Synopse.

Příběh filmu se odehrává deset let po vypuknutí epidemie, která zabila většinou obyvatel planety Země. Někteří lidé však přežili a dostali se do konfliktu s Caesarem, šimpanzem, jenž vede skupinu inteligentních opic. Křehký mír je tak mezi inteligentními opicemi a lidmi ohrožen, jelikož každý usiluje o nadvládu nad ostatními.

Produkce.

Natáčení.

Natáčení začalo v dubnu 2013 v okolí města Campbell River v Britské Kolumbii. Ostrov Vancouver byl vybrán pro svou podobnost s filmovými lokacemi, jako jsou lesy a různorodá krajina. Natáčení v New Orleans začalo v květnu 2013 a skončilo v červenci 2013. Některé scény se natáčely také v opuštěném parku Six Flags New Orleans firmy Six Flags.

Vizuální efekty.

Stejně jako na předchozím filmu tak i na tomto pracovalo na vizuálních efektech novozélandské studio Weta Digital. Weta Digital vytvořilo mimo opice i jeleny, medvědy a koně. Jeleni byli vytvořeni pomocí programů key-frame animation a MASSIVE, medvědi jenom pomocí key-frame animation a koně kombinací motion capture a key-frame animation.

Hudba.

Na filmové hudbě pracoval skladatel Michael Giacchino. Soundtrack k filmu byl vydán společností Sony Masterworks 8. července 2014.

Vydání.

Dne 31. května 2012 studio Fox oznámilo, že se vydání filmu "Dawn of the Planet of the Apes" uskuteční 23. května 2014. 20. června 2013 bylo vydání odloženo o dva měsíce na 18. červenec 2014. Nicméně 10. prosince 2013 bylo datum vydání znovu změněno a to na 11. července 2014. Film měl premiéru v Palace of Fine Arts v San Francisco v Kalifnornii dne 26. června 2014. 28. června 2014 film ukončil 36. ročník Mezinárodního moskevského filmového festivalu.

Sequel.

Matt Reeves byl společnostmi 20th Century Fox a Chernin Entertainment najat na post režiséra třetího snímku série. Dne 6. ledna 2014 Fox oznámil, že na scénáři budou spolupracovat Reeves a Bomback. Producenti filmu, který bude vydán v červenci 2016, budou Peter Chernin, Rick Jaffa a Amanda Silverová. V lednu 2015 bylo oznámeno, že se datum vydání přesouvá na 14. červenec 2017. Dne 14. května 2015 byl odhalen oficiální název filmu, "War of the Planet of the Apes". V září 2015 bylo oznámeno, že herec Woody Harrelson ztvární hlavního záporáka filmu. V říjnu 2015 byl do role nové opice obsazen Steve Zahn a název filmu se změnil na "War for the Planet of the Apes".

Úsvit Planety opic (v anglickém originále Dawn of the Planet of the Apes) je americký sci-fi film z roku 2014, který režíroval Matt Reeves. Na scénáři se podíleli Mark Bomback a Rick Jaffa a Amanda Silverová. V hlavních rolích se objevili Andy Serkis, Jason Clarke, Gary Oldman, Keri Russellová, Toby Kebbell a Kodi Smit-McPhee. Jedná se o sequel k filmu "Zrození Planety opic" a druhý snímek rebootované série společnosti 20th Century Fox.

La Planète des singes : L'Affrontement ou L'Aube de la planète des singes au Québec ("") est un film de science-fiction américain réalisé par Matt Reeves, sorti en 2014.


Životopis.

Narodil se v Cincinnati v umělecké rodině původních německých židů. Matka byla klavíristka a otec, Raphael Straus byl spisovatel a malíř. Jeho matka měla nehodu, která nakonec ukončila její koncertní kariéru. V roce 1892 absolvoval univerzitu v Cincinnati. Zde působil jako třídní poet a prezident, také byl členem bratrstva Sigma Alpha Epsilon. Univerzitní vzdělání dokončil s titulem z civilního inženýrství. Měl mnoho koníčků. Jeden z nich zahrnoval poezii. Po dokončení mostu Golden Gate se vrátil ke své poetické vášni a napsal svou nejznámější báseň ""The Mighty Task is Done"". Dalšími jeho díly byly "The Redwoods" a "Sequoia Joseph Strauss", která je stále k mání pro turisty v Národním parku Redwood  Zemřel v Los Angeles, rok po dokončení mostu Golden Gate u něhož se na pravé straně nachází jeho památník. Byl pohřben ve Forest Lawn Memorial Parku v Glendale, v kryptě č. 6281.,

Časná kariéra a sklápěcí most.

Během studií na vysoké škole byl hospitalizován. Jeho nemocniční pokoj měl výhled na most "John A. Roebling Suspension". To vzbudilo jeho zájem o mosty. Po absolvování univerzity v Cincinnati pracoval v kanceláři společnosti "Ralph Modjeski", která se specializovala na stavbu mostů. V té době byly sklápěcí mosty postaveny s nákladnými železnými protizávažími. Ve společnosti navrhl použití levnějších betonových protizávaží namísto železa. Když jeho návrhy byly zamítnuty opustil firmu a založil v Chicagu svoji vlastní firmu "Strauss Bascule Bridge Company", kde způsobil revoluci v konstrukci sklápěcích mostů.

Návrh mostů.

Byl návrhářem mostu "Burnside Bridge" v Portlandu a mostu "Lewis and Clark"]] nad řekou Columbii. Spolupracoval se společností "Dominion Bridge Company" při stavbě mostu "Cherry Street Strauss Trunnion Bascule Bridge" v Torontu. V roce 1912 navrhl železniční most HB&T přes řeku "Buffalo Bayou" v Houstonu. Jeho návrh se dostal do Norska, kde byl postaven sklápěcí železniční most ve Skansenu. Byl hlavním inženýrem mostu Golden Gate v San Francisku při jehož projektování čelil mnoha problémům. Musel zajistit zdroje financí a podporu pro stavbu mostu od občanů i armády Spojených států amerických. Došlo také k inovacím ve způsobu, jakým byl most konstruován. Most musel překonat jednu z největších vzdáleností, kterou kdy do té doby jakýkoliv jiný most dosahoval a dosáhnout výšky, která také nebyla běžná u jiných mostu té doby. Při stavbě bylo použito sítí, které byly umístěné pod stavbou mostu. Tato síť zachránila celkem 19 životů dělníků. Za konstrukci mostu byl odpovědný inženýr Charles Alton Ellis, ale kvůli sporům se Strausem se mu v roce 1937 v době otevření mostu nedostalo uznání. Informace, které připisují zásluhy Ellisovi, se poprvé objevily až v roce 2012.

Joseph Baermann Strauss (9. ledna 1870 Cincinnati, Ohio – 16. května 1938 Los Angeles, Kalifornie) byl americký konstrukční inženýr, který způsobil převrat v návrzích sklápěcích mostů. Byl také hlavním inženýrem visutého mostu Golden Gate Bridge.

Joseph Baermann Strauss (né le à Cincinnati, mort le à Los Angeles) était un ingénieur américain d'origine allemande, essentiellement connu pour avoir été l'ingénieur en chef de la construction du pont du Golden Gate de San Francisco, qui constitue l'une des sept merveilles du monde moderne.


Období 1922 - 1947.

Časopis vznikl z popudu inženýra a amatérského fotografa Adolfa Herze (1862 Nový Jičín –1947 Lucern) a vydavatele Carla Josepa Buchera v červnu 1922. Časopis vycházel nejprve v němčině. Cílem časopisu bylo pomáhat rozvoji fotografie, což bylo uvedeno v prohlášení vydavatelů v prvním čísle časopisu:  Adolf Herz od počátku dbal na to, aby kvalita papíru i reprodukcí byla nejvyšší, jakou technologie tiskárny C. J. Bucher Verlag dovolovala.  Herzovo období redakce časopisu, ukončené jeho smrtí v roce 1947, bylo zaměřeno především na fotografický piktorialismus. V té době otiskovali v časopisu svá díla například fotografové Heinrich Kühn, Léonard Misonne, Hoffmeister, Craig Annan, Eduard Steichen, Alexander Keighley nebo Robert Demachy.

Poválečné období 1948 - 1964.

Walter Läubli se stal šéfredaktorem či uměleckým ředitelem v lednu 1948. Změnilo se také vlastnictví nakladatelství. C. J. Bucher byl v roce 1941 postižen mrtvicí a vedení nakladatelství převzala jeho manželka Alice.  Aby rozšířil okruh čtenářů časopisu, Läubli uváděl články také v angličtině a francouzštině. V tomto období otiskli v časopisu "Camera" své první fotografie autoři Jakob Tuggener, Gotthard Schuh, Henri Cartier-Bresson, Robert Capa (a další fotografové agentury Magnum), Bill Brandt a Robert Frank. Zvláštní číslo z roku 1949, ve kterém byly představeny první fotografie Roberta Franka, bylo významným edičním počinem v dějinách fotožurnalismu.  Následníkem Waltera Läubliho ve funkci šéfredaktora byl grafik Hans Neuberg. Vedl časopis po dva roky od prosince 1954. Jeho nástupce Imre Reiner, přepracoval vzhled časopisu a jeho logo. Tento vzhled zůstal nezměněn až do zániku časopisu v roce 1981.  Od července 1956 se stal šéfredaktorem časopisu Romeo Martinez (1911-1990). Od března 1957 zahájil další fázi časopisu tím, že ho začal vydávat v anglické, francouzské a německé jazykové verzi a tím jej zpřístupnil daleko širšímu okruhu čtenářů.  V roce 1960 zahájil časopis spolupráci s organizací evropských profesionálních fotografů Europhot. Čtyři čísla časopisu ročně nesla název "Camera EUROPHOT" a zabývala se náměty profesionální fotografie.  Romeo Martinez opustil časopis po vydání květnového čísla v roce 1964. Zbytek roku časopis vycházel pod vedením paní Bucherové a zbývajících redaktorů.

Časopis pod vedením Allana Portera 1965 - 1981.

Allan Porter se objevil jako hostující redaktor "Camery" v prosinci 1965. V lednu následujícího roku byl jmenován šéfredaktorem. Paní Bucherová se rozhodla pro tohoto Američana s evropskými konexemi a doufala, že jeho talent a zahraniční styky pomohou časopisu, který byl v té době v ekonomických nesnázích.  Náklad časopisu v roce 1965 byl 9 300 výtisků ve všech jazykových mutacích. Porter slíbil navýšení o 8% v průběhu devíti měsíců, ale díky aktivní kampani na zvýšení počtu předplatitelů (zejména prostřednictvím dlouhodobých smluv s knihovnami a zahraničními distributory), díky rozšíření prodeje ve Spojených státech amerických dohodou se společností Acme Publications z New York City a diky novému přístupu reklamního oddělení časopisu, vzrostl náklad do konce roku 1965 o 20%.  V dubnu 1974 (ročník 53, číslo 4) vyšlo jubilejní sté číslo pod jeho vedením. Bylo věnováno Porterovu oblíbenému tématu - krajině. Na obálce i uvnitř čísla se objevily práce Dona Eddyho. Dalšími fotografy v tomto vydání byli Vincent Vallarino, Charles H. Caffin, Klaus Ott, T. C. Tilney, David Bayles, Carl George Heise, Leonard Misonne, George A. Tice a Sadakichi Hartmann.  V roce 1973 byla společnost C. J. Bucher AG převzata nakladatelstvím Ringier. Noví majitelé neměli žádný zájem o další vydávání časopisu "Camera", protože nakladatelství vydávalo jiný fotografický měsíčník: "Fotomagazin". Noví majitelé věřili, že stažením veškeré propagační podpory zájem čtenářů klesne a časopis zanikne sám. Jedním z prvních omezení, které Ringier udělal, byla změna tiskové techniky, namísto hlubotisku začal být časopis tištěn levnějším, ale méně kvalitním ofsetovým tiskem. Porterovi bylo jasné, že pokles kvality tisku by vedl k úbytku čtenářů, a za pomoci techniků původní tiskárny vyvinul dvojbarevný ofsetový systém (duplex), který snížil náklady a přitom udržel kvalitu tisku.  Pod vedením Allana Portera se "Camera" věnovala na jedné straně hledání talentů zkoumajících hranice moderní fotografie, ale také věnovala pozornost historii fotografie z moderního pohledu. Vycházela monotematická čísla věnovaná buď jednotlivým tvůrcům (například William Henri Fox Talbot, Imogen Cunningham, Josef Sudek, Henri Cartier-Bresson, William Klein), nebo významným obdobím v dějinách fotografie (fotografové okolo časopisu Camera Work, počátky fotožurnalismu, meziválečná avantgardní fotografie v Německu nebo v sovětském Rusku a podobně).  Po dalších deseti letech nakladatelství Ringier rozhodlo, že není v zájmu společnosti nadále časopis vydávat a proto v prosinci 1981 vyšlo jeho poslední číslo. Bylo to jen několik měsíců před 60. výročím založení časopisu.

Camera byl švýcarský fotografický časopis, vydávaný nakladatelstvím C. J. Bucher Verlag GmbH v Luzernu. Časopis byl založen v roce 1922 a vycházel do prosince 1981. V době největší slávy časopisu zde otiskovali svá nejnovější díla přední světoví fotografové, jako například Edward Steichen, Robert Frank či Jeanloup Sieff.

Camera est un périodique consacré à la photographie né en 1922 à Lucerne, en Suisse, qui a été plus tard distribué dans de nombreux pays et en plusieurs langues.


Přehled.

Bioenergetika je součástí biochemie, která se zabývá se energií, jenž se podílí na vytváření a štěpení chemických vazeb v molekulách v biologických organismech. Může být také definována jako studium energetických vztahů a energetických transformací a transdukcí v živých organismech. Schopnost využívat energii z různých metabolických cest je imanentní všem živým organismům. Růst, vývoj, anabolismus a katabolismus jsou jen některé z mnoha procesů ve studiu biologických organismů, Úloha energie je pro tyto biologické procesy zásadní. Život je závislý na transformacích energie a živé organismy přežívají kvůli výměně energie mezi živými tkáněmi, buňkami a vnějším prostředím. Některé organismy, např. autotrofy, mohou získat energii ze slunečního záření (fotosyntéza), aniž by museli spotřebovávat živiny a rozkládat je. Jiné organismy např. heterotrofy musí přijímat živiny z potravy, aby mohly udržet energii rozkladem chemických vazeb živin během metabolických procesů např. glykolýza a citrátový cyklus. Přímým důsledkem prvního zákona termodynamiky je fakt, že autotrofy a heterotrofy se účastní univerzální metabolické sítě - pojídáním autotrofů (rostlin) heterotrofy využívají energie, která byla původně transformována rostlinami během fotosyntézy.  V živém organismu se chemické vazby rozpadají a vytvářejí v rámci výměny a transformace energie. Energie je k dispozici pro práci např. mechanickou práci nebo pro jiné procesy např. chemickou syntézu a anabolické procesy v růstu, tj. pokud jsou porušeny slabé vazby za účelem vytváření vazeb silnějších. Výroba silnějších vazeb umožňuje uvolnění využitelné energie.  Adenosintrifosfát (ATP) je hlavní "energetická měna" nebo také "pool" pro organismy; Cílem metabolických a katabolických procesů je syntetizovat ATP z dostupných výchozích materiálů (z prostředí) a rozpad ATP na adenosindifosfát (ADP) a anorganický fosfát je využitím energie v biologických procesech. V buňce je poměr koncentrací ATP k ADP známý jako " energetický náboj " buňky. Tato buňka může používat tuto energii na přenos informací o buněčných potřebách; pokud je k dispozici více ATP než ADP, Buňka může používat ATP k práci, ale pokud je k dispozici více ADP než ATP, buňka je nucena syntetizovat ATP prostřednictvím oxidativní fosforylace.  Živé organismy produkují ATP z energetických zdrojů oxidační fosforylací. Konečné fosfátové vazby ATP jsou relativně slabé ve srovnání se silnějšími vazbami, které se tvoří, když je ATP hydrolyzován (rozdělen vodou) na adenosindifosfát a anorganický fosfát. Zde je termodynamicky příznivá volná energie hydrolýzy, která vede k uvolnění energie; fosfo-anhydridová vazba mezi koncovou fosfátovou skupinou a zbytkem molekuly ATP sama o sobě neobsahuje takovou energii. Zásoba ATP organismu se používá jako baterie pro uchovávání energie v buňkách. Využití chemické energie z takového přeskupování molekulárních vazeb posiluje biologické procesy v každém biologickém organismu.  Živé organismy získávají energii z organických a anorganických materiálů; tj. ATP lze syntetizovat z různých biochemických prekurzorů. Například lithotrofy mohou oxidovat minerály, jako jsou dusičnany nebo formy síry, jako je elementární síra, siřičitany a sirovodík za vzniku ATP. Při fotosyntéze produkují autotrofy ATP pomocí světelné energie, zatímco heterotrofy musí konzumovat organické sloučeniny, většinou sacharidy, tuky a bílkoviny. Množství energie skutečně získané organismem je nižší než množství přítomné v potravinách ; existují ztráty v trávení, metabolismu a termogeneze.  Environmentální materiály, které organismus přijímá, jsou obecně kombinovány s kyslíkem, aby uvolňovaly energii, ačkoli někteří mohou také oxidovat anaerobně různými organismy. Vazby, které drží molekuly živin dohromady a zejména vazby, které drží molekuly volného kyslíku dohromady, jsou poměrně slabé ve srovnání s chemickými vazbami, které drží společně oxid uhličitý a vodu. Využívání těchto materiálů je formou pomalého spalování, protože živiny reagují s kyslíkem (materiály jsou oxidovány pomalu, takže organismy ve skutečnosti nevytvářejí oheň). Oxidace uvolňuje energii, protože byly vytvořeny silnější vazby (vazby mezi vodou a oxidem uhličitým). Tato čistá energie se může vyvíjet jako teplo, které může organismus použít k jiným účelům, jako je rozbíjení jiných vazeb ke vzniku sloučenin potřebných k přežití.

Druhy reakcí.

Volná energie (ΔG) získaná nebo ztracená v reakci lze vypočítat následovně: ΔG = ΔH - TΔS kde ΔG = Gibbsova volná energie, ΔH = entalpie, T = teplota (v Kelvinech) a ΔS = entropie.

Kotransport.

V srpnu 1960 přednesl Robert K. Crane poprvé svůj objev kotransportu sodíku a glukózy jako mechanismu absorpce glukózy střevy. Craneův objev kotransportu byl prvním návrhem toku spojky v biologii a byl nejdůležitější událostí týkající se absorpce uhlohydrátů ve 20. století.

Chemiosmotická teorie.

Jedním z hlavních triumfů bioenergetiky je chemiosmotická teorie Petra Mitchella o tom, jak protony ve vodném roztoku fungují při produkci ATP v buněčných organelách, jako jsou mitochondrie. Tato práce získala Mitchell 1978 Nobelovu cenu za chemii. Jiné buněčné zdroje ATP, jako je glykolýza, byly pochopeny dříve, ale takové postupy pro přímou vazbu enzymové aktivity na produkci ATP nejsou ve většině buněk hlavním zdrojem užitečné chemické energie. Chemiosmotická vazba je ve většině buněk hlavním procesem produkce energie, který se kromě mitochondrií využívá v chloroplastů a několika jedincových buňkách.

Energetická bilance.

Energetická homeostáza je homeostatická regulace energetické rovnováhy - rozdíl mezi energií získanou prostřednictvím spotřeby potravin a výdaji energie - v živých systémech.

Bioenergetika je oblast biochemie a buněčné biologie, která se týká energetických toků v živých systémech. Jedná se o aktivní součást biologického výzkumu, která zahrnuje studium přeměny energie v živých organismech a studium tisíců různých buněčných procesů, např. buněčného dýchání a mnoho dalších metabolických a enzymatických procesů, které vedou k výrobě a využití energie do různých forem např. molekuly adenosintrifosfátu (ATP). Cílem bioenergetiky je popsat, jak živé organismy získávají a transformují energii, aby vykonávaly biologickou práci. Studium metabolických drah je proto zásadní oblastí bioenergetiky.

La bioénergétique est une branche de la biochimie qui analyse le flux d'énergie dans les systèmes vivants. Constituant un champ de recherche biologique très actif et multidisciplinaire, la bioénergétique étudie une multitude de processus cellulaires, comme la respiration ou les autres voies du métabolisme, qui consomment ou produisent de l'énergie emmagasinée dans les molécules d'ATP. Conformément aux lois de la thermodynamique, les organismes ne peuvent ni créer ni détruire de l'énergie ; ils ne peuvent que la convertir d'une forme à une autre.


Etimologie.

Slovo adultismus používal Patterson Du Bois v roce 1903, a objevuje se ve francouzské literatuře psychologie v roce 1929, popisující vliv dospělých na děti. To bylo vnímáno jako stav, kdy dítě mělo "tělo a duch", za příklad byli uváděni,  Tato definice byla nahrazena článkem v časopisech z konce sedmdesátých let, v němž se navrhuje, že adultismus je zneužíváním moci, kterou dospělí mají nad dětmi. Autor identifikoval příklady adultismu nejen u rodičů, ale u učitelů, psychoterapeutů, duchovních, policistů, soudců.

Používání.

Adultismus je definován jako "chování a postoje založené na předpokladech, že dospělí jsou lepší než mladí lidé a jsou oprávněni jednat s mladými lidmi bez dohody". Je vnímán i jako, "závislost na postojích, myšlenkách, přesvědčeních a činnostech dospělých." Adultismus je populárně používán k popisu jakékoliv diskriminace vůči mladým lidem a je odlišný od ageism, což je předsudek na základě věku; ne specificky proti mládeži. Adultismus je zdánlivě způsoben strachem z dětí a mládeže. Bylo navrženo, že "adultismus, který je spojen s pohledem na sebe, který směřuje k odmítání a vyloučení subjektivity dítěte, byl vždy v západní kultuře přítomen".  Fletcher naznačuje, že adultismus má v lidské společnosti tři hlavní podoby  Studie provedená Ústředním ústavem pro prevenci krizí o rozšíření adultismu zaznamenala rostoucí počet místních organizací v USA, sloužících mládeži. Například místní program v Oaklandu v Kalifornii popisuje dopad adultismu, který "brání rozvoji mládeže, zejména jejich sebeúcty a sebehodnocení, schopnosti vytvářet pozitivní vztahy s pečujícími dospělými nebo dokonce vidět dospělé jako spojence" na svých internetových stránkách.

Podobné pojmy.

Adultismus se používá k popisu útlaku dětí a mladých lidí dospělými, který je v životě mladých lidí považován za stejně mocný jako rasismus a sexismus. Je považován za zobecnění jevu na celou populaci dospělých, nejen mužů, jak je tomu v případě paternalismu (ten umožňuje široké spektrum moci dospělým mužům) a může zahrnovat infantilizaci dětí a mládeže. Pedofobie (strach z dětí) a ephebifobie (strach z mládí). Gerontofobie nebo její antonymum, gerontokracie mohou být rozšířením adultismu.  Podobné pojmy vyjadřující privilegia pro dospělé, adultarchie a adultcentrismus byly navrženy jako více morfologicky paralelní alternativy. Někteří aktivisté alternativně nazývají adultismus "youthismus" nebo "childismus", jenž jsou rovny sexismu a heterosexismu. Opakem adultismu je jeunismus, jenž je definován jako preference mladých lidí a dospívajících nad dospělými.  Nejméně jedna prominentní organizace popisuje diskriminaci mladých lidí jako ageismus, což je jakákoli forma diskriminace vůči někomu z důvodu věku. Národní sdružení pro práva mladých tvrdí, že ageismus je přirozenějším a srozumitelnějším termínem než adultismus, a proto je častěji používán mezi mladými lidmi postiženými touto diskriminací. Zástanci používání "ageismu" se také domnívají, že starší lidé bojují proti své vlastní formě věkové diskriminace. Nicméně národní organizace nazvaná "Youth On Board" to vyvrací, argumentuje tím, že "nazývání adultistického chování ageismem, je diskriminace mládeže sama o sobě".

Příčiny.

Ve svém stěžejním článku z roku 1978 Flasher vysvětlil, že adultismus se rodí z přesvědčení, že děti jsou méněcenné a tvrdí, že adultismus se může projevovat jako přebytečná výchova a horlivá péče, majetnost nebo přílišným omezováním, které jsou vědomě nebo nevědomky zaměřeny na nadměrnou kontrolu nad dítětem. Souvisí to s psychologickou projekcí a rozštěpením tzv. splittingem (z aj. split/splitting), procesem, při kterém "ten, kdo s mocí připisuje svůj nevědomý, nevyřešený sexuální a agresivní obsah dítěti", má dítě - "s temnou i světlou stránkou/osobností... a proto "andílek/svatoušek s ďáblem v těle".  Nedávno teologové Heather Eaton a Matthew Fox navrhli: "Adultismus pochází z dospělých, kteří potlačují vnitřní dítě." John Holt uvedl: "Porozumění adultismu by mohlo začít vysvětlováním, co myslím tím, když říkám, že hodně z toho, co je známé jako umění být dítětem, je vynález dospělých." Tato perspektiva je podporována Maya Angelou, která poznamenala:

Důkaz adultismu.

Průzkum v letech 2006/2007, který uskutečnily Children's Rights Alliance for England a National Children's Bureau, se dotazoval 4 060 dětí a mladých lidí na to, zda se k nim někdy někdo choval nespravedlivě na základě různých kritérií (rasa, věk, pohlaví, sexuální orientace atd.). Celkem 43% dotazovaných mladých Britů uvedlo, že zažívají diskriminaci na základě svého věku, podstatně více než jiné kategorie diskriminace, jako pohlaví (27%), rasa (11%) nebo sexuální orientace (6%).

Klasifikace.

Kromě Fletchera, jiní odborníci identifikovali několik forem adultismu a nabízeli typologii zahrnující internalizovaný adultismus, institucionalizovaný adultismus, kulturní adultismus, a další formy.

Internalizovaný adultismus.

V publikaci vydané Nadací W. K. Kellogga, Universitou v Michiganu profesor Barry Checkoway tvrdí, že internalizovaný adultismus způsobuje, že mládež "zpochybňuje svou vlastní legitimitu, pochybuje o svých schopnostech měnit" a udržuje mladé lidi v "kultuře mlčení".  "Adultismus nás v dětství přesvědčuje, že děti se skutečně nepočítají," říká ivestigativní studie, a "pro nás [děti] je nesmírně důležité mít souhlas dospělých a být s nimi za dobře, přestože to pro nás znamená zradit ostatní děti". Tento aspekt internalizovaného adultismu vede k takovým jevům, jako je "donášení na sourozence nebo být "učitelův mazánek", abychom uvedli alespoň dva příklady."  Mezi další příklady internalizovaného adultismu patří mnoho forem násilí, které děti a mládež zažívají od dospělých, kteří tak znovu prožívají násilí, kterému čelili jako mladí lidé, jako jsou tělesné tresty, sexuální zneužívání, verbální zneužívání a komunitní omezení, které zahrnují nařízení zakazující dětem chodit do obchodů bez dospělých a policisty, učitele nebo rodiče vyhánějící mladé lidi z různých míst bez oprávněného důvodu.

Institucionální adultismus.

Institucionální adultismus může být patrný ve všech příkladech systémové zaujatosti, kdy jsou formální omezení nebo požadavky kladeny na lidi jen kvůli jejich nízkému věku. Zákony, pravidla, organizační struktury a systematické postupy slouží jako mechanismy k tomu, aby využívaly, udržovaly a vštěpovaly adultismus v rámci celé společnosti. Tato omezení jsou často zesilována fyzickou silou, nátlakem nebo policejními akcemi a jsou často považována za dvojí standardy. Toto zacházení je stále více považováno za formu gerontokracie.  Instituce udržující adultismus mohou zahrnovat fiduciární, právní, vzdělávací, komunální, náboženské a vládní sektory společenosti. Literatura společenských věd označila adultismus jako "v kontextu sociální nerovnosti a útlaku dětí, kde jsou dětem odepřena lidská práva a jsou nepřiměřeně oběťmi špatného zacházení a vykořisťování"  "a také:"

Kulturní adultismus.

Kulturní adultismus je mnohem nejednoznačnější, avšak mnohem rozšířenější forma diskriminace nebo nesnášenlivosti vůči mládeži. Jakékoli omezování nebo vykořisťování lidí z důvodu jejich mladého věku, pro jejich schopnosti, míru schopnosti porozumění, nebo kapacity, lze nazvat adultismem. Tato omezení jsou často připisována eufemismům poskytovaným dospělým pouze na základě věku, například "lepší úsudek" nebo "moudrost věku". Redaktor časopisu rodičů komentuje: "Většinou lidé mluví odlišně s dětmi a dospělými a často s nimi také jinak jednají." Tady je shrnutí kulturního adultismu. Například viz:

Výsledky.

Sociální stratifikace.

Diskriminace na základě věku je stále více uznávána jako forma bigotnosti v sociálních a kulturních prostředích po celém světě. Stále více sociálních institucí uznává postoje dětí a mládeže jako utlačované menšinové skupiny. Mnoho mladých lidí a dětí se vymezuje vůči adultistickým mýtům prostřednictvím masmédií od roku 1970 přes léta 90. Výzkum sestavený ze dvou zdrojů (celostátní studie Cornell University a studie mládeže z Harvardské univerzity) ukázala, že sociální stratifikace mezi věkovými skupinami způsobuje stereotypizaci a zobecnění; například mýtus o tom, že všichni adolescenti jsou nezralí, násilní a vzpurní. Oponenti adultismu tvrdí, že toto vedlo k nárůstu počtů mladých lidí, akademiků, výzkumníků a dalších dospělých, kteří se vymezují vůči adultismu a ageismu, organizováním vzdělávacích programů, petic, manifestací a vytvářením organizací věnovaných propagaci koncepce a řešením.  Současný výzkum ukazuje, že mladí lidé, kteří bojují proti adultismu v rámci komunitních organizací, mají velký přínos pro tyto organizace, stejně jako jejich vrstevníky, dospělé, kteří s nimi pracují, jako i širší komunita do které organizace patří.

Kulturní odpovědi.

Může existovat mnoho negativních dopadů adultismu, včetně ephebiphobie a narůstající generační mezery. Reaktivní sociální odpověď na adultismus má formu hnutí za práva dětí, vedeného mladými lidmi, kteří bojují proti tomu, aby byli vykořisťováni za svou práci. Mnoho populárních médií je používáno k útoku proti adultismu, zejména v hudebním a filmovém průmyslu. Navíc mnohé iniciativy zaměřené na sociální změny vedené mládeží inherentně reagují na adultismus, zejména ty, které souvisejí s mládežnickým a studentským aktivismem, z nichž každá se ve svých vlastních ohledech potýkala s účinky institucionalizovaného a kulturního adultismu

Akademický vývoj.

Stále rostoucí počet vládních, akademických a vzdělávacích institucí po celém světě vytvořil pravidla, provedl studie a vytvořil publikace, které reagují na mnoho náznaků a důsledků adultismu. Velká část práce populární výzkumnice Margaret Meadové může být vnímáno jako reakce na adultismus. Mezi současné výzkumné pracovníky, jejichž práce analyzuje dopady adultismu, lze zařadit sociologa Mike Malese a kritického teoretika Henryho Girouxe. Téma adultismu bylo nedávno řešeno i v literatuře osvobozenecké psychologie.

Řešení adultismu.

Jakýkoli projev adultismu může být označen za adultistický. Může zahrnovat chování, zásady, zákonné normy, postupy, instituce nebo jednotlivce.  Pedagog John Holt navrhl, že učení dospělých o adultismu je zásadním krokem k řešení důsledků adultismu, alespoň jedna organizace a jedno curriculum dělá jen to. Několik pedagogů vytvořilo učební osnovy, které se snaží učit mládež o adultismu. V současné době organizace reagují na negativní důsledky adultismu včetně Organizace spojených národů, která provedla rozsáhlé výzkumykromě toho, že uznává potřebu potlačovat adultismus prostřednictvím politik a programů. CRC má zvláštní články (5 a 12), kterými se výslovně zavázaly k boji proti adultismu. Mezinárodní organizace Human Rights Watch učinila totéž.  Společná praxe akceptuje zapojení hlasu mládeže a formování partnerství mládeže a dospělých jako zásadní krok k tomu, aby odolávali adultismu.  Mezi způsoby, jak čelit k adultismu lze zahrnout programy vedené mládeží a účast dětí a mladých lidí v organizacích vedených mládeží. Jedná se způsoby, jak děti urychlí akci změny kulturního paradigmatu a podniknou kroky, které vyvolávají odmítání a vymezení se vůči adultismu. Programy vedené mládeží umožňují, aby hlasy dětí a mladých lidí byly vyslyšeny a brány v úvahu. Převzetí kontroly nad autonomií dětí a mladých lidí, může pomoci dětem převzít kontrolu nad jejich sexualitou. Odklon od paradigmatu adultismu vede k odklonu od vztažného rámce a myšlenky, že děti nejsou schopné zvládnout informace o sexu a své vlastní sexualitě. Přijetí faktu, že děti jsou připraveny učit se o sobě, sníží míru dezinformace, jíž šíří jejich vrstevníci a umožní jim získat přesné informace od osob, které se v tématu vzdělávají.

Kritika.

Ve své nejextrémnější podobě je cílem zastánců řešení adultismu "více či méně vědomé, nekontrolované a skryté uplatňování moci nad dítětem dospělými... toto ovládání moci dospělými" "per se". samo o sobě. Takový útok na jakoukoli moc dospělých může být poháněn tím, co bývá nazýváno "myšlenkou homunculus... pro mnohé dospělé je dítě malý dospělý. Nechápou, že dítě má jiné druhy problémů než dospělý".  Ve své mírnější podobě, "adultismus je o zneužívání moci a nehovoří o běžné odpovědnosti dospělých ve vztahu k dětem". Proto "řešením adultismu není obrácení struktury moci... [nebo] její úplné vymýcení": spíše "snižování adultismu zahrnuje vyjednávání rozhodnutích".

Adultismus ""je uplatňování moci dospělých nad dětmi"".. Úžeji se adultismus definuje jako ""předsudek doprovázející systematickou diskriminaci mladých lidí"".. Na filosofickém základě je termín také definován jako ""předpojatost vůči mladým lidem a sociální závislost mladých lidí na dospělých, včetně jejich myšlenek, činností a postojů""., nebo jako systematická podřízenost mladších lidí jako skupiny, jež disponuje relativně malými příležitostmi k výkonu sociální moci.

Ladultisme est « le pouvoir que les adultes ont sur les enfants », ou plus précisément « un préjudice accompagné d'une discrimination systématique à l'encontre des jeunes ». Tout « auteur » ou manifestation inanimée ou animée d'adultisme est dit « adultiste ». Cela peut comprendre des comportements, des politiques, des pratiques, des institutions ou des particuliers.


Geografie.

Řeky.

Podsvětím proudí celkem šest hlavních řek, které jsou viditelné pro mrtvé i živé. Jejich názvy mají odrážet emoce spojené se smrtí.

Vstup do podsvětí.

Vstup do podsvětí střeží spousta mytických stvoření, včetně kentaurů, Gorgon, Hydra, Chiméra a Harpyje. Mezi nimi se tyčí mohutný jilm, jehož listy jsou plné falešných snů.  Duše zemřelých putující do podsvětí si pod jazykem přinášejí minci, kterou zaplatí převozníku Charónovi za převoz přes řeku. Charón je odpudivě špinavý, v očích mu žhnou plameny, tvář mu halí zanedbaný vous a kolem ramen nosí plášť. Charón duše převáží neustále, avšak od některých se bez milosti odvrací. Na druhou stranu řeky se totiž nedostanou duše nepohřbených nebožtíků, kteří jsou odsouzeni k věčnému přecházení po břehu do doby, než se jim dostane řádného pohřbu.  Řeka ústí k branám podsvětí, které hlídá trojhlavý pes Kerberos. V této části se také nachází místo, kde soudcové podsvětí rozhodují, kam duše zemřelých poputují – na Asfodelová pole, na trestná pole nebo do Elysia.

Tartaros.

Tartaros je nejhlubší propast pod zemí, kam se vlévají všechny řeky světa a opět odtud vyvěrají. Tartaros je tak hluboko pod zemí, jak vysoko je nebe nad ní. Dle legendy by kovadlina padající z nebe dopadla na zemi za devět dní a devět nocí, stejně dlouho by tedy padala také ze země do Tartaru. Tartaros a podsvětí jsou říší Ereba, boha věčné tmy a ztělesnění nejčistší temnoty.  Tartaros je také místo věčného trestu. Vnější okraj ohraničuje bronzový plot, který obklopují tři vrstvy temnoty. Za těmito vrstvami proudí ohnivá řeka Pyriflegethón. Vstupem do Tartaru je obrovský portál s pilíři z pevného adamantu, který nedokáží rozbít ani samotní bohové. Tento vchod střeží Erínye Tísifoné, mstitelka vražd.

Asfodelské louky.

Asfodelské louky jsou místem pro obyčejné průměrné duše, které se nedopustily žádných významných zločinů, ale ani neprokázaly žádné velké skutky, které by jim zaručovaly přijetí na Elysijských pole. Na toto místo byli posíláni smrtelníci, kteří nepatřili do žádné z částí podsvětí.

Pole smutku.

Ve Vergiliově eposu Aeneis jsou Pole smutku oblastí podsvětí vyhrazenou pro duše, které promrhaly svůj život neopětovanou láskou. Mezi zmiňované obyvatele tohoto místa patří Dídó, Faidra, Prokris, Erifýlé, Pásifaé, Láodameia a Kaineus.

Elysium (Elysijská pole).

Elysium je místo pro obzvláště význačné jedince. Duše, které zde přebývají mají snadný a radostný posmrtný život. Častěji než lidé, kteří byli spravedliví nebo měli etické zásluhy, se na Elysijská pole dostávali jedinci, kteří měli blízko k bohům. Většinu obyvatel Elysia tvořili polobozi nebo hrdinové, mezi kterými byli např. Kadmos, Péleus a Achilles. Vpuštěni však mohli být i běžní lidé, kteří žili spravedlivě a ctnostně. Jedním z nich byl také Sókratés, který si přítomnost na tomto místě zasloužil díky svým filozofickým zásluhám.

Ostrovy požehnaných.

Ostrovy požehnaných jsou ostrovy v rámci oblasti Elysia. Pokud duše dosáhla Elysia, měla možnost buď zůstat v Elysiu nebo se znovuzrodit. Pokud byl někdo znovuzrozen třikrát a třikrát dosáhl Elysia, pak mohl vstoupit na Ostrovy požehnaných, kde žil ve věčném ráji.

Mrtví.

V řeckém podsvětí duše mrtvých stále existují, jsou však nehmotné a v podsvětí pobývají bez smyslu nebo účelu. Mrtví v homérském podsvětí postrádají "menos" neboli sílu, a proto nemohou ovlivňovat živé na zemi. Také postrádají "phrenes" neboli důvtip a netuší, co se děje kolem nich a na zemi nad nimi. Jejich životy v podsvětí jsou velmi neutrální, sociální statusy a politické pozice nemají v podsvětí žádné místo a nikdo zde není schopen využít svůj předchozí život ve svůj prospěch.  Myšlenka pokroku v řeckém podsvětí neexistuje – v okamžiku smrti psychika se zkušenostmi i vzhledem zcela zamrzá. Duše v podsvětí nestárnou a ani jejich vzhled se nemění. Duše v podsvětí jsou přesně takové, jaké byly před svou smrtí. Proto ti, kteří zemřeli v bitvě, byli v podsvětí věčně potřísněni krví a ti, kteří zemřeli mírumilovně, si zachovali svůj normální vzhled.  Řečtí mrtví jsou všeobecně považováni za podrážděné a nepříjemné, ale nikoliv za nebezpečné nebo zlomyslné. Rozhněvají se, pokud v blízkostí svých hrobů ucítí přítomnost nepřítele, a proto bylo běžnou praxí předcházet jejich hněvu nabízením tekutých darů. Většinou se jednalo o dary ve formě krve, neboť aby mrtví mohli být opět komunikativní a při vědomí, potřebují životní esenci. Toto je znázorněno v Homerově Odysseji, kde Odysseus musel nabídnout svou krev, aby s ním duše mohly komunikovat. Mrtví v podsvětí tráví čas prostou zábavou. Jak lze soudit z kostek a hracích karet, které jim pozůstalí umisťovali do hrobu, dle pověstí mezi sebou mohli hrát různé hry. Pozůstalí dávali zesnulým do hrobů oděvy, šperky a jídlo, protože věřili, je je v podsvětí budou moci využít. Lidé se také přeli ohledně toho, zda jsou mrtví schopni konzumovat jídlo. Podle Homéra nemohli jíst ani pít, pokud nebyli povoláni zpět mezi živé. Na některých reliéfech je však podsvětí znázorněno jako místo, kde probíhají bohaté hostiny.  Lúkianos popisuje obyvatele podsvětí jako obyčejné kostlivce. Podle něj jsou od sebe navzájem nerozlišitelní a nelze určit, kdo byl za živa bohatší nebo důležitější. Tento pohled na podsvětí ale nesdíleli všichni – podle Homéra si mrtví ponechávali tváře svých pozemských těl.

Jako podsvětí je v řecké mytologii označován svět, do kterého putují duše zemřelých. Tehdejší představou posmrtného života byl stav, kdy se duše v okamžiku smrti oddělí od mrtvého těla, vezme na sebe tvar zemřelého a poté je přenesena k bráně do podsvětí. Samotné podsvětí (po svém božském vládci také nazýváno Hádés) je popisováno jako vnější hranice oceánu, temné místo pod hlubinami či nejzazší konec světa. Podle pověstí zdejší říše mrtvých představuje temný protějšek sídla řeckých bohů na hoře Olymp. Pro živé je podsvětí neviditelné, je stvořeno zcela výhradně pro mrtvé.

Dans la mythologie grecque, les Enfers (au pluriel) sont le royaume des morts. C’est un lieu souterrain où règne le dieu Hadès ainsi que sa femme, la déesse Perséphone.


Johana Beaufortová, hraběnka z Westmorlandu

Mládí.

Johana Beaufortová byla jedinou dcerou Jana z Gentu a jeho milenky Kateřiny Swynfordové..  Přesný rok a místo Johanina narození není znám. Nejspíš se narodila v panství Swynford v Kettlethorpu v Lincolnshiru nebo v Pleshy (domově Joan FitzAlan) v Essexu. Jako jejího narození se nejčastěji uvádí rok 1379, někteří historikové se přiklání k roku 1377.  Johana byla zřejmě pojmenována podle Jany z Kentu, která byla v té době vdovou po vévodovi z Walesu.

První manželství.

V roce 1386 ji otec zasnoubil s Robertem Ferrersem, baronem z Wemu. Svatba se konala v roce 1392 přímo v panství Jana z Gentu. Společně měli dvě dcery. Robert okolo roku 1395 zemřel.

Legitimace.

Konstancie Kastilská, druhá manželka Jana z Gentu, zemřela v březnu roku 1394. V lednu 1396 se Jan oženil s Johaninou matkou, Kateřinou Swynfordovou. V září téhož roku byly všechny děti, které zplodil s Kateřinou, papežem uznány i jako jeho děti.

Druhé manželství.

V listopadu 1396 se ovdovělá Johana provdala za Ralpha Nevilla, hraběte z Westmorlandu. Ralph měl dvanáct dětí z předchozího manželství a s Johanou měl poté dalších čtrnáct dětí. Po jejich svatbě dostala Johana věno ve výši £206.13, aby měli společně z čeho žít. Jejich hlavním sídlem byl zámek Raby v Northumberlandu.  V roce 1399 se Johana stala členkou Podvazkového řádu Richarda II.  I když král Richard II. jmenoval jejího manžela Ralpha jako prvního hraběte z Westmorlandu, spojil se s Johaniným nevlastním bratrem Jindřichem Bolingbrokem, který v roce 1399 sesadil krále Richarda a nastoupil na anglický trůn jako král Jindřich IV. Johana a Ralph měli spoustu funkcí, statků, pozemků, poručenství a penziony. Johana byla často titulována jako "sestra krále".  Ralph a Johana využili svůj vztah s králem Jiřím i jako možnost provdat své děti co nejlépe to šlo a dostávali jako věno další pozemky a majetky. V roce 1423 získali velkou část majetku Richarda, vévody z Yorku, kterému provdali dceru Cecilii. Své potomky provdávali i v útlém dětském věku, což se zapsalo do anglické historie jako "nejzajímavější série dětských sňatků". V době své smrti byla Johana díky sňatkům svých dětí matkou hraběte, tří baronů, hraběnky, tří vévodkyní, biskupa a jeptišky.  Okolo roku 1413 pozvala Johana do svého sídla mystičku Margery Kempe. Je možné, že jí Johana pomohla zaplatit pouť do Jeruzaléma. V roce 1422 získala Johana povolení navštěvovat jeptišky a osm počestných žen.

Pozdější život a smrt.

Po smrti Ralpha v roce 1425 získal titul hraběte z Westmorlandu jeho nejstarší syn z prvního manželství. Velká část majetku však byla převedena Johaninu nejstaršímu synovi Richardu Nevillovi. Tato skutečnost vyústila ve válku růží.  Během času, kdy byla vdovou, se stala literární patronkou. Okolo roku 1430 byla Johana a její rodina popsána v knize od Pola de Limbourga.  V roce 1428 podnikla Johana náboženskou výpravu společně se svou svatou sestrou ze St. Alban's. Po smrti manžela složila slib cudnosti.  Johana zemřela 13. listopadu 1440 v Howden v Yorkshire. Byla pohřbena vedle své matky v Lincolnské katedrále.

Potomstvo.

Johana byla matkou Cecilie, vévodkyně z Yorku a babičkou Eduarda IV. a Richarda III., který později porazil Jindřicha VI., aby mohl získat trůn pro sebe. Johanin potomek Jindřich VII. se oženil s Alžbětou z Yorku, dcerou krále Eduarda IV. a jejich syn byl později králem jako Jindřich VIII. Jindřichova manželka, Kateřina Paarová, byla také potomkem Johany z linie jejího a Ralphova nejstaršího syna. Hrabě ze Salisbury byl otcem Richarda Nevilla z Warwicku, který byl otcem královy manželky Anny Nevillové.

Děti s Robertem Ferrersem.

V roce 1391 se Johana provdala za Roberta Ferrerse, barona z Wemu. Společně měli 2 děti:

Děti s Ralphem Nevillem.

V listopadu 1396 se Johana provdala za Ralpha Nevilla, hraběte z Westmorlandu. Společně měli 14 dětí:

Johana Beaufortová LG (cca 1379 – 13. listopadu 1440), byla čtvrtým ze čtyř dětí (a jediná dcera) Jana z Gentu a jeho milenky a pozdější manželky Kateřiny Swynfordové. Během doby, kdy byla vdovou, byla vlivnou majitelkou velkých pozemků v severní Anglii.

Jeanne Beaufort (1379 - ) est la fille de Jean de Gand, troisième fils d'Édouard III d'Angleterre, et de sa maîtresse Katherine Swynford.


Fotbal.

Fotbal je na Ukrajině nejpopulárnější sport a řídí ho Fotbalová federace Ukrajiny (FFU). FFU organizuje různé fotbalové soutěže můžů, žen, mládeže, hendikepovaných a řídí fotbalové soutěže profesionálů, studentů a v regionech. Formát soutěží je od lig (na počet kol) po pohárové (eliminace). FFU též organizuje několik pozývacích turnajů (přátelských) a řídí několik národních týmů, které soutěží na různých mezinárodních turnajích.  Ukrajina má dobře rozvinuté profesionální fotbalové soutěže mezi muži už od čas Sovětského svazu. Organizace profesionálního fotbalu je delegována od FFU na Ukrajinskou premier ligu (UPL), Profesionální fotbalovou ligu Ukrajiny (PFL, soutěže v nižších ligách). Nejsilnější a nejvyšší je Premjer-liha, která se nazývala "Vyshcha Liha" (vyšší liga). Druhá v pořadí je Perša liha (První liga). Pak následuje "Druha Liha" (druhá liga), která se dělí na dvě skupiny – Východ (B) a Západ (A), podle jejich polohy. Na konci každé sezóny sestupují dva poslední tímy Premier ligy do První ligy a dva nejlepší tímy První ligy postupují do Premier ligy. Podobně to probíha i mezi První a Druhou ligou. Za vítězství má klub 3 body, za remízu 1 bod a za prohru žádný. Každý tím hraje s každým dvakrát.  Ukrajina má též amatéřské národní fotbalové soutěže, které řídí Ukrajinská fotbalová amatéřská asociace.  Kluby ze všech profesionálních lig se účastní Ukrajinského poháru. Vítězi národního mistrovství a Ukrajinského poháru pak soutěží o Ukrajinský Superpohár.  Andrij Ševčenko je nejznámější ukrajinský fotbalista a je povážován za národního hrdinu.  Ukrajina spolu s Polskem hostili Mistrovství Evropy ve fotbale 2012.

Sporty jako fotbal a zápas jsou na Ukrajině populární od 19. století. Ukrajina prosperovala z důrazu na tělesnou výchovu v Sovětském svazu a zůstaly v ní stovky stadionů, bazénů, tělocvičen a jiných atletických zařízení. Ukrajinské sporty nebo atletická hnutí byly ovlivněny tělocvičnou organizaci Sokol, která je v Evropě populární od druhé poloviny 19. století.

Des sports tels que le football et la lutte ont été populaires en Ukraine depuis le. L'Ukraine a bénéficié de l'accent mis par l'Union Soviétique sur l'éducation physique, et a hérité de nombreux stades, piscines, gymnases et d'autres installations sportives de l'Union Soviétique.


Historie.

Původní bock bylo tmavé, silné, slabě chmelené, svrchně kvašené pivo, poprvé uvařené asi ve 14. století v hanzovním městě Einbeck. Později, v 17. století, byl tento styl adoptován mnichovskými pivovarníky a přizpůsoben moderním trendům v pivovarnictví, mj. i spodnímu kvašení. Původní název města Einbeck se v bavorském dialektu vyslovoval jako "ein Bock" ("kozel"), a tak pivo přišlo ke svému dnešnímu názvu; obrázek kozla se často objevuje na etiketách.  Původně bylo toto pivo spojováno s různými slavnostmi, jako Vánoce, Velikonoce nebo půst. Po dlouhá léta byl konzumován bavorskými mnichy jako zdroj výživy při postním období.

Druhy bocku.

Tradiční bock.

Tradiční bock je sladší, poměrně silný (6,3–7,2 % obj.), lehce chmelený (20–27 IBU) ležák. Toto pivo je čisté, měděné až hnědé barvy, s bohatou vytrvalou pěnou. Aroma je příjemně sladové, chuť bohatá a karamelová, s téměř neznatelným chmelovým odstínem, který nepřebíjí sladkou chuť piva.

Májový bock.

Májový bock je světlý, obvykle silně chmelený ležák o síle tradičního bocku. Jde o poměrně novodobou variaci, spjatou především se začátkem jara a májovými slavnostmi, pro něž byl vařen a při nich konzumován. Barva je světlejší, sytě zlatá či jantarová, pěna bohatá a krémová, chuť sušší, méně sladová, zato hořčí a výrazněji chmelová než u jiných bocků.

Doppelbock.

Doppelbock neboli dvojitý bock je silnější verze tradičního bocku, poprvé uvařená v Mnichově řádem Paulánů. Byl značně bohatý na alkohol a sacharidy, proto sloužil jako "tekutý chléb" paulánským mnichům v době půstu, kdy nebyla povolena pevná strava. Dnešní doppelbock je silné (7–12 % i více), zakalené pivo, barvy tmavě zlatavé až tmavě hnědé, s mohutnou, krémovitou pěnou. Chuť i vůně jsou intenzivně sladové, bohaté a silné, se slabým chmelovým odstínem. Na počest poprvé uvařeného paulánského doppelbocku jménem Salvator piva tohoto typu v německém prostředí často přidávají ke svému názvu příponu -ator, čímž jsou snadno rozlišitelná ( Predator, Tröegs Tröegenator Double Bock, Wasatch Devastator apod.)

Eisbock.

Eisbock (ledový bock) je specialitou okresu Kulmbach v severním Bavorsku. Vyrábí se částečným zmražením doppelbocku, z něhož je průběžně odstraňována mrznoucí voda, aby se tak koncentrovala chuť, aroma a obsah alkoholu. Jde o velmi silné (9–13 %) pivo, temně měděné až tmavě hnědé barvy s rubínovým nádechem. Pěna je tenká, vůně i chuť intenzivní a plná, sladová, s nádechy zralého ovoce a znatelným alkoholovým pocitem.

Pšeničný bock.

Pšeničný bock (Weizenbock) je pivo vařené z pšeničného sladu, svrchně kvašené, podobně silné jako doppelbock. Poprvé bylo uvařeno v Mnichově roku 1907.

Bock je druh silného piva, obvykle ležáku, původem z Německa. Existuje několik druhů bocku, jako například světlý májový bock (Maibock, silně chmelený ležák určený ke konzumaci na jarních slavnostech), dvojitý bock (doppelbock, silný ležák) nebo ledový bock (Eisbock, velmi silné pivo připravované zmražením piva a odstraňováním zamrzající vody). Původně se jednalo o tmavé pivo, ale moderní bocky mohou nabývat různých odstínů od světle měděné po tmavě hnědou. Jde o populární druh piva, konzumovaný a vařený po celém světě.

La bock ou bockbier ou starkbier est un type de bière de fermentation basse brassée essentiellement dans le sud de l'Allemagne (Bavière), mais originaire de Basse-Saxe. Les "bockbiere" peuvent être blondes ou brunes et se distinguent par un degré d'alcool élevé, à partir 6 % jusqu'à 8 % d'alcool. Elles se reconnaissent généralement à leur nom qui contient "bock" ou la terminaison "-ator" (pour les "doppelbock"). En Bavière où elles sont principalement brassées et consommées, elles représentent environ 1 % de la consommation totale de bière. Une variante existe également aux Pays-Bas, appelée "bok".


Děj.

Bart přespává u Milhouse a telefonuje svému otci, aby ho šel "zachránit", protože je Milhouse otravný. Chvíli potom se Marge dozví, že její teta umírá. Marge se rozhodne, že za tetou pojede. Při odjezdu Homera upozorní, aby se nedíval na druhou řadu seriálu Divnější věci, protože se na něj chce dívat společně s Homerem. Homer jí slíbí, že se na seriál sám dívat nebude. Homer zůstal s dětmi doma sám a Bart s Lízou začali dívat na seriál Divnější věci a upozornili Homera, že se nemůže dívat s nimi. Další den v Homerově práci pracovníci o seriálu všichni mluví.  Homer si řekne, že si na Netflixu pustí nějaký seriál. Netflix mu doporučí Divnější věci, ale Homer si je nepustí. Poté se na obrazovce objeví Ted Sarandos, šéf správy obsahu Netflixu, a sdělí mu, že od zítřka zdraží a Homer se rozhodne na seriál podívat. Po zhlédnutí druhé řady přijde domů Marge a zjistí, že se Homer na seriál díval. Marge je na Homera naštvaná. Homer se snaží nalézt způsob, jak se s Marge usmířit. Ted Sarandos poradí Homerovi, aby se naučil tancovat.  Homer tedy navštíví taneční studio pro začátečníky Trocha jazzu. Jeho lektorka tance Julie výuku s Homerem ukončí a zavolá na pomoc její kolegyni Sladkou Sal. Další lekci Homera učí znovu Julie. Homer zatelefonuje Marge a požádá ji, aby přišla do Sněhového tanečního sálu a Homer jí předvede, co se naučil. Líza tento okamžik označí jako "nejlepší moment v životě jejich rodičů" a Homer se s Marge udobří.

Tančím, seč mi pupek dovolí (v anglickém originále I'm Dancing as Fat as I Can) je 13. díl 30. řady amerického animovaného seriálu Simpsonovi. Scénář tohoto dílu napsala Jane Beckerová. Ve Spojených státech měl premiéru 10. února 2019. V Česku měl premiéru 29. dubna 2019.

Je sais danser en gros ("I'm Dancing as Fat as I Can") est un épisode de la série télévisée d'animation "Les Simpson". Il s'agit du treizième épisode de la trentième saison et du de la série.


Funkce.

Funkce IgD je od svého objevu v roce 1964 stále neznámá. Je přítomný u různých živočišných druhů, od chrupavčitých ryb až po člověka (pravděpodobně vyjma ptáků). Tento všudypřítomný výskyt u druhů s adaptivním imunitním systémem demonstruje, že IgD je stejně starý jako IgM a naznačuje důležitost jeho imunologických funkcí.  Funkcí IgD je poskytovat B buňkám signál k aktivaci. Aktivací jsou B buňky připraveny k imunitní obraně těla. Během diferenciace B buněk je nezralými B buňkami produkován izotyp IgM. IgD začíná být exprimován až když B buňky opouští kostní dřeň, aby osídlily periferní lymfatické tkáně. Když B buňky dosáhnou svého zralého stavu, exprimují současně jak IgM, tak IgD. Übelhart a kol. provedli v roce 2016 studii, kde zjistili, že signalizace IgD je vyvolána pouze repetitivními multivalentními imunogeny, zatímco IgM může být vyvolána buď rozpustnými monomerními nebo multivalentními imunogeny. Cδ knockout myš (myš, která byla geneticky upravena, aby neprodukovala IgD) nevykazuje žádné podstatné defekty B buněk. IgD může hrát roli při alergických reakcích.  Nedávno bylo zjištěno, že IgD se váže na bazofily a žírné buňky a aktivuje je k produkci antimikrobiálních faktorů, které se u lidí účastní imunitní obrany v dýchacím traktu. Také stimuluje bazofily k uvolnění homeostatických faktorů B buněk. Toto je v souladu se sníženým počtem periferních B buněk, sníženou hladinou sérového IgE a defektní primární IgG1 odpovědi u IgD knockout myší.

Metody koexprese.

Lokus kódující těžký řetězec u člověka obsahuje sérii konstantních (C) genů na 3', z nichž každý poskytuje izotyp Ig. Gen Cμ (IgM) je na 3' a nejblíže VDJ komplexu, zatímco gen Cδ se nachází dále od 3' za Cμ.  Primární mRNA transkript bude obsahovat transkribovaný VDJ komplex a Cμ a Cδ geny s introny mezi nimi.  Následně může dojít k alternativnímu sestřihu, což způsobí, že se na funkční mRNA objeví buď Cμ, nebo Cδ (μ mRNA a respektive δ mRNA). Alternativní sestřih je považován za možný kvůli dvěma polyadenylačním místům, kdy jedno se vyskytuje mezi Cμ a Cδ a druhé na 3' Cδ (polyadenylace v posledně uvedeném místě způsobí, že Cμ bude vystřižen spolu s intronem). Přesný mechanismus výběru polyadenylačního místa však zůstává nejasný.  Výsledná funkční mRNA bude mít oblasti VDJ a C souvislé a její translace vytvoří buď těžký řetězec μ nebo těžký řetězec δ. Pak se těžké řetězce spojí buď s κ nebo λ lehkými řetězci, aby se vytvořila konečná IgM nebo IgD protilátka.  Protein 318 s motivem zinkových prstů (ZNF318) podporuje expresi IgD a kontrolu alternativního sestřihu dlouhé pre-mRNA. U nezralých B lymfocytů, které většinou exprimují μ transkript, neexistuje exprese ZFP318, ale u zralých B lymfocytů s duální expresí IgM a IgD se vytvoří jak μ, tak δ transkript a je exprimován ZFP318. Enders a kol. v roce 2014 objevili, že nulové mutace v ZFP318 u myší vedly k absenci exprese IgD.

Aktivace imunitních odpovědí skrze IgD.

Adaptivní a vrozené imunitní reakce mohou být aktivovány prostřednictvím membránově zakotveného IgD, který funguje jako součást komplexů B buněčných receptorů (BCR) nebo prostřednictvím rozpustné formy IgD, která se váže na monocyty, žírné buňky nebo bazofily. Aktivace imunitní odpovědi prostřednictvím IgD tedy může potenciálně zhoršit autoimunitní onemocnění a alergický zánět kůže. Nguyen TG a kol. ukázali, že léčba monoklonální nebo polyklonální anti-IgD protilátkou zmírňuje závažnost onemocnění u myších modelů s kolagenem indukovanou artritidu. [9] Tyto nové terapeutické účinky při léčbě anti-IgD byly později potvrzeny jinou skupinou u myšího modelu s nemocí motýlích křídel a chronickou kontaktní hypersenzitivitou.

Imunoglobulin D (IgD) je izotyp protilátky, který tvoří asi 1 % proteinů plazmatických membrán nezralých B lymfocytů, kde je obvykle exprimován současně s dalším typem protilátky, IgM. IgD je produkován také v rozpustné formě, vyskytující se ve velmi malé koncentraci v krevním séru, kde představuje 0,25 % všech imunoglobulinů. Relativní molekulová hmotnost rozpustného IgD je 186 kD a poločas rozpadu je 2,8 dne. Rozpustný IgD je produkován jako monomerní protilátka se dvěma těžkými řetězci třídy delta (δ) a dvěma lehkými řetězci Ig.

L'immunoglobuline D (IgD) est un isotype d'anticorps constituant environ 1 % des protéines de la membrane plasmique des lymphocytes B matures, où elle est généralement coexprimée avec un autre anticorps de la surface cellulaire, appelé IgM, lorsque le lymphocyte quitte la moelle osseuse. L'immunoglobuline D se lie aux granulocytes basophiles et aux mastocytes, ce qui a pour effet de les activer<ref name="10.1038/ni.1748">. Elle est également présente en très petites quantités sous forme sécrétée dans le sérum. Cette dernière est produite comme un anticorps monomérique avec deux de classe delta (δ) et deux.


Pozadí vzniku skladby.

Píseň "Hey, Hey, My, My..." a titul alba, fráze "rust never sleeps", na kterém se nacházejí obě verze skladby, vznikly ze setkání Neila Younga a skupiny Devo, respektive s Markem Mothersbaughem. Young požádal kapelu, aby nahrála tuto píseň pro filmovou komedii "Human Highway", kterou (pod pseudonymem Bernard Shakey) Young režíroval v roce 1977. Scéna filmu ukazuje Younga hrajícího píseň v punkové verzi, v plném aranžmá skupiny Devo. Původní myšlenka, věta "It 'better to burn out than it is to rust...", pochází od Youngova kamaráda, Jeffa Blackburna, se kterým účinkoval ve superskupině The Ducks.  Někteří z Youngových kritiků u něj viděli období stagnace, které se naplno projevilo v druhé polovině 70. let po vydání alb "American Stars 'n Bars" a "Comes a Time". Bylo to tím, že sílící vlna punkového hnutí v roce 1977 způsobila, že Neil Young a jeho současníci začali být považováni za zastaralé. Young podlehl dojmu, že tyto názory mají opodstatnění. Ve stejný rok zemřel Elvis Presley a jeho smrt vyzněla jako umíráček rocku, který skupina The Clash oplakala v nahrávce písně "1977" slovy "No Elvis, Beatles or The Rolling Stones in 1977! ". Z Youngových obav ze zastarání vznikla reakce, která vyjadřovala respekt punkové vlně a projevila se v podobě akustického nářku, kterým byla první verze písně s názvem "My My, Hey Hey (out of the Blue)". Poté, co spolu s kapelou Crazy Horse vyrazil na turné, dal písni rockové aranžmá, které mělo silný důraz na Youngovy sólové kytarové variace. Způsob jakým ji prezentoval, inspiroval předchůdce vznikajícího hudebního žánru, proto-grungeové kapely, kterými byly Sonic Youth, The Meat Puppets, Pixies a Dinosaur Jr..

Odezvy.

Po vydání alba "Rust Never Sleeps" ho kritika uznala jako oživení Neila Younga. Měl i komerční úspěch, neboť navazoval na úspěšné koncertní turné, které bylo příznačné silným ozvučením a bedňáky, kteří na sobě měli oblečení trpasličího kmene Jawa z aktuální, zvukovými techniky v bílých pláštích, zvukovými nahrávkami z festivalu ve Woodstocku a jinými výstřelky, které do hlediště přilákaly novou generaci posluchačů. Mezi dobré dojmy vystoupení nesporně patřila i píseň "Hey Hey, My My".  Píseň ovlivnila několik hudebníků, kteří nahráli její coververze. Britpopová skupina Oasis ji hrála na svém turné v roce 2000 a nachází se také na koncertním albu a DVD, "Familiar to Millions", které pocházejí z tohoto období. Nebyla náhoda, že na koncertě v Seattle ji ohlásili jako poctu Kurtu Cobainovi ke šestému výročí jeho smrti. Skupina System of a Down tuto píseň na koncertech běžně vkládá do předehry jejich skladby "Kill Rock 'n Roll". Kromě zmíněných hudebníků skladbu hráli nebo vyprodukovali její coveverzi i Dave Matthews Band, Cross Canadian Ragweed, Battleme, Rick Derringer, Nomeansno (soundtrack filmu Fubar), finská glamrocková skupina Negative, argentinská skupina La Renga, Chromatics, Jake Bugg, Axel Rudi Pell a mnozí jiní.  Nahrávku "Hey Hey, My My..." můžeme slyšet stále v rádiích, hlavně v těch, která jsou zaměřena na klasický rock. Young má zálibu v produkování stejných písní v různých verzích. Hrával ji téměř na každém koncertě a je součástí jeho kompilace, kterou vydal jako "Greatest Hits". Je titulní skladbou kanadského filmu "Out of the Blue" (režíroval ho a hrál v něm Dennis Hopper). V roce 2010 se skladba dostala na 93. místo v knize "The Top 100 Canadian Singles".

Citace.

Slova písně mají odkaz i u jiných autorů: Courtney Love, zpěvačka kapely Hole a vdova po Kurtu Cobainovi na píseň odkazuje slovy "It 'better to rise than fade away" ve skladbě "Reasons To Be Beautiful "(album "Celebrity Skin"). Skupina Def Leppard začíná skladbu "Rock of Ages" slovy "I got something to say/It 'better to burn out than fade away". Stejná slova vysloví Kurgan ve filmu "Highlander". Jsou také součástí nahrávky "Gimme The Prize (Kurgan's Theme)", sedmé skladby která vyšla v roce 1986 na albu "A Kind of Magic" od skupiny Queen. Americká metalcorová skupina Killswitch Engage cituje text písně v jejich skladbě "New Awakening".  Část textu písně, slova: "out of the blue and into the black", jsou epigrafika a hlavním tématem knihy "To" od Stephena Kinga.

"Hey Hey, My My (Into the Black)" je píseň, kterou napsal kanadský zpěvák Neil Young. V kombinaci s její akustickou částí, "My My, Hey Hey (Out of the Blue)" tento song ohraničuje Youngovo úspěšné album, které v roce 1979 vydal pod názvem "Rust Never Sleeps". Inspirovala ho k němu elektropunková kapela Devo. V době nahrávání alba si Young začal být vědom rostoucí popularitou punkové vlny a souběžného úpadku zájmu o jeho tvorbu. Píseň "Hey Hey, My My..." po zveřejnění významně oživila Youngovu hudební kariéru a po zpětném pohledu na hudební vývoj je významná i tím, že inspirovala obdivovatele punku k hudebnímu žánru, který dnes nazýváme grunge. Je to způsobem, kterým nastoluje různé alternativy interpretace shodného hudebního témata: z jemného slabého zvuku do zvukové destrukce až po vyhoření původního melodického nápadu.

Hey Hey, My My est une chanson rock de Neil Young. Elle existe, avec des variantes sur les paroles, sous deux formes : la version acoustique "My My, Hey Hey (Out of the Blue)", et la version électrique "Hey Hey, My My (Into the Black)" qui clôt l'album de Neil Young "Rust Never Sleeps" paru en 1979. Inspirée par le groupe de pre-new wave Devo, la montée du punk et par ce que Neil Young ressentait comme son propre déphasage par rapport à la musique de son époque, cette chanson a traversé la génération, inspirant les amateurs de punk comme de grunge et redynamisant significativement sa carrière. La chanson parle de l'alternative entre produire toujours la même musique (', rouiller, ou ', disparaître) ou exploser en vol (""), comme le fit John Lydon des Sex Pistols en abandonnant son personnage de Johnny Rotten.


Historie.

24. prosince 1951 bylo vyhlášeno Spojené libyjské království jako federace tří historických provincií: Kyrenaiky, Tripoliska a Fezzánu. V ústavě, přijaté 7. října 1951 byla popsána vlajka nového státu, o státním znaku se však nezmiňuje. Přesto byl zaveden a jeho podoba je známá například z tehdejších bankovek. Tvořen byl štítem (většinou tmavě červeným), lemovaným zdobenou (většinou zlatou) kartuší. Uprostřed štítu bylo lemované, černé, kruhové pole se stříbrným půlměsícem, obráceným růžky vzhůru, nad ním stříbrná, pěticípá hvězda. Pole je zvnějšku lemováno devíti menšími, pěticípými hvězdami, kromě horní části, kde byla (většinou zlatá) královská, černě podšitá koruna, zdobená dvaceti pěticípými hvězdičkami a na vrcholu zakončená opět půlměsícem a hvězdou. Na štít byla položená stejná, pouze o něco větší koruna. Jsou známy různě barevné varianty znaku, na bankovkách byl zobrazen jednobarevně, se svisle šrafovaným štítem.  25. dubna 1963 se federace Spojeného libyjského království změnila na unitární Libyjské království. Státní symboly se v této souvislosti nezměnily. 1. září 1969 vznikla po vojenském puči Libyjská arabská republika v čele s Muammarem Kaddáfím. Státní znak první republiky byl inspirován egyptským znakem a snahou o vytvoření arabské federace (kromě Libye měly být členy Egypt (v té době až do roku 1971 Sjednocená arabská republika) a Súdán). Tzv. Saladinův orel byl zlatý orel s černými letkami a ocasními pery, na jehož hruď byl položen štít ve státních barvách (červeno-bílo-černá trikolóra se svislými pruhy). Orel stál na zlaté kartuši s černým opisem názvu státu v arabském kúfickém písmu.  2. září 1971 byla ustanovena Federace arabských republik (Libye, Egypt a Sýrie) s účinností od 1. ledna 1972 a v této souvislosti i nový znak. Ten tvořil sokol, hledící heraldicky vlevo, s prázdným zlatým štítem na hrudi. Dle některých zdrojů se užívala i varianta znaku se štítem v barvách státní vlajky (červená, bílá a černá). Přes ocasní pera byly položeny dvě olivové ratolesti. V drápech držel stuhu s arabským nápisem "Federace arabských republik". Pod stuhou bylo, u libyjské varianty, ohraničené pole (na obrázku ohraničení chybí), s arabským nápisem "Arabská libyjská republika". Sokol byl symbolem kmene Kurajšovců. Znak byl vyobrazen i na vlajce federace.  2. března 1977 byl změněn název státu na Velká libyjská arabská lidová socialistická džamáhíríje, státní symboly zůstaly zachovány. 17. listopadu téhož roku ale egyptský prezident Anvar as-Sádát zahájil mírové jednání s Izraelem. Libyjská vláda následně přerušila s Egyptem veškeré styky a přijala usnesení o změně státních symbolů. Důvodem bylo vyvěšení egyptských vlajek při návštěvě Sádáta v Jeruzalémě, které klasifikovala jako znesvěcení své vlajky. Mimořádné zasedání parlamentu schválilo usnesení o zničení všech dosavadních libyjských symbolů na celém světě, které se uskutečnilo 19. listopadu. V tento den byly libyjskými diplomaty na celém světě veřejně páleny vlajky a na zastupitelských úřadech zavlály unikátní, monochromatické, zelené vlajky. Zároveň byl změněn státní znak. Sokol hleděl nově heraldicky vpravo, měl odlišnou kresbu ocasních per a vypuštěny byly olivové ratolesti i ohraničené pole pod stuhou. Nápis na stuze byl nahrazen jiným textem a sokol stuhu nedrží, ale stojí na ní. Štít na hrudi nesl panafrické barvy (červená, bílá a černá), někdy byl zelený. (není obrázek)  Asi v roce 1980 byl znak změněn, zobrazován byl v podobě z roku 1972, ale celý zelený, s hlavou sokola doprava, bez ohraničeného textu pod stuhou a textem na stuze "Velká libyjská arabská lidová socialistická džamáhíríje". (není obrázek)  Asi od roku 1990 byl znak zobrazován celý zlatý, se zeleným štítem na hrudi sokola. (není obrázek) Koncem 90. let se objevila v některých publikacích varianta se zlatým sokolem s černou kresbou, hlavou heraldicky vlevo a štítem a olivovými větévkami zelenými. Stuha byla stříbrná s černým nápisem. Jakým, není známo. Existovaly i různě barevné varianty. (není obrázek)  Od 13. ledna 2011 začaly v Libyi protesty, které přerostly v povstání, 27. února 2011 vznikla Národní libyjská rada (také Dočasná národní přechodná rada), název země byl změněn na "Libyjská republika".

Státní znak Libye je po složitém politickém vývoji, občanské válce (2011), vojenské intervenci NATO a občanské válce (od roku 2014) dle různých zdrojů nejasný. Uvádí se:

Les armoiries de la Libye constituent l'emblème héraldique officiel de l'État libyen. Cependant, depuis la guerre civile de 2011 et la chute du régime du colonel Mouammar Kadhafi, le pays ne possède plus d'armoiries officielles.


Historie.

Město bylo pojmenováno po plachetnici "Rockingham", jedné ze tří plavidel, která Thomas Peel najal, aby dopravila osadníky do Západní Austrálie. Dalšími loděmi byly "Gilmore" a "Hooghly". Plachetnice zde přistála 14. května 1830. Vítr ji vrhl na pobřeží a po marných pokusech vrátit loď na vodu byla opuštěna. Osadníci údajně založili tábor poblíž vraku a osadu pojmenovali "Rochkingham Town".  Již před příchodem Evropanů byla oblast obývána po tisíce let kmeny domorodé kultury Noongar, které v době přistání osadníků vedl Galyute.  Pozemky v Rockinghamu byly vyměřeny a připraveny k prodeji již roku 1847. Nicméně až do dokončení železniční tratě a kotviště v roce 1872 se jich prodalo pouze několik. Po dokončení přístavu se Rockingham stal centrem exportu dřeva pocházejícího z Jarrahdale. Město prosperovalo až do roku 1897, kdy byl dokončen přístav "Inner Harbour" ve Fremantle, který ubral přístavu v Rockinghamu na důležitosti. Po roce 1908 pak přístav v Rockinghamu již nadále k exportu dřeva nesloužil.  Konec využívání přístavu k exportu dřeva přišel ve stejnou dobu, kdy se začalo rozšiřovat využívání automobilů. A právě tato nová móda cestování dala impuls k rychlému rozvoji této malé pobřežní osady v přímořské letovisko. Přijatelná vzdálenost jak z Fremantle, tak z Perthu umožňovala výletníkům legálně si dopřávat alkoholické nápoje i o nedělích. V té době se dodržovala posvátnost neděle a prodej alkoholu byl o nedělích přísně regulován. Turisté během svého pobytu v letovisku využívali také starého přístavního mola, a to až do roku 1947, kdy bylo definitivně zničeno.  V posledním desetiletí se Rockingham stal satelitním městem Perthu, spolu s Mandurah, a patří k nejrychleji rostoucím rezidenčním oblastem v Austrálii. Námořní tradice je utužována neustálým rozšiřováním námořní základy Australského královského námořnictva (námořní základna HMAS Stirling), stejně jako rozvojem lodního stavitelství a dalších námořních podpůrných služeb v nedalekém Hendersonu.

Pamětihodnosti.

Památník Catalpa.

Dne 9. září 2005 došlo k odhalení památníku na pláži v Rockinghamu, který připomíná pamětnou záchranu na lodi Catalpa. Šlo o proslulý útěk šesti odsouzených irských Feniánů z vězení ve Fremantle ve dnech 17. až 18. dubna 1876. Na jich se dostali vozem taženým koňmi a z pláží v Rockinghamu byli uprchlíci přepraveni na veslicích na loď Catalapa, americkou velrybářskou loď. Památník zobrazuje šest divokých hus v letu. Autorem památníku je Francis Conlan.

Naval Memorial Park.

Severně od města leží Rockingham Naval Memorial Park. Najdeme zde řadu pamětních desek, 110mm dělová věž z lodi HMAS Derwent (DE 49) a část ponorky HMAS Orion.

Rockingham je město v Západní Austrálii ležící jihozápadně od Perthu a jižně od Fremantle. V zálivu Mangles Bay najdeme místní pláže. Severozápadně od města se nachází základna Královského australského námořnictva – HMAS Stirling. Ze západní a jižní strany k městu přiléhá Shoalwater Islands Marine Park.

Rockingham est une banlieue de Perth en Australie-Occidentale, en Australie. Elle est située au sud-ouest de Perth et au sud de Fremantle.


Život.

O jeho dětství, mládí a vzdělání se nedochovaly informace. Není jistý ani jeho rok narození. Vzhledem k údaji na nejznámějším portrétu z roku 1550 se uvádí rok 1492. V předmluvě své knihy "Coß" sám uvádí, že se narodil v Bad Staffelsteinu, a že jeho otec tam byl mlynářem. Jeho jméno nezaznamenaly žádné registry tehdy existujících univerzit. Je možné, že univerzitní vzdělání nezískal, neboť všechny své práce napsal německy, zatímco na akademické půdě byla tehdy běžná latina. Jeho práce mají velmi praktický charakter a tak mohl být zosobněním dobového matematického vzdělání inženýrského typu, které se rozvíjelo mimo univerzity. Poprvé je zmíněn v úředním záznamu z roku 1517, když se objevil před radou města Staffelstein kvůli sporu o dědictví. V roce 1518 již však v Erfurtu vedl matematickou školu a publikoval zde dvě své matematické knihy. První se jmenovala "Rechnung auff der linihen" a šlo o představení řádkového počítadla pro děti. Druhá je uváděna pod zkráceným názvem "Rechnung auff der linihen und federn..." a poučuje o výpočtech mladé podnikatele a řemeslníky. V roce 1522 nebo 1523 se přestěhoval do nově založeného hornického města Annaberg, kde strávil zbytek svého života. Tam v roce 1524 dokončil rukopis své teoretické práce, učebnice algebry nazvané "Coß". Tato kniha byla publikována až v roce 1992. Je pozoruhodným spojovacím článkem středověkého a moderního pohledu na algebru. V Annabergu pracoval pro místní doly, pro něž dělal výpočty, později začal pracovat pro regionální finanční správu. V roce 1533 dopsal a roku 1536 vydal knihu "Ein Gerechent Büchlein...", jež byla pomocníkem zákazníka při výpočtech cen zboží. Roku 1550 vydal svou poslední matematickou práci, pod názvem "Rechenung nach der lenge...", jež je často zvaná "Practica". V roce 1525 se oženil, měl nejméně osm dětí, přičemž tři z pěti synů, Adam, Abraham a Jacob, se stali také matematiky.

Adam Ries, také "Riese, Ris, Rise, Ryse" či "Reyeß" (17. ledna 1492 Bad Staffelstein – 30. března 1559 Annaberg) byl německý matematik. Jeho dílo bylo z velké části doceněno až po jeho smrti.

Adam Ries, né en 1492, décédé le, est un mathématicien allemand. Une variante souvent utilisée pour le désigner est Adam Riese ; cependant, les scientifiques et les historiens sont d'accord pour dire que l'écriture correcte est Ries.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal ve slavném mužstvu São Paulo FC. V žákovských letech zamířil do klubu Associação Atlética Ponte Preta, kde se v průběhu sezony 2013 hrané systémem jaro–podzim propracoval do "áčka". Hráčem tohoto týmu byl do léta 2016, avšak působil převážně na hostováních v jiných týmech, konkrétně v brazilských mužstvech Clube Atlético Penapolense (hostoval zde dvakrát), Boa Esporte Clube, Santos FC (hrál za rezervu), Guaratinguetá Futebol, Náutico Capibaribe a japonském celku Albirex Niigata Clube. V červenci 2016 odešel na přestup do jihokorejského klubu Chungju Hummel FC, avšak již po půl roce se vrátil do vlasti a domluvil se na smlouvě s týmem Clube Atlético Tubarão, odkud v roce 2017 působil na hostování v mužstvu Luverdense Esporte Clube. V Brazílii dále ještě nastupoval za celky Grêmio Novorizontino a Oeste Futebol Clube.

FK Zorja Luhansk.

Před ročníkem 2018/19 odešel do Evropy, kde v červenci 2018 uzavřel kontrakt se Zorjou Luhansk z Ukrajiny. S Luhanskem postoupil kvůli pravidlu venkovních gólů přes portugalský klub SC Braga (remízy 1:1 a 2:2) do čtvrtého předkola - play-off Evrospké ligy UEFA 2018/19, kde Zorja vypadla po remíze 0:0 a prohře 2:3 s RB Leipzig z Německa a do skupinové fáze nepostoupila. Ratão dal v předkolech EL dvě branky, trefil se v odvetách s oběma soupeři. Ligový debut v dresu mužstva si odbyl v úvodním kole hraném 22. července 2018 v souboji s klubem FK Mariupol (výhra 2:1), na hřiště přišel v 68. minutě. Svůj první ligový gól za Luhansk zaznamenal ve třetím kole proti Černomorci Oděsa (remíza 1:1), když ve 23. minutě otevřel skóre zápasu. Podruhé v ročníku se střelecky prosadil 2. 9. 2018 v souboji s Arsenalem Kyjev, skóroval ve 43. minutě a podílel se na vysokém vítězství v poměru 5:0 na půdě soupeře. Na podzim 2018 odehrál v lize celkem 11 střetnutí.

ŠK Slovan Bratislava (hostování).

V lednu 2019 zamířil ze Zorje Luhansk na půlroční hostování s opcí na přestup na Slovensko do Slovanu Bratislava.

Sezóna 2018/19.

Svůj první ligový zápas v dresu "belasích" odehrál 16. března 2019 v první kole nadstavbové části proti týmu ŠKF iClinic Sereď (výhra 4:1), na hrací plochu přišel v 76. minutě. Se Slovanem získal 14. dubna 2019 po výhře 3:0 nad mužstvem MŠK Žilina šest kol před koncem sezony mistrovský titul. V průběhu jara bylo Ratãovo hostování ve Slovanu prodlouženo. Svoji jedinou ligovou branku v sezoně za "belasí" dal v posledním 32. kole v odvetném souboji se Seredi, když v 68. minutě zvyšoval na konečných 3:1. Na jaře 2019 nastoupil k pěti ligovým zápasům.

Sezóna 2019/20.

Se Slovanem se představil v prvním předkole Ligy mistrů UEFA proti černohorskému celku FK Sutjeska Nikšić a po vypadnutím s tímto soupeřem byl jeho tým přesunut do předkol Evropské ligy UEFA, kde s "belasými" postoupil přes kosovské mužstvo KF Feronikeli (výhry doma 2:1 a venku 2:0), klub Dundalk FC z Irska (výhry doma 1:0 a venku 3:1) a řecký tým PAOK Soluň (výhra doma 1:0 a prohra venku 2:3) do skupinové fáze. Se Slovanem byl zařazen do základní skupiny K, kde v konfrontaci s kluby Beşiktaş JK (Turecko), SC Braga (Portugalsko) a Wolverhampton Wanderers FC (Anglie) skončil s "belasími" na třetím místě tabulky a do jarního play-off s nimi nepostoupil.  Poprvé v ročníku v lize skóroval 3. 8. 2019 proti klubu FK Senica (výhra 3:0), ve 33. minutě zvyšoval na 2:0. Následně se střelecky prosadil v souboji se Seredí, když v 90.+2. minutě zvyšoval na půdě soupeře na konečných 4:0. Svůj třetí ligový gól v sezoně vsítil v šestém kole proti Žilině (remíza 1:1), když ve 37. minutě otevřel skóre utkání. Počtvrté v ročníku se trefil až po zranění, když v souboji s týmem FK Pohronie (výhra 2:1) otevřel ve 40. minutě střelecký účet utkání. Následně rozvlnil síť soupeřovy svatyně ve 14. kole hraném 2. listopadu 2019 v odvetě se Senicou, když v 68. minutě zvyšoval na konečných 2:0. V lednu 2020 uzavřel s "belasími novou smlouvu. Svoji šestou branku v sezoně zaznamenal ve 20. kole hraném 22. února 2020 proti mužstvu AS Trenčín, v 74. minutě zvyšoval na konečných 2:0. Poosmé v ročníku skóroval v 88. minutě 22. kola s mužstvem MFK Ružomberok, kdy zaznamenal jedinou branku duelu.

Rafael Rogerio da Silva známý i jako Rafael Ratão (* 30. listopadu 1995, Cascavel) je brazilský fotbalový záložník či útočník, od ledna 2019 hráč slovenského klubu ŠK Slovan Bratislava, kde je na hostování z ukrajinského týmu FK Zorja Luhansk. Mimo Brazílie působil na klubové úrovni v Japonsku, Jižní Koreji a na Ukrajině. Může nastoupit na jakékoliv pozici v ofenzivě. Jedná se o rychlého fotbalistu, který se dokáže prosadit v osobních soubojích.

Rafael Rogerio da Silva, plus communément appelé Rafael Ratão, est un footballeur brésilien né le à Cascavel. Il évolue au poste d'attaquant.


Život.

Maja byl synem soudce jménem Iuy a jeho ženy Weret. Měl nevlastního bratra Nahuhera. Za ženu si vzal Meryt, se kterou měl dvě dcery Mayamenti a Tjauenmaya. Rané roky Majova života nejsou dobře známy. Pravděpodobně začal svou kariéru za vlády faraóna Amenhotepa III.. Maja patřil titulem a funkcí "Představeného pokladnice" ke špičce vládního aparátu a tuto funkci začal vykonávat již v době vlád Tutanchamona a Aje. Jeho další úřad "Nejvyššího představeného v Místě věčnosti" svědčí o tom, že byl zodpovědný za plánování, stavbu a vybavení hrobek posledních tří panovníků 18. dynastie. Těmto okolnostem zřejmě vděčil za to, že se mu dostalo privilegia, aby mohl do Tutanchamonovy pohřební výbavy darovat dva předměty – jednoho zdobeného vešebta a model postele s položenou usirovskou figurkou faraona. Následně byl Haremhebem pověřen dozorem nad stavbou chrámového komplexu Amenrea v Karnaku.

Hrobka.

Britsko-holandské archeologické expedici byla koncese původně vystavena za účelem znovuobjevení hrobky hodnostáře Maji. Ta byla známa již z doby výpravy Richarda Lepsia, který roku 1843 nechal z tehdy přístupné části hrobky vyjmout některé reliéfně zdobené bloky a vzal je s sebou na zpáteční cestě do Berlína. Přibližná poloha objektu byla Lepsiem zanesena do mapy pohřebiště a reprodukce odvezených bloků publikovány v jeho slavném monumentálním díle "Denkmaeler aus Aegypten und Aethiopien" (Památky z Egypta a Etiopie).  Na znovuobjevení hrobky tohoto hodnostáře mělo eminentní zájem i Rijksmuseum van Oudheden v Leidenu, protože v jeho sbírkách se již od dvacátých let 19. století nacházely tři překrásné sedící sochy Maji a jeho manželky Merit. Nikdo nepochyboval o tom, že se muselo jednat o plastiky, které byly původně součástí inventáře této hrobky. Výzkum začal až v roce 1987. Již rok předtím ovšem archeologové objevili podzemní prostory, které patřily k této hrobce. Došlo k tomu v okamžiku kdy egyptologové sledovali průběh jedné z bočních podzemních chodeb, jež odbočovala ze šachty sousední hrobky. Majovo místo posledního odpočinku se nachází jen několik metrů od Haremhebova komplexu a jeho architektura, reliéfy a výzdoba svou rozlohou a kvalitou směle soupeří s hrobkou Majova nadřízeného a vládce.  Do východozápadně orientované stavby tohoto vysokého hodnostáře se vstupovalo širokým pylonem, jehož vchodové stěny byly zdobeny reliéfy zobrazujícími Maju v nadživotní velikosti. Následovalo první nádvoří s cihlovou dlažbou a s řadou papyroformních sloupů lemujících západní stěnu dvora. Za nimi se skrývala rozměrná místnost pro sochy, kterou se vstupovalo na druhé nádvoří ozdobené po stranách, stejně jako v Haremhebově hrobce, řadou sloupů.  Nástěnné reliéfy obsahují především náboženská témata, jako například pohřební průvod nebo uctívání kraví bohyně Hathory. Nechybějí ovšem ani náměty, které se vztahují k Majově úřednické kariéře. Ten je na nich zobrazen při počítání zajatců a jejich dobytka. Velmi dobře se zachoval i poměrně krátký průvod nosičů obětin. Na západní straně druhého nádvoří byla postavena hlavní kultovní kaple s vedlejšími kaplemi po stranách. Už ve starověku ovšem ztratily své vápencové obložení zdobené reliéfy. Celý pohřební komplex utrpěl značné škody v důsledku neblahé činnosti starověkých i novověkých (ještě v 19. století) zlodějů kamene, takže z jeho původní výzdoby se zachovalo jen velmi málo reliéfů.

Maja byl důležitou postavou během vlády faraóna Tutanchamona, Aje II. a Horemheba za 18. dynastie vládců Starověkého Egypta. Mezi jeho tituly patřily: ""Představený pokladnice"", ""Nejvyšší představený v Místě věčnosti"", ""Vůdce Amonova festivalu v Karnaku"".

Maya est "chef du trésor" durant les règnes des pharaons Toutânkhamon, Aÿ et Horemheb (). Il est également un fonctionnaire important pressenti pour restaurer les sépultures de plusieurs pharaons dans la nécropole royale dans les années suivant les décès de Toutânkhamon et de Aÿ.


Produkce.

Kevin Kwan vydal dne 11. června 2013 stejnojmenný román. V roce 2014 se o film začala zajímat americká asijská filmová investiční skupina Ivanhoe Pictures a spojila se s Ninou Jacobson, aby financovala a produkovala film. Scenáristé Peter Chiarelli a Adele Lim byli najati, aby napsali scénář. V květnu 2016 se k projektu v roli režiséra připojil Jon M. Chu. V říjnu 2016 získala společnost Warner Bros. distribuční práva.

Casting.

Poté, co roli Rachel Chu získala Constance Wu, Henry Golding byl obsazen do role Nicka Young. Michelle Yeoh získala roli Eleanor Young, Nickovy matka v březnu 2017. V dubnu se k obsazení připojila Gemma Chan a Sonoya Mizuno. Dne 18. dubna 2017 byla obsazena herečka Kris Aquino. Dne 12. května se připojil Ken Jeong.

Natáčení.

Natáčení bylo zahájeno dne 24. dubna 2017 a ukončeno dne 23. června. Film se natáčel na Kuala Lumpur, v Langkawi, Penangu, Malajsii a v Singapuru.

Vydání.

Film "Crazy Rich Asians" měl premiéru ve Spojených státech dne 15. srpna 2018. V dubnu 2018 se v Theatre at Ace Hotel v Los Angeles konalo první promítání, které získalo od diváků silné emocionální reakce; další předběžné projekce se konaly v San Franciscu, Washingtonu a New Yorku. Film měl premiéru dne 7. srpna 2018 v TCL Chinese Theatre v Los Angeles. V České republice nebyl do kin uveden.

Recepce.

Tržby.

Film vydělal 174,5 milionů dolarů v Severní Americe a 64 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 238,5 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 30 milionů dolarů. V říjnu 2018 se stala nejvýdělečnější romantickou komedií posledního desetiletí.  Projektován byl výdělek 18–20 milionů dolarů za prvních pět dní v kinech. Film za svůj první víkend získal 35,2 milionů dolarů. Za druhý víkend získal 24,8 milionů dolarů. Za třetí víkend vydělal 22 milionů dolarů a stále si držel prvenství v nejvyšší návštěvnosti. Čtvrtý víkend byl v žebříčku poražen novinkami "Sestra" a "", s výdělkem 13,1 milionů dolarů.

Recenze.

Film získal pozitivní recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoeszískal z 301 započtených recenzí 91 procent s průměrným ratingem 7,6 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 50 recenzí 74 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi si snímek k 21. únoru 2019 drží 64%.

Sequely.

Dne 22. srpna 2018 společnost Warner Bros. potvrdila vývoj sequelu a to na základě pokračování knihy "China Rich Girlfriend". Producentka Nina Jacobson později oznámila, že "China Rich Girlfriend" a poslední díl trilogie "Rich People Problems" se budou natáčet souběžně v roce 2020, aby se snížila čekací doba mezi těmito dvěma filmy.

Šíleně bohatí Asiati je americký romantický komediálně-dramatický film z roku 2018. Režie se ujal Jon M. Chu a scénáře Peter Chiarelli a Adele Lim. Film je inspirován stejnojmenným románem z roku 2013 od Kevina Kwana. Hlavní role hrají Constance Wu, Henry Golding, Gemma Chan, Lisa Lu, Awkwafina, Ken Jeong a Michelle Yeoh.

Crazy Rich Asians ou Crazy Rich à Singapour au Québec est une comédie romantique américaine réalisée par Jon Chu, sortie en 2018. Il s'agit d'une adaptation cinématographique du de, paru en 2013.


Děj.

Miriam a Antoine, rozvedení rodiče jedenáctiletého Juliena, se urputně soudí o jeho výchovu. Miriam žádá o úplný zákaz styku s otcem, zatímco Antoine trvá na střídavé péči. Ačkoli fyzický zjev obou rodičů (útlá vystresovaná žena a statný, poněkud hrubě vyhlížející muž) částečně podporuje Miriamino líčení svého bývalého manžela jako hrubiána a násilníka, jenž je schopen ublížit dokonce i vlastní dceři, soudkyně trpělivě vyslechne právní zástupce obou stran a nakonec skutečně rozhodne o střídavé péči.  Miriam, její rodina i samotný Julien jsou nuceni rozhodnutí soudu akceptovat, a tak chlapce čeká každý druhý víkend strávený s otcem, jehož vlastně nemá rád, bojí se ho a označuje ho – již ve svém dopisu soudu – pouze zájmenem „Tamten“. Během těchto víkendů pobývají oba u Antoinových rodičů, kteří se k svému vnukovi chovají poměrně snesitelně, ovšem samotný Antoine velmi rychle přestane předstírat nezištné úmysly a začne Juliena zneužívat k morálnímu nátlaku na ostatní členy rodiny. Dokonce se mu podaří zjistit nové bydliště rodiny, která se právě ze strachu před ním odstěhovala na neznámé místo – chlapec mu tuto adresu nechce prozradit, vzdoruje a když to nejde jinak, dokonce od něj uteče, ale Antoine nekompromisně využije své duševní a částečně i fyzické převahy – a s cizími klíči nakonec stane přímo v nové předsíni své bývalé manželky. Tu horoucně ubezpečuje, že svého chování lituje a že se změnil, ale když ji následně fyzicky napadne během oslavy jejich mezitím už dospělé dcery, je jasné, že jeho slova, ač v danou chvíli pravděpodobně upřímné, v žádném případě neodpovídají realitě.  Vyvrcholením celého období „střídavé péče“, které je jedním velkým omylem a během něhož malý Julien prožívá akorát narůstající hrůzu z otcova výbušného chování (kvůli němuž Antoina dokonce vyhodí z domu vlastní rodiče), je noční „návštěva“ nespokojného a žárlícího exmanžela u Miriam. Ta je sama doma s Julienem, a když ignoruje Antoinovy telefonáty, je přesvědčena, že nastane klid – alepoň pro daný den. Až výstřely z brokovnice ji přesvědčí o opaku. Když se Antoine, nehledě na přítomnost svého údajně milovaného dítěte, postupně prostřílí vchodovými dveřmi dovnitř a stane před zamčenou koupelnou, kde se ve vaně schovávají k smrti vyděšená Miriam i s Julienem, policie je už na cestě, ale nebýt pozorné sousedky, celý případ mohl skončit tragicky.  V otevřeném závěru zůstává nezodpovězena otázka, zda státní systém alespoň teď ochrání zájmy zbytku rodiny, a zejména malého Juliena.

Střídavá péče (originální francouzský název "Jusqu'à la garde") je francouzské filmové drama z roku 2017, debutový celovečerní film režiséra Xaviera Legranda. Hlavní role rozvedených a nesmiřitelných rodičů nezletilého chlapce, o jehož výchovu se nyní soudí, ztvárnili Denis Ménochet a Léa Drucker. Film obdržel několik ocenění, včetně ceny za nejlepší debut a Stříbrného lva za režii na Benátském filmovém festivalu a čtyř Césarů pro nejlepší film, nejlepší původní scénář, nejlepší střih a nejlepší herečku pro Léu Drucker. V roce 2018 film vyhrál cenu pro nejlepší film sekce „Nová Evropa“ na pražském Febiofestu. Snímek tematicky i hereckým obsazením navazuje na krátký Legrandův film "Než o všechno přijdeme" z roku 2014.

Jusqu'à la garde est un film dramatique français écrit et réalisé par Xavier Legrand, sorti en 2017. Il s'agit d'une suite du court métrage "Avant que de tout perdre" du même réalisateur.


Mládí.

Narodil se v obci Shafratna v Guvernorátu Gharbíja. V nedaleké obci absolvoval základní školu. Když mu bylo 11 let, rodina se přestěhovala do Káhiry. V Káhiře absolvoval střední školu. V roce 1939 nastoupil do Vojenské akademie, kterou ukončil v hodnosti poručíka v roce 1940. V roce 1943 se oženil s dcerou ředitele vojenské akademie. S ní měl později tři dcery. Bojoval ve 2. světové válce a zúčastnil se i arabsko-izraelské války v roce 1948.

Vojenská kariéra.

Během převratu svobodných důstojníků 23. července 1952 se přidal na stranu skupiny Gamála Násira a podílel se na převratu ve vojenské škole College Elements of War. V roce 1953 absolvoval parašutistický výcvik v USA. Po návratu do Egypta, v roce 1954 se stal zakladatelem první egyptské parajednotky. Na výcviku jednotky se podíleli američtí Rangers. V roce 1956, během Suezské krize velel praporu výsadkářů. Výsadkářům po válce velel do roku 1959.  V roce 1960 byl, již v hodnosti plukovníka vyslán do Konga jako velitel paradesantní jednotky. Jednotka v Kongu působila v rámci smíšené egyptsko-syrské jednotky působící pod praporem OSN. Poté, co došlo v Kongu k převratu byl arabský kontingent z Konga stažen. V letech 1961 až 1963 působil jako vojenský atašé ve Velké Británii. Po svém návratu z Velké Británie byl v letech 1965 až 1966 pověřen velením 1. egyptské pěší divize při jejím působení v Jemenu.

Šestidenní válka.

Během Šestidenní války velel na Sinaji smíšené jednotce sestávající z dvou praporů výsadkářů, pěšího praporu a tankového praporu. Po zničení egyptského letectva se izraelskému letectvu podařilo získat nad Sinajským poloostrovem úplnou vzdušnou kontrolu. Egyptské jednotky na Sinaji ztratily spojení s vrchním velením a chaoticky se pokoušely ustoupit na západ, za Suezský průplav. Šazlí své jednotky naopak vedl na východ až na okraj Negevské pouště, kde 6. a 7. června zaujal postavení mezi horami, čímž své jednotky chránil před izraelským letectvem. Po navázání spojení s vrchním velením začal přesouvat své jednotky přes Sinaj zpět do Egypta, což se mu nakonec podařilo. Jeho působení během Šestidenní války mu v egyptské armádě zjednalo vysoký respekt.  Po válce byl pověřen velením kombinovaných jednotek výsadkářů a speciálních sil, což vykonával v letech 1967 až 1969. V letech 1970 až 1971, během Opotřebovací války byl pověřen velením v celé vojenské oblasti Rudého moře.

Jomkipurská válka.

Po Násirově smrti a poté, co se nový vůdce Sadat rozhodl vést proti Izraeli další válku, přidal se Šazlí v egyptské armádě na stranu přívrženců tzv. "omezené války". Poté, co byl jmenován náčelníkem generálního štábu egyptské armády byl pověřen vypracováním plánu na přechod Suezského kanálu a zachycení části Sinajského poloostrova. Plán s názvem operace Badr byl egyptskou armádou proveden 6. října 1973. Jak naplánování, tak provedení operace jej dodnes považováno za jednu z nejlepších výsadkových operací.  V dalších fázích války podporoval plán na zabezpečení pozic, odrážení izraelských protiútoků a vyčkávání na zásah velmocí. Na golanské frontě se ale syrské jednotky dostaly do potíží a Sadat byl Syřany požádán, aby zvýšil bojovou činnost a více poutal izraelské jednotky. Nařídil proto provést 14. října ofenzivu s cílem zatlačit Izraelce zpět. Šazlí se postavil proti a poukazoval na to, že se egyptské jednotky dostanou mimo ochranný raketový deštník a budou více zranitelné. K zabezpečení egyptského předmostí bylo navíc nutné přes kanál přesunout z Egypta i záložní jednotky, s čímž také Šazlí nesouhlasil. Jeho názor ale nebyl brán v potaz. Ofenziva ze 14. října pro Egypt skončila katastrofálně. Jeho jednotky byly zatlačeny zpět a utrpěly těžké ztráty. Izraelcům se podařilo převzít iniciativu a začali postupovat k Suezskému kanálu. Už během bitvy u Čínské farmy se prvním izraelským jednotkám podařilo proniknout na egyptskou stranu kanálu. Šazlí se postavil i proti plánu ministra války na operaci mající za účel izraelské předmostí odříznout a zničit. Poukazoval přitom na špatnou pozici egyptských jednotek. Jeho názor byl ale odmítnut. V následné bitvě se Šazlího obavy potvrdily a 25. egyptská samostatná brigáda ze sestavy 3. egyptské armády postupující kolem Velkého Hořkého jezera padla do izraelské léčky a byla úplně zničena.  Egypťanům se již nepodařilo zabránit v postupu Izraelců na západní břeh průplavu a v rozvinutí bojové činnost (kde chyběly záložní jednotky, proti jejichž odsunu Šazlí protestoval). Jomkipurská válka skončila obklíčením 3. armády a zásahem USA a SSSR.

70. léta 20. století.

V prosinci 1973 byl propuštěn z pozice náčelníka generálního štábu a bylo mu nabídnuto místo velvyslance ve Velké Británii. Na toto místo nastoupil v květnu 1974. V roce 1975 se přesunul na velvyslanecké místo v Portugalsku, kde setrval až do roku 1978.  V roce 1978, po podepsání dohod z Camp Davidu se stal kritikem této smlouvy, navíc obvinil prezidenta Sadata z vytváření diktatury načež se přesunul do Alžíru jako politický uprchlík. Následně Sadat vydal vzpomínkovou knihu na Jomkipurskou válku, ve které Šazlího obvinil z řady chyb. Na to Šazlí reagoval vydáním vlastních vzpomínek, pod názvem Deník říjnové války, ve které viní Sadata z vojenských a politických přehmatů, které následovaly po úspěchu operace Badr.

80. léta 20. století.

V roce 1983, kdy byl již ve funkci Husní Mubárak byl Šazlí v nepřítomnosti odsouzen ke třem letům vězení za vydání vzpomínkové knihy bez povolení a prozrazení vojenských tajemství.

90. léta 20. století.

V březnu 1992 se vrátil zpět do Egypta. Na káhirském letišti byl okamžitě zatčen a převezen do věznice k odpykání uloženého trestu. V říjnu 1993 byl na základě všeobecné amnestie z vězení propuštěn. Žil ve své rodné obci a věnoval se psaní.

Roky 2000 - 2011.

V tomto období se více zapojoval do veřejného života. Vystupoval v arabských televizích, v nichž se vyjadřoval k vojenským otázkám. Zemřel ve vojenské nemocnici 11. února 2011 po těžké nemoci. Krátce na to došlo ke svržení Mubarákova režimu a Šazlímu byla posmrtně udělena vysoká státní vyznamenání.

Vyznamenání a ocenění.

Saas Mohamed el-Husejn El Šazlí během svého života obdržel 24 řádů a medailí. Krátce po revoluci mu byla udělena Hvězda Sinaje. Během svého působení si získal přezdívky "Egyptský Dajan" (odkaz na izraelského generála Moše Dajana) či "arabský Rommel" (odkaz na německého tankového generála).

Saad Mohamed el-Hussejn El Šazlí (1. dubna 1922 Basyoun – 10. února 2011 Káhira) byl egyptský voják, generál a jeden z velitelů egyptské armády během Šestidenní války, Opotřebovací války a Jomkipurské války. V 70. letech 20. století byl jako kritik dohod z Camp Davidu odvolán z armádních postů a působil jako velvyslanec ve Velké Británii a Portugalsku. Poté žil v Alžírsku jako politický uprchlík. Mezi jeho nejvýznamnější počiny patří naplánování a úspěšné provedení operace Badr, při které se egyptské armádě na počátku Jomkipurské války podařilo úspěšně zachytit východní břeh Izraelem obsazeného Sinajského poloostrova.

Saad el-Shazly (), de son nom complet Saad Mohamed el-Husseiny El Shazly (), né le à Basyoun (royaume d'Égypte) et mort le au Caire (Égypte), est un militaire et diplomate égyptien.


Stavba.

V programu z roku 1939 byla objednána stavba dvou lehkých křižníků, které se měly stát vlajkovými loďmi ponorkových skupin. Tomu odpovídala jejich neobvyklá koncepce, kdy byla hlavní výzbroj soustředěna na přídi a naopak záď byla vyhrazena provozu palubních hydroplánů. Využity byly dělové věže, které námořnictvu zůstaly po přezbrojení lehkých křižníků třídy "Mogami" na těžké křižníky nesoucí 203mm kanóny. Prototypový křižník "Ójodo" byl postaven v loděnici v Kure. Kýl lodi byl založen 14. února 1941, dne 2. dubna 1942 byl trup spuštěn na vodu a 28. února 1943 byl křižník přijat do služby. Stavba jeho sesterské lodě "Nijodo" byla zrušena před založením kýlu. Stavební program z roku 1942 zahrnoval ještě pět křižníků třídy "Ójodo", zůstalo však pouze u plánů.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj křižníku byla soustředěna na přídi. Tvořilo ji šest 155mm kanónů ve trojdělových věžích. Doplňovalo je osm 100mm kanónů umýstěných po dvou okolo komínu a osmnáct 25mm kanónů. "Ójodo" byl jediným japonským křižníkem své éry, který nenesl torpédomety. Zadní část křižníku byla vyhrazena pro provoz průzkumných hydroplánů E15K, kterých bylo neseno až šest kusů. Letouny byly uskladněny v palubním hangáru a startovaly pomocí rozměrného 45metrového katapultu.

Modifikace.

V dubnu 1943 byl křižník vybaven přehledovým radarem 21 Gó. V roce 1944 byl upraven na vlajkovou loď Spojeného loďstva. V březnu 1944 byl původní katapult nahrazen kratším 17metrovým typem a počet nesených hydroplánů se snížil na dva, neboť hangár byl přebudován na štábní místnosti. Výzbroj byla posílena o třicet dva 25mm kanónů. Instalován byl přehledový radar 22 Gó. Později loď dostala ještě několik dalších 25mm kanónů (celkem 52 hlavní) a přehledový radar 13 Gó.

Služba.

Dne 18. března 1945 "Ójodo" na základně v Kure zasáhlo několik pum svržených americkými bombardéry. Ve dnech 24. a 28. července 1945 byl znovu opakovaně zasažen americkými palubními bombardéry, přičemž se převrhl a potopil na mělčině. Vrak byl později sešrotován.

Ójodo (: ) byl lehký křižník japonského císařského námořnictva z éry druhé světové války. Ve službě byl v letech 1943–1945. V závěru války byl v přístavu potopen americkými bombardéry.

Le Ōyodo est un croiseur léger de la Classe Ōyodo, la sixième et dernière classe de croiseurs légers de la Marine impériale japonaise construite à l'arsenal naval de Kure. Une seconde unité de cette classe, le "Niyodo", était prévue mais ne fut jamais réalisé.


Stručný životopis.

Jessikka Aro vystudovala žurnalistiku a mezinárodní politiku na Univerzitě v Tampere. Po studiích pracovala pro noviny Helsingin Sanomat, později přešla do on-line sekce finské veřejnoprávní rozhlasové a televizní společnosti Yle. Od roku 2014 se zaměřuje na odhalování činnosti proruských internetových trollů, působících ve Finsku. Postupně detailně zmapovala jejich aktivity, rovněž se jí podařilo odhalit a popsat práci "trollí farmy", sídlící v Petrohradu, kterou financuje ruský oligarcha Jevgenij Prigožin, blízký Vladimiru Putinovi. Za její investigativní práci jí byla v březnu 2016 udělena finská Velká novinářská cena.

Pomsta trollů.

Šiřitelé dezinformací se za zveřejnění podrobností o svých aktivitách vzápětí začali novinářce tvrdě mstít. Jessikka Aro se stala obětí rozsáhlé dezinformační kampaně. Součástí vytrvalého kyberstalkingu bylo například zveřejnění její zdravotní dokumentace a soukromých fotografií z dovolené, počítačově upravených tak, že působily dehonestujícím způsobem. V těchto zmanipulovaných prezentacích byla novinářka ukazována jako agentka NATO nebo jako drogová dealerka. Jessikka Aro byla neustále obtěžována také prostřednictvím SMS a telefonátů a bylo jí vyhrožováno i smrtí. Hlavními původci stalkingu byli Ilja Janitskin, zakladatel extrémně pravicového webu MV-Lehti, a Johan Bäckman, finský sociolog, publicista a politický aktivista, angažující se v podpoře politiky ruského prezidenta Vladimíra Putina.

Soudní rozhodnutí.

Policie se začala kauzou obtěžování a pronásledování novinářky zabývat již v roce 2016. V březnu 2018 vznesla helsinská státní prokuratura obvinění a v říjnu téhož roku proběhl soud. Dne 18. října byl vynesen rozsudek, na základě kterého byl Ilja Janitskin odsouzen k 22 měsícům odnětí svobody a k pokutě 136 000 euro a Johan Bäckman k trestu 1 roku vězení. Oba odsouzení se proti rozsudku odvolali. Kampaň proti Jessice Aro pokračovala i během soudního jednání, na které musela být novinářka doprovázena ochrankou, a pokračuje i nadále, byť v poněkud menší míře a zastřenější formě. Celá kauza mimo jiné přispěla k debatě o nutnosti změny a zpřísnění finských zákonů, týkajících se ochrany novinářů a dalších veřejně vystupujících osob - Jessikka Aro byla již v roce 2017 pozvána do finského parlamentu, aby se zde podělila s poslanci o své návrhy a zkušenosti.

Jessikka Aro (* 1980) je finská investigativní novinářka, expertka na ruskou dezinformační válku. Pracuje pro finskou veřejnoprávní rozhlasovou a televizní společnost Yle Kioski, od roku 2014 se specializuje na odhalování ruských internetových trollů, šířících falešné zprávy mezi obyvateli Finska. Za svou práci byla šiřiteli ruských fake news pronásledována a stala se obětí nepřetržitého kyberstalkingu z jejich strany.

Jessikka Aro, née vers 1980, est une journaliste finlandaise travaillant pour la radio-télévision publique Yle. En, elle commence à enquêter sur les trolls pro-russes sur Internet, mais elle est, elle-même, victime de leurs activités. Menacée de mort, ce harcèlement conduit à la condamnation de trois personnes, en. En 2019, elle est informée qu'elle va recevoir le prix international de la femme de courage, mais celui-ci est annulé, juste avant la cérémonie, en raison de ses critiques envers Donald Trump.