Život a dílo.

Narodil se v židovské rodině Morducha (Maxe) Halsmana, zubaře a Ity Grintuchové, ředitelky gymnázia v Rize. Později vystudoval elektroinženýrství v Drážďanech.  V září 1928 šel Halsman se svým otcem Morduchem na pěší túru v rakouských Alpách. Během tohoto výletu Morduch zemřel na těžké zranění hlavy. Okolnosti nebyly nikdy zcela objasněny a Halsman byl odsouzen na 4 roky odnětí svobody za otcovraždu. Případ vyvolal anti-židovskou propagandu, získal mezinárodní publicitu, dokonce Albert Einstein a Thomas Mann psal dopisy na podporu Halsmana. Halsman byl propuštěn v roce 1931, pod podmínkou, že opustí Rakousko a nikdy se nevrátí.  Halsman tedy odešel z Rakouska do Francie. Začal přispívat do módních časopisů jako je "Vogue" a brzy získal pověst jednoho z nejlepších portrétních fotografů ve Francii, který byl známý svými ostrými, temnými obrazy, které vypadaly jako historické snímky. Když byla Francie napadnuta, Halsman uprchl do Marseille a nakonec se mu podařilo získat americké vízum za podpory rodinného přítele Alberta Einsteina (kterého později skvěle fotografoval v roce 1947).  Halsman měl první úspěch v Americe, kdy kosmetická firma Elizabeth Ardenové používala jeho fotografii modelky Constance Fordové na pozadí s americkou vlajkou v reklamní kampani na rtěnku "Victory Red" (Červená vítězí). O rok později, v roce 1942, našel práci v časopisu "Life" při fotografování módních návrhů klobouků. Na jednom z nich byl portrét Lilly Daché, který se dostal na obálku tohoto světového magazínu.  V roce 1941 se Halsman setkal se surrealistickým umělcem Salvadorem Dalím, se kterým v pozdních 40. letech začali spolupracovat. V roce 1948 vznikla fotografie "Dali Atomicus", ve které zkoumal myšlenku zastavení, zobrazující tři letící kočky, hozený kbelík s vodou a Salvadora Dalího ve vzduchu. Název fotografie odkazuje na Dalího práci "Leda Atomica", která je na snímku vidět v pravé části za dvěma kočkami. Halsman prohlásil, že museli absolvovat 28 pokusů, než byl s výsledkem spokojen. Halsman a Dalí nakonec vydali v roce 1954 přehled své spolupráce v knize "Dali's Mustache" ("Dalího knírek"), která obsahuje 36 různých pohledů na umělcův výrazný knír. Další slavná spolupráce mezi oběma byla korunována dílem "In Voluptas Mors", surrealistický portrét Dalího vedle velké lebky, která je ve skutečnosti "tableau vivant" složený ze sedmi aktů. Halsmanovi trvalo tři hodiny, než zkomponoval modelky podle Dalího náčrtu. Verze snímku "In Voluptas Mors" byla nenápadně použita na plakátu k filmu Mlčení jehňátek (lebka jako symbol na hlavě smrtihlava) a s menší jemností a nápadností pro film The Descent.  V roce 1947 měl uskutečnit jednu z jeho nejznámějších fotografií – portrétoval truchlivého Alberta Einsteina, který během fotografování líčil své politování nad jeho rolí ve Spojených státech, když pozoroval atomové bomby. Fotografie byla později použita v roce 1966 na americké poštovní známce a v roce 1999 na titulní straně časopisu "Time", který Einsteina tituloval jako „Osobnost století.“  V roce 1951 byl Halsman pověřen společností NBC na fotografování různých populárních komiků té doby, což byli například Milton Berle, Sid Caesar, Groucho Marx nebo Bob Hope. Při fotografování mnoho z nich zachytil ve výskoku ve vzduchu, což jej později inspirovalo k pořízení skákajících celebrit, včetně rodiny Fordů, Eduarda VIII. a Wallis Simpsonovou, Marilyn Monroe nebo Richarda Nixona.  Halsman to komentoval: „Když se zeptáte člověka na skok, je jeho pozornost převážně směrována k aktu skákání a jeho maska spadne tak, až se objeví skutečná osoba.“ Fotograf vyvinul filosofii skákaní v portrétní fotografii, který nazval skokologie (jumpology). V roce 1959 vydal knihu "Philippe Halsman's Jump Book", která obsahovala 178 fotografií skákajících celebrit.  Jeho kniha z roku 1961 "Halsman on the Creation of Photographic Ideas" pojednávala o způsobech, jak má fotograf produkovat neobvyklá díla, a obsahuje tři pravidla: „pravidlo neobvyklé techniky“, „pravidlo přidané neobvyklé funkce“ a „pravidlo chybějící funkce“.  Kromě těchto fotografoval ještě další známé osobnosti, mezi kterými byli například Alfred Hitchcock, Judy Garland, Winston Churchill, Marilyn Monroe, Dorothy Dandridge a Pablo Picasso. Mnoho z nich se objevilo na titulní straně časopisu "Life".  V roce 1952 použil John F. Kennedy od Halsmana dvě fotografie. První z nich se objevila na obálce původního vydání Profiles in Courage fotografie byla použita v senátní kampani.  V roce 1958 byl Halsman součástí seznamu "Popular Photography's" „World's Ten Greatest Photographers“ a roku 1975 obdržel cenu za celoživotní dílo Life Achievement in Photography Award od společnosti American Society of Magazine Photographers. Po celém světě uspořádal celou řadu výstav.  Halsmanův příběh byl zfilmován v roce 2007 ve filmu Jump!, ve kterém roli Halsmana zahrál Ben Silverstone.

Philippe Halsman (Filips Halsmans; 2. května 1906 Riga, Lotyšsko – 25. června 1979 New York) byl americký portrétní fotograf původem z Lotyšska. Více než 30 let spolupracoval na různých projektech s umělcem Salvátorem Dalím, kterému také pomáhal realizovat některé jeho myšlenky fotograficky.

Philippe Halsman (allemand : "Philipp Halsmann" ; letton : "Filips Halsmans"), né le à Riga et mort le à New York, est un photographe américain (naturalisé en 1949) d'origine juive de Lettonie, connu pour ses portraits de personnalités, ses couvertures de "LIFE" et sa « Jumpologie ».


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 598 metrů na zalesněných svazích Judských hor, v údolí vádí Nachal Ksalon.  Obec se nachází 42 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 45 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 11 kilometrů západně od historického jádra Jeruzalému a cca 13 kilometrů severovýchodně od Bejt Šemeš. Ajn Rafa obývají izraelští Arabové, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Spolu se sousedním městem Abu Goš a vesnicí Ajn Nakuba ovšem Ajn Rafa vytváří enklávu arabského osídlení. Ajn Rafa je situována 3 kilometry od Zelené linie, která odděluje Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích od území Západního břehu Jordánu. Počátkem 21. století byly přilehlé arabské (palestinské) oblasti Západního břehu od Izraele částečně odděleny pomocí bezpečnostní bariéry.  Ajn Rafa je na dopravní síť napojena pomocí dálnice číslo 1, spojující Jeruzalém s Tel Avivem, jež vesnici míjí na severu.

Dějiny.

Ajn Rafa vznikla počátkem 20. století jako malá osada, do které se z nedaleké arabské vesnice Suba (nyní na jejím místě stojí židovský kibuc Cova) přestěhovali tři bratři. Během války za nezávislost v roce 1948 obyvatelé osady uprchli před postupujícími Izraelci, ale uchýlili se do nedaleké arabské obce Abu Goš, která po celou válku udržovala korektní vztahy s Židy a jejíž obyvatelé proto nebyli postiženi populačními transfery. Po válce se obyvatelé z Ajn Rafa vrátili do svých domovů.  Roku 1962 byla na východním okraji vesnice založena čtvrť pro arabské vysídlence z vesnice Bajt Nakuba nazvaná Ajn Nakuba. Roku 1976 získala status administrativní obce a osamostatnila se od Ajn Rafa.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ajn Rafa Arabové. Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1121 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 5,6 %. "* pokles populace k roku 1983 souvisí s administrativním oddělením čtvrti Ajn Nakuba do samostatné obce"

Ajn Rafa též Ejn Rafa ( עין ראפה, عين رافا, v oficiálním přepisu do angličtiny Ein Rafa) je arabská vesnice v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu, v Oblastní radě Mate Jehuda.

Ein Rafa (he. עין ראפה ; ar. عين رافه) est un village israélien (conseil régional de Mateh Yehuda) situé à 10 kilomètres à l'ouest de Jérusalem près du village d'Ein Nakuba et du kibboutz Tsuva, et dont la population est arabe israélienne.


Klubová kariéra.

Hrát začal za 1. FC Brno, kde v žácích začínal jako útočník. Později se přesunul do zálohy. V lednu 2005 nastoupil do ligového kádru. Po několika málo zápasech v české lize získal přezdívku "Super Mario", vedle zkušeného Tomáše Polácha fotbalově rostl. První fotbalovou sezónu (tj. 2004/05) nedal žádný gól, ale již druhou sezónu (tj. 2005/06) dal góly dva a ve třetí a čtvrté sezóně (tj. 2006/07 a 2007/08) dal vždy po jednom gólu. 15. ledna 2008 přestoupil do ukrajinského FK Dněpr Dněpropetrovsk, odkud po vypršení smlouvy na konci roku 2011 odešel jako volný hráč do pražské Sparty.

AC Sparta Praha.

V základní skupině I Evropské ligy 2012/13 byla Sparta Praha přilosována k týmům Olympique Lyon (Francie), Ironi Kirjat Šmona (Izrael) a Athletic Bilbao (Španělsko). V prvním utkání Sparty 20. září 2012 proti domácímu Lyonu nastoupil Holek do zápasu v 58. minutě, pražský klub podlehl soupeři 1:2. 4. října v domácím utkání proti finalistovi Evropské ligy předešlého ročníku Athleticu Bilbao nastoupil v základní sestavě, Sparta zvítězila 3:1 a připsala si první 3 body do tabulky. 25. října 2012 odehrál v zápase s izraelským týmem Ironi Kirjat Šmona plný počet minut. Sparta Praha si připsala další tři body za výhru 3:1, s celkovými 6 si upevnila druhé místo v tabulce základní skupiny za Lyonem. 8. listopadu 2012 v odvetě s Ironi Kirjat Šmonou v Izraeli (hrálo se na stadionu v Haifě) nastoupil v základní sestavě. Hned ve 3. minutě chyboval, když jeho zpětnou přihrávku stoperovi zachytil maďarský legionář v dresu Kirjat Šmony László Lencse a přihrál volnému Darko Tasevskimu, který prostřelil mezi nohy sparťanského brankáře Tomáše Vaclíka. Sparta dokázala vyrovnat na konečných 1:1 gólem Léo Kweukeho. 22. listopadu nastoupil do domácího zápasu s Lyonem, který skončil remízou 1:1. Tento výsledek posunul Spartu Praha již před posledními zápasy základní skupiny do jarní vyřazovací části Evropské ligy z druhého místa (první místo si zároveň zajistil Lyon). Poslední zápas základní skupiny I proti Bilbau absolvoval v základní sestavě 6. prosince 2012, díky remíze 0:0 pražský celek získal ve skupině celkem 9 bodů. Do jarního šestnáctifinále byl Spartě přilosován anglický velkoklub Chelsea FC, Holek nastoupil 14. února 2013 v Praze v základní sestavě, pražský klub podlehl doma soupeři 0:1 gólem mladého brazilského fotbalisty Oscara. O týden později se představil v odvetě na Stamford Bridge, Sparta dlouho vedla 1:0, ale naději na prodloužení neudržela, ve druhé minutě nastaveného času inkasovala vyrovnávací gól na 1:1 z kopačky Edena Hazarda a z Evropské ligy vypadla.  V sezóně 2013/14 slavil se Spartou Praha zisk ligového titulu již ve 27. kole 4. května 2014. 17. května 2014 získal se Spartou double po výhře 8:7 v penaltovém rozstřelu ve finále Poháru České pošty proti Viktorii Plzeň. Holek svůj pokus proměnil.<br> V úvodu sezóny 2014/15 laboroval se zraněním.

FK Dukla Praha (hostování).

Letní přípravu na sezónu 2017/18 už se Spartou neabsolvoval. V září 2017 odešel na hostování do klubu FK Dukla Praha.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické výběry.

Mario Holek nastupoval za mládežnické výběry České republiky od kategorie 17 let.  V A-týmu ČR debutoval 18. listopadu 2009 na turnaji ve Spojených arabských emirátech proti Ázerbájdžánu (porážka 0:2).

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Mario Holka v české reprezentaci do 21 let

Mario Holek (* 28. října 1986 Brno) je bývalý český fotbalový záložník/obránce a bývalý reprezentant. Profesionální kariéru ukončil ve 32 letech ze zdravotních důvodů v prosinci 2018. Nastupoval zejména na pozici stopera (středního obránce). Jeho oblíbeným klubem je anglický Manchester United FC.

Mario Holek est un footballeur international tchèque, né le à Brno. Il évolue au poste de défenseur central ou de milieu défensif.


Vláda.

Saul byl vybrán Hospodinem, aby vládl nad jeho vyvoleným národem. Saula vyhledal na pokyn Hospodina tehdejší soudce Izraele prorok Samuel, protože jeho vlastní synové neměli důvěru lidu a lid chtěl svého krále, i přesto, že byl Hospodinem varován o utrpení, které mu král přinese. Saul byl spravedlivý panovník a skvělý vojevůdce s požehnáním od Boha. Vždy měl při sobě jako rádce a kněze i Samuela.

Konec vlády a smrt.

Když Saul se svým synem Jonatanem táhli proti Pelištejcům, měl Saul čekat sedm dní na příjezd Samuela, který měl vykonat oběti. Saul po sedmi dnech už nechtěl čekat a oběti vykonal sám. V tu chvíli dorazil Samuel, vytkl mu, že se nezachoval dle Hospodinova přikázání a tak přišel o jeho přízeň. Samuel prorokoval Saulovi konec jeho vlády. V té době nechal vyhledat Davida a po zabití Goliáše z něj učiní vojevůdce. David dosahoval skvělých výsledků při svých taženích a byl oblíbencem lidí. Saul na něj žárlil a posílal ho do stále riskantnějších bojů. Pak už mu šel Saul otevřeně po krku a David se musel skrývat i mezi Pelištejci. S nimi pak také táhl do konečné bitvy proti Saulovi v pohoří Gilboa, kde Saul a jeho tři synové, včetně Davidova přítele Jonatana, zahynou. Jeho tělo pak Pelištejci vystavili v Bejt Še'anu. Po smrti Saula se králem stal jeho syn Iš-bošet.

Saul a čarodějnice z Endoru.

Saul se těsně před svou poslední bitvou dotazoval Boha, protože měl strach. Bůh mu však neodpovídal, proto vyhledal čarodějnici v Endoru, přestože sám dříve nechal vyhnat věštce a hadače ze země. Ta vyvolala proroka Samuela z mrtvých. Samuel se na Saula rozhněval a předpověděl mu smrt v bitvě. Saul zemřel bez Boží přízně, protože porušil zákon.

Saul (hebrejsky שָׁאוּל, "ŠA'UL", doslova „Vyžádaný“) byl první izraelský král, byl synem Kíše.. Králem byl 40 let (asi 1050–1010 př. n. l.).

Saül (,, "Šāʾūl", "Sha’ul", qui signifie « désiré » et qui se prononce en hébreu) est un personnage du Premier Livre de Samuel, qui fait partie de la Bible. Fils de Quish et petit-fils de Ner de la tribu de Benjamin et du clan de Matri, il est le premier roi des Israélites en Terre d'Israël.


Základní údaje.

V roce 2011 zaměstnávala skupina HeidelbergCement 52 526 lidí. Obrat skupiny dosáhl necelých 13 miliard € a vyrobeno bylo přibližně 88 milionů tun cementu, 254 milionů tun kameniva, 39 milionů krychlových metrů betonu a 9,5 milionů tun asfaltu.

Aktivity v České republice.

Skupina HeidelbergCement je v ČR zastoupena především společnostmi Českomoravský cement, Českomoravský beton, Českomoravský štěrk a VAPIS, které patří k největším domácím výrobcům cementu, betonu a kameniva.

Trvale udržitelný rozvoj.

HeidelbergCement Group deklaruje svůj zájmem o trvale udržitelný rozvoj a to jak v celosvětovém měřítku, tak v českém prostředí. Je členem Světové obchodní rady pro trvale udržitelný rozvoj (World Business Council for Sustainable Development). Svůj přístup staví na třech pilířích, kterými jsou: ekonomika, ekologie a sociální odpovědnost. Ty vycházejí z koncepce skupiny, kterou představuje program s názvem HeidelbergCement Sustainability Ambitions 2020.  V praxi se tak skupina HeidelbergCement snaží například o dialog a partnerství s obcemi v okolí svých provozoven a s nejrůznějšími občanskými organizacemi, o společenskou zodpovědnost vůči lidem žijícím poblíž, o ochranu životního prostředí a rekultivaci využívaných prostor nebo zvyšování bezpečnosti práce. Více informací o konkrétních programech a akcích je možno získat z oficiální zpráv skupiny.  Skupina HeidelbergCement je také patronem soutěže Quarry Life Award, která je určena studentům a vědeckým pracovníkům, jejichž úkolem je přihlásit do soutěže takový projekt, který přispěje k ochraně a podpoře biodiverzity lomů a pískoven a povede k posílení povědomí o biologické hodnotě těžebních prostor. Odehrává se v národních kolech (v současnosti v 18 zemích světa), přičemž 3 nejlepší projekty se dále účastní kola nadnárodního.  Mezi další projekty, kterými skupina HeidelbergCement v České republice podporuje ochranu přírody, patří například soutěž Města bez smogu. Ta se zaměřuje na studenty a absolventy a dává jim za úkol navrhnout betonový objekt, který by mohl být realizován s pomocí technologie TX Active, díky které dokáže beton čistit vzduch od výfukových plynů a jiných škodlivých látek.

Historie.

Nejdůležitější okamžiky v historii společnosti.  1873 – Johann Philipp Schifferdecker zakoupil tzv. „Bergheimer Mühle“ na řece Neckar v německém Heidelbergu a přeměnil jej ve výrobnu cementu. Podnik vystupuje pod názvem Portland-Cement-Werk Heidelberg AG.  1895 – Po požáru 4. února 1895 začíná výstavba nového výrobního závodu v městečku Leimen, asi 10 km jižněji od Heidelbergu. Už o rok později dosahuje roční výroba 80 000 tun cementu.  1901 – Sloučením s Mannheimer Portland-Cement-Fabrik AG včetně cementárny v Mainz-Weisenau došlo k vytvoření nové společnosti Portland-Cement-Werke Heidelberg und Mannheim AG.  1914 – Převzetí cementárny v Burglengenfeldu.  1918 – Spojením s realitní a stavební firmou Stuttgarter Immobilien- und Bau-Geschäft AG, jejíž součástí byla i cementárna v Schelklingenu získala firma název Portland-Cementwerke Heidelberg-Mannheim-Stuttgart AG.  1922 – Akvizice cementárny v Lengfurtu a o čtyři roky později i cementárny v Kiefersfeldenu.  1938 – Přejmenování společnosti na Portland-Zementwerke Heidelberg Aktiengesellschaft.  1977 – Převzetí amerického výrobce cementu, expandovaného jílu (keramzitu) a nábytku Lehigh Cement Company.  1978 – Změna názvu společnosti na Heidelberger Zement Aktiengesellschaft.  1990 – Po sjednocení Německa dochází v k významným investicím v oblasti výroby omítek, vápenopískových cihel, betonového zboží a kameniva především na území bývalého východního Německa. Došlo také k získání podílů v cementárnách Radotín a Králův Dvůr v České republice a Beremend a Vác v Maďarsku.  1993 – Převzetím většinového podílu v belgické společnosti S.A. Cimenteries CBR (tehdejšího vlastníka Cementárny a vápenky v Mokré) došlo k výraznému rozšíření aktivit mimo Německo.  1995 – Vstup na čínský trh prostřednictvím holdingu China Century Cement Ltd.  1999 – Navýšení podílu ve společnosti CBR na 100 %.  2006 – Vstup na trhy v Indii a Gruzii. Odkoupení většinového podílu v ruské společnosti Gurovo Beton, výrobci kameniva a betonových prefabrikátů.  2007 – Došlo k převzetí společnosti Hanson PLC. Tímto krokem se skupina HeidelbergCement stala největším světovým producentem kameniva. Byla odprodána skupina Maxit Group francouzskému výrobci stavebních materiálů Saint-Gobain.

HeidelbergCement AG je mezinárodní skupina, která spolu se svými dceřinými společnostmi patří mezi největší světové výrobce stavebních materiálů. Aktivity skupiny se odehrávají ve více než 40 zemích světa a jsou soustředěny na výrobu cementu, kameniva, transportního betonu a betonových výrobků.

HeidelbergCement (anciennement Heidelberger Zement) est une entreprise allemande dont le siège est à Heidelberg, dans le quartier Neuenheim. L'entreprise est le plus gros producteur allemand de ciment. À l'échelle mondiale, en termes de capacité de production, HeidelbergCement est le plus grand groupe cimentier (200 millions de tonnes/an) après le franco-suisse LafargeHolcim (340 millions de tonnes/an) et avant le mexicain Cemex (94 millions de tonnes/an). HeidelbergCement est cotée au MDAX.


Kompozice románu.

Kniha je rozdělena na čtyři části ("Nepravidelná rovnice", "From Russia with love", "Absurdní rovnice" a "Terminator mode"), dále se dělí na 32 kapitol plus prolog. Příběh se odehrává dva roky po první knize, od 16. prosince do 7. dubna v roce 2004, převážně ve Švédsku, ale i v Grenadě.

Děj.

Lisbeth Salanderová ukradla z účtu Hans-Erika Wennerströma (v předchozím díle křivě obvinil Blomkvista) 3 miliardy korun, tráví svůj čas cestováním, momentálně je v Grenadě, nechala si zvětšit prsa a se svým bývalým přítelem Mikaelem Blomkvistem odmítá jakkoliv komunikovat, také si nechala odstranit jedno ze svých tetování (přes celé záda má například vytetovaného draka), vosu, což byla její vzpomínka na časy, kdy se věnovala boxu. Ze zájmu studuje matematiku (velmi ji zaujala hlavně Fermatova věta). Vrací se zpět do Stockholmu, kupuje si větší byt a auto. Svůj starý byt věnuje své přítelkyni Mimmi (celým jménem Miriam Wu). Navštíví své blízké, Draga Armanského, její bývalý zaměstnavatel, ředitel Milton Security a svého bývalého poručníka, Holgera Palmera, který se po mrtvici léčí v rehabilitačním centru. Mikael Blomkvist, spolumajitel časopisu Milénium, se marně pokouší s Lisbeth spojit. Jeho příležitostná přítelkyně Harriet Vangerová (v předchozím díle byla pokládána za zavražděnou, Mikael ji však vypátral), pracuje v redakci Milénia. Mikael společně s Erikou Bergerovou započínají připravovat rozsáhlou reportáž o prostituci ve Švédsku. Nils Bjurman, Lisbethin poručník, který ji v předchozím díle znásilnil, ale Lisbeth se mu pomstila a nyní ho „drží v šachu“, se chce Lisbeth pomstít a vymanit se ze svízelné situace. Najímá si „Blonďatého obra“, který má Lisbeth zneškodnit. Dag Svenson, novinář Milénia, pracující na reportáži o prostituci (respektive o "obchodování s bílým masem") a jeho přítelkyně, kriminoložka Mia Bergmanová jsou zastřeleni. Mikael s Erikou vyšetřují vraždu svých kolegů. Zanedlouho je zastřelen i Nils Bjurman. Policie podezírá Lisbeth, protože na vražedné zbrani, která patřila Bjurmanovi, byly nalezeny její otisky prstů.  Lisbeth se „nabourá“ do počítače státního zástupce Richarda Ekströma a zjišťuje, že vynáší informace o případu médiím. Za Mikaelem přichází boxer Paolo Roberto a vypráví mu o Lisbethiných boxerských cvičení. Lisbeth Mikaelovi konečně zareaguje na jeden z mnoha Mikaelových e-mailů, ale stručně, jen mu poradí stopu: Zala.  „Blonďatý obr“ unesl Mimmi, chtěl s její pomocí zjistit, kde Lisbeth je, mučil ji, málem ji zabil, život jí zachránil až Paolo Roberto, který únos viděl a unášenou Mimmi sledoval. Mikael navštívil Gunnara Björcka, ten mu vypráví, že Zala je Alexander Zalaščenko (narozen roku 1940) pracoval pro ruskou špionážní službu, jeho mise ve Španělsku skončila neúspěchem. Neuposlechl rozkaz k návratu, uchýlil se do Švédska, kde mu Björck spolu s Bjurmanem dopomohli k „poklidnému“ životu. Nyní je Zalovi 65 let a při útoku přišel o nohu.) Později se Mikael dozvídá od Holgera Palmgrena, že Zalaščenko je Lisbethin otec, Lisbeth má dokonce i sestru, dvojče, Kamilu Salanderovou (Lisbeth se sestrou nikdy nevycházela, neviděly se už několik let). Lisbethina matka, Agneta, se s Zalaščenkem seznámila, když jí bylo sedmnáct, Zala se však projevil jako naprostý psychopat a Agnetu týral a bil. Když bylo Lisbeth dvanáct, poprvé se pokusila otce zabít, pobodala ho. Podruhé se pokusila ho upálit v autě, Zala s těžkými popáleninami přežil. Lisbeth skončila v psychiatrické léčebně.  Lisbeth vypátrala místo, kde se nachází její otec, vypravila se ho zabít, ale „Blonďatý obr“ ji objevil a zbil. Zala svou dceru zajal, ale odpovídal Lisbeth na její otázky. Lisbeth zjistila že, Daga, Miu i Bjurmana zabil „Blonďatý obr“ (Ronald Niedermann). Bjurman Zalovi zaplatil, aby Lisbeth zneškodnil. Ronald Niedermann je Lisbethin nevlastní bratr, Bjurmana zabil omylem, Daga a Miu, protože chtěli zveřejnit jejich nekalé obchody. Lisbeth se téměř podařilo uprchnout, ale otec ji postřelil a Ronald ji zaživa pohřbil. Polomrtvé Lisbeth se podařilo z hrobu vyhrabat, otci do nohy zaťala sekeru, Ronald je těžce raněný. Přijíždí Mikael, nalézá polomrtvou Lisbeth a volá na tísňovou linku.

Dívka, která si hrála s ohněm (: ) je detektivní román od švédského spisovatele Stiega Larssona. Vyšel v roce 2006, v češtině roku 2008 v překladu od Azity Haidarové. Román je druhým dílem trilogie "Milénium", předchozí díl: "Muži, kteří nenávidí ženy", následující díl: "Dívka, která kopla do vosího hnízda".

La Fille qui rêvait d'un bidon d'essence et d'une allumette (titre original : "") est le deuxième tome de la trilogie "Millénium", écrite par le Suédois Stieg Larsson et paru en 2005.


Objev Nového světa a katolická církev.

Katolická církev, římská kurie i samotný papež se již od počátku zajímali o zámořské objevy a vždy se snažili využít nově nalezených území k rozšiřování nejen katolické víry, ale i svého vlastního vlivu. Proto vcelku rychle zareagovala na úspěchy Kolumbových výprav a již. r. 1493 vydává papež Alexandr VII. bulu Piis Fidelium, kterou vysílá do Nového světa misionáře. S pokračující evangelizací karibských ostrovů se však zanedlouho ukazuje, že pouhé misie nemohou stačit a že je zapotřebí pevná organizační struktura, kterou může zaručit pouze církevní provincie v čele s arcibiskupem a biskupy.

Bula Illius fulciti a její odmítnutí ze strany Španělska.

Roku 1504 vydal papež Julius II. bulu pod názvem Illius fulciti, kterou zakládá novou církevní provincii pro zámořské oblasti. Touto bulou se ustavuje první arcibiskupství v Americe, a dále 2 podléhající biskupství. Jako sídlo arcibiskupa byla zvolena Yaguata, která byl zanedlouho přejmenován Španěly na Santo Domingo a nacházelo se na ostrově Hispaniola. Na tomto ostrově se nacházelo i jedno ze dvou podléhajících biskupství. Místo, kde bylo založeno, se původním jazykem nazývalo Magua, ale později bylo přejmenováno na Concepción de la Vega. Další biskupství nebylo založeno na Hispaniole, ale na nedalekém ostrově, nazvaném dnes Portoriko, a to na místě zvaném Bayuna, které bylo později rovněž přejmenováno a dnes se nazývá San Juan de Puerto Rico.

Vítězství španělské koruny a nová bula Pontifex Romanus.

Skutečnost, že by se na území, podléhající přímo španělské koruně, mohla ustanovit nezávislá církevní provincie, fakticky konkurující katolickému králi, vyvolala ostrý spor mezi ním a papežem. Papežská moc již v této době nemohla té španělské vůbec konkurovat, a tak byla bula Illius fulciti již v r. 1511 Juliem II. revidována, a to bulou novou, nazvanou “Pontifex Romanus”. Touto bulou přestalo být Santo Domingo sídlem arcibiskupa a všechna tři biskupství (Santo Domingo, Concepción de la Vega a San Juan de Puerto Rico) byla podřízena arcibiskupství v Seville.

První biskupové v Americe.

Díky této bule se do Ameriky konečně dostávají první biskupové. Františkán Francisco Garcia de Padilla, který byl již r. 1504 určen jako biskup v Bayuně, byl právě touto bulou vybrán jako první biskup v Santo Domingu. Zemřel však ještě před biskupským pomazáním, a tak byl na jeho místo vybrán Ital Alessandro Geraldini. Po pár letech skutečně do Ameriky připlul a r. 1516 se ujal svého úřadu. Od roku 1516 tak má Nový svět konečně církevní správu. Tento stav trval až do r. 1545, kdy papež Pavel III. povýšil bulou "Super Universas Orbis Ecclesias" biskupství v Santo Domingu na arcibiskupství. Ustanovením tohoto prvního arcibiskupství v Americe se konečně realizoval záměr papeže Julia II., vyjádřený r. 1504 v bule nazvané Illius fulciti.

Seznam prvních biskupů.

První tři biskupové těchto církevních provincií byli:  Pedro Francisco Suárez de Deza - biskup v Concepción de la Vega (v roce 1504 jmenován do Yaguaty)  Alonso Manso - biskup v San Juan (v roce 1504 jmenován do Maguy)  Alessandro Geraldini - biskup v Santo Domingu

Pontifex Romanus byla papežská bula vydaná papežem Juliem II. 8. srpna 1511 v Římě. Tato bula revidovala předchozí bulu, vydanou r. 1504 pod názvem Illius fulciti, rušila arcibiskupství v Santo Domingu, které se touto bulou mění v pouhé biskupství a tak jako další 2 biskupství v Karibiku je podřízeno arcibiskupství v Seville.

La Bulle pontificale fulminée le 8 août par Jules II crée les trois évêchés de Santo-Domingo, de la Vega à Hispaniola et de San Juan de Porto Rico, premiers évêchés d’Amérique.


Život a dílo.

Narodil se v Dartmouthu v Massachusetts a absolvoval Bostonskou univerzitu s magisterským titulem a obor žurnalistiky a masové komunikace na Kansaské státní univerzitě.  Pracoval jako fotograf Bílého domu pro prezidenta Ronalda Reagana od června 1983 až do roku 1989, kdy Reagan Bílý dům opustil. Ve Washingtonu pracoval deset let jako fotograf pro Chicago Tribune. V červnu 2004 se stal oficiálním fotografem státního pohřbu Ronalda Reagana.  Souza se s Obamou poprvé setkal v Senátu v roce 2005, kde dokumentoval jeho první rok, cestoval s ním na mnoha zahraničních cestách včetně Keni, Jižní Afriky a Ruska. V červenci 2008 zveřejnil Souza své nejlepší fotografie v bestselleru "The Rise of Barack Obama".  V květnu 2009 Souza začal používat Flickr jako oficiální kanál pro vydávání fotografií z Bílého domu. Fotografie byly původně vydávány s licencí Creative Commons Attribution, která vyžaduje uvedení fotografa. Flickr později vytvořil novou licenci, která je označována jako United States Government Work (dílo vlády USA) a která není omezena autorskými právy. Fotografie jsou vydávány s následujícím prohlášením: „Tyto fotografie jsou k dispozici pouze ke zveřejnění informační zprávy... nebo pro osobní potřebu... Fotografie nesmí být v žádném případě manipulovány a nesmí být použity v obchodních nebo politických materiálech, inzerátech, e-mailech, produktech, propagačních akcích, které nemají schválení nebo potvrzení předsedy, prezidentovy rodiny nebo Bílého domu.“  Jeho nejznámějším dílem pod administrativou Obamy je fotografie "Situation Room". Je na ní zobrazen prezident Obama, viceprezident Biden a členové národní bezpečnosti při sledování živě přenášené operace Navy SEALs „Neptunovo kopí“, při níž byl 2. května 2011 zabit Usáma bin Ládin.  Souza také pracoval na volné noze pro National Geographic a časopis "Life". Po teroristických útocích 11. září 2001 byl jedním z prvních fotožurnalistů, kteří dokumentovali válku v Afghánistánu a pád Kábulu.  Byl asistentem fotožurnalistiky na Univerzitě v Ohiu než byl požádán, aby se stal od 4. ledna 2009 oficiálním fotografem Baracka Obamy.  Tisíce jeho snímků spadají do kategorie public domain a jsou k dispozici na úložišti obrázků Wikimedia Commons.

Pete Souza (* 31. prosince 1954) je americký fotoreportér a bývalý hlavní oficiální fotograf Bílého domu a prezidenta Baracka Obamy v letech 2009 – 2017.

Pete Souza, né le à Dartmouth (Massachusetts), est un photojournaliste américain. Il est photographe en chef de la Maison-Blanche durant les mandats de Ronald Reagan et Barack Obama.


Vznik a vývoj.

Začátkem roku 1945 se RLM (říšské ministerstvo letectví) dostalo do kontaktu se spojeneckými návrhy proudových letadel. Museli čelit strojům Gloster Meteor a tak (konečně) zastavili vývoj bombardérů a stíhacích bombardérů a pokračovalo se jen v návrzích proudových stíhaček, které by nahradily Me 262 a He 162.  Výsledkem byla série návrhů pokročilých letadel se šípovitými křídly pro lepší vlastnosti při nadzvukovém letu. Někteří inženýři navrhli bezocasá nadzvuková letadla (ale tehdy nevěděli, že bezocasá letadla měla při nadzvukové rychlosti velké problémy - to se ukázalo u amerického X-4 Bantam), jiní dokonce navrhli létající křídla či ornitoptéry. Největší šanci měl návrh profesora Kurta Tanka pod označením „Huckebein“ (posměváček, komik, který dělá druhým zle), také byl známý jako "Projekt V" (některé prameny uvádějí Projekt VI); ve firmě Focke-Wulf byl označovaný jako Návrh II.  Vývoj začal začátkem roku 1942 jako projekt V/ VI, kdy inženýr Hans Multhopp shromáždil konstrukční skupinu a začal navrhovat novou stíhačku založenou na studiích proudových stíhaček firmy Focke-Wulf. Multhopp pochopil, že tyto stroje neměly šanci uspět, protože nebyly schopny překonat zvukovou bariéru. Plánovalo se použít vylepšené proudové motory Heinkel HeS 011, i když první prototypy měly být poháněné ještě motory Jumo 004B. Uvažovalo se i o použití pomocných startovacích raketových motorů umístěných pod křídly s časem hoření 200 sekund. Křídla měla mít šípovitost 40° a být namontována ve středu trupu, oproti jiným návrhům dost daleko.  Původní návrh počítal s použitím ocasu tvaru T s hlavním vertikálním stabilizátorem a poddimenzovaným horizontálním stabilizátorem. Vertikální ocas měl šípovitost 60° a horizontální plochy měly tvar písmena V. Projekt však doprovázelo mnoho problémů, hlavně se stabilitou. Z tohoto důvodu se práce začala soustřeďovat na jiné projekty. I když RLM projekt zastavilo, později v něm nařídilo pokračovat.  Ta 183 měl krátký trup. Nasávací otvor se nalézal v nose letadla a přecházel pod kokpitem do motoru. Kokpit byl přetlakový a měl tvar skleněné bubliny, což dávalo pilotovi výborný rozhled. Hlavní výzbroj měly tvořit 4 kanóny MK 108 ráže 30 mm umístěné okolo nasávacího otvoru v nose. Stroj mohl nést i 500 kg bomb.  Multhoppův tým představil druhou verzi, Návrh III a upravený Návrh II. Upravený Návrh II měl trochu jiný tvar křídel a upravený podvozek, takže rozdíly velké nebyly. Návrh III měl šípovitost křídel 32° a kokpit s křídly byly posunuty víc dozadu. Také došlo k úpravám ocasu. Tato verze vypadala "konvenčněji", ale i tučně, protože byla krátká.  Druhý z těchto návrhů byl velením Luftwaffe oficiálně objednaný pro další zkoušky koncem roku 1944. 28. února 1945 nakonec vybrali z více projektů přepadových stíhaček stroj "Junkers EF128", tým firmy Focke-Wulf skončil v soutěži druhý. Nakonec však během posledních dvou týdnů války komise v Bad Eilsen změnila názor a potvrdila, že "Huckebein" byl přece jen lepší konstrukcí. Kurtu Tankovi okamžitě přikázali, aby připravil výrobu. Plánované výkony stroje byly 1 000 km/h rychlost v 7 000 metrech. Předpokládaná výroba měla být 300 letadel za měsíc, přičemž na každé letadlo by bylo potřeba 2 500 hodin práce.  Bylo postaveno 16 prototypů, zkoušely se různé tvary ocasu. Z testovacích strojů měly být V1 až V3 poháněné motorem Jumo 004B, dokud by nepřišla zásilka motorů HeS 011. Ta 183 V4 až V14 byly prototypy nulté série a V15 a V16 byly používané pro statické testy. První let se měl konat v květnu roku 1945, ale 8. dubna továrnu obsadili Britové. Nicméně, do konce války se nezačalo se stavbou ani jednoho prototypu.

Vliv.

Některé zdroje uvádějí, že známý sovětský stroj, MiG-15 byl Ta 183 minimálně inspirován, protože Sověti se zmocnili plánů prototypu Ta 183 a v SSSR bylo značně praktikováno reverzní inženýrství. MiG-15 má některé povrchové podobnosti s Ta 183, ale jeho stavba je rozdílná, detaily a rozměry jsou také jiné. Za relativně zásadní lze považovat i rozdíl v použitých materiálech - duralumin D-16T MiGu-15 je všemi vlastnostmi zcela nepodobný dřevu a překližce použitým ke konstrukci a potahu křídel a ocasních ploch Ta 183. Nicméně tvarově podobné jsou ocasní plochy, kapkovitý překryt kabiny, nasávací otvor v přídi a umístění zbraní okolo přídě, což však bylo v té době běžné (podobně vypadaly i americké F-84, francouzské Dassault Ouragan a Mystère, či švédský Tunnan). Detailní popis vývoje stíhačky MiG-15 byl publikován ruským historikem Jefimem Gordonem, který vyvrací jakékoliv spojení s Ta 183 a ukazuje, že MiG 15 byl úplně jiný návrh. MiG-15 měl šípovitá křídla proto, že se sovětští konstruktéři chtěli údajně odlišit od západních návrhů. Tyto návrhy spíše vycházely z "více domácího" vývoje letounu MiG I-270 (který byl vyroben podle plánů další německé stíhačky Me 263)  Po válce Kurt Tank, který byl v exilu v Argentině, pokračoval v projektu Ta 183 pod názvem IAe Pulqui II. Tato verze měla z neznámých důvodů křídla namontována výš, což vedlo k problémům při letu ve strmém úhlu. Tyto problémy byly řešitelné a tak se plánovala upravená verze, která měla problémy vyřešit. Nicméně finanční krize v roce 1953 a pád Juana Peróna v roce 1955 znamenaly definitivní konec.  Po konci války byl Multhopp v rámci operace Paperclip odvezen do USA, kde pokračoval ve vývoji letadel. Tam se podílel např. na strojích F-86 a F-84F, oba se šípovitými křídly. Další letadlo ovlivněné Ta 183 byl Saab 29 Tunnan. Konstruktéři ze Saabu dostali německou dokumentaci o šípovitých křídlech díky Švýcarům. To znamenalo začátek vývoje vynikajícího švédského letadla Tunnan, které sloužilo až do 70. let.

Focke- Wulf Ta 183 Huckebein (také Focke-Wulf Jäger-Projekt VI) byl projekt německé proudové stíhačky z období druhé světové války. Měl se stát následníkem stíhačky Me 262 a jiných proudových letadel. Vývoj se do konce války nedostal dál, než k testům v aerodynamických tunelech, ale po válce ovlivnil některé konstrukce a na základě tohoto návrhu byl postaven stroj FMA Pulqui II.

Le Focke-Wulf Ta 183 Huckebein est un prototype de chasseur-intercepteur à réaction allemand développé entre 1942 et 1945. Il n'a jamais volé pendant la Seconde Guerre mondiale mais il a inspiré de nombreux chasseurs de l'après guerre. Le chasseur argentin IAe Pulqui II a ainsi été également conçu par Kurt Tank et constitue l'aboutissement du projet "Huckebein".


Životopis.

Ginnifer se narodila v Memphisu v Tennessee. Její matka Linda pracovala pro FedEx a Apple a její otec Tim Goodwin vlastnil nahrávací studio. Její mladší sestra Melissa Goodwin pracuje jako animátorka na show jako například Robot Chicken, do kterého samotná Ginnifer propůjčila svůj hlas. V roce 1996 odmaturovala na Lausanne Collegiete School a později po dobu jednoho roku navštěvovala Hanover College, ale titul v umění získala na Bostonské univerzitě. Po získání titulu studovala v Anglii v Shakespearském institutu s Národní Shakespearskou společností.

Kariéra.

Ve filmu a v televizi účinkuje od roku 2000, kde se poprvé objevila v televizním seriálu "Ed", v hraném filmu si poprvé zahrála větší roli ve snímu "Úsměv Mony Lisy", kde hrála vysokoškolskou studentku Conni Bakerovou, kterou vyučuje Katherine Ann Watson (Julia Robertsová). Ve snímku "Single Man" si zahrála s Julianne Moore a Colinem Firthem. V roce 2004 si hahrála hrála 1. manželku Johnyho Cashe Vivian ve snímku "Walk the Line".  V únoru 2009 vyšel film "Až tak moc tě nežere", ve kterém si Ginnifer zahrála roli Gigi. Za roli obdržela nominaci na People's Choice Awards. V dubnu 2009 začala nahrávat film "Ramona", ve kterém hraje tetu Beu.  V roce 2011 získala jednu z hlavních rolí v seriálu stanice ABC "Bylo, nebylo". V seriálu hrála Sněhurku a Mary Margaret.  V roce 2019 se objevila v seriálu The Twilight Zone a Heartstrings a také získala hlavní roli Beth Ann v seriálu "Why Women Kill".

Osobní život.

Ginnifer chodila s hercem Chrisem Klainem, se kterým se rozešla v roce 2008. Později začala chodit s hercem Joeym Kernem, se kterým se v prosinci 2010 zasnoubila. V květnu 2011 zásnuby odvolali. Na podzim roku 2011 začala chodit s hercem ze seriálu "Bylo, nebylo" Joshem Dallasem. Pár se v říjnu 2013 zasnoubil a 12. dubna 2014 v Kalifornii uzavřeli sňatek. Mají dva syny, jeden se narodil v roce 2014 a druhý 2016.

Ginnifer Michelle Goodwin, rodným jménem Jennifer Michelle Goodwin, přezdívaná Gigi (* 22. května 1978, Memphis, Tennessee, USA) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolí Margene Heffman v seriálu stanice HBO "Velká láska" a dále za role ve filmech "Úsměv Mony Lisy" (2003), "Walk the Line" (2005), "Až tak moc tě nežere" (2009), "Ramona a Beezus" (2010) a "Tvůj snoubenec, můj milenec" (2011). Během let 2011 až 2018 hrála hlavní roli v seriálu stanice ABC "Bylo, nebylo". Také propůjčila svůj hlas v roce 2016 disney filmu "" (2016).

Ginnifer Goodwin, née Jennifer Michelle Goodwin le à Memphis, Tennessee (États-Unis), est une actrice américaine. Elle est révélée par son interprétation de la délicate Margene Heffman dans la série dramatique "Big Love" (2006-2010). Elle confirme commercialement en incarnant Blanche-Neige dans la série fantastique "Once Upon a Time" (2011-2018).


Historie.

Ve 12. století vznikla "Universitas magistrorum et scholarium" (Obec učitelů a žáků), což byla původně teologická škola při Notre Dame, které roku 1200 král Filip II. August přiznal právo, aby její členové byli pod jurisdikcí práva církevního a nikoliv civilního. Smyslem tohoto opatření bylo, aby studenti, kteří nebyli někdy vnímáni obyvatelstvem pozitivně, byli ochráněni před jejich bezpečnostním aparátem. Zpočátku spíše stavovská než vědecká instituce byla tedy podřízena pravomoci církve. Univerzitu uznal papež Inocenc III. ve své bule v roce 1215, kterou potvrdil Řehoř IX. v roce 1231. Univerzita byla rozdělena do čtyř fakult – svobodných umění (tzv. artistická fakulta), teologické, právnické a lékařské.  Rektor univerzity byl volen členy fakulty svobodných umění. Předsedal akademickému senátu, který zasedal vždy první sobotu v měsíci. Senát (tribunál) tvořili děkani teologické, právnické a lékařské fakulty a čtyři zástupci čtyř národů, které tvořily fakultu svobodných umění (národ francouzský, normandský, pikardský a anglický, po stoleté válce přeměněný na německý). Senát soudil všechny spory mezi členy univerzity.  Volby rektora a zasedání akademického senátu se konaly v kostele Saint-Julien-le-Pauvre až do jeho vyplenění v roce 1524. Od 13. století se začaly zakládat koleje, které měly umožnit studentům levné bydlení v drahé Paříži. Nejslavnější byla Collège de Sorbonne pro budoucí teology. Vznikly i koleje podle jednotlivých zemí, ze kterých do Paříže přicházeli studenti, např. Dánská kolej ("Collège de Danemark"), Skotská ("Collège des Écossais"), Lombardská ("Collège des Lombards"), Německá ("Collège des Allemands") a mnoho dalších. V těchto kolejích rovněž probíhala výuka. Koleje spravovaly náboženské nadace a řády, po nichž se rovněž některé nazývaly - Premonstrátská kolej ("Collège de Prémontré"), Augustiniánská ("Collège des Augustins"), Clunyjská ("Collège de Cluny"), kolej sv. Barbory ("Collège Sainte-Barbe") apod. Samotná univerzita neměla žádnou vlastní budovu.  Všechny koleje vznikaly na levém břehu Seiny, kde se vytvořila univerzitní čtvrť, jejíž jméno bylo odvozeno od faktu, že společným jazykem studentů a profesorů byla latina - Latinská čtvrť.  K nejvýznamnějším učencům, kteří na středověké univerzitě působili, patřili Albert Veliký, sv. Bonaventura, Tomáš Akvinský nebo Boethius z Dácie.  Pařížská univerzita se ve středověku stala významnou autoritou v oblasti církevního práva. Její učenci vyřešili problematiku zdanění beneficií Svatým stolcem a sehráli významnou roli během papežského schizmatu v letech 1378-1417. Univerzitní kancléř Jean de Gerson předsedal v letech 1414-1418 Kostnickému koncilu. Během stoleté války stála univerzita na straně Angličanů a Burgunďanů a v roce 1431 schválila popravu Johanky z Arku.  Od 15. století moc univerzity pozvolna upadala. Karel VII. v roce 1446 zahrnul univerzitu do jurisdikce pařížského parlamentu, což vedlo ke studentským nepokojům, kterých se účastnil i básník François Villon. Univerzita byla proti tzv. boloňskému konkordátu, který v roce 1516 podepsal František I., a který dával králi možnost kontrolovat přístup k velkým beneficiím. Založení Collège de France v roce 1530 a příchod jezuitů do Francie v polovině 16. století přinesly univerzitě konkurenci ve vzdělávání. V roce 1600 Jindřich IV. zrušil privilegia univerzity. Po nezávislosti během Frondy se univerzita podřídila Ludvíkovi XIV. Odsoudila Descartesovy myšlenky a později i filozofy osvícenství. Takže zatímco absolutismus a osvícenství byly v jiných zemích impulsem pro zakládání nových univerzit, ve Francii vývoj vedl k uzavření univerzity během Francouzské revoluce v roce 1793, neboť bylo deklarováno, že vzdělávací systém je záležitost celého národa a ne několika škol. Již v roce 1791 byl rektor jmenován pařížskou obcí a nikoliv univerzitou, v roce 1792 byl zrušen akademický senát a teologická fakulta a 15. září následujícího roku Národní konvent zrušil všechny koleje a fakulty na celém území Francie. Konvent rozhodl nahradit výuku starých univerzit novou soustavou středních a vysokých škol, kterým předcházely základní školy.  Napoleon Bonaparte v roce 1806 vytvořil akademii, která převzala funkce bývalé univerzity. Měla filozofickou fakultu, fakultu věd a katolickou teologickou fakultu, které sídlily na Sorbonně a dále lékařskou a právnickou fakultu.  Během Třetí republiky na konci 19. století byly strženy staré barokní budovy Sorbonny a nahrazeny novými, neoklasicistními, které jsou využívány dodnes. Z původních staveb zůstala především kaple sv. Uršuly s hrobem kardinála Richelieu.  V roce 1885 byl upraven status akademie, zákon ze dne 28. dubna 1893 jí udělil právní subjektivitu a 10. července 1896 byla obnovena Pařížská univerzita. Tvořily ji fakulta věd, filozofická fakulta, právnická fakulta, lékařská fakulta, evangelická teologická fakulta (založena v roce 1877, transformována jako svobodná fakulta v roce 1905) a Vysoká škola farmacie. Byla slavnostně otevřena 19. listopadu 1896 prezidentem Félixem Faurem.  V prvním desetiletí 20. století vzniklo mnoho nových univerzitních institucí jako Geografický ústav nebo Ústav umění a archeologie. V roce 1914 měla univerzita 17.308 studentů, v roce 1956 jich bylo již 64.151. V 60. letech fakulta věd opustila Sorbonnu a a přestěhovala se do nového Kampusu Jussieu.

Rozdělení po roce 1968.

Po studentských nepokojích v roce 1968 byl přijat nový vysokoškolský zákon, který reformoval Pařížskou univerzitu. Od 1. ledna 1971 tak byla původní univerzita zrušena a rozdělena do 13 samostatných univerzit. Sedm z nich stále sídlí v Latinské čtvrti. Zbývající v jiných částech města, některé dokonce za jeho hranicemi. Jednotlivé univerzity nesou jednotný název "„Univerzita Paříž“" doplněný římskou číslovkou a dalším upřesňujícím názvem.

Pařížská univerzita ("Université de Paris") je dnes historický termín, který označuje starobylou univerzitu v Paříži. Byla jednou z nejstarších a nejvýznamnějších evropských univerzit a zastřešovala několik akademických fakult a kolejí, z nichž nejvýznamnější byla Sorbonna. Její název se také stal synonymem pro Pařížskou univerzitu. Vznikla ve středověku jako centrum scholastiky. Za Velké francouzské revoluce byla zrušena a nahrazena specializovanými vysokými školami, po sto letech na konci 19. století byla obnovena, ale po studentských nepokojích v roce 1968 opět zanikla. V roce 1970 byla na základě nového vysokoškolského zákona zrušena a od 1. ledna 1971 rozdělena do třinácti samostatných univerzit, z nichž některé se nacházejí i na území mimo města Paříže.

La nouvelle université de Paris fut créée en 1896 comme regroupement de la faculté des sciences, de la faculté des lettres, de la faculté de droit, de la faculté de médecine, de la faculté de théologie protestante et de l’École supérieure de pharmacie. Elle fut dissoute fin 1970 pour laisser place à treize universités indépendantes.


Hlavní teze.

V roce 1893 v Chicagu na sjezdu Americké dějepisné společnosti spojeném s oslavami 400 let objevení Ameriky mladý historik z Wisconsinské univerzity, F. J. Turner, přečetl svůj nejvýznamnější esej "Význam hranice v amerických dějinách" (angl. "The Significance of the Frontier in American History"), který obsahoval následující myšlenky:

Původ teorie.

Teorie hranice byla dovršením některých starších myšlenek. Například již filozof Hegel ve své "Filosofii dějin" vyslovil domněnku, že západní oblast USA zmenšuje hlavní příčiny občanské nespokojenosti, neboť každý, kdo není spokojen s vládou, může odejít na území, kam její moc ještě nesahá. Historik Tocqueville se zase domníval, že Američané vidí sami sebe jako podmanitele přírody a osídlovatele pustin a tato vize je patrná v jednání každého z nich, i když se něčeho takového nikdy neúčastnil.  V roce 1890 americká komise pro sčítání lidu prohlásila, že již nelze určit souvislou hranici mezi osídlenou a neosídlenou oblastí. V téže době zasáhla USA zemědělská krize, za kterou vzápětí následovala všeobecná hospodářská deprese. Ekonom Walker v roce 1892 napsal, že Ameriku čekají dělnické bouře, podobné těm v Evropě, protože už tu není panenská půda, která by Ameriku ochránila před sociálními konflikty tím, že nasytí sociálně slabé. Turner byl též zastáncem darwinismu a fascinován teorií vývoje lidské společnosti v postupných vývojových fázích.

Ohlas a kritika.

Turnerův pohled na americké dějiny se stal velmi populární. Některé jeho eseje se brzy začaly používat při výuce i na jiných univerzitách (Princeton, Chicago, aj.). O Turnera se ucházela vedení předních univerzit a o jeho práce přední vydavatelství. Turner nakonec odešel učit na Harvard a později se stal prezidentem Americké dějepisné společnosti. Kolekce Turnerových esejů pod názvem "The Significance of Sections in American History" získala v roce 1933 (posmrtně) Pulitzerovu cenu v kategorii historie.  Jeho teorie byla tak rychle přijata zejména proto, že spolu s díly slavných spisovatelů (Cooper, Twain), vytvářela příjemné sebenazírání Američanů a současně posloužila jako argumentace zastáncům imperialismu a expanze s tím, že po vyčerpání vnitřní kolonizace potřebuje Amerika nové příležitosti v zámoří, kde by si vytvořila novou Hranici a nové hraničáře. Nastala tzv. „éra pokroku“ (1900-1917) charakteristická dobýváním nových území (Filipíny, Portoriko, atd.). Vliv teorie hranice tím neskončil: během éry New Dealu se konzervativní politici a byznysmeni často dovolávali dědictví hranice. Také prezident Kennedy ve svých projevech sliboval Američanům „novou hranici“, která otevře Americe nové možnosti (tuto novou hranici měl vytvořit především americký vesmírný program).  Kritika vyčítala Turnerovým esejům vágní a příliš zobecňující formulace, opakování dobových klišé, populismus a sentimentální patriotismus. Dále kritici upozorňují, že „svobodná (neosídlená) země“ je od základu fikcí, neboť v ní žili tisíce Indiánů; že svobodný život v pohraničí byl spíše důsledkem než příčinou amerického liberalismu a demokracie, a že Západ dobývaly a hranice civilizace posunovaly zejména velké železniční společnosti se sídlem na atlantickém pobřeží USA, nikoliv osadníci, a dokonce i hrdinové westernové mytologie, kovbojové, byli vlastně zaměstnanci společností mnohdy ovládaných evropským kapitálem. Tyto kritické hlasy ovšem byly v americké společnosti převážně přehlíženy.

Teorie hranice (angl. Frontier Thesis) je teorie zformulovaná americkým historikem Frederickem J. Turnerem, podle níž se „typické povahové vlastnosti“ amerického národa utvořily v americkém pohraničí, to jest na Divokém západě.

La Frontière ("the Frontier") est la ligne marquant la zone limite de l'implantation des populations d'origine européenne dans le contexte de la conquête de l'Ouest. Elle est l'un des concepts historiques majeurs des États-Unis.


Historie.

V únoru 1980 začal Mark R. Hughes prodávat z kufru svého auta produkt pro regulaci hmotnosti, který byl znám jako Formula 1. Hughes často říkal, že myšlenka tohoto produktu a programu na regulaci hmotnosti vycházela ze příběhu jeho matky, která se snažila o udržení váhy, a jejíž předčasná smrt byla způsobena nevyváženou stravou a nesprávnému přístupu k hubnutí. Podle jedné internetové stránky, a nahrávky ze semináře Marka R. Hughese, bylo cílem HLF změnit stravovací návyky lidí po celém světě. Prvním produktem byl tedy proteinový koktejl Formula 1, který pomáhal lidem změnit jejich hmotnost. Hughes založil svou společnost na modelu přímého prodeje, přesněji multi-level marketingu. V roce 1982 společnost HLF obdržela od Úřadu pro kontrolu potraviny a léčiva stížnost pro klamná tvrzení o účincích produktů HLF. V důsledku této stížností společnost upravila své složení výrobků a přeformulovala popis výrobku.  Kanadské Ministerstvo spravedlnosti podalo v roce 1984 na společnost trestní oznámení za zavádějící zdravotní tvrzení v reklamě.  Do roku 1985 byla společnost považována časopisem "Inc." za nejrychleji rostoucí soukromou společnost v Americe. Zejména poté, co její tržby za posledních pět let vzrostly z 386 tisíc dolarů na 423 milionů dolarů. Ten stejný rok, Kalifornský generální prokurátor zažaloval společnost za klamná tvrzení o účinnosti svých produktů. V důsledku žaloby společnost zaznamenala pokles tržeb a v květnu 1985 byla nucena propustit téměř 800 zaměstnanců. Společnost se dohodla na vyrovnání ve výši 850.000 dolarů, bez přiznání protiprávního jednání, a zastavila prodej dvou výrobků.  V roce 1986 se společnost HLF stala veřejně obchodovanou společností, její akcie byly obchodovatelné na burze NASDAQ pod zkratkou HLF. Došlo k přejmenování společnosti na Herbalife International Inc. V důsledku negativní publicity z předchozího soudního procesu společnost vygenerovala ztrátu ve výši 3 miliónu dolarů.  V roce 1988 společnost rozšířila svou působnost do Japonska, Španělska, Nového Zélandu, Izraele a Mexika. V roce 1991 měla HLF celosvětový prodej ve výši 191 milionů dolarů. V roce 1993 vydala společnost druhou emisi akcií ve výši pěti milionů kusů. V roce 1995 společnost uvedla na trh kosmetickou řadu osobní péče, která zahrnovala mimo jiné také vůně a přípravky na čištění obličeje. V roce 1996 společnost rozšířila svou působnost do 32 zemí. Polovinu celkových tržeb představoval mezinárodní prodej. V roce 1997 byla společnost žalována u občanského soudu dvěma bývalými distributory za srážku v provizích.  V roce 1999 se Mark Hughes pokusil převzít zpět kontrolu nad společností nákupem akciím, když tvrdil, že Wall Street znehodnocuje hodnotu společnosti. Správní rada schválila nabídku na odkup, akcionáři společnosti podali proti firmě žalobu, protože se domnívali, že cena akcií, kterou jim správní rada nabídla, byla neadekvátní. Hughes nakonec upustil od převzetí společnosti a urovnal s akcionáři vztahy. Dne 20. května 2000 Mark Hughes zemřel ve věku 44 let. Po jeho smrti, až do října 2001 vedl společnost Christopher Pair.  V polovině roku 2000 společnost modernizovala svá výrobní zařízení, vlastní výroba představovala 60%. Došlo ke změněně způsobu prodeje výrobků distributorům.  V roce 2002 byla společnost HLF koupena za 685 milionů dolarů dvěma společnostmi J.H. Whitney & Company a Golden Gate Capital. Současně byl z produktů odstraněn efedrin rostlinného původu, poté co byl tento preparát zakázán v několika státech v USA. V dubnu 2003 nastoupil do vedení Michael O. Johnson, jako generální ředitel. Před HLF byl 17 let ve vedení společnosti The Walt Disney Company. 16. prosince 2004 byla vydána první emise akcí na burze NYSE. Jednalo se o emisi 14 500 000 základních akcií v hodnotě 14 dolarů na akcii V roce 2004 by oznámeny celosvětové tržby ve výši 1,3 miliardy dolarů  Dne 9. dubna 2013 byla ukončena smlouva s dlouhodobým auditorem společnosti, se společností KPMG, když došlo k zjištění, že auditoři během hry golfu poskytují informace třetím stranám. Mimo informací o HLF, došlo také k prozrazení interních údajů o společnosti Skechers a několika dalších. Novou auditorskou společností se 21. května 2013 stala společnost PricewaterhouseCoopers.  V březnu 2014 byla společnost HLF vyšetřována Federální obchodní komisí USA a státem Illinois. Dne 7. května 2014 společnost oznámila, že uzavřela dohodu s Bank of America Merrill Lynch o zpětném odkupu svých akcií ve výši 266 milionů dolarů. V červenci 2016 HLF uzavřela dohodu s FTC. Součásti dohody byla změna obchodního modelu a úhrada 200 milionů dolarů svým distributorům.  V listopadu 2016 společnost oznámila, že výkonný ředitel společnosti Richard Goudis převzal pozici generálního ředitele, s účinností od června 2017 a Michael O. Johnson přejde do představenstva. V srpnu 2017 společnost oznámila, že odkoupí své akcie v hodnotě až 600 milionů dolarů. Dne 25. dubna 2018 společnost HLF oznámila, že změnila své jméno z Herbalife Ltd. na Herbalife Nutrition Ltd., společnost také oznámila, že její akcionáři schválili sloučení dvou akcií na jednu.

Sponzorství.

Sport.

Společnost HLF sponzoroval od roku 2007 Francouzský mužský národní volejbalový tým a fotbalový klub Los Angeles Galaxy. Od roku 2013 sponzorovala Cristiana Ronalda. V letech 2010 až 2013 sponzorovala FC Barcelona a Lionela Messiho. HLF od roku 2012 sponzorovala basketbalový klub CB Gran Canaria.

Herbalife Nutrition Foundation a program Casa Herbalife.

HLF podporuje charitativní organizace skrze svou nadaci Herbalife Nutrition Foundation (HNF). Tato nadace je neziskovou organizací. Skrze program Casa Herbalife poskytuje ročně přes 2,6 milionů dolarů na financování a dobrovolnickou činnost více než 130 organizacím po celém světě. Příklady podporovaných projektů:  Nadace HNF spolu s HLF darovala 400 000 dolarů Americkému Červenému kříži na pomoc obětem hurikánů Katrina, Rita a Sandy. Červený kříž využil tohoto daru k zakoupení potravin, poskytnutí přístřeší, naléhavou finanční podporu, na zdravotnické služby jak v oblasti přímého fyzického ošetření, tak v případě psychické podpory. Vybrané prostředky byly poskytnuty organizacím: Save the Children a SOS Children's Villages.

Produkty.

K základním produktům HLF patří od vzniku společnosti potravinové doplňky zvláštní výživy se zaměřením na redukci hmotnosti a proteinové koktejly. Postupně byla nabídka rozšířena o: proteinové tyčinky, čaje, aloe drinky, vitamíny a doplňky pro sport se zaměřením na hydrataci, doplnění energie a kosmetické výrobky.  Původním produktem společnosti byl proteinový koktejl Formule 1, jako náhrada jídla na bázi sóji. Produkt debutoval v roce 1980 a v roce 2015 byl nejprodávanějším produktem společnosti, s téměř 30% celkových tržeb. Některé produkty jsou vyráběny jako vegetariánské, košer, bez alergenů, nebo halal.  Produkty společnosti HLF jsou vyráběny v pěti výrobních závodech společnosti v USA, v Číně a u partnerských společností. Výrobní proces společnosti je založen na strategii „od osiva ke konzumaci“, kterou společnost zahájila v roce 2010 a umožňuje jí sledovat, kde se pěstují, ev.. vznikají jednotlivé složky pro jejich produkty. Od roku 2013 společnost provozuje plantáže v Čchang-ša, odkud získává značnou část rostlinných surovin. V tomto zařízení se vyrábí rostlinné extrakty, včetně čajů, guarany, heřmánku, brokolice a borůvek, které jsou využívány v mnoha produktech. Před zpracováním extraktů dojde k jejich evidenci v botanickém identifikačním programu a během výrobního procesu se pak také několikrát testují. Zpracované suroviny ze zařízení jsou využívány ve všech výrobních závodech společnosti i také výrobních závodech jejích partnerů. Od roku 2015 bylo 58 procent produktů společnosti vyrobeno ve výrobních společnostech patřících pod HLF.  V Číně se výrobní závody nacházejí v Su-čou, Nankingu. V USA má společnost výrobní závody v Lake Forest v Kalifornii a Winston-Salem v Severní Karolíně.  Tvrzení společnosti HLF o zdravotních přínosech plynoucí z jejích produktů, se setkaly s kontrolou ze strany lékařské komunity, spotřebitelů a vládních agentur.  V roce 2008 byla HLF žalována poté, co laboratorní testy ukázaly, že hladiny olova byla v některých produktech vyšší, než povolují zákony státu Kalifornie a mohly by vést při dlouhodbé konzumaci k onemocnění jater. Společnost si objednala vlastní laboratorní testy a zjistila, že tyto výrobky neobsahují tak vysoké množství olova, které by vyžadovalo zvláštní označení.

Poradní sbor pro výživu.

HLF má vlastní Poradní sbor pro výživu (Nutrition Advisory Board, NAB). Členy poradního sboru byli:  V České republice poradní sbor zastupuje vedoucí metabolické JIP, na 2. interní klinice a Centra výživy Fakultní Thomayerovy nemocnice v Praze Doc. MUDr. Pavel Kohout, PhD.

Produkty a podezření na souvislost s jaterním onemocněním.

V roce 2004 zahájil izraelský ministr zdravotnictví vyšetřování společnosti poté, co bylo zjištěno, že čtyři osoby užívající přípravky HLF mají problémy s játry.  HLF byla obviněn z prodeje výrobků obsahujících toxické přísady jako např. Qua-qua, Kompri a Kraska. Produkty byly odeslány do Bio-Medical Research Design LTD (B.R.D), do soukromé americké laboratoře a do izraelské laboratoře forenzního výzkumu. Studie financovaná izraelským ministerstvem zdravotnictví dospěla k závěru, že kauzální vztah byl doložen důkazy, které zahrnovaly časovou souvislost mezi expozicí přípravkům HLF a rozvojem poškození jater, negativním hodnocením jiných potenciálních příčin jaterního poškození, normalizace funkce jater při přerušení užívání přípravku HLF a návratu příznaků poškození jater u tří pacientů, kteří po zotavení pokračovali v užívání přípravků HLF. Společnost stáhla výrobek, který byl uveden na trh pouze v Izraeli. Záznamy HLF na formuláři SEC 10-Q uvádějí, že izraelské ministerstvo zdravotnictví neprokázalo příčinnou souvislost mezi produktem a onemocněním jater. Izraelské ministerstvo zdravotnictví doporučovalo osobám se sníženou funkcí jater, aby se vyhnuli veškerým doplňkům stravy. V roce 2009 žalovala nejmenovaná izraelská žena HLF a společnost HLF Israel, kdy tvrdila, že její poškození jater bylo způsobeno použitím přípravků HLF.  Vědecké studie, které v roce 2007 provedli lékaři ve Fakultní nemocnici ve švýcarském Bernu a v univerzitní nemocnici v Hadase, zjistily souvislost mezi konzumací přípravků HLF a hepatitidou. V reakcí na toto prohlášení španělské ministerstvo zdravotnictví vydalo zprávu s žádostí o obezřetnosti při konzumaci produktů HLF. Společnost uvedla, že plně spolupracuje se španělskými orgány. Po vyšetřování agentura zjistila, že vlastně nebylo vyžadováno žádné prohlášení o opatření a zpráva byla odstraněna.  Nemocnice v Izraeli, Španělsku, Švýcarsku, na Islandu, v Argentině a ve Spojených státech hlásily poškození jater u řady pacientů, kteří užívali přípravky HLF. Někteří pacienti se zotavili poté, co přestali užívat přípravky, zatímco v jiných nemoc pokračovala a dva pacienti zemřeli. Několik odborníků si byli „jistí“, že produkty HLF byly příčinou pozorovaného onemocnění jater z důvodu pozitivní recidivy, zatímco většina zbývajících případů byla hodnocena jako „pravděpodobná“ příčina. Zaměstnanci HLF tvrdili, že neexistuje žádný skutečný a definitivní důkaz, že přípravky HLF způsobují hepatotoxicitu nebo jiné jaterní problémy.  V lednu 2009 dospěl Vědecký výbor Španělské agentury pro bezpečnost potravin a výživu (AESAN) ke stejnému závěru. Po přezkoumání případů, které měly souvislost s produkty HLF, tedy ty ve Španělsku, Švýcarsku, Izraeli, Finsku, Francii, Itálii, na Islandu a v Portugalsku, vydala dvanáctičlenná vědecká komise zprávu, ve které dospěla k závěru: „Analýzy těchto případů a informací o jejich okolnostech nám neumožnily prokázat příčinnou souvislost mezi anomáliemi onemocnění jater a doplňky stravy HLF." Vědecká komise přisoudila tyto případy metabolickým změnám v důsledku nadměrné a neřízené diety. Nicméně ani Americká asociace pro studium jaterních nemocí ve své studii z roku 2005 o léčbě akutního selhání jater, ani studie z roku 2013 v New England Journal of Medicine neuvedla souvislost mezi příčinou akutních příhod. tedy souvilost mezi nadměrnou dietou a selháním jater.  Recenzovaná studie publikovaná v červenci 2013 ve World Journal of Hepatology znovu prozkoumala známé případy hepatoxicity, které byly dříve spojeny se spotřebou přípravků HLF a dospěla k závěru, že kauzalita byla pravděpodobná jen u 1 případu, jako nepravděpodobná a vyloučená v ostatních případech. Takže příčinné souvislost byly mnohem nižší, než bylo dosud sděleno. V samostatném přezkumu publikovaném v roce 2012 popsal stejný autor vztah mezi přípravky HLF a hlášenými případy hepatotoxicity. jako „vysoce pravděpodobný".

Obchodní model.

HLF je obchodní společnost, s vlastním výrobním programem, která distribuuje své výrobky prostřednictvím multilevel marketingu. Na základě vyšetřování FTC v roce 2016, byla společnost povinna prokázat, že alespoň 80% jejího prodeje byla doručena zákazníkům, kteří byli mimo distribuční síť, tedy maloobchodním zákazníkům. Distributoři byli zodpovědní za poskytnutí informací o zisku z prodeje a byli dokazování, zda mají maloobchodní zákazníky. V následné dohodě o narovnání obchodního modelu, FTC vyžadovala, aby distributoři měli dvě třetiny svých odměn na základě objemu maloobchodního prodeje produktů HLF. Společnost byla rovněž povinna prokázat jak rozlišuje registrace těch, kteří se registrují ke společnosti jen za účelem levnějšího nákupu výrobků a těmi, kteří se registrují jako distributoři, kteří chtějí dále prodávat výrobky a budovat MLM síť. Kupující se slevou pak nemají nárok na získání odměny, a rovněž nemohou dál prodávat produkty. HLF byla rovněž povinna umožnit třetí straně přístup k datům, aby je mohla sledovat po dobu sedmi let a průběžně je vyhodnocovat.  Kritici společnosti tvrdili, že obchodní model byl provozován jako pyramidové schéma. Kritici také argumentovali tím, že že společnost nevyvíjela dostatečné úsilí, aby omezila zneužívání obchodního jednotlivými distributory, toto obvinění společnosti odmítla. HLF je členem Sdružení přímého prodeje, a to ve většině zemí, ve kterých působí.  V minulosti se vedení společnosti domnívalo, že klíčovým parametrem byl počet distributorů a doba, po kterou byli distributory, což uváděla i ve svých finančních výkazech. V únoru každého roku byli distributoři, kteří v předchozích 12 měsících nesplnili kvalifikační požadavky na pozici vedoucího prodeje z tohoto seznamu vyloučeni. Za poslední dvanáctiměsíční rekvalifikační období, které končilo lednem 2011 došlo k rekvalifikaci přibližně 48,9% způsobilých prodejních lídrů, což představuje zlepšení z 43% v roce 2009. Na základě těchto skutečností začala společnost vydávat prohlášení „PROHLÁŠENÍ O PRŮMĚRNÉ HRUBÉ ODMĚNĚ VYPLÁCENÉ SPOLEČNOSTÍ HERBALIFE NUTRITION ČLENŮM" (v citaci je odkaz na české prohlášení z roku 2017).  V žalobě v Západní Virginii ("Mey vs. Herbalife International, Inc., et al."), která byla podaná 16. července 2003, žalobci tvrdili, že: „Někteří distributoři HLF používali předem připravené telefonní zprávy, spolu s telefonními automaty, ke kontaktování potenciálních zákazníků, čímž došlo k porušení zákona o ochraně spotřebitele". Případ byl vyřešen dohodou s HLF a distributory, kteří měli povinnost zaplatiti 7 milionů dolarů do fondu pro narovnání.  V žalobě u Kalifornského soudu ("Minton vs. Herbalife International, et al."), která byla podaná 17. února 2005, žalobce napadl: „marketingové praktiky určitých nezávislých distributorů HLF podle různých státních zákonů“.

Vyšetřování a skandály.

Obvinění z pyramidového schématu.

Vyšetřování komise FTC a soudní spory byly vyřešeny v roce 2004 vyrovnáním. Kdy došlo k odškodnění 8 700 bývalých a současných distributorů, kteří obvinili společnost a nadřízené distributory že: „"v podstatě provozují pyramidové schéma"“. Celkem bylo vyplaceno 6 milionů dolarů, přičemž obžalovaní nepřiznali vinu.  Obchodní soud v Bruselu, v listopadu 2011 rozhodl, že HLF je nezákonným pyramidovým systémem. Společnost podala dne 8. března 2012 odvolání. Dne 3. prosince 2013 belgický odvolací soud zrušil rozhodnutí nižšího soudu.

Akcie HLF a spekulace na pokles ceny.

David Einhorn.

1. května 2012 se známý obchodník krátkých prodejů David Einhorn, zeptal vedení společnosti HLF na otázku výsledků za první čtvrtletí 2012, čímž byl v podezření, že měl nakoupeny tzv. krátké pozice. Tato podezření se potvrdila v lednu 2013, kdy sdělil investorům, že měl nakoupeny krátké pozice HLF až do konce roku 2012.

Bill Ackman.

Dne 20. prosince 2012, Bill Ackman (Pershing Square Capital) prezentoval sérii argumentů, kdy zdůvodnil proč on a jeho firma věřili, že HLF provozovala „důmyslné pyramidové schéma” a tvrdil, že její akcie spadnou na nulu. Společnost Billa Ackmana údajně po vlastním ročním vyšetřování tvrdila, že většina distributorů ztrácí v tomto podnikání peníze, že šance na získání pasívního příjmu, má jen jeden z pěti tisíc, a že společnost nadhodnocuje maloobchodní prodej svých distributorů a podceňuje jejich náklady na nábor.  Na konferenci investorů v lednu 2013 společnost HLF zveřejnila výsledky průzkumu, který zpracovala analytická společnost Nielsen Research International, který ukazoval, že 73 procent distributorů HLF nikdy nezamýšlelo vydělávat peníze opětovným prodejem produktů. Místo toho chtěli nakupovat produkty se slevou pro osobní použití. Aby byl tento rozdíl jasnější, společnost ve svém prohlášení o příjmech z června 2013 uvedla, aby se začalo odkazovat na tyto kupující se slevou jako na „členy“ a nikoli na „distributory“.  Podle řady finančních komentátorů, Ackman vsadil zhruba 1 miliardu dolarů proti společnosti HLF. Brzy po jeho poznámkách k tisku, se cena akcií snížila tak, že by Ackman vydělal 300 milionů dolarů, kdyby zavřel svou krátkou pozici. Několik měsíců po Ackmanově počátečním komentáři vyvrátil miliardář a investor Carl Icahn Ackmanovu poznámku o veřejné popravě v národní televizi. Krátce nato Icahn koupil akcie HLF. Postupně, jak Icahn pokračoval v nakupování akcií, jejich cena rostla. Do května 2013 vlastnila společnost Carla Icahna 16,5% společnosti. Tento podíl se do listopadu 2013 snížil na 6,4%. Ackman uznal ztrátu 400-500 milionů dolarů v listopadu 2013.  Do 2. prosince 2014 ceny akcií klesly téměř o 50% na 42,08 dolarů z 8 ledna na 8,4. Později v tomto měsíci, společnost Pershing Square Capital, zveřejnila záznam z roku 2005, ze školení distributorů HLF, kde se uváděla vysoká míra ziskovosti. Společnost Billa Ackmana naznačovala, že tento obchodní model společnosti HLF je dlouhodobě neudržitelný. Podle nejmenovaného zdroje z New York Post, bylo video již dříve předáno federálnímu vyšetřovatel. V rozhovoru pro Bloomberg News Ackman předpověděl, že společnost zažije v roce 2015 nebo začátkem roku 2016 „implozi“, uvedl to s odvoláním na federální úřad pro kontrolu.  V březnu 2015 federální prokurátoři a FBI odhalili, že vyšetřují zda: „Jednotlivci, kteří by mohli být placeni společnosti Billa Ackmana, neučinili, nebo učinili nepravdivá prohlášení o obchodním modelu HLF, vůči regulátorům a dalším subjektům, aby tak snížili cenu akcií společnosti HLF a ovlivnili také patřičné orgány, aby provedli následná vyšetřování."  V listopadu 2017 Bill Ackman uzavřel svou krátkou pozici poté, co akcie HLF v průběhu roku vzrostly o 51 procent V březnu 2018, The Wall Street Journal oznámil, že Ackman „z velké části opustil" svou sázku proti společnosti HLF. Media uvedly, že sázka proti HLF stála jeho společnost stovky milionů dolarů a poškodila důvěru investorů v jeho hedgový fond.

Vyšetřování FTC.

Na základě zákona o přístupu k informacím (Freedom of Information Act, FOIA) dne 4. února 2013 informoval New York Post, že společnost HLF podléhá kontrole Federální obchodní komise (FTC). FTC vydalo zprávu o 729 stranách, obsahujících 192 stížností obdržených v průběhu 7 let. FTC uvedl, že formulace, kterou použil ve své odpovědi na žádost FOIA, byla nesprávná; protože FTC nemohl potvrdit, nebo vyvrátit informaci o vyšetřování HLF.  V březnu 2014 zahájila FTC vyšetřování HLF v reakci na výzvy spotřebitelských skupin a členů obou komor Kongresu. HLF odpověděla na vyšetřování takto: „Vítáme šetření vzhledem k obrovskému množství dezinformací na trhu a budeme plně spolupracovat s FTC. Jsme přesvědčeni, že společnost HLF dodržuje všechny platné zákony a předpisy."  V červenci 2016 HLF souhlasila se změnou svého obchodního modelu a zaplatila 200 milionů dolarů dle dohody s FTC. Po kontrole byly v lednu 2017 zaslány náhrady zhruba 350 000 distributorům HLF.  Žaloba tvrdila, že HLF oklamala spotřebitele, aby uvěřil, že si může zajistit značný příjem z obchodních příležitostí HLF, nebo „velké peníze" z maloobchodního prodeje produktů společnosti. Kromě toho stížnost naznačila, že jeden ze základních principů obchodního modelu HLF podněcuje distributory k nákupu výrobků a k náboru jiných, aby i oni mohli nakupovat „pozice" a nakupovat výrobky, a aby tak mohli postupovat v marketingovém programu společnosti. Vše se mělo dít jinak, než v reakci na skutečnou poptávku spotřebitelů. Tato nekalá praxe byla v rozporu se zákonem.

Pokuta od Securities Exchange Commission.

Společnost Herbalife musela v září 2019 zaplatit pokutu ve výši 20 miliónů USD v souvislosti s uvedením nepřesných informací o kompenzačním plánu na čínském trhu. Prošetřováno bylo období 212–2018. „Společnost Herbalife připravila investory o cenné informace nezbytné k vyhodnocení rizika a kvalifikovanému investičnímu rozhodování,“ uvedl Marc P. Berger, ředitel newyorské regionální pobočky SEC. „Při zveřejňování informací investorům musí emitenti zajistit, aby tato zveřejnění byla přesná.“

POP kultura.

V dubnu 2016 měl na filmovém festivalu Tribeca Film Festival premiéru dokumentární film "Betting on Zero" režiséra Teda Brauna. Film zkoumal obvinění burzovního obchodníka Billa Ackmana, že společnost byla vlastně pyramidové schéma s osobní příběhy distributorů společnosti, kteří přišli o své životní úspory. Hilary Rosen, demokratická lobbistka, kritizovala důvěryhodnost festivalu, poté co tvrdila, že film byl „vlastně financován" společností Billa Ackmana, aby mu pomohl.  V roce 2016 v televizním pořadu "Last Week Tonight with John Oliver" se moderátor zaměřil na společnost HLF, když kriticky zhodnotil obchodní model a citoval zprávu FTC, která naznačovala, že v některých případech mohlo dojít k porušení zákona. John Oliver kritizoval HLF za zneužívání tzv. latino komunit, a nadhodnocení zdravotních přínosů produktů. Jeden z recenzentů pořadu napsal, že celá diskuze v pořadu byla založena na na filmu "Betting on Zero", ale nezpůsobila žádný výrazný pokles hodnoty akcií společnosti.  V roce 2018 vyšla kniha "When The Wolves Bite: Two Billionaires, One Company, and an Epic Wall Street Battle", od Scott Wapner, kde autor rozebírá Ackmanovo obchodování na krátko, dočasné držení akciového podílu společnosti a jeho finanční bitvě s Carlem Icahnem. Wapner v knize charakterizuje Ackmanovo rozhodnutí vsadit vše proti společnosti HLF jako velmi riskantní.

Herbalife International Inc. (HLF) je globální společnost působící v oblasti výživy. HLF vyvíjí a prodává doplňky stravy, doplňky k regulaci hmotnosti, sportovní výživu a kosmetické výrobky. HLF byla založena Markem R. Hughesem v roce 1980. Celosvětově HLF působí v 94 zemích prostřednictvím sítě přibližně 3,2 milionu nezávislých distributorů, zaměstnává přibližně 8000 pracovníků. Obchodně byla zapsána na Kajmanských ostrovech s korporátní centrálou v Los Angeles.

Herbalife Nutrition est une société anonyme avec offre publique de titres financiers ( aux États-Unis) de vente multiniveau fondée en 1980 aux États-Unis, proposant la vente de produits nutritionnels (des compléments alimentaires) qui sont censés aider à la remise en forme et au contrôle du poids. Herbalife propose aussi des produits pour les soins du visage et du corps.


Děj.

Mladá Agnes Greyová žila s matkou, otcem a starší sestrou Mary na faře, kde její otec pracoval. Rodina se ale dostala do finančních potíží, proto se Agnes rozhodne stát se vychovatelkou, aby tak mohla alespoň trochu přispět do rodinné pokladny. První pracovní místo získá v zámožné rodině Bloomfieldových. Jejich děti jsou rozmazlené a neposlušné, neschopné se něco naučit. Jejich matka, jež přehlíží všechny jejich chyby, vidí vinu v Agnes, a proto ji propustí. Agnes se vrací domů na faru a je pevně rozhodnuta ve své práci guvernantky pokračovat. Tentokrát se dostane do rodiny Murrayových, která je na společenském žebříčku ještě výše. Vychovává starší dívky, Matyldu a Rosalii, které jsou sice o trochu lepší než její předchozí svěřenci, ale ani tak to nemá Agnes lehké. Koníčkem starší, krásné, ale pyšné Rosalie je koketování. Objektem jejího zájmu se stává Edward Weston, kterého Agnes tajně miluje. Avšak dál v sobě živí naděje, že k ní pociťuje alespoň malou náklonnost. Mezitím je Rosalie požádána o ruku bohatým mužem a ona jeho žádost přijímá kvůli jeho bohatství. Agnes odjíždí domů, protože stav jejího churavějícího otce se rychle zhoršuje. Avšak přijíždí pozdě, její otec zemřel. Spolu s matkou, která by zůstala sama, protože Mary se již provdala, se rozhodne založit si školu. Agnes odjede zpět k Murrayovým, ale po šesti týdnech dá výpověď. Odjíždí za matkou do města, kde vybudují školu. Agnes je však nešťastná. Stále žije v nadějích, že ještě někdy pana Westona potká, ačkoliv rozum jí říká, že je to nesplnitelné. Jednoho dne se jde brzy ráno projít po pláži. Potká zde pana Westona. Ten ji začne pravidelně navštěvovat a po nějakém čase ji požádá o ruku. Agnes s radostí přijímá.

Agnes Grey je první román anglické spisovatelky Anne Brontëové, sestry Emily a Charlotty Brontëových. Román vyšel v roce 1847 stejně jako romány Jana Eyrová a Na Větrné hůrce, proto nebyl tak doceněn. Úspěchu se dočkal až Annin druhý román "Dvojí život Heleny Grahamové" (The Tenant of Wildfell Hall).

Agnes Grey est le premier des deux romans de l'écrivain anglais Anne Brontë. Publié en décembre 1847 sous le pseudonyme d', il paraît en France pour la première fois en 1859. Le roman est fondé sur la propre expérience de l'auteur comme gouvernante, et présente certains rapports stylistiques avec les œuvres de l'autrice anglaise Jane Austen (1775-1817), plus importants que dans les textes suivants. À l'instar de "Jane Eyre", écrit par Charlotte, la sœur d'Anne (publié en ), le livre décrit la position précaire des gouvernantes et la façon dont les jeunes femmes exerçant cette profession en sont affectées.


Hráčská kariéra.

V sezoně 1988/89 se poprvé objevil v dresu mateřských Vítkovic v československé nejvyšší soutěži. V dresu tohoto klubu působil až do roku 1993 (kromě období 1990-92, kdy narukoval do HC Dukla Trenčín, se kterou získal v sezoně 1991/92 mistrovský titul), kdy byl oceněn Zlatou hokejkou a byl draftován klubem NHL Philadelphia Flyers jako 77. celkově (3.kolo). Po draftu se rozhodl odejít do zámoří.  Ve své první sezoně v NHL 1993/94 nastoupil za Philadelphii pouze v osmi utkáních, většinu času strávil na farmě v AHL - Hershey Bears. Za tento klub nastupoval i v úvodu sezony 1994/95, kdy byl v rámci NHL vyměněn za Anatolije Semjonova do Mighty Ducks of Anaheim. V tomto klubu, který působil v soutěži teprve druhým rokem, se již český obránce prosadil do hlavního mužstva. V něm začal i další sezonu, během které ale u něj lékaři objevili leukémii a tak musel Holaň kariéru přerušit - do NHL se mu již později prosadit nepodařilo. Byl prvním českým hokejistou, který hrál za Anaheim.  V sezoně 1998/99 se dokázal vrátit do profesionálního hokeje, když v české extralize hájil barvy Vítkovic. Poslední sezonu kariéry 1999/2000 rozdělil mezi extraligový Třinec a druholigový německý klub EHC Freiburg.

Trenérská kariéra.

Po skončení hráčské kariéry se věnuje trénování. Působil jako trenér HC Sareza Ostrava, poté v letech 2004-2006 jako asistent trenéra HC Vítkovice, poté vedl jako hlavní trenér norský celek Lillehammer IK, slovenský klub HKm Zvolen, prvoligový Beroun, pražskou Spartu, Mladou Boleslav. V červnu 2012 nastoupil na pozici hlavního trenéra v ukrajinském klubu HC Berkut Kyjev. Po roce klub opustil. V letech 2013-15 vedl rakouské mužstvo VEU Feldkirch. V sezoně 2015/16 pak běloruský HK Něman Grodno a v další sezóně slovenskou Duklu Trenčín.  Od ledna 2017 vedl HC Dynamo Pardubice, kterým pomohl udržet extraligovou příslušnost i pro sezónu 2017/2018, ve které byl ale od mužstva odvolán. Od ledna 2019 do února 2020 byl trenérem prvoligového týmu HC RT Torax Poruba.

Reprezentace.

Má stříbrnou medaili mistrovství Evropy do 18 let 1989 v SSSR. Dvakrát se objevil v dresu československé reprezentace do 20 let na světovém šampionátu této věkové kategorie - v roce 1990 ve Finsku i o rok později v Kanadě získal bronzovou medaili.

Reprezentační statistiky.

Dva starty si připsal i na seniorském mistrovství světa, když za český národní tým hrál na MS 1993 v Německu (bronz) a o rok později i na šampionátu v Itálii (7. místo). Celková bilance v reprezentaci - 35 utkání/7 branek.

Miloš Holaň (* 22. dubna 1971 Bílovec) je český hokejový trenér a bývalý obránce, který nastupoval v české extralize i v NHL. V roce 1993 obdržel Zlatou hokejku.

Miloš Holaň (né le à Bílovec en Tchécoslovaquie aujourd'hui ville de République tchèque) est un ancien joueur professionnel de hockey sur glace.


Antropologie.

Selkupové jsou mongoloidní rasy, avšak mongoloidní rysy jsou méně nápadné než u severních Samojedů (Něnci). Jsou menšího vzrůstu (do 160 cm) a mají krátkou lebku. Oči i vlasy mají tmavé. Na rozdíl od ostatních Samojedů jsou vousatí.

Jazyk.

Selkupština náleží do uralské jazykové rodiny, do jižní větve samojedských jazyků. Je to jediný živý jazyk z jižních samojedských jazyků. Má tři dialekty: severní (tazovský), rozšířený podél řek Taz a Jenisej, centrální (tymský) podél řek Tym, Vasjugan a Vach a jižní (ketský) kolem řek Ket a Ob.

Historie.

Předci Samojedů obývali oblast severozápadně od pohoří Ural a během 1. tisíciletí př. n. l. začali migrovat na východ a jihovýchod.  Od 15. století se dostali Selkupové, a jiné národy žijící v jejich blízkosti (Něnci, Mansové, Chantové) pod vládou tatarského Sibiřského chanátu a byli nuceni odvádět daně (většinou v podobě kožešin). V roce 1598 skončila nadvláda Tatarů a Selkupové přešli a celé území bývalého chanátu přešlo pod nadvládu Ruského carství. Ani Selkupové se nevyhnuli ruským výběrčím daní a byli podmaněni Rusy. Sebevražda byla často lepší než život v otroctví.  Christianizace Selkupů začala v 18. století. Větší pozornost byla však věnována jejich rusifikaci než náboženství. Selkupové dostávali ruská jména. Jejich náboženství však nebylo tolik ovlivněno – tradiční šamanismus byl donedávna praktikován.  Ve 30. letech 20. století byli Selkupové nuceni vládou Sovětského svazu se usadit ve vesnicích a kolchozech. Jejich tradiční náboženství (šamanismus) bylo zakázáno a děti byly posílány do internátních škol. To u dětí vedlo k odcizení z jejich tradičního životního prostředí a jejich kultury.

Náboženství.

Ačkoli se dnes většina Selkupů v současnosti hlásí k pravoslavné církvi, původním náboženstvím byl šamanismus. Hlavními funkcemi šamana ("tetypy") bylo léčit nemocné, předpovídat úspěšnost lovu a připravit obětiny dobrým duchů. Šamanův oděv se skládá z pláště pošitého kovovými ozdobami a obrazy zvířat-pomocníků (například hadi, ještěrky, ptáci a jiná zvířata), kovové čelenky. Šamani používali ke svým obřadům šamanský buben či různé kouzelné písně.  Selkupové uctívali duchy přírody – lesů, vody a také duchy předků. Jejich obrazy byly ukládány v malých posvátných přístřešcích v lese kde jim lidé zanechávali obětiny v podobě zvířat, jídla a domácích potřeb. Tyto posvátné přístřešky také sloužily jako speciální zdroj pomoci – v těžkých časech si zde Selkupové uložené věci vypůjčili. Ty později vrátili.

Tradiční způsob života.

Selkupové byli tradičně polokočovní či usedlí lovci a rybáři. U řeky Ob hlavně rybařili (plotice, štika, jeseter). U řek Tym a Taz se naopak živili lovem lesní zvěře (los, rosomák, sobol, veverky). Podle vzoru Něnců a Evenků se severní Selkupové navíc živili kočovným chovem sobů. Jedno stádo čítalo přibližně 10–30 sobů. Jižní Selkupové se kromě lovu a rybolovu také živili i zemědělstvím – pěstováním tabáku ("çope") a ječmene ("laaria"). Kromě lovu, rybolovu, chovu sobů a zemědělství si Selkupové obstarávali potravu sběrem lesních plodů – bobulí, ořechů a různých kořenů a hlíz.

Obydlí.

Selkupští kočovní pastevci sobů žili tradičně v kónických stanech – čumech. Ty se dají snadno rozložit i složit, proto byly praktické pro kočující pastevce. Jsou tvořeny kuželovitou konstrukcí z dřevěných tyčí nebo úzkých kmenů které se přikryjí plachtou či kůžemi v zimě, nebo stromovou kůrou v létě. Uprostřed stanu je ohniště, postele jsou ze suchých větví a rohoží které se přikryjí kožešinami. Usedlí Selkupové žijí v obydlích zvaná "karamo" – dřevěné chýše z části zabudované v zemi (hlavně ve strmých kopcích), a v zemnicích ("poi-mot") ve tvaru čtyřbokého komolého jehlanu ze stromových kmenů pokrytých stromovou kůrou.

Transport.

Sáně tažené psy, soby a lyže jsou tradiční zimní dopravní prostředky. V létě se Selkupové přepravovali na řece pomocí vydlabaných člunů a větších lodí ("Ilimki") ve kterých se mohlo jak stát tak i sedět a mohly unést 8–10 lidí. Dnes jsou běžné moderní dopravní prostředky jako motorové čluny a sněžné skútry.

Folklór.

Ústní tradice.

Pro selkupský folklór jsou příznačná zejména vyprávění – "tentyl" a "čaptä" – pohádky o bohatýrech kteří vítězí nad zlými duchy.  Takovýmto bohatýrem je například "Iča", kterého v jedné selkupské pohádce chytí duch lesa ("mačil' loz") a chce ho sníst. Avšak hrnec ve kterém chtěl Iču vařit byl příliš malý a tak se duch vydal pro větší. Mezi tím Iča zabil duchovy dcery a s popelem z ohniště se ukryl na strom. Když se duch vrátil rozzlobil se a začal Iču hledat. Našel ho na stromě a chtěl strom pokácet ale zvířata mu ukradla sekeru. Iča se nabídl že mu sám skočí do úst. Duchovi se tento nápad líbil a tak co nejvíce otevřel ústa a čekal pod stromem. Iča mu do obličeje nasypal popel z ohniště a tak ho oslepil. Iča ducha zabil a chtěl jej spálit. Jak duch hořel z ohně vyletovaly jiskry které se proměňovaly v komáry. Takto se podle Selkupů zrodili komáři.

Hudební tradice.

Z hudebních nástrojů u jižních Selkupů (také Chantů a Mansů) existuje brumle vyrobená s jelení kosti či paroží, a sedmistrunná harfa (nazývaná "labuť", "jeřáb" či "husa") – "toorsapl juche", jejíž dřevěné tělo připomíná tvarem ptáka s dlouhým krkem. U severních Selkupů je znám pouze šamanský buben používaný k šamanským obřadům (i jižními Selkupy).

Tradiční odívání.

V zimě nosili Selkupové oděvy z kůže a kožešiny, letní oblečení bylo z kůží ryb nebo z plátna utkaného z kopřivových vláken. Zimní oděv se skládá z kožešinové párky ("par"), na kterou muži oblékali sobí plášť ("sokky"), kožených bot ("pemy") a čepice ("uky") z sobí, liščí či veverčí kožešiny. Ženy si také často pokrývaly hlavu šátkem. Oděvy byly velmi málo zdobené. Muži nosili pouze pásek z kůže zdobený kovovými destičkami na kterém visel nůž se zdobenou pochvou.

Tradiční kuchyně.

Hlavní potravinou tradiční selkupské kuchyně bylo rybí maso, ale také zvěřina, jako los či jeleni, a ptáci: husy, kachny, tetřívci a koroptve. Ryby byly obvykle jezeny syrové, nakrájené na plátky a usušené (jukola) či usušené a rozdrcené ("pors"). Ryby se často také nasolily. Pokud nebyla sůl, vykopala se díra do země, kam se ryby naskládaly a na ně se položily jahody či borůvky. Poté se ryby nechaly zkvasit. V 19. století se k Selkupům žijícím u řek Ob a Ket dostal od Rusů chléb a čaj. V severnějších regionech nahrazovali čaj vývarem ze zimolezu.

Selkupové (, selkupsky "сёль'куп"; "söl'kup" – "söl" znamená země, "kup" člověk), též Osťáko-Samojedi, jsou národ čítající přibližně 4 300 příslušníků žijících na západní Sibiři podél řeky Taz a na středním toku Obu a Jeniseje, tedy v Ťumenské oblasti (Jamalo-něnecký autonomní okruh), Tomské oblasti a v Krasnojarském kraji.

Les Selkoupes, appelés par les Russes « Ostiaks samoyèdes », sont un peuple de Sibérie. Ils se rattachent au groupe des peuples samoyèdes.


Klubová kariéra.

V roce 1978 začal hrát fotbal v klubu SC Freiburg. Později hrál též za Stuttgart, Eintracht Frankfurt nebo Karlsruher, do Freiburgu se pak ještě dvakrát vrátil.  Za německou reprezentaci hráčů do 21 let odehrál čtyři zápasy.

Trenérská kariéra.

V srpnu 2004 se Joachim Löw stal asistentem Jürgena Klinsmanna, který po krachu na mistrovství Evropy 2004 převzal trénování národního mužstva. Práci obou dvou měl doplňoval manažer a další bývalý fotbalista Oliver Bierhoff.  Klinsmann dovedl Německo na domácím světovém šampionátu v roce 2006 ke třetímu místu.

EURO 2008.

Kvalifikace.

První zápas v roli hlavního kouče zvládl, když 16. srpna 2006 v přátelském klání proti Švédsku dovedl mužstvo k výhře 3:0. Záhy započala kvalifikace na EURO 2008. Německo se ve skupině mělo střetnout s Českem, Slovenskem, Irskem, Walesem, Kyprem a San Marinem.  Úvodní utkání proti 2. září 2006 Irsku na domácí půdě skončilo vítězně, o což se jediným gólem zasadil Lukas Podolski. O pět dní později v San Marinu vyhrálo Německo vysoko 13:0. První kvalifikační porážku utrpěl tým až v říjnu 2007 doma proti Česku (0:3), ale to už Německo mělo postup zajištěn, navíc dříve než ostatní evropské týmy. Nakonec se umístilo druhé za Českem.

Závěrečný turnaj.

EURO 2008 pro Německo začalo zápasem proti Polsku. Vítězství 2:0 zařídil dvěma góly 23letý útočník polského původu Lukas Podolski. Pro reprezentaci Německa šlo o vůbec první výhru na evropském šampionátu od finále EURO 1996 proti Česku, neboť na turnajích v letech 2000 a 2004 tři body nezískalo. Druhý zápas skupiny „B“ proti Chorvatsku byli Löwovi svěřenci poraženi 2:1, navíc oslabili o vykartovaného Bastiana Schweinsteigera. Byla to teprve druhá soutěžní porážka Löwa v národním mužstvu. Přímý kop Michaela Ballacka proměněný v gól rozhodl proti Rakousku o postupu do čtvrtfinále na úkor soupeře a spolupořadatele turnaje. Proti Portugalsku zařídili vítězství 3:2 navrátivší se Schweinsteiger, Klose a Ballack. Dramatické semifinále proti Turecku dopadlo výsledkem 3:2 pro Německo znovu hrající v rozestavení 4–5–1. Soupeř Löwa, trenér Fatih Terim, neměl možnost užít služeb několika hvězd včetně útočníka Nihata Kahveciho. Navzdory tomu otevřeli skóre Turci a vyrovnávat musel Schweinsteiger. Klose ve druhé půli upravil stav na 2:1, ale na jeho trefu gólově zareagoval Semih Şentürk. Semifinále rozhodl v 89. minutě vítězným gólem Philipp Lahm. Ve finále se Španělskem tahalo Německo za kratší konec a po gólu Torrese prohrálo 0:1.

MS 2010.

Kvalifikace.

Reprezentace prošla kvalifikací bez prohry z první příčky před Ruskem. V únoru 2009 dal Löw v přátelském utkání příležitost mladému 20letému Mesutu Özilovi, jedné z bodoucích opor reprezentace. Před turnajem se zranil Michael Ballack, jehož v roli kapitána nahradil krajní obránce Philipp Lahm.

Závěrečný turnaj.

V prvním utkání mistrovství světa v Jihoafrické republice se Německo postavilo Austrálii, kterou „smetlo“ výsledkem 4:0. Ve druhém utkání skupiny „D“ ale Löw narazil na Srbsko. V prvním poločase byl vyloučen Klose a branka Jovanoviće přisoudila výhru Srbům. Reprezentace tak poprvé od roku 1986 prohrála ve skupině světového turnaje. Proti Ghaně zajistil postup jediným gólem utkání Özil.  Osmifinálový střet s Anglií poznamenala kontroverze, když případný vyrovnávací gól Anglie na 2:2 rozhodčí neuznali. Přesto byl tým Joachima Löwa tím lepším a na úvodní dvě branky Kloseho a Podolskiho ve druhém poločase navázal dvěma brankami Müller. Německo vyhrálo 4:1. Ve čtvrtfinále proti Argentině se "Die Mannschaft" potřetí na turnaji blýskl čtyřmi góly a vyprovodil jihoamerické mužstvo trénované Diegem Maradonou výsledkem 4:0. To mělo navzdory přítomnosti Lionela Messiho potíže vypracovat si šance, naopak bylo ohrožováno rychlými německými protiútoky. Při svém stém zápase vstřelil dvě branky Klose, tým ale pro semifinále zaznamenal ztrátu v podobě vykartovaného Müllera. Po semifinále se však radovali svěřenci Vicente del Bosqueho, kteří v zápase dominovali a vyhráli 1:0 díky hlavičce Carlese Puyola ve druhé půli. Náplastí byla bronzová medaile po výhře 3:2 nad Uruguayí, byť přímý kop Diega Forlána v nastaveném čase orazítkoval břevno Neuerovy branky.  V tomto období Löw praktikoval zejména rozestavení 4–2–3–1, kdy Kloseho na hrotu útoku podporovali ze stran Podolski (zleva) a Müller (zprava). Uprostřed působil Özil, za kterým se pohybovali dva středopolaři.

EURO 2012.

EURO 2012 pořádali společně Polsko s Ukrajinou. Na úvod skupiny „B“ čelil tým Portugalsku a navzdory herní převaze se trápil se vstřelením gólu. V základní sestavě nastoupilo sedm fotbalistů Bayernu Mnichov. Až 20 minut před koncem to napravil útočník Mario Gómez a Německo tak získalo výhrou 1:0 cenné tři body. Další výhra 2:1 nad Nizozemskem proměnila případný postup v jistotu a opět se o to zasloužil tentokráte dvougólový Mario Gómez. Závěr skupiny proti Dánsku skončil vítězně a německý tým poprvé opanoval skupinovou fázi bez porážky.  Joachim Löw překvapil volbou v útoku a posadil útočnou trojici Podolski–Gómez–Müller. Proti Řecku startovali Marco Reus a André Schürrle se zkušeným Miroslavem Klosem na hrotu útoku. Německo porazilo Řecko 4:2 a vstoupilo do semifinále. Itálie trénovaná Cesarem Prandellim se prezentovala kvalitním výkonem opírajícím se o záložní trojici Andrea Pirlo–Riccardo Montolivo–Daniele De Rossi. Löwův záměr bránit Pirla záložníkem Tonim Kroosem neuspěl. Startující Gómez a Podolski se nebyli schopni prosadit a na jejich místa nastoupili Klose a Reus. O vítězství 2:1 nad Němci se postaral dvougólový Mario Balotelli. Po závěrečném hvizdu se tak Německo muselo smířit se třetím místem na turnaji.

MS 2014.

Německo vedl i na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde s týmem mohl slavit zisk zlatých medailí po finálové výhře 1:0 proti Argentině. Německo získalo čtvrtý titul (první od roku 1990) a zároveň se stalo prvním evropským týmem, který ho vyhrál na jihoamerickém kontinentu. Po mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice zůstal v pozici německého trenéra na další dva roky.

EURO 2016.

Mistrovství Evropy 2016 pořádané Francií začal německý tým vítězstvím 2:0 nad Ukrajinou, které se však nerodilo snadno. Střed pole kontroloval Toni Kroos a Bastian Schweinsteiger, jehož herní praxe byla limitována zraněními. Nepovedeným výkonem se předvedl Mario Gómez, který byl na hrotu odříznutý od ostatních. Do druhého skupinového utkání s Polskem nasadil Joachim Löw Maria Götzeho namísto Gómeze, ale utkání skončilo nerozhodně 0:0, což oba týmy posunulo blíže vyřazovacím bojům. Do středu obrany se vrátil Mats Hummels, po jehož boku se dobrým výkonem předvedl Jérôme Boateng. Ve třetím utkání Německo jediným gólem Gómeze překonalo Severní Irsko. Němci v utkání dominovali a statisticky drželi balón 79% herního času.  Do osmifinálového utkání se Slovenskem vstoupili Němci v rozestavení 4-2-3-1 s Draxlerem nalevo, Özilem uprostřed a Müllerem napravo. Na hrotu se opět ukázal Gómez. Počtvrté na šampionátu udržel tým čisté konto a vyhrál 3:0. Ve čtvrtfinále na Německo čekala Itálie, tedy soupeř, kterého Německo na velkém turnaji do té doby nikdy neporazilo. Utkání nerozhodlo ani prodloužení, což do hry vneslo penaltový rozstřel, ve kterém po výsledku 6:5 uspěli Němci. Semifinále proti domácí Francii však skončilo vítězstvím 2:0 pro Francouze.

Úspěchy a ocenění.

Ocenění a řády:

Osobní život.

Celkem má tři sourozence, tři bratry. V 17 letech dokončil školu a poznal se s budoucí manželkou Danielou. Roku 1986 vstoupili do manželství, které ukončili rozvodem v roce 2016, po 30 letech.  V roce 2003 zdolal horu Kilimandžáro v Tanzanii.

Joachim Löw (* 3. února 1960, Schönau, Západní Německo) je trenér německé fotbalové reprezentace a bývalý fotbalový záložník. U reprezentace Německa působí jako hlavní trenér od roku 2006, předtím byl od roku 2004 asistentem trenéra Jürgena Klinsmanna.

Joachim Löw, né le à Schönau im Schwarzwald, est un ancien milieu de terrain allemand devenu entraîneur. Depuis l'été 2006 il est le sélectionneur de l'équipe nationale d'Allemagne avec laquelle il remporte notamment la Coupe du monde en 2014 et la Coupe des confédérations en 2017.