Historie.

Oblast, kterou původně obývali indiáni, objevili Evropané z moře. První zaznamenanou objevitelskou cestu vykonali v roce 1777 španělští mořeplavci. Britské a americké lodě se zde objevily nedlouho poté. Následující suchozemské objevitelské výpravy Skota Alexandra Mackenzieho (1792–1793), americká Lewisova a Clarkova expedice (1804–1806) a rozvoj obchodu s kožešinami posílily soupeření mezi Británií a Spojenými státy.  Protichůdné zájmy dvou hlavních soupeřících stran měla za úkol vyřešit smlouva z roku 1818, která stvrdila „společné vlastnictví“ sporného území Brity a Američany. Oregon Country, jak tuto oblast nazývala americká strana, se rozkládala na území dnešních amerických států Oregon, Washington a Idaho a na části území států Wyoming a Montana. V kanadské provincii Britská Kolumbie dosahovala až k linii 54°40′ severní šířky.

Formování.

V období společného užívání teritoria byla většina činností kromě aktivit původního obyvatelstva spjata s obchodem s kožešinami, v němž hrála hlavní úlohu britská Společnost Hudsonova zálivu. V oblasti se postupně usazovali lovci kožešin neboli trappeři a začali farmařit. Od roku 1830 sem začali přijíždět i misionáři. Koncem 30. let přijížděli i noví osadníci a od roku 1841 již jejich plachtami kryté vozy projížděly po Oregonské stezce. V té době neexistovala v Oregon Country žádná vláda, neboť toto území jednoznačně neovládala žádná země.  V roce 1841 se v Údolí řeky Willamette počala scházet skupina osadníků, aby prodiskutovala možnost zřízení vlády v Oregon Country. Tyto nejstarší zaznamenané debaty, jejichž námětem bylo zejména utvoření vlády, se konaly v Champoegu, tábořišti prvních průkopníků a indiánů, jež se posléze stalo městem. Tato setkání, známá jako Champoegská setkání, vedla k dalším debatám a v roce 1843 k vytvoření Prozatímní oregonské vlády. V roce 1846 byl spor o oregonské hranice mezi USA a Británií vyřešen podpisem Oregonské dohody. Britové získali veškeré území na sever od 49. rovnoběžky a celý ostrov Vancouver a USA veškeré území na jih od této linie.  Vláda Spojených států ponechala svůj díl území dva roky bez jakéhokoli řízení, dokud se Kongresu nedonesly zprávy o Masakru na Whitmanově misii. Tento vražedný akt urychlil vznik Oregonského teritoria coby začleněného území USA. V srpnu 1848 schválil Kongres Zákon o ustavení vlády Oregonského teritoria, běžně nazývaný Oregonský zákon, čímž oficiálně vzniklo Oregonské teritorium, kam spadalo celé území dnešních amerických států Idaho, Oregon a Washington a části území států Montana a Wyoming, které se nacházely západně od Velkého kontinentálního rozvodí. Jeho jižní hranici tvořila v souladu se Smlouvou Adams-Onís z roku 1819 42. rovnoběžka, severní pak 49. rovnoběžka. Za první hlavní město Teritoria bylo ustanoveno Oregon City.

Stát Oregon.

Oregon City bylo sídlem vlády od roku 1848 do roku 1851, kdy vláda přesídlila do Salemu. Zde sídlila do roku 1855, načež se nakrátko přestěhovala do Corvallisu. Ještě téhož roku se však nastálo navrátila do Salemu. V roce 1853 bylo z části území Teritoria severně od dolního toku řeky Columbia a severně od 46. rovnoběžky na východ od řeky utvořeno Teritorium Washington. Roku 1857 se sešlo Oregonské ústavodárné shromáždění, aby v rámci přípravy na povýšení Oregonu na stát Unie navrhlo jeho ústavu. Zástupci lidu delegovaní na toto shromáždění dokument odsouhlasili v září a v listopadu byl schválen hlasováním všech obyvatel Teritoria.  Dne 14. února 1859 vstoupilo Teritorium do Unie jako stát Oregon. Jeho tehdejší hranice se shodují s dnešními. Zbývající východní část původního Teritoria (jižní část dnešního Idaha a západní Wyoming) byly přičleněny k Washingtonskému teritoriu.

Oregonské teritorium oficiálně "Territory of Oregon") bylo začleněné území Spojených států amerických, jež existovalo od 14. srpna 1848 do 14. února 1859, kdy se jeho jihozápadní část stala součástí Unie jako stát Oregon.

Le territoire de l'Oregon () est le nom donné à l'Oregon Country revendiqué à la fois par les États-Unis et le Royaume-Uni, puis au territoire organisé incorporé des États-Unis de 1848 à 1859.


Prehistorie.

Nejstarší pozůstatky po člověku moderního typu pocházejí z období před 40 000 lety. Poté následovaly tři migrační vlny. První tvořili kočovní lovci a sběrači Negritové. V polovině třetího tisíciletí př. n. l. přišli z Číny austronéští Protomalajci. Ti již znali zemědělství a zpracování kovů. Z Indočíny dorazilo brzy další etnikum, tzv. Deuteromalajci, kteří přinesli pěstování rýže za pomoci umělého zavlažování. Spojením těchto tří etnik, ovšem se zásadní rolí toho posledního z nich, pak vznikli Malajci.  Další osadníci a obchodníci přicházeli z Indie a z jižní Číny a postupně vytvořili do konce 1. století prosperující obchodní společnost, která byla pod silným vlivem obou těchto zemí. Historikové zaznamenali v této prehistorii zhruba třicet malých malajských státečků, ale žádný z nich nebyl významný a nezcelil větší území.  Z Indie se na území dnešní Malajsie začaly šířit buddhismus a hinduismus, největší rozmach těchto náboženství lze zaznamenat mezi 7.–13. stoletím, díky námořní velmoci (thalasokracii) Šrívidžaja, která měla hlavní sídlo v Palembangu na Sumatře (dnes součást Indonésie) a Malajsie se octla pod jejím silným vlivem. V té době také slovní zásobu malajských dialektů obohatil sanskrt.

Malacký sultanát.

Islám se začal šířit ve 14. století. V jeho šíření sehrál klíčovou úlohu Malacký sultanát, který roku 1402 založil sultán Paramešvára, jenž byl původně uprchlým posledním králem království Singapura, které neodolalo tlaku Ajutthajského království a říše Madžapahit. Malacký sultanát je první významný stát, který měl sídlo na území dnešní Malajsie. Hlavním městem se stala Malakka. Paramešvára učinil z Malakky centrum obchodu, především s kořením, ale brzy též s čínským porcelánem a hedvábím. První obchodníci byli Číňané, ale brzy v Malacce působili i Indové, Peršané a Arabové. Místní mořské nomády (Orang Laut) král využil k ochraně proti pirátům a zároveň jako "reklamní agenty", kteří nasměrovávali obchodníky plující po moři do nového přístavu.  Paramešvárův syn a následník Megat Iškandar Šáh (vládl 1414–1424) začal s těžbou cínu, která pak dějiny Malajsie silně ovlivnila ještě i v koloniální éře. Megat Iškandar Šáh nechal Malakku rovněž opevnit. Obával se především moci Ajutthajců, kvůli čemuž také udržoval velmi dobré vztahy s Čínou. Za třetího malackého krále Raja Tengaha (vládl 1424–1444) do země přišel první islámský misionář Saijid Abdul Aziz. Král mu naslouchal, přijal islám a začal užívat titul sultán a muslimské jméno Muhammad Šáh. Zpočátku byl islám jen náboženstvím vládnoucí elity, později však panovníci začali vyžadovat i konverze obyvatelstva. Nárůst konvertitů je patrný zvláště ve druhé polovině 15. století. Islámskou zemí je Malajsie dodnes.  Roku 1446 a pak znovu roku 1456 na Malacký sultanát zaútočili Ajutthajci, ale Malačané se pod velením Klang Tun Peraka v obou případech ubránili. Pověst, jíž si tak získali, se stala základem pro éru největšího vlivu království v oblasti. V příštích padesáti letech Malacký sultanát ovládl Pahang, jižní Thajsko, východ Sumatry a především Malacký průliv, což mu umožnilo kontrolovat veškerý námořní obchod. Do značné míry si podrobil i upadající Madžapahit, byť jen sňatkovou politikou. Zlatý věk je spojen především s panovníkem Mansurem Šáhem (vládl 1459–1477). Slavným se stal královský palác, který Mansur nechal postavit. (Ten se nedochoval, ale Malajsie nechala palác roku 1984 znovu postavit podle původních plánů a dnes je v něm muzeum; dokazuje to rovněž vztah moderní Malajsie k Malackému sultanátu jako ke zdroji národní identity). Kolem roku 1500 moc a sláva Malackého státu kulminovaly. To se mu však stalo osudným, neboť po příchodu Evropanů do oblasti se Malakka stala nutně jejich terčem.

Evropská kolonizace.

Poté, co roku 1453 padl Konstantinopol do rukou Osmanů, začali Portugalci hledat novou cestu do Indie, kvůli obchodu s kořením. Když cestu do Indie nalezli, pokračovali v expanzi dál na východ. Roku 1511 dobyli Malakku, do té doby otevřený přístav a obchodní centrum oblasti. Svými násilnými metodami však obchodní pověst města Portugalci zničili, což mj. vedlo ke vzestupu jiných mocenských center v oblasti, zejména tří sultanátů: Johor, Perak a Aceh.  Roku 1641 Portugalce z Malakky vytlačili Nizozemci, kteří v zemi zůstali téměř 200 let (neměli však sílu iberské mocnosti vytlačit z Filipín, což narýsovalo jednu z budoucích hranic existujících dodnes). Větší zájem ovšem Nizozemci projevovali o jih oblasti (dnešní Indonésii), kde založili město Batávii (dnešní metropole Jakarta).  Od konce 18. století byli Nizozemci pod tlakem Britů, kteří o oblast jevili eminentní zájem, mj. kvůli obchodu s cínem. Kapitán Francis Light nejprve ovládl roku 1786 ostrov Penang, roku 1819 pak Britové získali přístav Singapur. V roce 1824 získali Malakku a roku 1826 vytvořili státní celek zvaný Průlivové osady, jenž se později transformoval v tzv. Britské Malajsko.  Důležitým mezníkem byl podpis smlouvy mezi Brity a Nizozemci roku 1824, která vymezovala hranici mezi britským územím a Nizozemskou východní Indií. Tato dohoda oblast zásadně ovlivnila, neboť dohodnutá hranice je patrná dodnes – tvoří hranici mezi dnešní Malajsií a Indonésií, která jinak nerespektuje hranice etnické, neboť Malajsie je domovem jen asi poloviny Malajců na světě. V Indonésii jsou třetí největší etnickou skupinou (žijí hlavně na Sumatře a Kalimantanu), většinu tvoří i v Bruneji a velké menšiny jsou také v Thajsku a Singapuru. Britové svůj vliv uplatňovali i jinak než mocí britského státu. Roku 1841 například založil anglický dobrodruh James Brooke v Sarawaku (na severu Bornea) dynastii bílých rádžů, jež vládla oblasti sto let. Britové oblast proměnili i etnicky – na práci v dolech dováželi především Číňany, pro práci na plantážích zase Tamily z jihu Indie. Číňané se později chopili obchodu ve velkých městech a stali se jistým způsobem obchodní elitou v oblasti. Britové rostoucí napětí mezi původními Malajci a Číňany tlumili tím, že Číňanům neudělovali občanství, aby zdůraznili jejich status hostů. Po odchodu Britů však etnický problém znovu vybublal na povrch. Jako i jinde ve svých koloniích byli ovšem Britové velmi tolerantní k místním náboženstvím a některé územní celky si zachovávaly i jistou mocenskou autonomii (tzv. nefederované státy). Těžbou cínu a kaučuku Britové oblasti dali relativní prosperitu.  Za druhé světové války byla po bitvě o Malajsii celá Malajsie okupována Japonci. Britský ústup v Malajsii a na Singapuru, v jehož důsledku Japonci získali více než sto tisíc zajatců (často šlo o Australany a Indy) je dodnes považován za nejhorší porážku Britského impéria v dějinách. Zajatce navíc často čekaly děsivé podmínky v zajateckých a pracovních táborech. Na okupovaném malajském území se Japonci nejprve snažili využít protibritských nálad a cíleně pěstovali malajský nacionalismus, stejně tak proti sobě stavěli Malajce a Číňany, s nimiž krom toho zacházeli mnohem tvrdším způsobem. Rozdmýchaný nacionalismus se však nakonec obrátil proti nim, když obyvatelstvo začalo těžce snášet okupaci (v důsledku hladomorů, k nimž vedlo zhroucení zásobování na konci války).

Nezávislost.

Po válce se do oblasti vrátili Britové. Zpočátku byli v zásadě vítáni, neboť jejich příchod znamenal konec hladu a válečných útrap. Brzy se však Britové dostali do neřešitelného etnického dilematu. Aby udrželi většinové, malajské, obyvatelstvo v klidu, ustoupili mu a v nově založené Federaci malajských států dostali občanství jen etničtí Malajci. To však rozvášnilo Číňany, kteří navíc začali být silně podporování zvnějšku maoistickou Čínou. Číňané se tak houfně přidávali ke komunistickým partyzánským skupinám a začali vést protibritský odboj (zatlačený brzy z městských oblastí do džungle), zaštítěni antikolonialistickými hesly. Britové, kteří po druhé světové válce sami iniciovali rozpad své koloniální říše a byli ochotni připravit postupný přechod k nezávislosti, si v situaci studené války nemohli dovolit Malajsii pustit a vyklidit tak cestu komunismu. Dekolonizaci tak zastavili, což se ovšem nelíbilo ani Malajcům. Ti podporovali britské tažení proti čínským partyzánům, ale tlačili na zisk nezávislosti. Britové nakonec ustoupili a ještě před definitivním vítězstvím nad partyzány předali vládu místním. Dnem nezávislosti se pro Malajce stal 31. srpen 1957. Prvním premiérem byl zvolen Tunku Abdul Rahman, který premiérský post držel již za Britů, od roku 1951 a vedl s nimi hlavní jednání o nezávislosti, a který na svém postu vydržel až do roku 1970.  Zisk nezávislosti však neznamenal ještě vznik nového státu v hranicích starého britského vlivu. Status řady území byl nejasný a Britové diplomaticky pracovali na tom, aby část starých britských území nebyla součástí nově vznikající Malajsie. Správně cítili, že v menších státech si udrží mnohem větší vliv. Zajistili tak nezájem Bruneje a zejména Singapuru o vstup do rodící se federace. Naopak Sarawak a Sabah, stále ještě pod vládou rodiny Brooků, zájem o vstup do malajské federace projevily, k nelibosti Indonésie. Přesto byl nový stát 16. září 1963 vyhlášen, bez Bruneje, ale se Singapurem, Sarawakem a Sabahem. Singapur, jenž byl vlastně jedním velkým městem a obchodním centrem, s převahou Číňanů (početní i majetkovou), se s tím však nesmířil a jeho politický vůdce Lee Kuan Yew tvrdě útočil na centrální vládu. Malajská vláda zareagovala překvapivě – roku 1965 vyloučila Singapur z federace a vlastně ho tak donutila k nezávislosti. Slibovala si od toho oslabení čínského vlivu v zemi. K němu sice došlo, ale národnostní poměry nového státu byly stále velmi křehké – Malajci tvořili 50 procent obyvatel, Číňané 40 procent. Malajci učinili některá opatření k „malaizaci“ života, například na vysokých školách se nově smělo přednášet jen v malajštině a angličtině. Napětí vygradovalo roku 1969. Číňané se stali obětí lidových pogromů. Vláda na jedné straně tvrdě proti pogromům zakročila, na straně druhé se jim do budoucna rozhodla zabránit dalšími protičínskými opatřeními a také utužením režimu, oslabením demokracie a suspendací některých občanských svobod. Ty nebyly již nikdy plně obnoveny.  Roku 1973 vznikla Národní fronta (Barisan Nasional), koalice pravicových stran, která ovládala malajský politický systém čtyřicet let. Symbolem této etapy byl především premiér Mahathir Mohamad, zastávající svůj úřad 22 let. Je mu připisován velký hospodářský rozvoj, Malajsie se za jeho vlády změnila z agrární země v asijského ekonomického tygra. Je mu ale vyčítána i řada autoritářských prvků vlády (např. zatčení místopředsedy vlády Anwara Ibrahima roku 1998, navíc odsouzeného za homosexualitu). Roku 2007 čelila Barisan Nasional prvním masovým protestům žádajícím demokratizaci země. Roku 2013 opozice (stále více podporovaná Číňany) dokonce získala jasně nadpoloviční počet hlasů ve volbách, ovšem kvůli volebnímu systému šitému na míru vládnoucí koalici přesto nesestavovala vládu. Roku 2018 se k moci vrátil Mahathir Mohamad, byť v čele nově založené strany Pakatan Harapan.

Dějiny Malajsie jsou dějinami území současné malajské monarchie, a ovšem i přilehlé oblasti, kterou obývají Malajci (Indonésie, Singapur), a která byla silně ovlivněna evropským kolonialismem, jenž do značné míry narýsoval hranice současných států, bez ohledu na hranice etnické, náboženské a jazykové.

La Malaisie actuelle résulte de l'entrée en 1963 des territoires britanniques de Bornéo devenus indépendants, Sabah et Sarawak, dans la Fédération de Malaisie, elle-même devenue indépendante en 1957.


Pozorování.

NGC 1746 se dá na obloze snadno vyhledat i triedrem 7° jihozápadně od jasné hvězdy Nath (β Tauri). Tato část oblohy není příliš bohatá na hvězdy, protože ji zakrývají rozsáhlé husté pásy temných mlhovin, které v souhvězdí Býka tvoří soustavu molekulárních mračen. Pomocí triedru 10x50 je v této oblasti vidět tucet červenooranžových hvězd, které jsou rozprostřené v oblasti o poloměru skoro 1°. Malý dalekohled ukáže v severovýchodní oblasti řetěz trochu jasnějších hvězd, a to blízko dvou oranžových hvězd sedmé a osmé magnitudy, které se při pečlivém pozorování ukážou jako dvojhvězdy. Hojná přítomnost červených obrů ukazuje na pokročilé stáří této skupiny hvězd a ve skutečnosti se zde nenachází žádná modrá hvězda.  Objekt je viditelný ze všech oblastí Země kromě polárních oblastí. Leží blízko ekliptiky, takže je často zakrýván Měsícem nebo zastiňován jasem planet sluneční soustavy.

Historie pozorování.

I přes jeho výrazný jas a velkou rozlohu byl objekt NGC 1746 poprvé popsán až v roce 1863, kdy jej pozoroval Heinrich Louis d'Arrest svým čočkovým dalekohledem o průměru 11 palců. John Herschel jej pak přidal mezi poslední objekty svého katalogu General Catalogue of Nebulae and Clusters pod číslem 5349. S polohou NGC 1746 se však překrývají hvězdokupy NGC 1750 a NGC 1758, které objevil William Herschel 26. prosince 1785.

Vlastnosti.

NGC 1746 je velmi rozsáhlý objekt, který hostí více než stovku hvězd až do 13. magnitudy. Přesto jde o poměrně málo známý a málo studovaný objekt. V roce 1998 byl zveřejněn fotometrický výzkum, který podrobně prozkoumal tento objekt a dvě hvězdokupy NGC 1750 a NGC 1758, které se přes něj zdánlivě prostírají. Podle tohoto výzkumu nepředstavuje NGC 1746 žádnou fyzickou soustavu hvězd, ale v oblasti objektů NGC 1750 a NGC 1758 potvrdil přítomnost přinejmenším jedné skutečné hvězdokupy.

Cingulární kortex (či cingulární korová oblast) je část mozku umístěná v mediální (blíže středu) části mozkové kůry (neokortexu). Cingulární kortex zahrnuje celý gyrus cinguli (cingulární závit, cingulum, pás), který leží bezprostředně nad corpus callosum a jeho pokračování v sulcus cinguli. Cingulární kortex je obvykle považován za část limbického laloku.

Le gyrus cingulaire est un gyrus du lobe limbique du cortex cérébral. Il est situé sur la face médiale des hémisphères, au-dessus du corps calleux. Au-dessus, il est séparé du gyrus frontal supérieur par le sillon cingulaire et du précuneus par le sillon sous-pariétal. En dessous, sa limite est le sillon du corps calleux. Au niveau du splénium du corps calleux, le gyrus cingulaire se rétrécit dans l'isthme qui se poursuit par le gyrus parahippocampique.


Popis.

Jedovatce jsou opadavé nebo výjimečně stálezelené, dvoudomé nebo polygamní keře či stromy, případně i dřevnaté liány. Rostliny při poranění roní bělavou, na vzduchu černající šťávu. Listy jsou lichozpeřené, trojčetné nebo výjimečně jednolisté, složené z téměř nebo zcela vstřícných, řapíčkatých nebo přisedlých, celokrajných, zubatých nebo laločnatých lístků. Květy jsou funkčně oboupohlavné nebo jednopohlavné, stopkaté (stopka nečlánkovaná), nejčastěji pětičetné, uspořádané v úžlabních latách nebo hroznech. Květenství je za plodu často převislé. V květech je přítomen kruhovitý nebo laločnatý disk. Kališní lístky jsou na bázi srostlé. Koruna je bílá nebo zelenavá. Tyčinek je pět. Semeník je srostlý ze 3 plodolistů a nese 3 většinou na bázi srostlé čnělky, obsahuje však jedinou komůrku s jediným vajíčkem. Blizny jsou hlavaté. Plodem je bílá, žlutavá nebo šedá, kulovitá nebo ze stran zploštělá, jednosemenná peckovice. Plody jsou lysé, chlupaté nebo i srstnaté. Dužnina (mezokarp) je bílá, voskovitá, s podélnými hnědými pryskyřičnými kanálky. Pecka (endokarp) je tvrdá.

Rozšíření.

Rod jedovatec zahrnuje 27 druhů. Je rozšířen v Americe a Asii. V Asii sahá areál rodu od západního Himálaje přes Čínu po Japonsko, Sachalin a Kurilské ostrovy a přes Indočínu po Borneo a Jávu. Nevyskytuje se na Nové Guineji, Sumatře a Filipínách. Z Číny je udáváno 16 druhů, z toho 6 endemických. V Americe sahá areál rodu od Kanady přes USA, Mexiko, Střední Ameriku a západ Jižní Ameriky po Bolívii. Vyskytuje se i na Bahamách. Zcela chybí v Brazílii a na většině Karibských ostrovů. V Severní Americe se vyskytuje 5 druhů. Největší areál zde má "T. rydbergii", který se vyskytuje v západních i východních oblastech USA a v Kanadě. Rozsáhlý areál ve východní polovině kontinentu má jedovatec kořenující a jedovatec lakový. Výhradně v západních oblastech USA a Kanady roste jedovatec různolaločný.

Ekologické interakce.

Květy jedovatců jsou opylovány hmyzem. Semena jsou šířena ptáky a savci, kteří vyhledávají plody jako potravu. V Kanadě je vyhledává zejména jeřábek kanadský ("Bonasa umbellus") a veverky čikarí červený ("Tamiasciurus hudsonicus") a veverka popelavá ("Sciurus carolinensis"). Semena procházejí jejich trávicím traktem bez poškození a jsou schopna klíčení. V paždí postranních žilek na rubu listů jsou domatia, tvořená shluky chloupků. Obývají je symbiotičtí roztoči.

Obsahové látky a jedovatost.

Jedovatce jsou známé tím, že na pokožce způsobují silné alergické reakce. V kmeni, kůře, listech i dalších pletivech rostlin jsou pryskyřičné kanálky, obsahující průsvitnou, na vzduchu černající šťávu. Pokud se šťáva dostane na pokožku, vybudí se imunitní systém a zejména u citlivějších jedinců dochází k tzv. senzibilaci. Při opakovaném kontaktu s rostlinou, při němž se ani nemusí jednat o stejný druh rostliny, pak nastupuje prudká reakce imunitního systému, projevující se dermatitidou. Mechanismus účinku spočívá v navázání účinných látek na bílkoviny v kůži. Vzniklý komplex se stává antigenem, na který pak reagují T-lymfocyty a spouštějí imunitní reakci. Silnější reakce se projevuje zarudnutím a otokem, později dochází k tvorbě puchýřů. Postižené místo často pálí, svědí nebo štípe a silně mokvá. Ve vážnějších případech je zapotřebí hospitalizace. K potřísnění šťávou může dojít nejen přímo při kontaktu s rostlinou, ale i skrz kontaminované oblečení, jiné osoby, zvířata, předměty či např. piliny ze dřeva. Rovněž kouř z hořícího dřeva může být nebezpečný.  Účinnými látkami jsou fenolické sloučeniny odvozené od katecholu. Jedná se o skupinu látek s obdobnou strukturou, které jsou hromadně označovány jako urushioly. Základem je katechol, na nějž je na 3. uhlíku navázán nevětvený, nasycený nebo nenasycený postranní řetězec až o 17 uhlících. V jedovatci kořenujícím je obsažen 3-pentadecylkatechol, zatímco v jedovatci různolaločném 3-heptadecylkatechol.  Jedovatce přinášejí nemalé ekonomické ztráty. Např. v Kalifornii je jedovatec různolaločný hlavní příčinou kompenzací pracovníkům za zdravotní újmu při výkonu práce. Počet případů dermatitidy zapříčiněných v USA jedovatcem převyšuje počty všech ostatních případů dohromady.

Taxonomie.

Rod "Toxicodendron" je v rámci čeledi "Anacardiaceae" řazen do podčeledi "Anacardioideae" a rozsáhlého tribu "Rhoeae". V minulosti byl vřazován do rodu "Rhus", výsledky molekulárních studií však takové řešení nepodporují. Nejblíže příbuzné rody jsou "Actinocheita", "Malosma", "Pistacia", "Rhus", "Schinus" a "Searsia".

Význam.

Pryskyřice jedovatce lakodárného a jedovatce voskového je v Číně, Myanmaru, Thajsku i Japonsku k přípravě kvalitního a trvanlivého laku, používaného zejména na různé umělecké a řemeslné výrobky. Tyto předměty však mohou i po letech spustit u citlivých jedinců nepříjemnou alergickou reakci. Asijský jedovatec voskový unikl v Brazílii z kultury do volné přírody a stal se invazním druhem.  Jedovatce jsou občas vysazovány i jako okrasné rostliny, při výsadbě je však mít na paměti bezpečnostní hledisko. S některými druhy se lze setkat v českých botanických zahradách. Nejčastěji je jako sbírková dřevina pěstován jedovatec kořenující a jedovatec lakodárný, výjimečně i jedovatec východní nebo jedovatec dubolistý.

Jedovatec ("Toxicodendron") je rod rostlin z čeledi ledvinovníkovité. Jsou to dřeviny se zpeřenými střídavými listy a drobnými květy v latovitých nebo hroznovitých květenstvích. Plodem je peckovice. Rod zahrnuje asi 27 druhů a je rozšířen v Asii a Americe.

Le genre Toxicodendron regroupe un petit nombre d'espèces d'arbres, d'arbustes ou de lianes vénéneuses de la famille des Anacardiacées. Il est souvent inclus dans le genre "Rhus".


Historie.

Řád byl založen zákonem č. 63-31 AN RM dne 31. května 1963 na oslavu nezávislosti státu, kterou Mali získalo v roce 1960. Do té doby bylo Mali francouzskou kolonií.

Pravidla udílení.

Řád je zpravidla udílen v rytířské třídě s možností pozdějšího povýšení. Pokud osoba navržená na ocenění tímto řádem již byla v minulosti oceněna Zlatou medailí za nezávislost, obdrží rovnou řád v hodnosti důstojníka.  Vyznamenání je možné udělit po 10 letech vojenské či veřejné služby. Vyšší třída může být udělena po 5 pěti letech od udělení nižší třídy. Hlavám cizích států a výjimečně i dalším významným osobnostem afrického původu může být řád udělen rovnou ve vyšší třídě. Ve výjimečných případech může být řád udělen i posmrtně.  Hlavou řádu je prezident Mali, který ihned po nástupu do své funkce získávám řád v hodnosti velkokříže, který mu zůstává i po skončení funkčního období. V době výkonu své funkce má prezident právo nosit velkokříž s řádovým řetězem.

Insignie.

Vzhled řádového odznaku je založen na vzoru francouzského Řádu čestné legie. Skládá se z větší pěticípé zlatě smaltované hvězdy a z menší pěticípé červeně glazované hvězdy. Cípy obou hvězd jsou zlatě lemované a u větší hvězdy zakončené zlatými kuličkami. Uprostřed je kulatý červeně smaltovaný medailon. V medailonu jsou zlatě vepsána písmena RM "(zkratka Republika Mali)". Medailon je obklopen zlatým kruhem s nápisem ORDE NATIONAL "(národní řád)". V dolní polovině kruhu jsou vyobrazeny dvě zkřížené vavřínové větvičky. Na zadní straně medailonu je vyobrazen státní znak a nápis UN PEUPLE, UN BUT, UN FOI "(jeden národ, jeden cíl, jedna víra)". Odznak tří nejvyšších tříd je na stuze zavěšen na dvou zelených vavřínových větvích, mezi nimiž je vyryta zlatá lví hlava.  Řádový odznak v rytířské třídě je stříbrný, ve vyšších třídách je zlatý. Velikost odznaku je v případě rytířské a důstojnické třídy 42 mm, u vyšších tříd pak 60 mm.  Řádová hvězda je stříbrná. Na ní je položen řádový odznak. Hvězda patří k řádovým insigniím v hodnostech velkokříže a velkodůstojníka. Průměr hvězdy je 90 mm.  Stuha je žlutá s jedním okrajem lemovaným červeně a s druhým lemovaným zeleně. Tyto barvy odpovídají barvám státní vlajky. Stuha důstojníka je zdobena rozetou. Šířka stuhy ve třídě velkokříže je 101 mm, u ostatních tříd to je 37 mm.

Třídy.

Řád je udílen v pěti řádných třídách:

Národní řád Mali "(: Ordre National du Mali)" je druhé nejvyšší státní vyznamenání republiky Mali. Založen byl v roce 1963 na oslavu vzniku nezávislosti státu. Udílen je za civilní i vojenské zásluhy o stát a může být udělen i cizím státním příslušníkům. Velmistrem řádu je úřadující prezident Mali, který má jako jediný během výkonu své funkce právo nosit i řádový řetěz.

L'ordre national du Mali est un ordre honorifique malien qui récompense des mérites exceptionnels et une fidélité continue dans l’accomplissement de services au profit de la Nation.


Fiktivní biografie postavy v rámci MCU.

Phillip J. Coulson se narodil 8. července 1964. Jeho dětskými hrdiny byli Captain America a Peggy Carterová, přičemž jeho vášní se stala sbírka akčních kartiček hrdinů z druhé světové války a právě již těchto dvou zmiňovaných. Jako teenager po gymnáziu začal studovat historii na akademii S.H.I.E.L.D.u a v roce 1989 ho naverboval Nick Fury jako agenta. Coulson se postupem času stal jedním z nejlepších agentů a pravou rukou Nicka Furyho (který se stal ředitelem S.H.I.E.L.D.u). Coulson se účastnil spolu s Nickem Furym a Captain Marvel v roce 1995 mezigalaktické války ras Kree a Skrullů, stal se primárním vedoucím připravovaného projektu Avengers, kdy nejdříve naverboval Iron Mana, účastnil se jako vedoucí vyšetřování incidentu s Thorem, provedl také pozemní zásahy, sledování a operace v Novém Mexiku a Puente Antiguo. Během boji na Helicarrieru byl Coulson probodnut Lokim a zemřel. Avšak Fury neztrácel naději a nechal tělo Coulson převézt do Gues House (tajná buňka S.H.I.E.L.D.u), kde byl s pomocí projektu TAHITI, krve z mimozemšťana Kree a manipulace s mozkem přiveden zpět k životu. Avšak aby byl zachován jeho zdravý rozum a mysl, nechal mu Fury na toto oživování vymazat vzpomínky.  Coulson se tedy vrátil do aktivní služby jako agent S.H.I.E.L.D.u a byl mu přidělen speciální tým, se kterým měl řešit mise v terénu. Kromě mnoha misí v tomto týmu Coulson zjistil pravdu o svém oživování a při povstání HYDRY se zasloužil záchrannu mnohých agentů i civilních obyvatel, základen a vybavení S.H.I.E.L.D.u. Po těchto událostech ho Fury jmenoval ředitelem S.H.I.E.L.D.u. Jako ředitel se zasloužil o defenitivní výhru při několikaletém boji s HYDROU, zajistil spojení s Armádním letectvem USA, odrazil hrozbu Jiang, Hiva, zničení robotické invaze, odvrácení hrozivé budoucnosti a odrazení mimozemské invaze. Phil Coulson zemřel roku 2017.

Phillip J. „Phil“ Coulson je fiktivní postava ze světa Marvel Cinematic Universe (MCU). Poprvé se objevil ve filmu "Iron Man" (2008) a následně ve filmech "Iron Man 2" (2010), "Thor" (2011), "Avengers" (2012) a "Captain Marvel" (2019), ve všech řadách seriálu "Agenti S.H.I.E.L.D." (2013–dosud), v níž je hlavní postavou, dvou krátkých filmech série Marvel One-Shots (2011) a ve webovém seriálu "" (2016). Postava Phila Coulsona byla vytvořena přímo pro snímek "Iron Man" a oproti jiným postavám MCU nevycházela z žádné existující komiksové postavy Marvelu. Díky úspěchu celé série MCU se Coulson následně začal také objevovat v komiksech a videohrách.

L'agent Phil Coulson est un personnage de fiction de l'univers cinématographique Marvel inspiré des super-héros des comics de Marvel Comics. Il est interprété par Clark Gregg dans les films et séries télévisées produits par Marvel Studios.


Životopis profesní.

Katherine Sophie Dreier se narodila v Brooklynu v New Yorku 10. září 1877. O umění se začala zajímat již v mladém věku a díky bohatství rodičů a jejich progresivním postojům jí byla poskytnuta příležitost studovat umění ve Spojených státech a v Evropě. Její sestra Dorothea, postimpresionistická malířka, s ní cestovala a studovala v Evropě. Nejvíce Katherine Sophii ovlivňovalo moderní umění, zejména její přítel Marcel Duchamp. Byla velmi frustrovaná špatným přijetím jeho díla a stala se zastáncem nejen jeho, ale i jiných umělců. Byla spoluzakladatelkou Society of Independent Artists (Společnost nezávislých umělců) a umělecké organizace Société Anonyme, Inc. (Společnost anonymních), která vlastnila první stálou sbírku moderního umění, představující 175 umělců a více než 800 uměleckých děl. Sbírka byla věnována Yaleově univerzitě. Její díla byla vystavena v Evropě a ve Spojených státech. V roce 1913 se zúčastnila výstavy International Exhibition of Modern Art (Mezinárodní výstava moderního umění), známé také jako Armory Show. Byla také aktivní bojovnicí za volební právo žen a jako delegátka se zúčastnila šestého kongresu International Alliance of Women (Mezinárodní aliance pro boj proti potlačování práv žen) ve Stockholmu ve Švédsku. V roce 1915 byla předsedkyní a také pokladní německo-amerického výboru strany „New Suffrage“ v New Yorku, organizace, kterou založila její matka. Spoluzaložila „German House for Recreation of Women and Children“ (Německý dům pro rekreaci žen a dětí) a byla jeho prezidentkou. Dvě z jejích sester byly sociální reformátorky, Mary Dreier a Margaret Dreier Robins.

Životopis soukromý.

O svém datu narození Katherine Sophie Dreier uvedla: „Narodila jsem se v roce 1877. Šťastnou náhodou právě tři sta let po Rubensovi – a tato skutečnost mě vždy ovlivňovala. Část jeho vitality a citlivosti pro barvu byla součástí mého uměleckého dědictví.“ Její rodiče, úspěšný podnikatel Theodor Dreier a Dorothea Dreier, byli oba přistěhovalci z Německa. Rodné jméno její matky bylo Dreier a její rodiče byli bratranec a sestřenice z Brém v Německu. Jejich předci byli občanští vůdci a obchodníci. Theodor přišel do Spojených států v roce 1849 a stal se partnerem anglické železářské firmy Naylor, Benson a pobočky společnosti v New Yorku. Oženil se s Dorotheou v roce 1864 při návštěvě v Brémách, přivedl ji zpět do Spojených států a žili spolu v domě v Brooklynu v New Yorku. Katherine Dreier měla staršího bratra a tři starší sestry. Dvě z jejích sester, Mary Elisabeth a Margaret, byly sociální reformátorky. Její třetí sestra Dorothea byla postimpresionistická malířka. V rodině panovaly vřelé vztahy, Katherine si byla obzvláště blízká Mary, kterou viděla jako neuvěřitelně dobrého člověka.  Dreierovi chtěli svým dcerám nabídnou stejné příležitosti, jaké poskytli svému synovi. Byli demokratičtí a vážili si svých německých tradic. Když jí bylo 12 let chodila Katherine Sophie každý týden do výtvarné školy a navštěvovala soukromou školu George Bracketta v Brooklynu. Její rodina byla v občanské komunitě aktivní v sociálních projektech a ona se od mládí podílela na charitativní a sociální práci. V roce 1900 její matka založila German House for Recreation of Women and Children, kde Katherine pracovala jako dobrovolnice od roku 1900 do roku 1909. V roce 1905 spoluzaložila v Brooklynu sdružení Little Italy Neighborhood Association a stala se prezidentkou této organizace. O pět let později se stala jednou z prvních ředitelek Manhattan Trade School for Girl (Manhattanská obchodní škola pro dívky), což byla veřejná střední škola v New Yorku založená v roce 1902 a v té době byla jedinou odbornou školou pro studentky v tomto městě.  V roce 1911 žila v Londýně. Potkala zde amerického malíře Edwarda Trumbulla, známého také jako Edward Trumbull-Smith a v srpnu 1911 se v Brooklynu vzali a žili spolu na 6. Montague Terrace, Brooklyn. Svatbu zorganizoval její švagr Raymond Robins. Během několika týdnů po sňatku Katherine Sohie zjistila, že Edward je již ženatý. Byl totiž přesvědčen, že anglické manželství není v Americe právně závazné. Vytiskla kartu s omluvou a poslala ji těm, kteří obdrželi svatební oznámení. Na kartě Katherine uváděla: „Manželství uzavřené 8. srpna mezi Katherinou S. Dreier a Edwardem Trumbullem je neplatné kvůli existenci bývalé manželky pana Trumbulla, s níž nebyl legálně rozvedený a strany, které nežily společně jako manžel a manželka, pan a paní H. Edward Dreier tímto odvolávají své oznámení manželství zaslané dříve, než byla tato skutečnost známa.“ Toto manželství bylo zrušeno a ona se následně vrátila do Londýna. Zapojila se do boje za volební právo žen v International Woman Suffrage Alliance a v roce 1911 se zúčastnila šestého kongresu této organizace ve švédském Stockholmu jako delegátka. V roce 1915 byla předsedkyní německo-amerického výboru strany New Suffrage v New Yorku. Po smrti svých rodičů koncem let 1890 se po obdržení dědictví stala finančně nezávislou.

Vzdělání.

Dreierová studovala umění v letech 1895 až 1897 na Brooklyn Art School. V roce 1900 studovala spolu se sestrou Dorotheou na soukromé univerzitě Pratt Institute. V roce 1902 odcestovala do Evropy, kde dva roky studovala mistrovské umění starých malířů spolu se sestrami Mary Quinn a Dorotheou. Po návratu studovala soukromě u malíře Waltera Shirlawa, který jí dal skvělý umělecký základ a pomáhal jí najít její individuální výraz. Po třech měsících v roce 1907 Dreier pokračovala ve studiu u Raphaëla Collina v Paříži a část roku 1912 strávila studiem u Gustafa Britsche, o kterém říkala, že je to její nejúspěšnější učitel.

Kariéra.

V roce 1905 vytvořila oltářní obraz pro kapli Školy Sv. Pavla v Garden City v New Yorku. V roce 1909 se přestěhovala do Londýna, do čtvrti Chelsea, kde byli jejími sousedy Oscar Wilde a James Abbott McNeill Whistler. Dreierová se setkávala se spisovateli a umělci prostřednictvím své švagrové Elizabethy Robins, která byla sestrou manžela její sestry Margaret Dreier Robinsové, Raymonda. V době kdy žila v Londýně, prošla obdobím nemocí a pochybností.  V srpnu 1911 se Dreierová vrátila z Londýna, aby se provdala za Edwarda Trumballa, ale již v září byla zpět v Anglii neboť její manželství bylo anulováno. Měsíc po svém příjezdu měla samostatnou výstavu v Doré Galleries v Londýně a další v roce 1912 ve Frankfurtu nad Mohanem v Německu. V té době cestovala po Německu a studovala u Gustafa Britsche. Právě zde se setkala s pracemi modernistů a moderní abstraktní obrazy ji naprosto zaujaly.  Její první výstava ve Spojených státech byla v MacBeth Gallery. Dreierová vystavovala v roce 1913 na výstavě Armory Show dvě olejomalby: "The Blue Bowl" ("Modrá mísa") a "The Avenue, Holland". Tam viděla obraz "Akt sestupující se schodů" Marcela Duchampa, dílo které bylo považováno za „nejkontroverznější obraz z výstavy“. Byla velmi frustrována nedostatkem respektu vůči nově vznikající artformě. Vasilij Kandinskij a Duchamp, oba ovlivnili její práci, což lze vidět na obraze "Abstraktní portrét Marcela Duchampa" z roku 1918, a znamenal její přechod k modernímu umění.  Prostřednictvím sběratele umění Waltera Arensberga se setkávala s avantgardními umělci ze Spojených států a Evropy. Stala se spoluzakladatelkou Society of Independent Artists (Společnosti nezávislých umělců) v New Yorku. Duchamp byl ústřední postavou v této tehdy zneuctívané skupině a ona stala jeho patronkou, přítelkyní a partnerkou. Na první výstavě společnosti nazvané First Annual Exhibition vystavovala dva své obrazy. Výstava probíhala od 10. dubna do 6. května 1917.  Dreierová, Duchamp a dadaista a surrealista Man Ray založili Société Anonyme v roce 1920 pro „studium a propagaci moderního umění“, včetně kubismu, expresionismu, dadaismu, futurismu a umění školy Bauhaus. Byla hybnou silou organizace – prostřednictvím vlastní finanční podpory a propagačního úsilí. První výstava Société se konala 30. dubna 1920. Následně Katherine pokračovala v propagaci umělců prostřednictvím přednášek a výstav, které pořádala, a publikací, které vytvořila. Propagovala díla Paula Kleea, Stantona Macdonalda-Wrighta, Vasila Kandinského, Heinricha Campendonka, Joana Miróa, Davida Burliuka, Kazimira Maleviče a Fernanda Légera. Organizace Société Anonyme vytvořila první stálou sbírku moderního umění ve Spojených státech, 175 umělců bylo zastoupeno ve více než 800 dílech. Dreierová byla také členkou skupiny Abstraction-Création. V roce 1926 slavnostně zahájila první velkou výstavu moderního umění v Americe, Armory Show v Brooklynském muzeu, trvající od pátku 19. listopadu 1926 do pondělí 10. ledna 1927, tři roky předtím, než v roce 1929 v New Yorku vzniklo Muzeum moderního umění (Museum of Modern Art). Navštívila ateliér Pieta Mondriana v Paříži a na výstavu získala jednu z jeho diamantových kompozic "Painting I."  Katherine Dreier hluboce nesnášela svého rivala, Muzeum moderního umění. Vnímala to tak, že bohatí podporovatelé nového muzea jí ukradli nejen její vizi a její ideu, ale dokonce i jméno její organizace – podtitul Société Anonyme byl „Muzeum moderního umění“. Ve skutečnosti však neúnavný idealismus Dreierové nedokázal dostatečně nahradit nedostatek významné finanční podpory. Výstavní síně Société Anonyme byly příliš malé, ale její pokusy o nalezení lepších prostor ve významnější čtvrti byl neúspěšné, neboť finanční prostředky, pocházející hlavně od ní a jejích dvou sester, nebyly dostačující. Její společnost se postupem času stávala stále více projektem jedné ženy – přesto se jí podařilo založit první muzeum na světě, které se věnovalo výhradně modernímu umění.  Napsala knihu "Western Art in the New Era" ("Západní umění v nové době") o moderním umění, která vyšla v roce 1923 a odrážela její pohled inspirovaný Kandinským, který viděl „formu jako vnější výraz vnitřního duchovního významu“. V letech 1930 a 1931 přednášela na „The New School for Social Research“ (Nové škole pro sociální výzkum) a na „Rand School of Social Science“. V roce 1933 byla uspořádána retrospektivní výstava jejích prací na Academy of Allied Arts v New Yorku a ve stejném roce byla vydána její kniha "Shawn the Dancer" o jejím příteli a tanečníkovi Tedu Shawnovi. Výstava „40 variací“ z roku 1935 je přehlídkou jejích abstraktních obrazů, insirovaných hudbou. Podporovala kolegy umělce, pomáhala jim s publicitou a stávala se jejich patronkou.

Workshop nástěnných maleb, Society of Independent Artists, Société Anonyme.

V roce 1914 založila Dreierová umělecký spolek Cooperative Mural Workshop. Inspiroval ji výsměch, jaký u veřejnosti sklidilo moderní umění po výstavě Armory Show. Workshop popsala takto: „Sjednocení umění a řemesla přináší užitek a krásu.“ Dílna neexistovala dlouho, ale ve své době vytvářela nástěnné malby, organizovala výstavy a nabízela workshopy. V roce 1916 Dreierová pomohla založit Society of Independent Artists (Společnost nezávislých umělců), kde se setkala s Marcelem Duchampem. Stali se celoživotními přáteli. Ke zděšení Dreierové Duchamp rezignoval na funkci prezidenta společnosti poté, co mu odmítli vystavit jeho "Fontánu". Poté, v roce 1920, Drierová, Duchamp a Man Ray založili Société Anonyme. Pokud jde o jméno, uvedla: „Protože naší touhou bylo propagovat umění a ne naše vlastní osobnosti, Man Ray vymyslel zábavný název Société Anonyme. Společnost sponzorovala přednášky, koncerty, publikace a výstavy moderního umění. Duchamp a Dreierová představili sbírku umění Société Anonyme na Yaleově univerzitě v roce 1941. V roce 1948 na téže univerzitě přednesla přednášku „Intrinsic Significance of Modern Ar“ (Vnitřní význam moderního umění). V roce 1950 Duchamp a Dreier zveřejnili katalog prací Société Anonyme věnovaných universitě Yale. Organizace ukončila činnost k 30. výročí svého založení v roce 1950, kdy ji její tři zakladatelé formálně rozpustili.

Pozdější roky a úmrtí.

Dreierové zdraví se kolem roku 1942 začalo zhoršovat, ona ale přesto pokračovala v práci, přednášela a psala. Zemřela 29. března 1952 v Milford Connecticutu v důsledku cirhózy jater, která nebyla způsobena alkoholem.

Katherine Sophie Dreier (10. září 1877 – 29. března 1952) byla americká malířka, patronka umělců a sociální reformátorka. Dreier se začala zajímat o umění již v mladém věku a díky finančně zajištěným rodičům a jejich progresivním postojům měla příležitost studovat umění ve Spojených státech a v Evropě. Její sestra Dorothea, postimpresionistická malířka, cestovala a studovala v Evropě s ní. Nejvíce ji ovlivňovalo moderní umění, zejména její přítel Marcel Duchamp. Kvůli frustraci ze špatného přijetí moderních uměleckých děl ve společnosti se stala zastáncem těchto odmítaných autorů. Byla spoluzakladatelkou Společnosti nezávislých umělců a Société Anonyme, která měla první stálou sbírku moderního umění, představující 175 umělců a více než 800 uměleckých děl. Sbírka byla věnována Yaleově univerziě. Její díla byla vystavena v Evropě a ve Spojených státech, včetně Mezinárodní výstavy moderního umění roku 1913.

Katherine Sophie Dreier (Brooklyn, – ) était une artiste et mécène américaine du mouvement dada. Elle rencontre Marcel Duchamp en 1917. C'est sur sa demande que l'œuvre "Tu m'" (1918) fut exécutée par Duchamp, considérée généralement comme la « dernière peinture » de l'artiste.


Fotografie.

Jeho umělecká díla vycházejí z vancouverské fotografické konceptuální tradice 70. let a jsou často doplněna historickými literárními, hudebními, filozofickými a populárními odkazy. Nejčastěji je spojován s dalšími kanadskými umělci na západním pobřeží, jako jsou například Vikky Alexander, Jeff Wall, Stan Douglas, Roy Arden nebo Ken Lum. V letech 1979 až 1980 jej na Simon Fraser University v Burnaby v Britské Kolumbii učil jeho kolega z Vancouverské školy Ian Wallace. Jeho rozsáhlá a často žurnalistická práce se často zabývala technologiemi minulosti: literárními, psychologickými a hudebními texty, optickými zařízeními a filmem jako historickým médiem.  Mezi jeho nejranější díla patří "Camera Obscura" (1979; zničeno 1981), "site-specific" dílo zaměřené na konkrétní místo, které sestávalo z optického zařízení v kůlně na rodinné farmě poblíž Abbotsfordu v Britské Kolumbii. Při vstupu do kůlny byl pozorovatel konfrontován s převráceným obrazem osamělého stromu. Také pro cyklus "Rome Ruins ("1978) a ještě i v průběhu 80. a 90. let Graham používal při práci techniku kamery obscury.  Grahamova nejznámější série fotografií zobrazuje waleské duby vzhůru nohama. Pro tento projekt zaměstnal fotografa, který pomocí velkoformátové kamery pořídil černobílé negativy majestátních osamocených stromů na anglickém venkově. Graham potom obrázky zavěsil vzhůru nohama, jako obrázky z kamery obscury. V roce 1998 Graham vytvořil své definitivní dílo na toto téma, řadu sedmi monumentálních obrazů waleských dubů vytištěných na barevném papíru, aby podpořil teplé hluboké odstíny sépie a antracitu.  Poštovní známka zobrazující Grahamovu fotografii, "Basement Camera Shop circa 1937," byla vydána 22. března 2013 společností Canada Post jako součást kanadské fotografické série. Obraz vznikl obnovením snímku objeveného umělcem v obchodě se starožitnostmi. Graham se umístil na fotografii jako majitel stojící u pultu, jak čeká na zákazníka.

Rodney Graham (* 16. ledna 1949 Abbotsford) je kanadský sochař, malíř, fotograf a filmař. Známé jsou například jeho fotografie stromů vzhůru nohama. V devadesátých letech začal pracovat na filmech, v nichž zároveň sám hraje. Postupně natočil filmy "Halcion Sleep" (1994), "Vexation Island" (1997), "How I Became a Ramblin' Man" (1999) a "The Phonokinetoscope" (2002). S filmem "Vexation Island" zastupoval Kanadu na Benátském bienále. V roce 2009 vystavoval sérii filmových instalací ve spolupráci s Harunem Farockim v pařížské galerii Jeu de Paume.

Rodney Graham, né à Abbotsford (Canada) en 1949, est un artiste contemporain de Vancouver, connu principalement pour ses œuvres conceptuelles, bien qu'il soit aussi l'auteur d'écrits, de musique et de sculptures.


Život.

Narodil se v Paříži jako jediný syn 1. hraběte ze Sunderlandu, který padl za občanské války v bitvě u Newbury v roce 1643, po matce Dorothy Sydney (1617-1684) byl vnukem hraběte z Leicesteru (ten byl v letech 1636-1641 vyslancem ve Francii, což vysvětluje Robertovo narození v Paříži). Jako dítě ve dvou letech zdědil po otci rodové tituly, pod dohledem matky absolvoval soukromé vzdělání, později studoval v Oxfordu. Po obnovení monarchie vstoupil do Sněmovny lordů lordů a sloužil v armádě, pod velením Ruprechta Falckého dosáhl hodnosti kapitána.  Za vlády Karla II. byl vyslancem v [[Madrid]u (1671-1672), [[Paříž]]i (1672-1673) a [[Haag]]u (1673). V roce 1674 byl jmenován členem Tajné rady a královským komořím, téhož roku byl pověřen sjednáním obchodní smlouvy s [[Francie|Francií]]. V Paříži pobýval jako diplomat znovu v roce 1678, díky konexím a bezohlednému jednání získal značný vliv a v závěru vlády Karla II. zastával několikrát funkci ministra zahraničí (1679-1680, 1683-1684) a vnitra (1680-1681). Od roku 1679 byl též dlouholetým členem výboru Tajné rady pro obchod a kolonie, získal také úřady lorda místodržitele v hrabstvích [[Staffordshire|Stafford]] (1679-1681) a [[Warwickshire|Warwick]] (1683-1686). Jako katolík a stoupenec absolutismu dosáhl vrcholu kariéry za vlády [[Jakub II. Stuart|Jakuba II.]], kdy se stal prezidentem Tajné rady (1685-1688), setrval také znovu na postu ministra vnitra (1684-1689) a v roce 1687 získal [[Podvazkový řád]].  Po [[Slavná revoluce|Slavné revoluci]] uprchl v přestrojení do [[Rotterdam]]u, kde žil ve zcela skromných poměrech, krátce byl i vězněn. Brzy ale využil starších konexí, mimo jiné profitoval na příbuzenském vztahu se svým švagrem [[George Savile, 1. markýz z Halifaxu|markýzem z Halifaxu]]. V roce 1691 se vrátil do [[Anglie]], přestoupil na [[Anglikánská církev|anglikánskou víru]] a znovu zasedl ve Sněmovně lordů. Krátce nato se stal vyhledávaným poradcem [[Vilém III. Oranžský|Viléma III.]] a v roce 1693 se opět usadil v [[Londýn]]ě. V roce 1697 byl jmenován lordem nejvyšším komořím, ale krátce poté se musel funkce vzdát kvůli aféře své dcery Elizabeth provdané za [[Jakobité (hnutí)|jakobitu]] hraběte z Clancarty. Od konce roku 1697 žil v soukromí na svém sídle Althorp, kde také zemřel.

Rodina.

V roce 1665 se oženil s Anne Digby (1646-1715), dcerou generála a politika [[George Digby, 2. hrabě z Bristolu|2. hraběte z Bristolu]]. Měli spolu čtyři děti:

Odkazy.

Externí odkazy.

[[Kategorie:Spencerové]] [[Kategorie:Angličtí šlechtici]] [[Kategorie:Britští politici]] [[Kategorie:Stuartovská Anglie]] [[Kategorie:Rytíři Podvazkového řádu]] [[Kategorie:Narození v Paříži]] [[Kategorie:Narození 1641]] [[Kategorie:Narození 5. září]] [[Kategorie:Úmrtí 1702]] [[Kategorie:Muži]]

Robert Spencer, 2. hrabě ze Sunderlandu ("Robert Spencer, 2nd Earl of Sunderland, 4th Baron Spencer of Wormleighton") (5. září 1641, Paříž, Francie – 28. září 1702, Althorp, Anglie) byl anglický státník a diplomat ze šlechtického rodu Spencerů. Jako katolík a stoupenec absolutismu dosáhl vysokého postavení v obnovené monarchii, prosadil se jako diplomat a ministr. Po pádu Stuartovců musel uprchnout do zahraničí, později se ale znovu uplatnil ve službách Viléma III. jako nejvyšší komoří. Byl rytířem Podvazkového řádu. Jeho syn Charles byl prvním ministrem, v další generaci rodina zdědila titul vévody z Marlborough. V přímé linii byli potomky Roberta Spencera Winston Churchill nebo princezna Diana.

Robert Spencer, né le à Paris et mort le à Althorp, comte de Sunderland, est un militaire, diplomate et homme d'État anglais.


Registrované partnerství.

V r. 2004 přiznala Brazílie stejnopohlavnímu páru tvořeným britským a brazilským občanem oficiální status. Jejich svazku byl dán status takzvaného manželství podle anglosaského práva ("common-law marriage"), které bylo do té doby přístupné pouze heterosexuálním párům. Pár tou dobou už žil 14 let ve společné domácnosti v brazilském městě Curitibě.  V r. 2010 vyhovělo brazilské ministerstvo zahraničí žádosti brazilských diplomatů o vydání diplomatických a služebních pas, včetně vstupního víza, jejich stejnopohlavním partnerům. Rozhodnutí vztahující se na heterosexuální i homosexuální partnery se stalo součástí vnitřní politiky ambasád a konzulátů ve více než 200 zemích. Cílem ministerského nařízení je zajištění práva pobytu stejnopohlavních partnerů diplomatického personálu v zahraničí. Pro držitele diplomatických pasů je snazší získat trvalý pobyt.  V tom samém roce začala státní firma vyrábějící letadla Infraero přiznávat stejnopohlavním párům zaměstnanecké benefity. Ke změně firemní politiky došlo po přístupu k novému dokumentu o kolektivní práci ("Collective Work Agreement"). K tomu, aby danému páru byly přiznány zaměstnanecké benefity, musel svůj vztah registrovat u notáře.  5. května 2011 rozhodl brazilský nejvyšší federální soud ("Supreme Federal Court"), že ve všech brazilských státech musí být legalizováno registrované partnerství. Pro hlasovalo 10 soudců, proti 0 a jeden se zdržel. Jednalo se o bývalého generálního prokurátora, který se už jednou vyjádřil pro stejnopohlavní svazky. Soudní rozhodnutí přiznalo registrovaným stejnopohlavním párům vesměs veškerá práva a povinnosti, včetně finančních a sociálních, kterými disponovaly heterosexuálové. Registrované partnerství bylo obsahově totožné s manželstvím. Brazilský nejvyšší soud rozhodoval ve dvou kauzách. Jedna se týkala žaloby proti rio de janeirské vládě a za druhou Kancelář státních zástupců ("Public Prosecutor's Office"). Homosexuální páry se mohou registrovat poté, co buď prokáží, že mají společný bankovní účet, anebo že žijí na stejné adrese atd.  17. června 2011 Jeronymo Pedro Villas Boas, soudce z Goiânii, anuloval první uzavřené registrované partnerství uzavřené ve státě. Jednalo se o gay pár tvořený Liorcinem Mendesem a Odiliem Torresem. Soudce rovněž vydal také nařízení zakazující všem notářům vydávání registračních licencí Villas Boas, který je zároveň také pastorem Shromáždění Boží ("Assembleias de Deus") sdružující letniční denominace, argumentoval, že homosexuální svazky jsou neústavní. 21. června bylo toto rozhodnutí zrušeno soudkyní Beatriz Figueiredo Francovou, čímž se registrované partnerství stalo opět platným. Z důvodu obav z dalšího vývoje se Liorcino Mendes a Odilio Torres rozhodli uzavřít nové registrované partnerství v Riu de Janeiru.  7. června 2013 uznaly Vzdušné síly Brazílie ("Brazilian Air Force") svazek sloužícího seržanta a jeho partnera poté, co se oba muži prokázali notářsky ověřeným potvrzení o jejich svazku. Vzdušné síly se k tomu nijak podrobně nevyjádřily, a ani nepotvrdily, že by se jednalo o první uznání homosexuálního vztahu v jejich řadách. 8. srpna 2013 rozhodl soudce Elio Siqueiro z Pátého regionu Regionálních federálních soudů ("5th region Regional Federal Courts") proti odvolání brazilské armády, která odmítala uznat registrované partnerství uzavřené v lednu 2012 v Pernambuco mezi jejich příslušníkem a jeho partnerem. Rozsudek obsahoval i nárok na vdovecký důchod. Jednalo se o první případ oficiálního uznání stejnopohlavního svazku v rámci ozbrojených složek.

Stejnopohlavní manželství.

Manželství, včetně vydávání manželských licencí ze strany notářů, je v Brazílii zpravidla regulováno federálním zákonem. V květnu 2011 rozhodl Nejvyšší federální soud ("Supreme Federal Court"), že stávající manželské právo připouští jak heterosexuální, tak i homosexuální sňatky. Na základě tohoto rozhodnutí mnoho státu novelizovalo své vlastní zákony a umožnilo homosexuálním párům uzavírat manželství. V některých státech jsou notáři dokonce povinni oddávat všechny páry bez ohledu na pohlaví. Jedná se o ty státy, kde uzavírání manželství spadá do čisté kompetence notářů.

Rozhodnutí Národní rady pro justici.

14. května 2013 rozhodla Národní rada pro justici Brazílie ("National Justice Council of Brazil") pro federální legalizaci stejnopohlavního manželství. Pro hlasovalo 14 soudců, proti 1. Od té doby jsou všechny brazilské úřady povinné oddávat všechny páry bez ohledu na pohlaví a měnit stávající registrovaná partnerství na manželství, pokud si o to daný pár požádá. Joaquim Barbosa, prezident Rady justice a Nejvyššího federálního soudu, poznamenal, že soudní rozhodnutí zakazuje všem notářům odmítat oddávat homosexuální páry a měnit jejich registrovaná partnerství na manželství."  21. května 2013 se Křesťanskosociální strana Brazílie rozhodla proti rozhodnutí Národní rady pro justici odvolat k Nejvyššímu federálnímu soudu Brazílie. Strana argumentovala zneužitím moci ze strany Národní rady pro justici s tím, že by legalizace stejnopohlavního manželství měla spadat do kompetence Národního kongresu. Odvolání se setkalo s neúspěchem, neboť je 30. května 2013 Nejvyšší federální soud odmítl z technických důvodů. Ve svém odmítavém stanovisku uvedl, že Křesťanskosociální strana použila špatnou formu soudního odvolání. Aby se jím mohl zabývat, museli by přímo napadnout ústavnost ("ação direta de inconstitucionalidade" rozhodnutí Národní rady pro justici, což neudělali, nikoliv jeho samotné znění ("mandado de segurança"). 6. června 2013 se Křesťanskosociální strana pokusila odvolat znovu. 28. srpna 2013 postoupil brazilský generální prokurátor ("Procuradoria Geral de República") Nejvyššímu soudu své podpůrné stanovisko ve vztahu ke stejnopohlavnímu manželství v Brazílii. Vzhledem k tomu, že rozhodnutí Národní rady pro justici vydal její prezident, který je rovněž také předsedou Nejvyššího federálního soudu, je velmi málo pravděpodobné, že by mohlo dojít k jeho zrušení.

Národní kongres.

Brazilský zákonodárný výbor pro lidská práva doporučil v říjnu 2013 přijetí zákona, které by umožnilo náboženským denominacím odmítat uznávat stejnopohlavní manželství. V zákoně by bylo jasně uvedeno, že náboženské denominace nemusejí uznávat sňatky, které odporují jejich hodnotám, doktríně a přesvědčení. Návrh měl být předložen Národnímu kongresu po předchozím schválení Ústavněprávním výborem, což se nestihlo z důvodu konání voleb.  V březnu 2017 vydal Senátní výbor pro ústavu a spravedlnost předběžné souhlasné stanovisko k návrhu zákona modifikujícího občanský zákoník tak, aby uznával stejnopohlavní svzaky, včetně jejich změny z registrovaného partnerství na manželství. Návrh pamatoval na změnu definice rodinné jednotky ze "stabilního svazku muže a ženy" na "stabilní svazek dvou lidí" a potvrzeník, že manželství je svazkem dvou lidí, nikoliv pouze muže a ženy. 3. května byl návrh definitivně přijat. Návrh momentálně čeká na vyjádření Poslanecké sněmovny, k čemuž ale nedošlo kvůli brazilským všeobecným volbám 2018.

Církve.

V červnu 2018 Anglikánská episkopální církev Brazílie oficiálně změnila své kanonické právo a začala uznávat stejnopohlavní manželství. Pro hlasovalo 57 synodů, proti 3. Církev se postavila po bok dalších církví Anglikánské komunity, včetně Episkopální církve v USA, Skotské episkopální církve a Anglikánské církve v Kanadě, které žehnají stejnopohlavním manželstvím ve svých náboženských prostorách.

Veřejné mínění.

Podle průzkumu Pew Research Center, který proběhl mezi 4. listopadem 2013 a 14. únorem 2014, podporovalo stejnopohlavní manželství 45 % Brazilců, 48 % bylo proti.  Podle Ibope z r. 2017 zastávalo 49 % Brazilců názor, že by homosexuální páry měly mít stejná práva a povinnosti jako heterosexuální. 38 % bylo proti. Podpora byla větší u žen, mladších ročníků, osob s vyšším dosaženým vzděláním a obyvatel jižních regionů.  AmericasBarometr z r. 2017 ukázal 52 % podporu brazilské veřejnosti ve vztahu ke stejnopohlavnímu manželství.

Stejnopohlavní manželství je Brazílii legální od 16. května 2013 po rozhodnutí Národní rady pro justici ("National Justice Council"), že homosexuální páry musejí mít ve všech brazilských státech právo uzavřít sňatek.

Au Brésil, le mariage entre personnes de même sexe est autorisé depuis une décision du Conseil national de justice du, présidé par Joaquim Barbosa. Auparavant il n'était pas autorisé en tant que tel mais une union civile offrant « des garanties similaires à celles du mariage » était possible depuis une décision du Tribunal suprême fédéral du.


Rozšíření.

Areál pcháče potočního zabírá, vyjma Británie a Skandinávie, téměř celou Evropu. Na západě začíná ve Španělsku a končí na východě v evropské části Ruska, na severu se rozkládá od jižního pobřeží Baltského moře po severní břehy Středozemního moře.  V České republice je za těžiště výskytu považováno karpatské mezofytikum, hlavně Bílé Karpaty, odkud zasahuje na střední a severozápadní Moravu a do východních a středních Čech. Na Moravě je četnější, hlavně v okolí Vsetína, v Beskydech a Moravské bráně, v Čechách pak v okolí Třeboně a na Českomoravské vrchovině. Roste od planárního po submontánní výškový stupeň, od 180 m n. m. u Písečného rybníku severovýchodně od obce Milotice v okrese Hodonín po 1040 m na Radhošti, hoře v Moravskoslezských Beskydech.

Ekologie.

Převážně roste na humózních kyselých až neutrálních půdách v místech podmáčených, na pozemcích s často prosakující vodou, na územích periodicky zamokřených či případně jen střídavě vlhkých. Je druhem vyskytujícím se na rašelinných a slatinných loukách, v nivách rozvodňujících se potoků a řek, v prameništích a z nich odtékajících strouhách, na březích odvodňovacích kanálů i ve slabě zasolených příkopech okolo cest. Světlomilný hemikryptofyt je náročnější na vyšší obsah dusíkatých živin v půdě a vyhýbá se zastíněným stanovištím. Kvete v květnu až červenci. Ploidie druhu je 2n = 34.

Popis.

Vytrvalá, světlomilná bylina vyrůstající ze svislého nebo šikmého, hojně členěného oddenku s mnoha tenkými kořeny. Má přímou, obvykle nevětvenou, mělce rýhovanou, pavučinatě chlupatou lodyhu vysokou 50 až 140 cm. Ve spodní části je lodyha hustě porostlá střídavými, tuhými, odstále pýřitými listy, které jsou eliptické až vejčitě kopinaté. Po obvodě jsou vykrajované, hrubě zubaté či peřenolaločné až peřenosečné a porostlé až 2 mm dlouhými osténky, na líci bývají tmavě zelené a na rubu s vyniklou žilnatinou jsou světle zelené. Čepele listů jsou dlouhé 15 až 35 cm a široké 5 až 12 cm, spodní listy s křídlatým řapíkem rostou v růžici, kdežto lodyžní listy jsou přisedlé až ouškatou bázi objímavé.  Na vrcholu lodyhy vyrůstají samostatně, nebo shloučené po dvou či třech, květní úbory velké asi 3 cm. Terminální, přímo rostoucí úbor je největší, ostatní jsou menší a obvykle kolmo odstálé na krátkých, plstnatých stopkách. Zákrov úboru je vejčitý, asi 2 cm dlouhý a stejně tak široký, čárkovité zákrovní listeny ve více řadách jsou zelené a vnitřní i vnější mají fialovou, ven zahnutou špičkou, vnější řada listenů bývá lepkavá. Květy v úboru jsou vesměs oboupohlavné a mají trubkovité, nachově zbarvené koruny zvonkovitého tvaru dlouhé 1,5 až 2 cm, rozšířená část její trubky je kratší než pět volných korunních cípů. Kalich květů je za kvetení nezřetelný, později vyrůstá ve chmýr. Květy jsou opylovány hmyzem přilétajícím pro nektar.  Plod je okrová až světle hnědá nažka (semeno), která bývá asi 4 mm velká a má až 2 cm dlouhý, bílý či béžový chmýr. Nažky rozptylované větrem nebo ptáky či hlodavci slouží, stejně jako úlomky oddenků roznášené přívalovou vodou, k šíření rostliny po okolí.

Význam.

Pcháč potoční roste téměř vždy na místech, která bývají dlouhodobě zamokřená, periodicky zaplavovaná a dají jen stěží využívat pro pěstování užitkových plodin nebo hodnotného krmiva pro domácí zvířata. Není proto počítán mezi plevelné rostliny.

Pcháč potoční ("Cirsium rivulare") je vytrvalá, ostnitá, planě rostoucí rostlina vysoká až 140 cm. Kvete v letních měsících červenofialovými květy v úborech a je jedním z hygrofytních druhů rodu pcháč. V české přírodě je původním druhem a vyskytuje se poměrně hojně.

Le Cirse des ruisseaux ("Cirsium rivulare") est une plante bisannuelle ou vivace appartenant au genre "Cirsium" et à la famille des Astéracées (ou Composées).


Život.

Narodil se na Smíchově v chudé rodině tkalce Karla Hoffmanna a jeho ženy Veroniky, roz. Dlabačové. Karel byl posledním z devíti dětí, matka mu však zemřela, sotva dosáhl čtyř let. Zprvu rodina bydlela v chudém nádvorním bytě, nedaleko smíchovského Anděla v domě zvaném "„U Škrýbů“" a později se přestěhovali do dělnických domků na Mrázovce u Bertramky. V rodině byla hudba považována za prostředek ke snadnějšímu výdělku, a tak byly i malému Karlovi zakoupeny housle a začal se učit hrát u Antonína Kohoutka, který byl členem "„Kroupovy kapely“". Chlapec dělal veliké pokroky a brzy se svým učitelem hrál údajně i v žižkovské restauraci "„Na Bezovce“". Obecnou školu navštěvoval na Smíchově a následně v roce 1882 pokračoval ve studiu na německé měšťance v Praze.  V létě roku 1885 absolvoval zkoušku na pražskou konzervatoř, kde studoval v letech 1885−1892 housle, zprvu u Antonína Benewitze a následně od května roku 1888 komorní hru u Hanuše Wihana. V pátém ročníku se stal koncertním mistrem školního orchestru a v sedmém roce svého studia, se již vedle sólové hry intenzivně věnoval kvartetní hře spolu se svými spolužáky: Josefem Sukem (druhé housle), Oskarem Nedbalem (viola) a Otto Bergerem (violoncello). Na přelomu roku 1891−1892 konzervatoř absolvoval, na radu příznivců kvarteto neopustil a pro vystoupení 13. listopadu 1892 v Rychnově nad Kněžnou se pojmenovali České kvarteto. Od roku 1898 začal Hoffmann samostatně koncertně vystupovat v Praze, ale i dalších evropských městech, např. Amsterdamu, Utrechtu a Haagu.  V roce 1899 se oženil s Marií, dcerou básníka a spisovatele Otokara Mokrého z Vodňan. Za svědky jim byli Julius Zeyer a Hanuš Wihan. V roce 1901 se manželům narodila jediná dcera Dagmar. Hoffmann byl bohužel značně zaneprázdněn svojí prací, studiem kvartetního i vlastního repertoáru a jeho soukromý život nebyl příliš harmonický. Manželská krize vyvrcholila milostným vztahem jeho ženy s Oskarem Nedbalem a jejich společným odjezdem do ciziny roku 1906. Zůstal sám s dcerou, která mu později jako provdaná Dagmar Šetlíková, vlastní rodinou nahradila to, co sám ztratil. Válečná léta omezila Hoffmannovy umělecké aktivity i koncertní možnosti kvarteta. Nový, velký rozmach, zejména zahraničních vystoupení jemu samému a kvartetu opět umožnil až konec války. V roce 1922 byl jmenován profesorem houslové hry na mistrovské škole pražské konzervatoře a ve školním roce 1926−1927 byl i jejím rektorem. Vychoval řadu významných houslistů, například Stanislava Nováka, Františka Daniela, Kitty Červenkovou a mnoho dalších. Karel Hoffmann se však vlastních uměleckých plánů nevzdával a věnoval se studiu a provedení obtížných koncertů J. B. Foerstera, Paula Hindemitha a dalších.  Když se v roce 1933 vzdal Josef Suk své výkonné umělecké činnosti a Jiří Herold zemřel, založil K. Hoffmann v roce 1934 nový komorní soubor, České trio s Ladislavem Zelenkou (violoncello) a Janem Heřmanem (klavír). Existence tria však trvala již jen necelé dva roky, jelikož roku 1936 Karel Hoffmann nepřežil druhou operaci rakoviny. Jeho posledním bydlištěm byla Praha XV – Podolí, Lopatecká ulice čp. 204. Pohřben byl na Vyšehradském hřbitově do hrobky Slavín.  Karel Hoffmann byl nositelem státní ceny za rok 1927 a 1932, obdržel též několik zahraničních vyznamenání.

Citace.

Josef Suk svému celoživotnímu příteli napsal k šedesátinám:

Karel Hoffmann, křtěný Karel Josef (12. prosince 1872 Smíchov – 30. března 1936 Praha-Podolí), byl český houslový virtuos a hudební pedagog.

Karel Hoffmann (, Prague -, Prague) est un violoniste et professeur de musique tchécoslovaque, membre fondateur et premier violon du Quatuor de Bohême. En 1926-1927, il a été nommé recteur du Conservatoire de Prague.


Životopis.

Narodila se v západním Londýně do rodiny Theresy Mary (za svobodna Clerke) a Michaela Cypriana Waller-Bridgeových. Její otec založil elektronickou obchodní platformu Tradepoint a její matka pracovala pro Worshipful Company of Ironmongers. Vyrostla v londýnský čtvrti Ealing a má mladšího bratra Jasper, který pracuje jako hudební manažer a starší sestru Isobel, která pracuje jako hudební skladatelka a později složila hudbu k jejímu seriálu "Potvora". Její rodiče jsou rozvedeni. Chodila na katolickou školu pro dívky St Augustine's Priory a poté na DLD College. Absolvovala na Královské akademii dramatických umění v Londýně.  V roce 2009 přišel její herecký debut v divadelní hře "Roaring Trade". V roce 2013 se objevila v jednom dílu televizního seriálu "Mizerná výchova" a o dva roky později si zahrála ve druhé řadě seriálu "Broadchurch".  Kromě herectví se též věnuje psaní divadelních her, napsala například sérii her "Good. Clean. Fun." nebo "Potvora". V roce 2016 vytvořila seriál "Crashing", kde ztvárnila i hlavní roli. Ve stejném roce adaptovala svou hru "Potvora" do formátu televizního seriálu.  Namluvila a ztvárnila droid L3-37 ve filmu "". V roce 2018 napsala scénář k televiznímu seriálu "Na mušce" a zároveň se stala jeho výkonnou producentkou. Za scénář byla nominována na cenu Emmy v kategorii nejlepší scénář dramatického seriálu.  V roce 2019 společně s Nealem Purvisem a Robertem Wadem napsala scénář k filmu "Není čas zemřít", v pořadí 25. filmu o Jamesi Bondovi.

Osobní život.

Trvale žije v Kensal Rise v Londýně. V roce 2014 si vzala irského moderátora Conora Woodmana, ale o tři roky později pár ohlásil odloučení a v roce 2018 rozvod. Od roku 2018 žije s britsko-irským dramatikem Martinem McDonaghem.

Phoebe Mary Waller-Bridge (* 14. července 1985 Londýn) je britská herečka, dramatička, producentka a scenáristka. V roce 2016 vytvořila sitcom "Crashing", k němuž napsala i scénář a zahrála si v něm hlavní roli, stejně tomu bylo i v případě seriálu "Potvora".

Phoebe Waller-Bridge est une actrice, réalisatrice et scénariste anglaise, née le à Londres (Angleterre). Elle est connue pour avoir créé et écrit les séries "Crashing" (2016) et "Fleabag" (2016-19) dans lesquelles elle interprète également le personnage principal, et pour avoir développé la série "Killing Eve" (2018-en cours), adaptée du roman "" de Luke Jennings.


Kariéra.

Pocházel z původně obchodnické rodiny z Londýna, která od roku 1660 užívala titul baroneta, narodil se jako jediný syn předčasně zemřelého Langdala Smithsona. Jako vnuk a dědic Sira Hugha Smithsona (1657–1729) převzal v roce 1729 titul baroneta a rodové sídlo "Stanwick Hall" (Yorkshire). Studoval v Oxfordu, poté podnikl kavalírskou cestu, pobýval převážně v Itálii, kde se seznámil s malířem Canalettem a stal se jeho patronem (osm Canalettových obrazů je dodnes součástí sbírek vévodů z Northumberlandu na zámku "Alnwick Castle"). V letech 1738–1739 byl šerifem v Yorkshire, kde měl statky. V letech 1740–1750 byl poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů. V roce 1750 převzal s manželkou dědictví rodu Percy, zároveň přijal jméno Percy a jako hrabě z Northumberlandu přešel do Sněmovny lordů. Stal se jedním z nejbohatších šlechticů v Británii a díky tomu také postupoval v kariéře u dvora a ve státních službách.  Od roku 1753 do smrti byl lordem místodržitelem v hrabství Northumberland, v letech 1753–1760 byl lordem komořím krále Jiřího II. a v roce 1756 obdržel Podvazkový řád. Za vlády Jiřího III. byl jmenován členem Tajné rady (1762), dále byl lordem místodržitelem v Middlesexu (1762–1786) a nejvyšším komořím královny Charlotty (1762–1763). V letech 1763–1765 zastával funkci místokrále v Irsku. V první polovině 60. let podporoval králova oblíbence premiéra hraběte z Bute a jako přední stoupenec toryů stál v opozici proti Dolní sněmovně. S protekcí Williama Pitta staršího získal v roce 1766 titul vévody z Northumberlandu. Později ale kritizoval vládní politiku v koloniích a delší dobu zůstal bez úřadu, až v letech 1778–1780 byl nejvyšším štolbou. V roce 1784 rozšířil rodovou titulaturu o baronát Lovaine, který byl určen jako peerský titul pro mladšího syna.  Byl členem Královské společnosti a od roku 1753 kurátorem Britského muzea. Zemřel na rodovém sídle Syon House poblíž Londýna a byl pohřben ve Westminsterském opatství.

Rodinné a majetkové poměry.

V roce 1740 se oženil s Elizabeth Seymour, baronkou Percy (1716–1776), dcerou 7. vévody ze Somersetu a dědičkou majetku vymřelého rodu Percy. Měli spolu tři děti, dceru a dva syny. Starší syn Hugh Percy, 2. vévoda z Northumberlandu (1742–1817), dosáhl v armádě hodnosti generála, mladší syn Algernon Percy (1750–1830) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny, po otci zdědil titul barona Lovaine a vstoupil do Sněmovny lordů (1786), později byl povýšen na hraběte z Beverley (1790).  Kromě legitimních dědiců měl nemanželského syna Jamese Smithsona (1765–1829), jehož matkou byla Elizabeth Keate, sestřenice Hughovy manželky. James Smithson proslul jako vědec se specializací na mineralogii a geologii. Z jeho finančního odkazu byl zřízen Smithsonův institut v USA.  Po předcích zdědil rodové sídlo "Stanwick Hall" (Yorkshire), které nechal upravovat ještě předtím, než zdědil majetek rodu Percy. Prostřednictvím manželky převzal v roce 1750 rozsáhlé statky vymřelého rodu Percy. Hlavním sídlem se stal zámek "Alnwick Castle", který v té době prošel radikální a nákladnou přestavbou. Zvláštní péči věnoval vévoda z Northumberlandu i londýnskému paláci "Northumberland House", kde se realizoval významný architekt Robert Adam (tento palác dnes již neexistuje). Dalším rodovým sídlem je dodnes londýnský palác "Syon House", na jehož přestavbě v letech 1762–1769 pracoval také Robert Adam. V hrabství Northumberland byl v roce 1775 postaven lovecký zámek "Kielder Castle".

Hugh Percy (Smithson), 1. vévoda z Northumberlandu ("Hugh Percy, 1st Duke of Northumberland, 2nd Earl of Northumberland, 1st Earl Percy, 2nd Baron Warkworth, 1st Baron Lovaine, 4th Baronet Smithson of Stanwick") (19. prosince 1715, Coventry, Anglie – 6. června 1786, Syon House, Londýn, Anglie) byl britský dvořan, státník a mecenáš umění. Díky manželství s Elizabeth Seymourovou, dědičkou vymřelého rodu Percy, získal značný majetek a stal se jedním z nejbohatších šlechticů v Anglii. Poté zastával vysoké funkce u dvora a krátce byl místokrálem v Irsku. V roce 1766 byl povýšen na vévodu z Northumberlandu.

Hugh Percy (baptisé le, Yorkshire –, Syon House, Middlesex), duc de Northumberland, chevalier de l’Ordre de la Jarretière et conseiller du roi, fut un mécène célèbre et l'un des premiers gentilshommes de la cour de George II et George III.


Historie.

První Konfuciovy instituty byly otevřeny v uzbeckém Taškentu (zkušební zařízení) v červnu 2004 a potom v listopadu 2004 v Soulu (Jižní Korea). Jihokorejský institut v Soulu v současnosti už nefunguje. Další institut byl – rovněž v listopadu 2004 – otevřena na univerzitě v Marylandu (University of Maryland, College Park). Stovky dalších byly od té doby otevřeny v mnoha zemích po celém světě s nejvyšší koncentrací v USA, v Japonsku a v Jižní Koreji. V dubnu 2007 byl v Japonsku na univerzitě Waseda založen první výzkumně orientovaný Konfuciův institut. Jeho studijní program podporuje ve spolupráci s univerzitou v Pekingu výzkumné aktivity vysokoškoláků studujících čínštinu. V roce 2019 existovalo 530 Konfuciových institutů v mnoha zemích 6 kontinentů a Hanban má za cíl zvýšit do roku 2020 počet institutů na 1 000. Ministerstvo školství ČLR odhaduje, že v roce 2010 takto studovalo čínský jazyk 100 milionů zahraničních studentů. Během několika málo let své existence převýšil počet poboček Konfuciových institutů výrazně počty poboček podobných organizací (British Council, Goethe-Institut, Japan Foundation,...), které se rozvíjely po několik desetiletí. Výjimkou je pouze síť Alliance Française, která má po světě přes 1000 poboček, existuje však již od r. 1883.

Název.

Konfuciův institut je pojmenován po známém čínském filozofovi Konfuciovi (551 – 479 př. n. l.). V průběhu celého 20. století vedoucí představitelé Komunistické strany Číny Konfucia kritizovali a odsuzovali jako personifikaci feudálních čínských tradic, přičemž se anti-konfucianismus táhl od "Hnutí za novou kulturu" (1912) až po kampaň "Kritizuj Lina, kritizuj Konfucia" během čínské kulturní revoluce v 70. letech 20. století. V posledních desetiletích však zájem o starou čínskou kulturu zase roste a především Konfucius je opět populární. Vně Číny je Konfucius všeobecně viditelným symbolem čínské kultury vzdáleným od negativních asociací jiných prominentních čínských osobností jako je Mao Ce-tung.  „Konfuciův institut“ – to je obchodní značka. Podle vyjádření jednoho mluvčího organizace Hanban „ti, kdo užívají víc obchodních značek, se také těší vyšší popularitě, oblíbenosti a reputaci, mohou více ovlivňovat společnost, a tak mohou dosáhnout i na silnější podporu lokálních společenství“. Podle článku z r. 2014 v novinách The China Post (noviny, které vycházely v angličtině na Tchaj-wanu) by Čína bezpochyby nebyla tak úspěšná, kdyby tyto své organizace pojmenovala třeba Mao Ce-tungův institut nebo dokonce Teng Siao-pchingův institut. Ale tím, že se opřela o Konfuciovo jméno, vznikla značka, která se stala okamžitě symbolem čínské kultury a současně se podstatně odlišila od komunistické strany.

Politické cíle.

Konfuciovy instituty nemají jenom akademické poslání. Týdeník The Economist citoval Li Changchuna (jednoho z vrcholných čínských komunistických funkcionářů, nar. 1944), který řekl, že Konfuciovy instituty byly „významnou součástí čínského systému zahraniční propagandy“. Tohoto výroku se chopili kritici jakožto důkazu zpolitizovaného poslání Konfuciových institutů. Mnozí odborníci popisují program Konfuciových institutů jako vzorovou ukázku měkké síly, která prostřednictvím čínského jazyka a čínské kultury podporuje čínskou expanzi ekonomickou, kulturní a diplomatickou, zatímco jiní poukazují na možný sběr zpravodajských informací.  Čínské vedení je obezřetné a nechce, aby Konfuciovy instituty fungovaly jako přímí propagátoři stranické politiky. Tchajwanský aktivista a politik Peng Ming-min však tvrdí, že školy, kde vznikly Konfuciovy instituty, musely podepsat smlouvy, ve kterých prohlašují, že podporují pekingskou politiku jedné Číny. Výsledkem je, že v těchto institucích jsou Tchaj-wan a Tibet tabu. To je ale podle profesorky čínských dějin na UC Berkeley, Michael Nylan, poněkud sporné. Ta konstatovala, že Konfuciovy instituty ve svých požadavcích slevily a poučily se ze svých počátečních chyb. Ve svém přehledu 15 vysokých škol, které mají zkušenosti s Konfuciovými instituty, našla dvě zprávy o tom, že instituty chtěly zablokovat pozvané přednášející, obě přednášky však přesto proběhly.

Organizační uspořádání.

Hanban je nevýdělečnou vládní organizací i když je propojen s ministerstvem školství a má těsné vazby na řadu významných činitelů komunistické strany. Ředitelství Konfuciova institutu v Pekingu stanovuje směrnice, kterými se řídí Konfuciovy instituty po celém světě. Ředitelství je vedeno patnáctičlennou radou, jejímiž deseti členy jsou ředitelé Konfuciových institutů v zahraničí. Samotné instituty jsou samostatně vedené prostřednictvím své vlastní správní rady, která by měla zahrnovat členy hostitelské instituce. Ostatní vůdcové rady ředitelství v Pekingu jsou vybíráni z komunistické strany a z ústředních vládních agentur, jako jsou Ministerstvo financí, Ministerstvo školství a Informační kancelář státní rady (známá také jako Úřad pro zahraniční propagandu). Rada stanovuje agendu Konfuciových institutů a mění jejich stanovy, zatímco ostatní úkoly a běžné vedení Konfuciových institutů má na starost profesionální výkonné vedení řízené generálním ředitelem.  Čínská vláda se dělí o břemeno s financováním Konfuciových institutů s hostitelskými vysokými školami a k managementu institutů přistupuje v rámci politiky nevměšování se. Instituty fungují nezávisle v rámci směrnic, které stanovil Hanban a ředitelství Konfuciova institutu v Pekingu. Každý institut odpovídá za čerpání svého rozpočtu schváleného ředitelstvím, které stanovuje různá omezení týkající se využívání finančních zdrojů včetně rezerv pro zvláštní účely. Instituty v USA obecně dostávají z Hanbanu roční podporu kolem 100 000 $ s tím, že rozpočet dorovná místní hostitelská univerzita. Kromě své místní partnerské univerzity spolupracují instituty s nějakou partnerskou univerzitou v Číně; příkladem může být Konfuciův institut na Univerzitě v Tallinnu a partnerství s Univerzitou finančně-ekonomickou v Šanghaji. Mnohé instituty podléhají vedení, které se skládá z několika členů čínské partnerské školy, a zbytek vedení tvoří členové lokální partnerské univerzity. Ředitele institutu většinou jmenuje místní partnerská univerzita.

Konfuciovy instituty v České republice.

V září 2007 byl zřízen Konfuciův institut v rámci Univerzity Palackého v Olomouci. Univerzita Palackého tím navazuje na tradici výuky čínského jazyka v Olomouci. Partnerského projektu se účastní i Univerzita zahraničních studií v Pekingu vyučující několik desítek cizích jazyků včetně češtiny. Vedle výuky čínštiny pořádá Konfuciův institut i další přednášky a kulturní akce.  V březnu 2018 byla otevřena Konfuciova třída (Confucius Classroom) na VŠB -Technické univerzitě Ostrava. Konfuciova třída je koncipována jako centrum výuky čínského jazyka a kultury zajišťované rodilými mluvčími (výukovým jazykem je angličtina). Nabízí kurzy jak pro akademickou obec, tak pro širokou veřejnost Moravskoslezského kraje.  Při příležitosti česko-čínského podnikatelského fóra v rámci prvního Čínského mezinárodního veletrhu dovozu v Šanghaji byla začátkem listopadu 2018 podepsána dohoda o zřízení dalšího Konfuciova institutu, a to při Vysoké škole finanční a správní v Praze. Jeho otevření je plánováno na podzim 2019 a od ostatních institutů se má odlišovat ekonomicko-podnikatelským think-tankem, který bude zpracovávat ekonomické analýzy a sledovat trendy česko-čínských a euro-čínských obchodních a investičních vztahů. Celosvětový přehled o Konfuciových institutech a o Konfuciových třídách rozdělený podle 5 světadílů lze nalézt na stránkách Hanbanu.

Ohlasy a polemiky.

Během své rychlé expanze se Konfuciovy instituty staly předmětem mnoha polemik. Jejich kritika zahrnuje praktická znepokojení týkající se financování, životaschopnosti v akademickém prostředí, právních záležitostí, vztahů s čínskou partnerskou univerzitou, ideologických obav spojených s nevhodným ovlivňováním výuky a výzkumu, průmyslové a vojenské špionáže, sledování Číňanů v zahraničí a podkopávání tchajwanského vlivu. Proti zřízení Konfuciových institutů na univerzitách v Melbourne, v Manitobě, ve Stockholmu a v řadě dalších byla rovněž organizována opozice. Ještě důležitější je, že některé univerzity, které hostily Konfuciovy instituty, se rozhodly ukončit své smlouvy. To se např. v r. 2013 stalo na univerzitách McMaster v Ontariu a v Lyonu, v r. 2014 na univerzitách v Chicagu, v Pensylvánii a v okresní školní radě v Torontu, v r. 2015 na univerzitě ve Stuttgartu. Takových případů je víc a docházelo k nim i v dalších letech.

Konfuciův institut (čínsky 孔子学院; pinyin: Kǒngzǐ Xuéyuàn) je čínská nezisková veřejná vzdělávací organizace, která patří pod Ministerstvo školství Čínské lidové republiky. Deklarovaným cílem tohoto ústavu je propagovat čínský jazyk a čínskou kulturu, podporovat výuku čínštiny jako cizího jazyka a usnadňovat kulturní výměnu. Pro obavy ze vzrůstajícího vlivu Číny je tato organizace kritizována v mnoha zemích, ve kterých působí.

Les instituts Confucius (pinyin : "kǒngzǐ xuéyuàn" ; traditionnel : 孔子學院 ; simplifié : 孔子学院) sont des établissements culturels publics à but non lucratif, implantés depuis 2004 par la République populaire de Chine dans plusieurs villes du monde. Les buts principaux des succursales sont de dispenser des cours de chinois, de soutenir les activités d'enseignement locales, de délivrer les diplômes de langue HSK (pinyin : Hanyu Shuiping Kaoshi; simplifié : 汉语水平考试) et de participer à la diffusion de la culture chinoise. Ces branches se soumettent à la loi du pays où elles se trouvent et à la surveillance et l'inspection du ministère de l'éducation du pays.


Historie.

První mechanické tužky se objevily v 18. století, v 19. a 20. století se pak objevila řada dalších patentovaných provedení. Conrad Gesner popsal jakousi mechanickou tužku již v roce 1565, její tuhu by však bylo potřeba ostřit. V roce 1791 byla ve vraku potopené lodi nalezena mechanická tužka.  Skutečné prvenství je tak připisováno patentu Sampsona Mordana a Johna Isaaca Hawkinse z Velké Británie roku 1822. Do roku 1874 patentů značně přibylo. K rozvoji došlo mj. ve Spojených státech, odkud také vzešla významná Wahl Adding Machine Company, která ve 20. letech 20. století prodala přes 120 000 svých tužek s názvem Eversharp. Úspěchy tužka zaznamenala také v Japonsku, kde ji vylepšil Tokuji Hayakaway, a byla uvedena jako „vždy připravená ostrá tužka“.  K důležitým dnešním výrobcům mikrotužek patří např. Pentel, Pilot a Tombow (Japonsko), Faber-Castell a Rotring (Německo), PaperMate (USA), Parker (Spojené království) a mnoho dalších, zejména evropských a asijských výrobců. V Česku vyrábí mikrotužky firma Koh-i-noor.

Typy mechanismu.

Mikrotužky lze v zásadě rozdělit do dvou kategorií: na ty, které tuhu pouze drží a na ty, které tuhu drží a mohou ji také vysunovat. První typy mikrotužek fungovaly na principu šroubu, který při otáčení tuhu v tužce posouval. Některé měly také pojistný mechanismus, který neumožnil zasunutí tuhy zpět do tužky.

Tuhy.

Tuhy do mikrotužky jsou většinou směsí grafitu s jílem či polymery. Tyto tuhy mají svoje značení, podobně jako tuhy v obyčejných tužkách, ale méně rozsáhlé. Většinou jsou tuhy vyměnitelné, nicméně existují i levné mikrotužky na jedno použití.  Tuhy se liší průměrem a tvrdostí, výjimečně se vyskytují i v barevných variacích. Průměr mikrotužky, používané na obyčejné psaní, se pohybuje okolo 0,5–0,9 mm, a tvrdost odpovídá tužce tvrdosti HB.

Mikrotužka je psací potřeba s mechanicky vysunovatelnou a nahraditelnou tuhou, obvykle o průměru 0,3–0,9 mm. Tuha není k tělu tužky připojena a je třeba ji mechanicky vysunovat. Mikrotužky nacházejí uplatnění při technickém kreslení (kde s nimi lze kreslit stále stejně tlusté čáry bez nutnosti tužku ořezávat), či při běžném psaní a kreslení.

Un portemine (également orthographié porte-mine), pousse-mine (surtout au Québec, où l'usage de ce mot prévaut), crayon à mine, crayon mécanique ou crayon automatique, est un instrument pour écrire qui utilise des mines comme un crayon mais n'ayant pas besoin d'être taillé si la mine est très fine (inférieure à 1 mm) et pouvant généralement être rechargé. En France, le nom de la marque Criterium (sans accent) - propriété de Bic depuis 1983 - est passé dans le langage courant pour désigner un portemine. La mine est glissée dans un tube en forme de crayon et retenue par un dispositif mécanique ou automatique qui permet de la pousser au fur et à mesure de son usure.


Popis.

Ke kýchání typicky dochází, když cizí částice, nebo dostatečné množství vnějších stimulantů prochází nosními chloupky, aby se dostaly do nosní sliznice. To spouští uvolňování histaminů, které dráždí nervové buňky v nose, což vede k tomu, že se do mozku vysílají signály, které nastartují kýchání prostřednictvím trigeminální nervové sítě. Mozek pak naváže na tento počáteční signál, aktivuje hltanové a tracheální svaly, a vytvoří velký otvor nosní a ústní dutiny, což má za následek silné uvolnění vzduchu a biologických částic. Silný charakter kýchání je připisován zapojení četných orgánů horní části těla – jedná se o reflexivní reakci, zahrnující svaly obličeje, hrdla a hrudníku. Kýchání je také vyvoláno stimulací sinusového nervu, způsobenou ucpaným nosem či alergií.  Zdá se, že tato oblast ovládá epifaryngeální, vnitřní hrtanové a dýchací svaly, a kombinovaná aktivita těchto svalů slouží jako základ pro generování kýchání. Reflex kýchání zahrnuje kontrakci řady různých svalů a svalových skupin v celém těle, typicky včetně očních víček. Běžná domněnka, že nelze kýchnout s otevřenýma očima, je však mylná. Kromě dráždění cizí částicí, alergie, nebo možné nemoci, je dalším podnětem náhlé vystavení jasnému světlu – stav známý jako fotický kýchací reflex (PSR). Odejít z temné budovy do slunečního svitu může vyvolat kýchnutí. Sklon ke kýchání při vystavení jasnému světlu je autosomální dominantní vlastnost a postihuje 18–35 % lidské populace. Vzácnější spouštěč, pozorovaný u některých jedinců, je plnost žaludku.

Epidemiologie.

Zatímco u zdravých jedinců je kýchání obecně neškodné, u nemocných šíří onemocnění infekčními aerosolovými kapičkami, běžně od 0,5 do 5 μm. Kýchnutí může vytvořit až 40 000 kapek. Pro snížení možnosti přenosu choroby (např. chřipky) tímto způsobem pomáhá držet při kýchání předloktí, vnitřní část lokte, nebo např. kapesník před ústy a nosem. Použití dlaní k tomuto účelu je považováno za nevhodné, protože podporuje šíření zárodků lidským kontaktem (jako je podání ruky), nebo běžně dotýkanými předměty (především klikami).

Prevence.

Příkladem preventivních technik je např. hluboký výdech vzduchu v plicích (který by se jinak používal při kýchání), zadržování dechu při počítání do deseti, nebo jemné štípání můstku nosu po dobu několika sekund. Osvědčené metody, jak omezit kýchání, obecně zahrnují omezení interakce s dráždivými látkami, jako je udržování domácích mazlíčků mimo dům (pro co nejmenší kontakt s jejich odumřelou kůží), zajištění včasného a průběžného odstraňování nečistot a prachových částic prostřednictvím správné údržby domácnosti; nahrazení filtrů pro pece a jednotky pro odvádění vzduchu; zařízení pro filtraci vzduchu a zvlhčovače, a pobyt mimo průmyslové a zemědělské zóny. Někteří lidé však považují kýchání za příjemné a nechtěli by se mu bránit.

Kýchání, neboli sternutace, je poloautonomní, křečovité vylučování vzduchu z plic nosem a ústy, obvykle způsobené cizími částicemi, dráždícími nosní sliznici. Kýchnutí vyhání vzduch násilím z úst a nosu při výbušném, křečovitém mimovolném působení, které vzniká zejména podrážděním nosní sliznice. Toto působení umožňuje únik hlenu nosní dutinou. Kýchání je také možná spojeno s náhlou expozicí jasnému světlu, náhlou změnou (poklesem) teploty, proudem studeného vzduchu, velmi plným žaludkem, nebo virovou infekcí, a může vést k rozšíření nákazy. Funkce kýchání spočívá v vyloučení hlenu, obsahujícího cizí částice nebo dráždivé látky, a očištění nosní dutiny. Během kýchnutí se měkké patro a čípek stlačí, zatímco zadní část jazyka se zvedne, aby se částečně uzavřel průchod k ústům, a aby mohl být nosem vytlačován vzduch z plic. Protože uzavření úst je pouze částečné, značná část tohoto vzduchu se obvykle také vylučuje právě odtud. Síla a rozsah vylučování vzduchu nosem se liší. Kýchání nemůže nastat během spánku kvůli REM atonii – tělesnému stavu, kdy nejsou stimulovány pohybové neurony, a reflexní signály nejsou přenášeny do mozku. Dostatečné množství vnějších podnětů však může způsobit, že se člověk probudí ze spánku do kýchnutí, ale jakékoli kýchání, ke kterému poté dojde, probíhá ve stavu alespoň částečného probuzení.

L'éternuement est une expiration brusque et bruyante, semi-autonome ou involontaire (réflexe au niveau cortical) par le nez et la bouche, provoquée par un mouvement subit et convulsif des muscles expirateurs (notamment le diaphragme et les muscles intercostaux) en raison d'une irritation des muqueuses nasales ou de leur mise en contact avec un corps étranger.


Vzdělání.

Bakalářský titul získal Niskanen v roce 1954 na Harvardu. Postgraduální studium ekonomie absolvoval na Chicagské universitě, kde byl jeho učitelem Milton Friedman a další prominentní ekonomové, kteří se později podíleli na revoluci v ekonomii, veřejné politice a právu prostřednictvím idejí později známých pod souhrnným označením chicagská ekonomická škola. Magisterský titul obdržel Niskanen v roce 1955 a doktorát v roce 1962. Ve své disertační práci se věnoval ekonomii prodeje alkoholických nápojů.

Do Washingtonu.

Po odchodu z Chicaga nastoupil roku 1957 Niskanen jako analytik obranné politiky do RAND Corporation, kde využil své dovednosti v oblasti ekonomického a matematického modelování k analýze a vylepšování armádní efektivity. Mezi jeho úspěchy patří vývoj čtyřsetřádkového modelu lineárního programování transportního systému Air Force. Programátorem tohoto modelu byl mladý William Sharpe, pozdější laureát Nobelovy ceny za ekonomii.  Díky své práci v RAND byl Niskanen jmenován nastupující Kennedyho administrativou do funkce ředitele zvláštních studií v kanceláři ministra obrany Spojených států. Zde se stal jedním z původních pentagonských „whiz kids“ ministra obrany Roberta McNamary, kteří používali statistickou analýzu k vyhodnocování operací ministerstva obrany.  Během svého působení v Pentagonu zažíval Niskanen rozčarování politickým vedením národa. Později prohlašoval, že prezident a jiní představitelé výkonné moci veřejnosti „pravidelně [...] lhali“. Často žertem zmiňoval, že toto rozčarování jej občas přimělo pochybovat, zda Spojené státy skutečně roku 1969 přistály na měsíci.  Po svém odchodu z ministerstva obrany roku 1964 se Niskanen stal ředitelem divize programové analýzy v Institutu obranných analýz (Institute for Defense Analyses). V roce 1972 se vrátil do veřejné sféry jako náměstek kanceláře pro management a rozpočet. Vlivem jeho kritiky Nixonovy administrativní politiky však jeho zdejší působení nemělo dlouhého trvání.

Akademická sféra.

V roce 1972 Niskanen opustil Washington a vrátil se do akademického světa. Stal se profesorem ekonomie na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde zůstal až do roku v 1975, kdy se stal hlavním ekonomem Ford Motor Company. Během té doby pomáhal založit v Berkeley vysokou školu veřejné politiky. Také se seznámil s tehdejším kalifornským guvernérem Ronaldem Reaganem, který jej jmenoval členem pracovní skupiny pro státní ekonomiku.  Poté, co byl roku 1980 propuštěn z Fordu (viz níže), zamířil Niskanen zpět do akademické sféry, tentokrát na UCLA.

Ford Motor Company.

V roce 1975 byl Niskanen jmenován hlavním ekonomem u Ford Motor Company pod předsedou Henrym Fordem II a prezidentem Lee Iacoccou. Brzy se stal kritickým k Fordově firemní kultuře a jeho neschopnosti následovat spotřebitelské trendy, jako byla poptávka spotřebitelů po úspornějších vozech kvůli rostoucím cenám benzinu v 70. letech vlivem omezení dodávek ropy ze strany OPEC.  Zahraniční výrobci automobilů, zejména Japonci, rychle využili poptávky amerických spotřebitelů po vozidlech s nižší spotřebou paliva a v 70. letech 20. století získávali rostoucí podíl na americkém trhu. Ford odpověděl tím, že požádal vládu USA o zavedení dovozních kvót na japonská auta. Niskanen coby obhájce volného obchodu interně protestoval proti této politice. Tvrdil, že Ford musí zlepšit své produkty s ohledem na spotřebitelskou poptávku. V reakci na tuto kritiku Ford Niskanena v roce 1980 propustil.

Reaganova administrativa.

Niskanen však nebyl bez práce dlouho. Nastupující prezident Ronald Reagan jej jmenoval do své Rady ekonomických poradců, která odpovídala za vedení a analýzu ekonomického výzkumu a informovala o nich složky výkonné moci. Jmenování bylo překvapivé vzhledem k Niskanenovým vyhraněným názorům na rozpočtové deficity a vojenské výdaje, které byly v rozporu s Reaganovou politikou.  Niskanenův přímočarý způsob vyjadřování jak uvnitř Rady, tak i mimo ni občas působil problémy. V projevu před skupinou žen v roce 1984 poznamenal, že k rozdílům v odměňování pohlaví přispívá výchova dětí a s ní spojené přerušení pracovního poměru u žen. Přestože je toto vysvětlení v dnešní době široce přijímáno a empiricky prokázáno, roku 1984 byla tato Niskanenova poznámka odsouzena mimo jiné ze strany demokratického prezidentského kandidáta Waltera Mondala, který o ní prohlásil, že ilustruje nedostatek respektu Reaganovy administrativy k ženám.  Následujícího roku vedl další z Niskanenových přímých komentářů k jeho odchodu z Reaganovy administrativy. Během vyjednávání o zákonu, který se nakonec stal zákonem o daňové reformě z roku 1986, kritizoval Niskanen interně administrativní návrh, který vypracovalo ministerstvo financí pod vedením ministra Donalda Regana. Prezidentu Reaganovi řekl před Reganem, že návrh je „něco, co by mohl milovat Walter Mondale." Regana tento komentář urazil a poté, co se stal vedoucím Reaganovy kanceláře, zablokoval Niskanenův postup do čela Rady ekonomických poradců v návaznosti na návrat Martina Feldsteina na Harvard. Niskanen dále zůstal po krátkou dobu jako řadový člen, poté ale z Rady odstoupil. Niskanen později ve své knize "Reaganomics" označil Regana za „věž z želé".

Cato Institute.

Po odchodu z Reaganovy administrativy se Niskanen připojil k libertariánskému Cato Institutu, kde působil od roku 1985 do roku 2008 coby předseda správní rady a byl zde také aktivním politickým odborníkem. Od roku 2008 až do své smrti v roce 2011 byl emeritním předsedou Cato.  V březnu roku 2012 vznikl spor mezi Charlesem a Davidem Kochovými a vdovou po Williamu Niskanenovi, Kathryn Washburnovou, o Niskanenův vlastnický podíl v Cato.

Odborné příspěvky.

Niskanen významně přispěl k teorii veřejné volby – oboru ekonomie a politické vědy, který zkoumá chování politiků a dalších vládních činitelů. Veřejná volba odmítla tradiční názor, že tito agenti jsou motivováni nezištným zájmem konat veřejné blaho a místo toho je považuje za agenty motivované zájmem vlastním, stejně jako ostatní. Niskanenovým hlavním příspěvkem k teorii veřejné volby pak byl model maximalizace rozpočtu, tj. představa, že byrokraté se budou snažit maximalizovat rozpočet a autoritu svého resortu. Tuto teorii představil v roce 1971 v knize "Bureaucracy and Representative Government".

Publikace.

Niskanen je autorem několika knih, akademických článků a esejů o vládě a politice. Jeho nejznámějším dílem, publikovaným v roce 1971, je "Bureaucracy and Representative Government." Kniha měla značný dopad na veřejný sektor a vystavila silné kritice oblast veřejné správy v duchu "Byrokracie" Ludwiga von Misese. Po dlouhou dobu byla nedostupná, byla ale znovu vydána spolu s několika dalšími eseji např. "William Niskanen," "Bureaucracy and Public Economics" (Cheltenham, UK: Edward Elgar, 1994). Dalším z jeho známých děl je kniha "Reaganomics z roku" 1988, která popisuje jak navenek prezentovanou, tak zákulisní politiku Reaganova politického programu. Lou Cannon, sloupkař Washington Post a autor biografie "", popsal knihu jako „definitivní a pozoruhodně objektivní shrnutí administrativních ekonomických politik.”  Niskanenovou poslední knihou byla "Reflections of a Political Economist" (2008). Jedná se o sbírku esejů a recenzí knih o veřejné politice a ekonomických tématech a slouží jako intelektuální biografie.

Niskanen Center.

V roce 2014 založil bývalý seniorní člen Cato Institutu Jerry Taylor spolu s dalšími nový think-tank, jenž pojmenoval Niskanen Center na počest Williama Niskanena. Think-tank se zpočátku identifikoval jako libertariánský, stejně jako Niskanen, avšak později se začal označovat za středový. Na rozdíl od Cato Institutu, který se snaží oslovovat laiky, cílí Niskanen Center na washingtonské insidery.

William Niskanen v Praze.

V roce 2008 přijel William Niskanen do Prahy na pozvání Liberálního institutu, od kterého obdržel výroční cenu „za přínos k rozvoji liberálního myšlení a naplňování idejí svobody, soukromého vlastnictví, konkurence a vlády zákona v praxi“. Tématem jeho výroční přednášky byla „Vládní regulace a jejich důsledky“.  Na Vysoké škole ekonomické také obdržel čestný doktorát. Při této příležitosti s ním udělal rozhovor český ekonom Lukáš Kovanda. Rozhovor poskytl taktéž Ivaně Pečinkové v Hospodářských novinách.  Po Niskanenově úmrtí napsal článek o jeho díle a životě tehdejší český europoslanec Edvard Kožušník.

William Arthur Niskanen (13. března 1933 Bend – 26. října 2011 Washington, D.C.) byl americký ekonom označovaný za jednoho z architektů ekonomického programu prezidenta Ronalda Reagana. Významně přispěl k rozvoji teorie veřejné volby. Byl také dlouholetým předsedou libertariánského think-tanku Cato Institute.

William A. Niskanen, né le et mort le, est un universitaire américain. Il était le président du Cato Institute de 1985 à sa mort.