavnou tezi o využití vězňů: „"z trestance musíme dostat všechno v prvních třech měsících – pak ho už nepotřebujeme.“" Od roku 1928 v Kemu buduje výnosnou přidruženou výrobu. Zakázal tamní noviny, časopisy, divadlo i muzeum. Tisíce lidí zemřely v důsledku děsivých podmínek v lágru za vlády Frenkela a popravy bez soudu nebyly žádnou výjimkou.  V roce 1929 pro něj přiletělo letadlo z Moskvy a odvezlo ho k audienci u Stalina. Hovořili spolu tři hodiny. Frenkel vypracoval rozsáhlý projekt pracovních táborů po celém severu země a dokázal moskevskému vedení, jak výhodná a efektivní je bezplatná práce vězňů. Vedení SSSR se tento projekt nesmírně zalíbil a první stavbou, na které ho chtěli vyzkoušet, byl Bělomořský kanál.  Vznikla celá síť pracovních táborů, v nichž už v květnu roku 1930 bylo vězněno 171 251 lidí. 3. června téhož roku bylo Radou práce a obrany SSSR přijato konečné rozhodnutí o stavbě kanálu. Práce plynula neuvěřitelným tempem. 1. července 1931 byl dokončen nákres celého projektu, 1. srpna téhož roku byly zahájeny stavební práce a na jaře roku 1933 už po novém kanálu pluly první parníky.

Naftalij Aronovič Frenkel, (1883–1960) byl ruský židovský podnikatel a člen sovětské tajné policie, který proslul jako organizátor práce v Gulagu, počínaje Soloveckým táborem zvláštního určení na Soloveckých ostrovech, který je považován za jeden z prvních Gulagů.

Naftali Aronovitch Frenkel (en ) (1883 à Haifa – 1960 à Moscou) est un citoyen soviétique qui fut membre de la Tchéka, la police secrète soviétique fondée par Félix Dzerjinski dès 1918. Frenkel est surtout connu pour son rôle dans l'organisation du travail dans les camps du Goulag, organisation menée à partir du camp de travail forcé du SLON aux îles Solovetski, puis sur le chantier du canal de la mer Blanche.


Život.

Narodil se v Borgo San Sepolcro jako "Pietro di Benedetto dei Franceschi". Jeho otec "Benedetto de' Franceschi" byl obchodník, matka "Romana di Perino da Monterchi" pocházela z florentského a toskánského šlechtického rodu Francheschi. V Borgu prožil většinu svého života. Pro své rodné město vytvořil tři důležitá díla: polyptych Milosrdenství (1462), fresku Zmrtvýchvstání (asi 1460) a polyptych hlavního oltáře v San Agostino, který byl později rozdělen a desky umístěny v různých světových galeriích.  Malířské vzdělání získal ve florentinské dílně Domenica Veneziana, kde působil jako jeho pomocník od roku 1439. Vytvořil si tam svůj rejstřík světlých, sluncem vybledlých barev. Za přirozený vzhled svých postav vděčil hlavně Masaciovi, s nímž se setkal během tamního pobytu. Vliv Leona Battisty Albertiho pravděpodobně přispěl k jeho zájmu o čistotu a ušlechtilou krásu. Je také znám jako první humanistický malíř quattrocenta. Dařilo se mu kombinovat spontánnost s vědeckými a systematickými zásadami tak, jak to nedokázal nikdo jiný před ním. Byl výborný matematik a své znalosti geometrie využíval v umělecké tvorbě při promýšlení kompozice. Roku 1486 přišel o zrak a musel zanechat malování. Napsal pojednání o matematice a perspektivě. Svou závěť nadiktoval 5. července 1487 a o pět let později v rodném městě zemřel.  K jeho žákům patřili pravděpodobně Luca Signorelli a Pietro Perugino ale i matematik Luca Pacioli. Franceskovou tvorbou byl hluboce ovlivněný francouzský malíř 20. století Balthus.

Dílo.

V jeho díle se projevuje smysl pro působení barev a světla, snaha o srozumitelnost a jasný řád. Jako jeden z první v Itálii začal používat jemné lazury na vlámský způsob. Osvojil si techniku olejových barev, i když stále používal i starší techniku temper. Mistrovsky využíval lineární perspektivu.

Piero della Francesca (rodným jménem "Benedetto de' Franceschi" známý i jako "Pietro Borghese", 1416 nebo 1417, Borgo San Sepolcro v Umbrii – 12. října 1492, Borgo San Sepolcro) byl italský renesanční malíř, teoretik umění a matematik.

Piero della Francesca, de son nom complet Piero di Benedetto de Franceschi ou encore Pietro Borghese, né entre 1412 et 1420 à Borgo San Sepolcro (aujourd'hui Sansepolcro) dans la haute vallée du Tibre en Toscane et mort dans la même ville le, est un artiste peintre et un mathématicien biturgens du "Quattrocento" ( italien).


Geografie.

Nejvyšší horou Horního Slezska je Praděd (1 492 m n. m.) v Hrubém Jeseníku.

Historie.

Slezsko bylo součástí Velké Moravy a po jeho rozpadu bylo s českými zeměmi. Poté bylo Horní Slezsko získáno Polskem, avšak za posledních Přemyslovců započala nová česká expanze do Slezska. Trenčínskou smlouvou uznal polský panovník Kazimír III. Veliký suverenitu českých králů nad jimi ovládaným Slezskem. Po nájezdech Mongolů bylo Horní Slezsko zničené, avšak s podporou osadníků z Německa se rychle obnovovalo. Němčina byla velmi používaný jazyk hlavně ve městech, používala se však i latina a čeština. Kolem roku 1550 Horní Slezsko patřilo na kratší dobu rodu Hohenzollernů z Braniborska, poté Slezsko připadlo až do roku 1742 k české Koruně.  Dolní Slezsko a většina Horního Slezska se staly v roce 1742 součástí Pruska po uzavření Vratislavského míru. Zbytek Horního Slezska zůstal Habsburské monarchii (tzv. Rakouské Slezsko).  V 19. století se tato oblast stala průmyslovou oblastí hojnou na uhlí a železnou rudu. Nynější polské Horní Slezsko patřilo před i během první světové války k Německu, avšak po prohrané válce si po čase začalo Polsko klást nárok na částečně Poláky obydlené území v Horním Slezsku.  V tzv. Slezských povstáních v čele s Wojciechem Korfantym chtělo Polsko získat Horní Slezsko, ale plebiscit, který se uskutečnil ukázal, že obyvatelé chtějí zůstat v Německu. Polsko bylo poraženo v tzv. malé bitvě u Annabergu. Německo bitvu vyhrálo, avšak nakonec východní část Horního Slezska připadlo Polsku z důvodu existence velké polské menšiny. Ve východní části Horního Slezska na začátku 20. let 20. století bylo území etnicky přibližně vyrovnané. V roce 1922 již polský Katovický region (východní část Horního Slezska) dostal autonomní statut a vlastní vládu.  Rakousko-uherská část Horního Slezska připadla Československu, na Těšínsko však vzneslo nárok též Polsko a rozhodnutím mezinárodní arbitráže ve Spa roku 1920 mu byla přiřčena jeho východní část. K Československu bylo naopak připojeno Hlučínsko, které bylo do té doby součástí Německa.  Po Mnichovské dohodě v roce 1938 byla východní část českého Těšínska vojensky obsazena a anektována Polskem. S tímto verdiktem byli Němci a Slezané (dříve též „Šlonzáci“) nespokojeni a požadovali připojení k Německu. Podle soupisu obyvatel pořízeného Němci v roce 1939 se dominující národností bývalého polského záboru československého Těšínska stala národnost slezská (37 %) (tzv. volkslistáři), k české národnosti se hlásilo 21 % obyvatel, k polské 24 % a k německé 18 %. Po vypuknutí II. světové války probíhalo verbování do německých ozbrojených sil, kam měli povinnost narukovat muži národnosti německé i slezské a muži zapsaní na tzv. Volkslistu.  Po prohrané II. světové válce se bývalá německá část Horního Slezska stala v důsledku Postupimské dohody součástí Polska.  Velká část čistě německy mluvících obyvatel bylo z Horního Slezska vysídleno. Tento program vysídlení německy mluvících lidí byl uskutečněn také v Dolním Slezsku, východním Pomořansku, Gdaňsku a východním Prusku. Němečtí vysídlenci byli přepravováni do dnešního Německa. Mnoho vysídlenců z Horního Slezska skončilo v Bavorsku. Při vysídlování Němců umělo plno Hornoslezských Němců jak německy, tak i solidně slezsky, a proto mohli zůstat. S pádem socialistického bloku a vstupem Polska do Evropské unie se lidé začali postupně hlásit svobodně zpět k německé národnosti (viz obr. německá menšina v polském Horním Slezsku).

Poválečné období.

Na konci druhé světové války bylo Horní Slezsko dobyto Rudou armádou, a poté se kraj rozdělil mezi Československo a Polsko. Na rozdíl od Dolního Slezska mělo Horní Slezsko často „dvojjazyčné oblasti“, tedy oblasti, kde se používala jak němčina, tak i slezština či polština. Navíc část Němců byla kvalifikovanými odborníky, především v těžkém průmyslu a těžbě uhlí, a proto dostali povolení zůstat. Hornímu Slezsku se díky dvojjazyčné vybavenosti Němců a ekonomické výhodnosti vyhnulo drastické vysídlení, jaké známe třeba z Dolního Slezska či Východního Pruska. Nicméně i přes to všechno byla nemalá část Němců vysídlena. V československém Horním Slezsku museli Němci opustit své domovy podle tzv. Benešových dekretů, a tím pádem v dnešním českém Slezsku Němci de facto nežijí, až na malý kraj Hlučínsko, kde ještě dnes žijí jejich zbytky.

V době komunismu.

Zbytek obyvatel, který mohl zůstat, jak Němci tak Slezané, museli snášet již od roku 1945 diskriminaci od polské strany. Polský stát chtěl vymazat lidem z povědomí jejich slezskou či německou národnost a proto bylo používání němčiny, dříve běžně používané třeba ve škole, v kostele a doma, zakázáno. Běžné používání němčiny ubývalo ze strachu z přistižení. Po dobu komunismu se mladí lidé nemohli veřejně učit jazyk svých předků. Používání slezštiny, která obsahovala mnoho slov německého původu, nebylo vždy plně vítáno. V Československé části Slezska Němci de facto nezůstali, až na malý kraj Hlučínsko, který prožil v době komunismu nemalou diskriminaci od státu podobnou té v polské části Horního Slezska. Slezština v Českém Slezsku, jež je méně „poněmčena“ než ta v polském Slezsku, komunistům příliš nevadila. Horní Slezsko v Československu však dostalo také nemilosrdný úder od komunismu. V době komunismu se začalo více těžit uhlí na úkor životního prostředí. Více práce znamenalo potřebu více pracovníků a tak na dnešní slezské Karvinsko přišlo mnoho lidí původem ze Slovenska či z jiných koutů v té době Československé republiky.

Kultura.

Literatura.

Hornoslezští autoři píší své díla v němčině, polštině i češtině. Hornoslezská literatura je zaměřena na jejich historii a to zejména na první polovinu dvacátého století. Důraz je kladen především na problémy deportace nebo popolštování obyvatelstva po druhé světové válce. Jeden ze známých autorů, jenž tvořil literaturu na toto téma, byl Horst Bieniek.  V době komunismu bylo potlačováno psaní o německé nebo české historii v regionu (v polské části Slezska), zejména týkající se meziválečného období a druhé světové války. Z toho důvodu emigrovalo mnoho spisovatelů (hlavně) do Německa.  Období po roce 1989 bylo označováno jako odkrývání slezské totožnosti. V této době spisovatelé psali o Slezsku, její historii, tradicích a podobně.  Psané poezie ve slezštině moc není, zato však mnoho slezských básníků píše básně v polštině. Jednou z takových autorů je například Marta Fox.

Kroj.

Kroje se ve Slezsku nosily do poloviny 19. století, v některých oblastech (např. dnešní Bojków) tradice kroje vydržela částečně až do 20. století, dnes je kroj považován za staromódní. Kroj lidé rozlišovali na všední, nedělní a slavnostní.  Dnes jsou kostýmy nošeny folklorními skupinami nebo vystaveny v muzeích, galeriích či domácích skříních. Někdy jsou kostýmy nošeny na lidových slavnostech, ale v běžném životě se kostýmy již vůbec nenosí.

Rodáci z Horního Slezska.

Oceněni Nobelovou cenou.

Z Horního Slezska pochází pět osobností oceněných Nobelovou cenou. Nobelovu cenu za fyziku obdrželi roku 1943 Otto Stern ze Sohrau, dnešní Żory, roku 1963 Maria Göppert-Mayer narozená v Katovicích a roku 1987 syn hornoslezských rodičů Georg Bednorz. Nobelovu cenu za chemii obdržel v roce 1950 rodák z Königshütte, dnešní Chorzów, Kurt Alder a Nobelovu cenu za medicínu obdržel roku 1964 Konrad Bloch narozený v Neisse, dnešní Nysa.

Významná města.

Města v Polsku: V Polsku leží dvě nejvýznamnější města celého Horního Slezska, a to Katovice se 312 201 obyvateli a Opolí se 126 748 obyvateli. Další významná města jsou Bytom s 227 600 obyv., Hlivice s 214 000 obyv., Zabrze s 201 600 obyv., Bílsko-Bělá se 180 307 obyv., Ruda Śląska se 166 300 obyv., Rybnik se 144 300 obyv., Tychy se 133 900 obyv., Chorzów se 125 800 obyv. a Jastrzębie-Zdrój se 103 500 obyv.  Města v Česku: V Česku leží významná hornoslezská města jako Opava se 62 000 obyv., Český Těšín s 37 300 obyv., Karviná se 63 203 obyv., Havířov s 83 180 obyv., Jeseník s 12 510 obyv., Krnov s 25 400 obyv., Bruntál se 17 686 obyv., Bohumín s 22 894 obyv., Frýdek a slezská část Ostravy.

Horní Slezsko (německy "Oberschlesien", slezsky "Gůrny Ślůnsk", slezskoněmecky "Oberschläsing", polsky "Górny Śląsk", francouzsky "Haute Silésie", latinsky "Silesia Superior") je jihovýchodní část Slezska. Díky své poloze v historii patřilo k českým zemím, Rakousku (jako součást zemí Koruny české), Prusku, Německu i Polsku. Za II. světové války bylo celé anektováno Třetí říší. V současné době je Horní Slezsko rozděleno mezi Česko a Polsko.

La Haute-Silésie (en, "Gůrny Ślůnsk" en silésien polonais ; en ; "Oberschläsing" en silésien allemand ; en ) est la partie sud-est de la région géographique et historique de Silésie, située principalement en Pologne (dans la voïvodie d’Opole et la voïvodie de Silésie). La partie ouest de l'ancienne Silésie autrichienne, la Silésie tchèque, appartient à la République tchèque (la région de Moravie-Silésie).


Životopis.

Giovanni Bellini se narodil do rodiny benátských výtvarníků, především malířů a miniaturistů. Datum jeho narození je nejisté, k čemuž v nedávné době přibyla i otázka, kdo byl jeho skutečný otec. V roce 2013 totiž Daniel W. Maze publikoval článek, ve kterém dokládá, že jeho otcem byl Niccolo Bellini (? – 1429), čímž by se Giovanni Bellini stal bratrem Jacopa Belliniho. Současně se autor neztotožnil s názorem některých historiků, že Giovanni byl nemanželským dítětem.’ V katalogu berlínské výstavy (2018) je uveden rodokmen rodiny Belliniů, ve kterém skutečně autoři uvádějí Giovanniho jako bratra Jacopa Belliniho, ale zjevně ho neztotožňují s malířem Giovanni Bellinim. Proto to nic nemění na skutečnosti, že se vyučil v dílně Jacopa Belliniho. Počátkem 50. let 15. století, poté co se v roce 1453 jeho sestra Nicolosia provdala za malíře Andreu Mantegnu (1431? – 1506), se v Giovanniho obrazech objevil nejen zvýšený zájem o antickou architekturu, ale především využil Mantegnovy zkušenosti se světelnou modelací postav. V roce 1459 se Giovanni osamostatnil a opustil Jacopovu dílnu, i když s ním i nadále spolupracoval. Spolu s Mantegnou se mezi roky 1458 a 1460 vydal do Padovy, kde se seznámil s pracemi florentského sochaře Donatella (1386? – 1466). Blízkost Mantegnových a Giovanniho obrazových témat a současně jen malé rozdíly v důrazu na různé prvky nacházející se v krajině, dokládají dva obrazy namalované na téma "Agonie Krista v Getsemanské zahradě".  Předpokládá se, že příčinou Giovanniho odchodu z Jacopovy dílny byla skutečnost, že se v té době oženil s Ginevrou Bochetou (? – 1489?). V roce 1470 Giovanni Bellini krátce navštívil Rimini a Pesaro, kde poznal výhody olejomalby na obrazech vlámského malíře Rogiera van der Weyden 1399/1400 – 1464). Nepřekvapí proto, že v polovině 70. let 15. století, kdy v Benátkách pobýval Antonello da Messina (1430? – 1479), převzal od něho techniku olejomalby spolu s tříčtvrtečním postavením portrétované osoby. V době, kdy jeho bratr Gentile Bellini odcestoval do Konstantinopole portrétovat sultána Mehmeda II., Giovanni pracoval na dokončení velkých historických scén určených pro Velký sál benátské rady (Signorie). O sto let později však velkolepá plátna zničil požár, který postihl Dóžecí palác (1577). Uznání za tyto práce se Giovanni Bellinimu dostalo roku 1483, kdy byl jmenován konzervátorem (správcem) obrazů nacházejících se ve Velkém sále benátské rady. O čtyři roky později Giovanni Bellini vytvořil slavný oltářní obraz pro benátský kostel San Giobbe (kostel sv. Jóba), který se stal novým typem "Sacra Conversazione". V roce 1499 Giovannimu umírá syn Alvise. Giovanniho tvorba však dále pokračovala tématy, které se staly nadčasovými vzory pro Giorgiona a začínajícího Tiziana. Obdiv k umění Giovanni Belliniho způsobil, že se koncem roku 1505 do Benátek vydal i německý malíř Albrecht Dürer (1471 – 1528), který se s Bellinim setkal následujícího roku. Albrecht Dürer byl Bellinim laskavě přijat a současně ho Giovanni požádal o obraz dle vlastní volby. Naopak Dürer o Bellinim prohlásil, že: „...Už je velmi starý, ale pořád je ze všech nejlepší...“. Byla to především Giovanniho pozdní díla, která z něho vytvořila uměleckou osobnost evropského formátu, jejíž vliv přetrvával po celé 16. století.  Giovanniho poslední velký obraz nazvaný "Hostina bohů", který si u malíře objednal ferrarský vévoda Alfonso d ́Este, je reminiscencí Mantegnova obrazu "Parnasus". Mantegna tento obraz namaloval v letech 1496/7 (dnes Musée du Louvre, Paříž, Francie). Bellini Mantegnův námět přenesl do krajiny plné antických bohů a nymf účastnících se Bacchem pro ně připravené hostiny, jak ji Ovidius popsal ve svém "Kalendáři". Giovanni Bellini však obraz nedokončil, neboť v roce 1516 zemřel asi ve věku 90 let. Byl pohřben v benátské Basilica di San Giovanni e Paolo. Domalovali ho až malíři Dosso Dossi a Tizian.

Umělecká tvorba.

Koncem 30. let 15. století začal Giovanni Bellini pomáhat v malířské dílně, jejímž vedením byl pověřen Jacopo Bellini. Po jeho smrti vedení dílny převzal jeho syn Gentile. V 80. letech 15. století se její vedoucí osobností stal Giovanni Bellini. Historici umění považují uvedené členy rodiny Belliniů za zakladatele benátské malířské školy.  Obrazy  První obrazy Giovanni Belliniho dokládají vliv dílny Jacopa Belliniho a vycházejí ještě z byzantské tradice. Mezi obrazy Madon z 50. a 60. let 15. století vyniká "Madona Greca" (1460/65), která již vykazuje Mantegnův vliv. Belliniho návaznost na tvorbu svého švagra dokládá jeho obraz "Agonie Krista v Getsemanské zahradě" (1458/60), který byl dlouho považována za Mantegnovo dílo, neboť o několik let dříve namaloval obraz s obdobnou tematikou. Je to však první Belliniho obraz, v něm příběh z Nového zákona spojil s krajinou v ranním rozbřesku.  Také Mantegnovo „sochařské“ zobrazení postav Giovanni Bellini převzal a použil v několika dalších obrazech "Piet". Nejlépe to dokládá Belliniho obraz "Mrtvý Kristus podepíraný Pannou Marií a sv. Janem Evangelistou" (1465/67). Až po roce 1470 Mantegnův vliv na Belliniho malbu začal slábnout, neboť Mantegna přijal místo dvorního malíře v Mantově. Mezi roky 1464 a 1470 vznikly i čtyři triptychy pro rodinné kaple v benátském kostele Santa Maria della Charita. Triptychy jsou považovány za dílenskou práci s různým podílem účasti Giovanni Belliniho. Jedná se o polyptychy nazvané podle vyobrazeného světce či Panny Marie na centrálním panelu. Jsou proto nazvány "Triptych Narození", "Triptych se sv. Šebestiánem", "Triptych se sv. Vavřincem" a "Triptych Madony s dítětem". Všechny tyto triptychy mají charakter archaické formy "Sacra Conversazione" s patrným vlivem muránské malířské školy, jmenovitě Bartolomea Vivariniho. Tyto čtyři triptychy se dnes nacházejí v Gallerie dell ́Accademia.  Nový typ „posvátného rozhovoru“ do malířství uvedl Alvise Vivarini (1442/44 – 1503/05). Bylo to poté, co se inspiroval obrazem nazvaným "Madona s dítětem, světci a Federicem da Montefeltro" od Piera della Francesca (1416/17 – 1492). Giovanni Bellini téma plně využil v oltáři určeném pro benátský kostel sv. Jóba. Obraz znázorňuje Pannu Marii s Ježíškem ve svatém rozhovoru se světci sv. Františkem, sv. Janem Křtitelem, Jobem a naproti stojícími sv. Dominikem, sv. Šebestiánem a Ludvíkem z Toulouse. U nohou jim hrají tři andělé. Svatý rozhovor se odehrává v apsidě zaklenuté konchou a vyzdobené cherubíny ve zlaté mozaice. Zářivost mozaiky byla dána použitou technikou olejomalby. Tento obraz z konce 80. let 15. století lze považovat za přechod Giovanni Belliniho od rané renesance k její vrcholné podobě.  Asi ve stejné době Bellini namaloval obraz "Proměnění Páně" (dnes neapolské Museo Capodimonte), ve kterém diváka ohromí krajina zaplavená magickým světlem oblohy. Jaký význam v těchto světelných efektech hraje olejomalba, to ukazuje srovnání s Belliniho stejnojmenným obrazem, který namaloval pod Mantegnovým vlivem temperou v letech 1458 až 1460 (dnes Museo Correr, Benátky). Navíc je obraz oproti jeho pozdější variantě orientován na výšku, čímž v něm ubylo pohledu do krásné krajiny.  V druhé polovině 15. století se portréty benátských dóžat a představitelů bohatého patriciátu staly předmětem četných objednávek.Vznikla tak řada portrétů, včetně několika malířových autoportrétů. Mezi těmito portréty vyniká podobizna Leonarda Loredana, namalovaná u příležitosti jeho zvolení benátským dóžetem (1501). Dóže, kterému bylo v době vzniku portrétu téměř 70 let, je vyobrazen s řadou detailů, včetně hubené, vrásčité tváře a v plášti z damašku sepnutém kulovitými knoflíky. Pravděpodobně se jednalo o oficiální portrét, a proto jsou detaily poukazující na věk portrétovaného jen naznačeny. Intenzivní světlo dopadající na Loredanovu tvář zleva rozděluje obličej dóžete na levou, vladaři odpovídající část. Pravá polovina jeho obličeje se nachází ve stínu a náznak úsměvu odkazuje na lidskou stránku portrétovaného dóžete.  Krátce po dokončení portrétu Leonarda Loredana vznikl jeden z nejlepších Belliniho mariánských obrazů nazvaný "Madona na louce". Předcházela mu řada vyobrazení Madon s dítětem, která jsou často dílenskými pracemi, přestože jsou připisovány Bellinimu. Obraz "Madona na louce" je plný symbolů dokládajících malířovu hlubokou znalost novozákonních evangelií. Giovanni Bellini však vynikl nejen krásnou barevností svých obrazů, ale i pozoruhodnými kresbami, které ve formě skic často umisťoval na zadní strany svých obrazů.  Kresby Giovanni Bellini se kresbě vyučil v dílně vedené Jacopo Bellinim. Giovanniho kresby světců se vyznačovaly postupnou individualizací zobrazené osoby, kterou často byl dárce či objednavatel. Giovanniho kresba zobrazující hlavu starého muže (Windsorská sbírka královny Alžběty II.) byla nepochybně nakreslena podle konkrétní osoby. Kresba měla být předlohou pro podobu světce nebo poustevníka v obraze typu "Sacra Conversazione". Tyto přípravné kresby byly zahrnuty do kartonových kreseb a následně přenášených na plátno. Takovéto kartony používal Bellini i pro zhotovování kopií svých obrazů. Podobně jako v malbě obrazů, i v Giovanniho kresbách je patrný Mantegnův vliv, ale není to vliv jednostranný, takže určení autorství u mnoha kreseb je nejasné až nemožné, což dobře dokládají kresby "Ukřižování" nakreslené oběma malíři. Pravdou je, že Mantegna i ve svých kresbách kladl důraz na objem postav a prostorovou zkratku, zatímco Bellinho kresby se vyznačovaly důrazem na účinky světla. Ještě nesnadnější je však vymezení podílu Giovanni Belliniho na knižních miniaturách, na kterých je hlavní podíl práce připisován Jacopo Bellinimu.

Umělecko-historický význam díla Giovanni Belliniho.

Giovanni Bellini začal malovat pod vlivem toho, co viděl v přírodě nebo v antickém umění či v dílech svých současníků. S pokračující zkušeností malíř tvořil především pod vlivem svých vnitřních představ. Neváhal k tomu využít i podnětů přicházejících od jeho žáků, jmenovitě od Giorgiona a Tiziana. Jeho dílem začala slavná doba benátského malířství, jejíž základní kámen položil Giorgione a k jejímu vrcholu dovedl Tizian v průběhu 16. století.

Giovanni Bellini, zvaný také Giambellino (1424/28 nebo 1430/34 Benátky – 26. nebo 29. listopad 1516 Benátky), byl skutečným zakladatelem benátské renesanční malby. Vytvořil vlastní lyrický styl, v němž spojil obdiv k přírodě s citovým půvabem. Původně muránskou kompozici "Sacra Conversazione" Giovanni Bellini přetvořil, když "Madonu s dítětem" umístil pod klenbu apsidy a obklopil ji postavami světců s výrazy opravdové svatosti. K dokonalosti však dovedl nejen vyobrazení Madon s dítětem, ale také podobizny významných osobností. Vytříbená barevnost jeho obrazů s mytologickou tematikou se stala základem pro pozdější Giorgionovu a Tizianovu malířskou tvorbu.

Giovanni Bellini dit Giambellino et, en vénitien, Zambellin (né à Venise, entre 1425 et 1433 - Venise, ), est un peintre italien de la Renaissance, considéré comme le précurseur de l'école vénitienne, dont l'œuvre marque la rupture définitive avec le style gothique, par son attachement à la rigueur géométrique, à travers des peintures qui effacent la différence entre monde sacré et profane.


Biografie.

Feiglin se narodil roku 1962 v Haifě v Izraeli, absolvoval ješivu "Or Ecijon" a sloužil jako kapitán v bojové jednotce Izraelských obranných sil. Je autorem knih "Where There Are No Men" a "War of Dreams," publikuje množství článků a často se objevuje v mezinárodních televizích a rádiích.  Společně se Šmuelem Sackettem byl v roce 1993 spoluzakladatelem hnutí "Zo Arcejnu" („Toto (je) naše Země“), které protestovalo proti Mírovým dohodám z Osla. Je zakladatelem hnutí izraelské občanské neposlušnosti, které pořádalo protesty proti Oselským dohodám. Několikrát byl odsouzen za podněcování k veřejně prospěšným pracím. V březnu 2008 byl Feiglinovi zakázán britským ministrem zahraničí vstup do Spojeného království s odůvodněním, že „by to nebylo prospěšné veřejnému zájmu.“  V letech 2005 a 2007 kandidoval na předsedu Likudu, avšak ani jednou neuspěl. V prosinci 2005 získal 12,5 % a skončil na třetím místě za Benjaminem Netanjahuem a Silvanem Šalomem. V srpnu 2007 skočil s 23,4 % na druhém místě za Netanjahuem.  V primárkách Likudu byl v listopadu 2012 zvolen na volitelné 15. místo kandidátky pro volby do Knesetu. V lednu 2013 byl zvolen poslancem. V průběhu volebního období se profiloval jako kritik premiéra a předsedy Likudu Benjamina Netanjahua. V primárkách Likudu konaných před volbami do Knesetu v roce 2015 byli vyloučeni jeho pozorovatelé ze sčítání hlasů a Feiglin nebyl umístěn na volitelné místo kandidátní listiny. Sám to označil za "cílené zabití" provedené stoupenci Netanjahua a počátkem ledna 2015 oznámil, že odchází ze strany.  V červnu 2015 podal žádost o registraci nové politické strany Zehut - Tnua jisraelit jehudit.  Je ženatý a s manželkou Cipi mají pět dětí a jedno vnouče. Žijí v Samařském regionu na Západním břehu ve městě Karnej Šomron.

Moše Feiglin (, narozen 31. července 1962 Haifa) je izraelský pravicový politik, do ledna 2015 člen Likudu, v letech 2013–2015 poslanec Knesetu za uskupení Likud Jisra'el bejtenu a místopředseda Knesetu.

Moshé Feiglin (né le ) est un politicien israélien apparu sur la scène politique en 1992 s'opposant aux accords d'Oslo. Son mouvement Zou artzeinou (C'est notre terre) basé sur le principe de la désobéissance civile non violente a paralysé le pays. Du jour au lendemain Feiglin a quitté l'anonymat. Feiglin appelant le public à ne pas respecter les lois, a bloqué la circulation. Il a été jugé et condamné pour sédition en 1997. Il a effectué des travaux d'intérêt général.


Klubová kariéra.

S fotbalem začal v Sokole Tuchořice. Ve svých 10 letech přestoupil do sokolovského Baníku. Během působení v Sokolově byl poslán na hostování do klubů SK Buldoci Karlovy Vary a SK Slavia Praha. Poté se vrátil do Baníku Sokolov, kde zůstal až do léta 2008.

FC Viktoria Plzeň.

Tehdy se o něj začala zajímat Viktoria Plzeň a podepsala s ním smlouvu. Ze začátku většinou střídal, ale poté se probojoval do základní sestavy mužstva, které vyhrálo Gambrinus ligu v roce 2011 a následně postoupilo do Ligy mistrů.  8. července 2010 nastoupil v dresu Plzně k historicky prvnímu zápasu českého Superpoháru, který sehrávají mistr ligy, tehdy AC Sparta Praha, a vítěz národního poháru (Viktoria Plzeň). Trofej vyhrála pražská Sparta, utkání skončilo výsledkem 1:0. Petr Jiráček se dočkal této trofeje o rok později, kdy Viktoria Plzeň jako mistr ligy porazila držitele českého poháru FK Mladou Boleslav. Utkání skončilo nerozhodně 1:1 po 90 minutách hry; prodloužení se nehraje, na pokutové kopy zvítězila Plzeň 4:2. Jiráček nastoupil do zápasu ve 46. minutě.

VfL Wolfsburg.

V prosinci 2011 podepsal Petr Jiráček smlouvu (platná od 1. ledna 2012) s německým klubem VfL Wolfsburg na 4,5 roku. Vyhlédl si jej trenér klubu Felix Magath a přestupní částka se odhadovala na 4 miliony € (cca 100 milionů Kč). Setkal se zde s dalším českým reprezentantem Janem Polákem. Wolfsburg podepsal smlouvu i s Jiráčkovým spoluhráčem z Plzně Václavem Pilařem.  V týmu se uvedl dobře, ve čtvrtém utkání za Wolfsburg vstřelil 2 góly SC Freiburgu. Potom se v přípravném reprezentačním utkání v Irsku zranil a po vyléčení svalového zranění nastupoval na jaře v klubu do zápasů jako náhradník. Po konci sezony s ním trenér Felix Magath přestal počítat a souhlasil s jeho přestupem do Hamburku.

Hamburger SV.

28. srpna 2012 Jiráček přestoupil za cca 4 miliony € do týmu Hamburku, kde se setkal s českým brankářem Jaroslavem Drobným. Podepsal zde čtyřletou smlouvu.  Za nový klub debutoval ve 2. kole německé Bundesligy v sezóně 2012/13 (31. srpna 2012) proti domácímu Werderu Brémy s Theo Gebre Selassiem v sestavě, ale neprosadil se a zápas skončil vítězstvím Brém 2:0. Utkání 3. kola Bundesligy proti domácímu Eintrachtu Frankfurt se českému hráči nepovedlo, ve skluzu zajel na konci prvního poločasu do protihráče Andersona a po červené kartě musel za stavu 2:1 pro Frankfurt opustit hřiště. Bylo to jeho první vyloučení v prvoligové fotbalové kariéře. Oslabený Hamburk prohrál 2:3 a zůstal po třech kolech bez bodu. Jiráček dostal automaticky zákaz startu v následujícím utkání, disciplinární komise mu trest zvýšila ještě o jeden zápas. Po návratu na trávníky ho limitovaly problémy s třísly a od listopadu 2012 musel z tohoto důvodu zápasové nasazení přerušit. Trenér Hamburku Thorsten Fink oznámil, že s hráčem počítá až pro jarní část sezony. Ve 30. kole německé Bundesligy 20. dubna 2013 přihrál ve 20. minutě na vítězný gól Rafaelu van der Vaartovi, Hamburk vyhrál 2:1 nad hostujícím klubem Fortuna Düsseldorf. Svůj první ligový gól za Hamburk vstřelil 11. května 2013 proti domácímu týmu TSG 1899 Hoffenheim, přispěl tak k výhře 4:1. V podzimní části sezony 2013/14 na čas vypadl ze sestavy Hamburku. 22. února 2014 dostal příležitost pod novým trenérem Mirkem Slomkou proti Borussii Dortmund a tu využil, pod konečný výsledek 3:0 se podepsal vítězným gólem.

AC Sparta Praha.

Po třech letech Jiráček opustil Hamburger SV a zamířil trochu překvapivě do AC Sparta Praha místo návratu do FC Viktoria Plzeň. Podepsal smlouvu na 4 roky. Ve Spartě odehrál v sezóně 2015/16 18 ligových utkání, gól nevstřelil. Střelecky se prosadil (dvakrát) v českém poháru.

FK Jablonec (hostování).

V červnu 2016 odešel na hostování do mužstva FK Jablonec, kde se uvolnilo místo ve středu pole po odchodu Slováka Jána Greguše do dánského FC Kodaň. V Jablonci odehrál 18 ligových zápasů, v nichž jednou skóroval.

FC Fastav Zlín.

V červnu 2017 přestoupil ze Sparty do klubu FC Fastav Zlín (vítěz českého poháru ze sezóny 2016/17), což pro něj znamenalo případnou možnost zahrát si v evropských pohárech – v základní skupině Evropské ligy UEFA 2017/18, kam se Zlín kvalifikoval. Ve Zlíně podepsal dvouletý kontrakt, stal se pátou letní posilou klubu.

Reprezentační kariéra.

3. září 2011 debutoval v českém národním A-týmu v kvalifikačním zápase na EURO 2012 proti Skotsku (hrálo se v Hampden Parku v Glasgowě), strávil na hřišti 77 minut a pak byl vystřídán Tomášem Pekhartem (utkání skončilo nerozhodně 2:2).  V následujícím domácím přátelském utkání 6. září 2011 proti Ukrajině byl sice v nominaci, ale do zápasu nezasáhl (skončil vítězstvím českého týmu 4:0). 7. října 2011 v kvalifikačním zápase na EURO 2012 proti Španělsku odehrál Petr Jiráček celý zápas, ale domácí prohře 0:2 nezabránil. V základní sestavě se objevil i 11. října 2011 v kvalifikačním utkání v Litvě, kde rovněž odehrál celý zápas, jenž skončil výrazným vítězstvím české fotbalové reprezentace 1:4.  Svou první branku v reprezentačním dresu vstřelil 15. listopadu 2011 v 81. minutě barážového utkání v Podgorici proti Černé Hoře, utkání skončilo vítězstvím českého týmu 1:0, který tak postoupil na EURO 2012 s celkovým skóre 3:0 z barážového dvojutkání.  Po evropském šampionátu 2012 nastoupil v prvním přátelském utkání nového reprezentačního cyklu 15. srpna 2012 ve Lvově proti domácí Ukrajině (0:0) a 8. září v Kodani proti Dánsku (kvalifikační zápas o MS 2014 v Brazílii, opět 0:0). V dalším utkání v Teplicích proti Finsku 11. září byl u prohry 0:1 (přátelské střetnutí). Nastoupil v základní sestavě i v kvalifikačním zápase proti Maltě a přihrával z levé strany na gól Tomáši Pekhartovi, ten znamenal zvýšení skóre na 2:1. Po čtyřzápasovém střeleckém trápení českého týmu bez vstřeleného gólu (mimo tří výše zmíněných zápasů ještě prohra 0:1 z evropského šampionátu s Portugalskem) zvítězila ČR 3:1, v nastaveném čase chytil ještě Petr Čech přísně nařízený pokutový kop. 16. října 2012 nastoupil Jiráček v Praze v kvalifikačním zápasu s Bulharskem (0:0). Po pauze kvůli zdravotním problémům nastoupil k dalšímu (přátelskému) zápasu až 6. února 2013 v Manise proti domácímu Turecku, Česká republika zvítězila 2:0. Objevil se i v základní sestavě 22. března na Andrově stadionu v Olomouci v kvalifikačním zápase s Dánskem, český výběr podlehl soupeři 0:3. 10. září 2013 přihrál na úvodní gól Liboru Kozákovi v kvalifikačním utkání proti domácí Itálii, ale na zisk potřebných bodů to nestačilo, neboť soupeř otočil stav utkání na konečných 2:1. ČR zůstala pouze teoretická naděje na postup alespoň do baráže o Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

EURO 2012.

Zúčastnil se Mistrovství Evropy ve fotbale 2012 v Polsku a na Ukrajině. V prvním zápase (8. června 2012) byl na hřišti u prohry českého mužstva 1:4 s Ruskem. Ve druhém zápase (12. června 2012) vstřelil první gól utkání proti Řecku po kolmém pasu Tomáše Hübschmana, český tým nakonec zvítězil 2:1.  V závěrečném zápase základní skupiny proti Polsku byl Jiráček autorem jediného a rozhodujícího gólu po přihrávce Milana Baroše, když si v pokutovém území soupeře zasekl míč před obráncem a prostřelil polského brankáře Przemysława Tytońa. Díky tomu český tým získal další tři body a s celkově šesti body postoupil z prvního místa ve skupině (přes pasivní skóre 4:5 ze tří zápasů) do čtvrtfinále turnaje (společně s Řeckem, které po vítězství nad Ruskem 1:0 skončilo druhé). Petr Jiráček s Václavem Pilařem, který také skóroval dvakrát, byli jedinými úspěšnými střelci České republiky v základní skupině A.  Čtvrtfinálový zápas ve Varšavě (21. června 2012) proti Portugalsku český tým prohrál 0:1 a s turnajem se rozloučil. Petr Jiráček nastoupil ke všem čtyřem zápasům české reprezentace na Mistrovství Evropy 2012.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Petra Jiráčka v A-mužstvu české reprezentace

Petr Jiráček (* 2. března 1986, Sokolov, Československo) je český fotbalový záložník a bývalý reprezentant, od července 2017 hráč klubu FC Fastav Zlín. Úspěšná léta zažil ve Viktorii Plzeň, s níž vyhrál ligový titul, český pohár i Superpohár. Mimo Česko působil na klubové úrovni v Německu ve VfL Wolfsburg a Hamburger SV. V české seniorské reprezentaci odehrál v letech 2011–2014 28 zápasů a vstřelil 3 góly.

Petr Jiráček, né le à Tuchořice (Tchécoslovaquie, aujourd'hui République tchèque), est un footballeur international tchèque qui évolue au poste de milieu de terrain au FC Fastav Zlín.


Mládí.

Alfons II. se narodil roku 1185 v Coimbře jako páté dítě a druhý syn Sancha I. a jeho manželky Dulce Aragonské. Jeho starší bratr Raimund se nedožil dospělosti a tak se stal následníkem trůnu Alfons II. V roce 1206 se oženil s Urracou Kastilskou.

Vláda.

Jeho sňatek předznamenal snahu udržet mír s Kastilií a Leónem, čímž se jeho vláda odlišovala od vlády jeho otce. Alfons II. nastoupil na trůn v roce 1212 a v počátku své vlády se musel vypořádat se spory se svými sourozenci. Následně se pak soustředil na vnitřní správu říše. Jeho vláda tak ukončila nejen spory na severu, ale také vleklý boj s Maury na jihu (ten pokračoval pouze lokálně a z iniciativy jednotlivých šlechticů).  Alfons II. se snažil aktivně konsolidovat mladé království. Zlepšil administrativní správu a celé království více centralizoval a sjednotil moc do svých rukou. Nechal sepsat první sbírku portugalských psaných zákonů, čímž se výrazně zasadil o rozvoj práva v celém regionu Zároveň se zásadně angažoval také v diplomacii, když navázal diplomatické i obchodní styky s větším počtem zemí mimo Iberský poloostrov.

Spory s církví.

Jeho děd Alfons I. byl v rámci své snahy o uznání Portugalského království papežem nucen odevzdat velké množství pravomocí portugalské církvi. Tento stav ve finále vedl k vytvoření de facto "státu ve státě", kdy církev fungovala značně nezávisle na světské moci. Alfons II. se tuto situaci snažil řešit, vše však nakonec vedlo k zásadní roztržce se svatým stolcem. Alfonso II. byl exkomunikován, papeži Honoriovi III. však slíbil nápravu. Než tak však mohl učinit, zemřel v roce 1123. Je pohřben společně s manželkou v cisterciáckém klášteře Alcobaça.

Alfons II. Portugalský zvaný "Tlustý" ( "Afonso II de Portugal", 23. dubna 1185 Coimbra – 25. března 1223 Coimbra) byl třetí portugalský král z dynastie burgundské.

Alphonse II de Portugal (, Coimbra - Coimbra) est roi de Portugal de 1211 à 1223. Il est le fils de Sanche et de Douce d'Aragon.


Maďarské reformní hnutí 19. století.

Uhersko bylo stejně jako České země součástí Habsburské monarchie, respektive Rakouského císařství. Uherské království, které vždy patřilo k významným zemím střední Evropy, bylo počátkem 19. století zemí značně zaostalou, topící se v hospodářské krizi a lidé v ní nesvobodní, nemající žádná občanská a politická práva.  Velká francouzská revoluce ovlivnila maďarské obrozence touhou změnit tento systém, odtrhnout se od Rakouského císařství a vyhlásit samostatnou Uherskou republiku. Během 30. let bylo reformní hnutí zaměřeno především na reformu hospodářského života, jak ji představovaly návrhy hraběte Istvána Széchenyiho.  Svým politickým rozhledem tehdy Széchenyi vysoce převyšoval své současníky. Na sněmu v Bratislavě v letech 1832–1836 zazněly již v duchu idejí Istvána Széchenyiho požadavky na výkup z dědičného poddanství, stejná majetková práva a rovnost před zákonem. Rakouský kancléř Metternich spatřoval v mnoha sněmovních vystoupeních nástup revolučních snah, které chtěl odstrašujícím způsobem potlačit. Do vojenského vězení byli v květnu 1836 dopraveni László Lovassy a další představitelé sněmovní mládeže. Za vinu se jim kladly buřičské projevy proti habsburskému absolutismu, podpora polských revolucionářů atd. Za obviněné se tehdy postavil mladý advokát, dnes národní hrdina, Lajos Kossuth. V květnu 1837 byl však zatčen a na svobodu se dostal až roku 1840.

Revoluce 1848–1849.

Dne 11. března 1848 bylo vypracováno formou petice Uherského sněmu 12 hlavních revolučních požadavků maďarského národa:  Těchto 12 bodů podpořilo i vystoupení maďarského obyvatelstva v Pešti dne 15. března, během kterého byla poprvé přednesena Nemzeti dal ("Národní píseň") od Sándora Petőfiho. Vídeňská vláda pod tlakem revolučních sil souhlasila se zřízením odpovědného Uherského ministerstva, v jehož čele stál Lajos Batthyány. To byl počátek revoluce, která přerostla do války za nezávislost.  Právní kodifikaci revolučních vymožeností a vyvrcholení prvního vzestupného období Maďarské revoluce přinesly tzv. Dubnové zákony, stvrzující všech výše jmenovaných 12 bodů a dále stvrzení nového právního a správního uspořádání Uherska – tedy byla zrušena Uherská dvorská kancelář a Uherské místodržitelství, což byly nástroje rakouského absolutismu, a dále zrušeno poddanství.  Dalším problémem v Uhrách byla národnostní otázka. Nemaďarské národy nedostaly záruky národních práv, zato většina sněmovních rozhodnutí napomáhala uvést do života teorii o národnostně jednotném Uhersku. Maďarští politici však odmítali, s výjimkou Chorvatů, jakákoli práva ostatních národů podílet se na uherské politice a jejich návrhy označovala jako neslučitelné se zájmy země.  Ústup revoluce v západní Evropě ovlivňoval i osudy Maďarské revoluce. Pod hrozbou ofenzívy Chorvatů a vládních vojsk byl vytvořen výbor národní obrany v čele s Lajosem Kossuthem. Maďarská armáda porazila v bitvě u Pákozdu 29. září 1848 vojska chorvatského bána Josipa Jelačiće. V revoluční armádě bojovali mnozí evropští demokraté a revolucionáři, zejména Poláci. Maďarskou revoluci podpořilo říjnové povstání ve Vídni, které bylo krvavě potlačeno. Na rakouský trůn nastoupil František Josef I. V Uhersku však nebyl nový císař uznán. Začátkem ledna 1849 dobyla císařská vojska Pešť a revoluční vláda tudíž přesídlila do Debrecína. Na jaře roku 1849 dosáhla Maďarská revoluce velkých vojenských úspěchů, které jí získaly sympatie celé demokratické Evropy. Vůdce revolučních vojsk Artur Görgey porazil rakouskou armádu u města Gödölö a oddíly generála Béma porazily spojené rakousko-ruské pomocné armády v Sedmihradsku. Revoluční jednotky opět obsadily Budín a Pešť. Sněm, který zasedal 14. dubna 1849 v Debrecínu, zbavil Habsburky trůnu (Detronizace Habsburků) a vyhlásil nezávislost země, republiku však ne, a hlavou států se stal Lajos Kossuth.  Vídeňská vláda musela k potlačení revoluce zavolat na pomoc ruskou carskou armádu. V červnu 1849 vtrhla carská vojska přes Karpaty do Uher a Sedmihradska. Posledním bojem Maďarské revoluce se stala bitva u města Világos, konaná 13. srpna 1849. Generál Artur Görgey zde se zbytkem svých vojsk kapituloval.  Maďarská revoluce utrpěla porážku. Mnoho vlastenců, jako například básník Sándor Petöfi, v bojích zahynulo. Lajos Kossuth emigroval do zahraničí. Více než tři sta rozsudků smrti vynesly rakouské soudy nad vojenskými a politickými vůdci revoluce. Obětí krvavých represálií se stal také první uherský ministerský předseda Lajos Batthyány. Žaláře Rakouského císařství byly přeplněny maďarskými povstalci.

Závěr.

Mnoho vůdců a účastníků revoluce, jako Lajos Kossuth, István Széchenyi, Sándor Petőfi či Józef Bem, patří k nejrespektovanějším národním hrdinům v maďarských dějinách a výročí počátku revoluce, 15. březen, je maďarským státním svátkem, který je každoročně velkolepě oslavován.

Maďarská revoluce a boj za svobodu a nezávislost 1848–1849 je jednou z největších evropských revolucí roku 1848 a je úzce spojena s revolucí v Českých zemích. Ovšem na rozdíl od ostatních zemí Rakouského císařství v Uhersku přerostla tato revoluce ve válku za nezávislost.

La révolution hongroise de 1848 est l'une des nombreuses révolutions de cette année et est étroitement liée à la révolution autrichienne de 1848. Cette révolution, au sein du royaume de Hongrie, a progressé en une guerre d'indépendance contre la domination des Habsbourg. Elle se donne pour objectif de rétablir les droits et libertés du peuple ("Demos"). Impulsée par un besoin de réformes agraires, la remise en question des droits féodaux et une volonté nationale, la révolution est menée par les classes moyennes des villes et des nobles. L'armée révolutionnaire de libération remporte initialement des victoires mais, en 1849, les insurgés sont écrasés par les armées autrichiennes et russes (corps expéditionnaire d'Ivan Paskevitch).