Všestrannost.

Kromě tenisu závodila v dalších sportech jako byly golf, pozemní hokej a lukostřelba. Stala se amatérskou mistryní Velké Británie v golfu, dvakrát nastoupila za ženské reprezentační mužstvo Anglie v pozemním hokeji, které spoluzakládala a vybojovala stříbrnou olympijskou medaili v lukostřelbě na Letních olympijských hrách 1908. Guinnessova kniha rekordů ji uváděla jako nejvšestrannější sportovkyni všech dob, společně s atletkou a golfistkou Babe Zahariasovou.

Mládí.

Narodila se v Bebingtonu, Cheshire do rodiny Josepha a Margaret Dodových. Otec Joseph Dod pocházel z Liverpoolu a podnikal v obchodě s bavlnou. Rodina byla bohatá natolik, aby Lottie ani její bratr Willy nikdy nemuseli pracovat a mohli se zaměřit jen na sport. Kromě Willyho měla ještě sestru Annie a bratra Tonyho. Willy Dod se stal olympijským vítězem v lukostřelbě na stejné olympiádě LOH 1908, kde ona získala stříbro.

Tenisová kariéra.

První turnaj Northern Championships v Manchesteru, odehrála roku 1883 ve dvanácti letech. Vypadla na něm v 1. kole. Na stejném turnaji v roce 1885 dosáhla prvního dobrého výsledku, když prohrála těsně ve finále s úřadující wimbledonskou vítězkou Maud Watsonovou 8–6, 7–5. Tato účast jí v tisku přinesla přezdívku "„Little Wonder“" (Malý zázrak).  Pomalu se posouvala mezi nejlepší tenistky světa. Do Wimbledonu poprvé nastoupila v ročníku 1887 a hned turnaj vyhrála. Ve dvouhře získala celkem pět wimbledonských titulů a vždy ve finále porazila Blanche Bingleyovou Hillyardovou.  Její herní styl byl označován za neortodoxní, ovšem z dnešního pohledu se jednalo o počátky moderního pojetí tenisu. Byla jedním z prvních tenistů, kteří odehrávali míče hned po odskoku od povrchu kurtu, a také patřila mezi první, kteří praktikovali moderní držení rakety. Měla výborné údery od základní čáry, ovšem jako další hráčky podávala spodem.  V roce 1892 utrpěla první porážku na otevřeném turnaji ve dvouhře od roku 1886, kdy prohrála s Irkou Louise Martinovou na Mistrovství Irska. Porážka z roku 1892 byla zároveň její poslední, z celkových pěti v její hráčské kariéře.  Poslední sezónou se stal rok 1893, ve kterém odehrála jen dva turnaje a oba vyhrála. Až Suzanne Lenglenová překonala její wimbledonský rekord tří po sobě jdoucích singlových vítězství, když vyhrála pět titulů v řadě v období 1919 až 1923.

Po skončení kariéry.

V roce 1913 se s bratrem, který byl již ženatý, přestěhovala do Bidefordu. Za druhé světové války pracovala jako zdravotní sestra u Mezinárodního červeného kříže ve vojenské nemocnici ve Speenu. I když chtěla být převelena do Francie, nikdy neopustila Anglii. Po skončení války obdržela od Červeného kříže vyznamenání za více než tisíc hodin služby u organizace.  Poté žila v Londýně a Devonu. Po smrti bratra Willyho v roce 1954 bydlela v několika ubytovnách pro zdravotní sestry na anglickém jižním pobřeží. Nikdy se nevdala, zemžela v 88 letech ve městě Sway.

Charlotte "Lottie" Dodová (24. září 1871, Bebington, Cheshire – 27. června 1960, Sway) byla anglická sportovkyně, nejvíce známá jako tenistka, pětinásobná wimbledonská vítězka ve dvouhře, kde první titul získala již v patnácti letech, v roce 1887. Do současnosti zůstává nejmladší wimbledonskou vítězkou dvouhry. Ve čtyřhře tento turnajový primát drží Martina Hingisová, které bylo v roce vítězství 1996 o tři dny méně, než Dodové.

Charlotte « Lottie » Dod (, Bebington, Angleterre –, Sway, Angleterre) est une sportive britannique émérite de la fin du et début du.


Počátky.

Clyde Barrow.

Narodil se v městě Ellis County v státu Texas, poblíž města Telico, které leží jižně od Dallasu. Byl pátým ze sedmi dětí z chudé farmářské rodiny. Poprvé byl zatčen koncem roku 1926. Podruhé byl zatčen s bratrem Marvinem "Buckem" Barrowem těsně po prvním zatčení za přechovávání kradené drůbeže. Přestože měl legální zaměstnání, Clyde mezi lety 1927-1929 vykrádal trezory, obchody a kradl i auta. Následovala zatčení v letech 1928 a 1929, kdy byl zatčen a v dubnu 1930 odeslán do věznice Eastham Prison Farm. Ve vězení byl sexuálně zneužíván svým spoluvězněm, kterého nakonec úderem trubkou do hlavy zabil. Byla to jeho první vražda. Po podmíněném propuštění v únoru 1932 se stal ještě tvrdším zločincem. V pokračující zločinecké kariéře se soustřeďoval na malé obchody, potraviny, čerpací stanice; dalších asi deset až patnáct bankovních loupeží bylo přisouzených jemu a jeho bandě. Měl svou oblíbenou zbraň M1918 Browning Automatic Rifle (BAR). Jeho prioritou nebyla sláva nebo zisk z bankovních loupeží, ale především pomsta společnosti za texaský vězeňský systém, ve kterém nejvíce trpěl.

Bonnie Parkerová.

Bonnie Elizabeth Parkerová se narodila ve městě Rowena ve státě Texas jako druhé ze tří dětí. Její otec Charles byl zedník, který zemřel, když jí byly čtyři roky. Svou matku Emmu přiměla k tomu, aby se přestěhovali do jižního Dallasu, ale i tam žily v chudobě. Na střední škole vynikala v kreativním psaní, vyhrála krajskou literární soutěž pro školu Cement City School, a pořizovala také rozhovory s místními politiky. 25. září 1926, těsně před svými šestnáctými narozeninami, se provdala za Roya Thorntona. Jejich společný život byl však krátký, v lednu 1929 se rozešli, ale nikdy se nerozvedli. Bonnie měla na ruce svatební prsten i v den své smrti 23. května 1934. Její muž na její smrt reagoval slovy: „Jsem rád, že zemřeli, je to lepší, než kdyby je chytili.“ 5. března 1933 byl Thornton odsouzen na pět let do vězení za vloupání. 3. října 1937 byl zabit strážníky, když se pokoušel o útěk z vězení Eastham Farm Prison.

Role Bonnie.

Role Bonnie Parkerové byla vždy předmětem sporu. Členové její zločinecké skupiny W. D. Jones a Ralph Fults vypověděli, že ji nikdy neviděli vystřelit z nějaké zbraně. Jones řekl vyšetřovatelům, že střílela snad dvakrát či třikrát; sám byl zatčen v roce 1933. V roce 1968 si ještě vzpomínal: „V průběhu pěti velkých přestřelek, při nichž jsem byl s nimi, Bonnie ani jednou nevystřelila z pistole.“ Mladší sestra Clyda Marie rovněž konstatovala: „Bonnie nikdy nevystřelila ze zbraně, jen následovala mého bratra bez ohledu na to, kam šel.“ Obraz Bonnie jako zlodějky kouřící cigaretu byl zvěčněn na obrázku, který našla policie a předala tisku; Bonnie na něm měla v ústech cigaretu značky Camel, i když sama nikdy oficiálně nekouřila.

Bonnie Parkerová (1. října 1910 – 23. května 1934) a Clyde Barrow (24. března 1909 – 23. května 1934) byli známí američtí zločinci, kteří se svým gangem procestovali střední část Spojených států amerických v době světové hospodářské krize v letech 1929–1933. Americkým tiskem a čtenářskou veřejností bylo jejich působení označováno za „éru nepřátel veřejnosti“ (v originále: "public enemy era", na základě častého používání termínu „nepřítel veřejnosti“ - "public enemy", kterým byli ve 30. letech 20. století v USA označováni společensky nebezpeční gangsteři). Tato éra spadá do období mezi lety 1931 a 1934.

Bonnie et Clyde (Bonnie Parker et Clyde Barrow) sont deux criminels américains, membres du gang Barrow constitué entre autres de Raymond Hamilton, Ralph Fults, Joe Palmer, Buck Barrow (le frère de Clyde) et sa femme, Blanche Barrow, qui ont perpétré leurs méfaits dans le Sud-Central des États-Unis pendant la Grande Dépression. Ils étaient spécialisés dans l'attaque à main armée de banques et on estime qu'ils ont tué quatorze personnes en trente mois. Ils finissent par se faire tuer par la police américaine près de Gibsland, en Louisiane.


Etiopská provincie.

V době před rokem 1288 byl Adal muslimskou provincií Šalomounské křesťanské Etiopie. V jistém bodě poté se provincie vzbouřila a musela být znovu dobyta etiopským císařem Amda Seyonem za jeho tažení roku 1332. Během této kampaně sultanát Shewa a menší sultanát Ifat ovládali několik málo obchodních přístavů na pobřeží včetně Zeily. Adal byl později kontrolován Ifatským sultanátem, avšak po čase se osamostatnil a vzbouřil proti Amda Seyonovi, ale po smrti svého krále a dobytí hlavního města Talagu kapituloval. V roce 1403 (případně 1415) dobyli Etiopané znovu Ifat, který se před tím vzbouřil proti císaři, a porazili armádu ifatského sultána Sa'ada ad-Dina II. Sa'ad ad-Din byl pronásledován po celém království do momentu, kdy etiopský císař (buď Dawit I. vládnoucí v roce 1403 nebo Yeshaq I. v roce 1415) obsadil přístav Zeila a sultána zabil. To mělo za následek útěk členů ifatské královské dynastie Walashma do Jemenu, kteří se tak vyhnuli chycení a zavraždění. Avšak když se později vrátili, užívali spíše titulu "Sultán Adalu" než "Sultán Ifatu", což naznačuje, že byl Ifat součástí Adalu a ne naopak.

Invaze do Etiopie.

V polovině roku 1520 začal Imam Ahmad ibn Ibrihim al-Ghazi svatou válku proti křesťanské Etiopii, které vládl císař Lebna Dengel. Zásobený střelnými zbraněmi od Osmanů, byl Ahmad schopný porazit Etiopany v bitvě u Shimbry Kure roku 1529 a získat tak kontrolu nad bohatou etiopskou vysočinou, ačkoli jeho nepřátelé dále kladli odpor. V roce 1541 poslalo Portugalsko, mající své zájmy v Indickém oceánu, do Etiopie pomoc ve formě 400 mušketýrů. Reakcí na tento tah bylo zaslání 900 vojáků Adalskému sultanátu od Osmanů.  Imam Ahmad byl zpočátku úspěšnější, během podzimní kampaně v roce 1542 se mu podařilo zabít portugalského velitele Cristóvãa da Gamu. Avšak portugalským mušketýrům se podařilo učinit rozhodující krok v porážce Adalu v bitvě u Wayna Daga, poblíž jezera Tana v únoru roku 1543, kde rovněž padl adalský panovník Ahmad. Následně Etiopané opětovně získali plošinu Amhara a vykompenzovali své ztráty. Osmané, kteří měli sami potíže ve Středomoří, nebyli schopní Ahmadovým následovníkům pomoci. V roce 1577 bylo hlavní město Adalu přesunuto z města Zeila do Hararu a následoval prudký úpadek Adalské moci.

Adalský sultanát (, : "") byl nejprve provincií a později sultanátem nacházejícím se na severozápadě dnešního Somálska, jihu Džibutska, a oblastech Afar, Oromie a Somale v Etiopii. V době svého vrcholu kontroloval rozsáhlá území Etiopie a Somálska. Existoval zhruba v letech 1415 až 1555.

Le sultanat d'Adal (Afar: Adqali Sultana, somali : Saldanadii Cadal, arabe : سلطنة عدل) du nom d’une de plus importante tribu Afars, les Ad’ali, est une entité politique, sultanat musulman formant une coalition des peuples islamisés de la Corne de l'Afrique. Le Sultanat d’Adal s’étendait sur les territoires actuels de Djibouti, du Nord de la Somalie, du Sud de l'Érythrée, et de l'Éthiopie. Il est le successeur du sultanat d'Ifat.


Spojené království.

Admirál loďstva () je nejvyšší námořní hodnost udělovaná v britském Královském námořnictvu od roku 1690. Odpovídá hodnosti polní maršál ("Field Marshal") Britské armády anebo Maršál Royal Air Force ("Marshal of the Royal Air Force") Královského letectva. Celkem bylo jmenováno na 160 admirálů loďstva, poslední roku 1995.  V letech 1795–1827 byla takto označována i funkce velitele námořnictva, poté přejmenovaná na „první námořní lord“ ().

Spojené státy americké.

Admirál loďstva () je nejvyšší („pětihvězdičkovou“) hodností amerického námořnictva. Odpovídá hodnostem armádního generála u americké armády ("General of the Army") a letectva ("General of the Air Force"). Byla dočasně zavedena rozhodnutím Kongresu ze 14. prosince 1944, trvale ji Kongres ustanovil 23. března 1946. Hodnost byla udělena pouze během druhé světové války celkem čtyřem důstojníkům.

Sovětský svaz.

Admirál loďstva () je vojenská hodnost zavedená v sovětském a ruském námořnictvu s několikaletou přestávkou už od roku 1940. Hodnost vznikla při zavedení admirálských hodností v červnu 1940, tehdy odpovídala hodnosti armádní generál v pozemním vojsku a byla nejvyšší námořní hodností. V květnu 1945 byli admirálové loďstva postaveni na roveň maršálům Sovětského svazu. V březnu 1955 byla hodnost přejmenována na admirál loďstva Sovětského svazu. Znovu se admirálové loďstva objevili v dubnu 1962, jako nositelé druhé nejvyšší hodnosti námořnictva odpovídající armádním generálům pozemních sil.

Historie.

Historie vojenské hodnosti admirál loďstva a admirál loďstva Sovětského svazu je dosti složitá. V různých letech tyto hodnosti odpovídaly různým generálským a maršálským hodnostem a až od roku 1962 každé hodnosti pozemních sil odpovídala admirálská.  Při zavedení generálských a admirálských hodností roku 1940 byla vytvořena i hodnost admirál loďstva () se čtyřmi hvězdami na náramenících, odpovídající pozemní hodnosti armádní generál (). Nicméně žádný admirál loďstva jmenován nebyl, třem nejvyšším představitelům lidového komisariátu námořnictva (Nikolaji Gerasimoviči Kuzněcovovi, Ivanu Stěpanoviči Isakovovi a Lvu Michajloviči Gallerovi) byla udělena pouze hodnost admirála. Poprvé byli admirálové loďstva jmenováni 31. května 1944. Stali se jimi lidový komisař námořnictva Nikolaj Gerasimovič Kuzněcov a jeho první zástupce Ivan Stěpanovič Isakov.  Od 29. května 1945 byli admirálové loďstva postaveni na roveň maršálům Sovětského svazu. Změnilo se i hodnostní označení – nyní bylo připodobněno maršálům Sovětského svazu (místo čtyř hvězd jediná větší). Výsledkem změny byla mezera v admirálských hodnostech – nyní v námořnictvu neexistovala hodnost odpovídající armádnímu generálu.  Dme 3. března 1955 byla hodnost admirál loďstva přejmenována na admirál loďstva Sovětského svazu, její nositelé současně získali právo nosit maršálskou hvězdu. Cílem změn bylo podtrhnout rovnost s hodností maršál Sovětského svazu. Další krok – zaplnění volného místa mezi admirály a admirály loďstva Sovětského svazu byl udělán až 28. dubna 1962, kdy byla hodnost admirál loďstva obnovena pro tehdejšího hlavního velitele námořnictva Sergeje Gorškova. Do zániku Sovětského svazu bylo jmenováno ještě devět admirálů loďstva.

Rusko.

Po rozpadu Sovětského svazu byla hodnost admirál loďstva () převzata do systému hodností ruských ozbrojených sil jako nejvyšší námořní hodnost udělovaná pouze hlavním velitelům vojenského námořnictva. Pro námořní důstojníky je nejvyšší dosažitelnou hodností. Od roku 1991 byli jmenování tři admirálové loďstva – Felix Nikolajevič Gromov, Vladimir Ivanovič Kurojedov a Vladimir Vasiljevič Masorin.

Ostatní země.

Hodnost admirál loďstva je či byla používána též v námořnictvech Austrálie (), Chorvatska (), Indie (), Německé demokratické republiky ().

Admirál loďstva ( nebo,, "admiral flota") je vojenská námořní hodnost používaná vojenskými námořnictvy různých států, stojící vždy výše než admirál. Zpravidla jako nejvyšší, někdy druhá nejvyšší, z námořních hodností.

Le grade militaire naval ou la dignité d’amiral de la flotte (et ses déclinaisons dans d'autres langues) est attribué dans de nombreux pays.


Historie.

Firma vznikla v roce 1873 ve Smyrně v Turecku. Řek Anastasios Stathopoulos zde začal vyrábět housle a loutny. V roce 1903 se přestěhoval do New Yorku a dále pokračoval ve výrobě strunných hudebních nástrojů. Anastasios zemřel v roce 1915 a firmu převzal jeho syn Epaminondas. Společnost byla známá jako The House Of Stathopoulos. Krátce po první světové válce začala společnost vyrábět banja a o pár let později byl název firmy změněn na „Epiphone Banjo Company“. Název byl odvozen od přezdívky majitele Epaminondase. Epiphone byl v této době plnohodnotným soupeřem Gibsonu.  Epi Stathopoulos zemřel v roce 1943 a správa firmy přešla na jeho bratry Orphio a Frixe. Ti bohužel nedosahovali bratrových kvalit. Společnost oslabená druhou světovou válkou začala upadat a kvůli častým stávkám musela přesídlit do Filadelfie. Nakonec ji v roce 1957 koupil její největší rival, Gibson. V následujících letech se Epiphone dokázala zvednout a znovu začít fungovat.

Elektrické kytary.

Historie elektrických kytar "Epiphone" se začala psát už roku 1928. Velký úspěch však společnost zaznamenala až pod vedením Gibsonu s modelem Casino. Casino svým zvukem a nastavením odpovídalo modelu Gibson ES-330. Casino je kytara s „heavy“ zvukem a je to velice dobrá rytmická kytara. Prvním ze slavných uživatelů byl Paul McCartney a John Lennon s George Harrisonem brzo následovali jeho příkladu. Paul McCartney Casino používá dodnes.

Současná situace.

"Epiphone" má status dceřiné firmy Gibson. Díky tomuto vztahu mnoho jejích nástrojů vypadá stejně jako dražší verze Gibson – (jako jediná vyrábí licencované kopie). "Epiphone" stále vyrábí svou vlastní řadu archtop kytar a zesilovačů.

Epiphone je výrobce hudebních nástrojů. V současnosti funguje jako dceřiná firma společnosti Gibson Guitar Corporation. Její historie však sahá dále než do roku 1957, kdy ji Gibson koupil.

Epiphone est le nom d'un fabricant américain d'instruments de musiques, domiciliée actuellement à Nashville, Tennessee, qui est parmi les plus anciens et les plus estimés. Racheté depuis 1957 par Gibson Guitar Corporation, il est devenu sa branche qui fabrique en-dehors des États Unis.


Předchozí dny.

Během července 1789 propukaly v Paříži různé nepokoje. Na jedné straně buržoazie vkládala velké naděje do jednání generálních stavů, na druhé straně byly chudší vrstvy ohrožovány hladem kvůli vysokým cenám chleba. Dne 11. července odvolal francouzský král Ludvík XVI. oblíbeného ministra financí Jacquese Neckera a mimo to povolal do Versailles vojenské oddíly, které představovaly ohrožení ustanoveného Národního shromáždění. Pařížané sice stanovili milice o počtu asi 48 000 mužů, ovšem nebyly ozbrojené.  V neděli 12. července ráno dorazila do Paříže zpráva o odvolání ministra Neckera. Agitátoři v Palais Royal dále rozněcovali lidi, kteří se zde procházeli. K nejvýraznějším řečníkům patřil Camille Desmoulins, který v kavárně Foy vyzýval k ozbrojenému povstání proti vládě a vyzval vlastence, aby si jako poznávací znamení zasunuli za klobouk kaštanový list.  V Jardin du Palais-Royal se shromáždili demonstranti, kteří v čele průvodu nesli busty Jacquese Neckera a Filipa Orleánského. Jízdní pluk je zastavil u Tuileries. Byli zastřeleni tři demonstranti a několik zraněno. Večer byl na Champ-de-Mars umístěn dělostřelecký pluk.  V noci bylo vypáleno 40 z 50 celnic v okolí Paříže v domnění, že by zboží ve městě zlevnilo, kdyby se nezvyšovala spotřební daň.  Dne 13. července ráno byl vyrabován klášter Saint-Lazare, kde bylo uskladněno obilí, povstalci rovněž hledali zbraně. Na pařížské radnici se shromáždili poslanci zvolení za Paříž do generálních stavů, v jejich čele byl prévôt des marchands Jacques de Flesselles. Vzhledem k napjaté situaci rozhodli o sestavení stálého výboru a rozhodli o vytvoření měšťanské milice o síle 48 000 mužů pro udržení pořádku. Každý člen měl nosit kokardu v barvách Paříže, červenou a modrou. Jacques de Flesselles nařídil ukovat 50 000 pík. V 17 hodin se delegace pařížských poslanců vydala do Invalidovny, aby zde vyzvedla uložené zbraně, což její guvernér odmítl.

Průběh.

Kolem 10. hodiny ráno 14. července zaútočili Pařížané na Invalidovnu, aby získali zbraně. Na její obranu zde bylo několik kanónů, ale obránci se zdráhali je použít proti Pařížanům. Jen několik set metrů odtud na Martových polích bylo dislokováno několik pluků jezdectva, pěchoty a dělostřelectva, kterým velel Pierre-Victor de Besenval. Protože však nedal pokyn k rozprášení davu před Invalidovnou, demonstranti překonali příkop a mříže a ve skladech ukořistili asi 30 000 až 40 000 mušket, 20 kanónů a jeden minomet. Chyběl jim však střelný prach a munice, které chtěli získat přímo v Bastile, kde jej bylo cca 13,5 tuny.  V půl jedenácté vzhledem k povstalcům, vyslali představitelé města Paříže ke guvernérovi Bastily delegaci, aby požádala o vydání zbraní a munice pro vznikající milici. Velitel Bernard-René Jordan de Launay nechal předchozí noci kvůli větší bezpečnosti přenést ze sousedící zbrojnice zbraně na vnitřní nádvoří Bastily. Velitel Launay delegaci přijal, ale zbraně nevydal. Souhlasil pouze, že přesune kanóny. Když ale jeho muži začali přenášet zbraně, dav kolem pevnosti se domníval, že je nabíjejí a rozhodl se zaútočit. Guvernér nařídil střelbu proti útočníkům. Vzbouřenci přesto překonali hradby přes střechu strážnice a sekyrou spustili padací most vedoucí přes vodní příkop před Bastilou. O hodinu později se k útočníkům připojil i dav, který přišel od Invalidovny. Bastilu bránilo 82 válečných invalidů a 32 členů švýcarské gardy. O půl čtvrté se před Bastilou objevilo pět děl získaných v Invalidovně a zahájila palbu proti pevnosti. V pět hodin obránci kapitulovali. Povstalci pronikli do pevnosti, zmocnili se střelného prachu a střeliva a osvobodili vězně. Jednalo se pouze o sedm osob.  Vojenská posádka byla zajata a poslána na radnici. Cestou byl velitel Launay popraven a jeho hlava nabodnutá na kopí byla nesena ulicemi Paříže. Stejně dopadl i Jacques de Flesselles obviněný ze zrady a popravený na radnici. Z obléhatelů bylo 98 zabito a 73 zraněno.  Kromě vězňů byl v Bastile uchováván i policejní archiv, který byl vyrabován (dnes uložen v Bibliothèque de l'Arsenal).  V šest hodin večer Ludvík XVI., který o útoku neměl zprávy, nařídil stažení vojenských oddílů z Paříže. Tato zpráva byla doručena na radnici ve dvě hodiny ráno.

Důsledky.

Pád Bastily měl význam více symbolický. Jako vězení se kvůli vysokým nákladům již téměř nepoužívala a nebyli zde osvobozeni žádní významní političtí vězni. Rovněž vojenský význam dobytí pevnosti bráněné vojenskými veterány a invalidy byl sporný. Přesto byla pevnost uprostřed města pro Pařížany symbolem královské tyranie a despotismu a z toho důvodu se vítězství oslavovalo jako boj proti královskému útlaku.  Ihned po pádu se ustavila Národní garda pod vedením markýze de La Fayette. Rovněž byla zrušena funkce prévôta, kterého nahradil starosta a Pařížská komuna, která sehrála v počáteční fázi revoluce významnou roli.  O rok později, 14. července 1790, se na Martových polích konal Svátek federace, při kterém král a zástupci všech stavů a departementů přísahali věrnost národu. Od dob Třetí republiky, konkrétně od roku 1880, je 14. červenec státním svátkem.

Mýty a legendy.

Z Bastily měl být osvobozen markýz de Sade. Ten zde byl skutečně vězněn, ale protože markýz 2. července 1789 z okna své cely vyzýval k útoku na pevnost, byl převezen do blázince v Charenton-le-Pont a v době dobytí Bastily se zde už nenalézal. V době útoku zde zůstávalo jen sedm vězňů – čtyři padělatelé Béchade, Laroche, La Corrège a Pujade (kteří podvedli dva pařížské bankéře), dva šílenci Auguste Tavernier a de White (kteří byli následně převezeni do ústavu v Charentonu) a šlechtic Hubert hrabě de Solages uvězněný zde kvůli incestu na žádost své rodiny.  Útočníci nalezli v pevnosti staré brnění a tiskařský lis vydávané za mučící nástroje a údajně též kostru tajemného muže se železnou maskou.  Ludvík XVI. se 14. července účastnil honu. Do svého osobního deníku si k tomuto datu zapsal jen „Nic“, neboť se mu nepodařilo nic ulovit. O samotném útoku se dověděl až druhý den ráno v osm hodin, kdy mu zprávu sdělil François XII. de La Rochefoucauld. Jejich dialog měl údajně znít:  — "To je vzpoura?" zeptal se Ludvík XVI.  — "Ne sire, to není vzpoura, to je revoluce." Odpověděl mu vévoda Rochefoucauld.

Dobytí Bastily proběhlo v úterý 14. července 1789 v Paříži. Tato událost je ve francouzských dějinách považována za konec tzv. starého režimu a začátek Velké francouzské revoluce. Bastila byla pevnost sloužící jako věznice a ačkoliv v ní bylo v době dobytí pouhých sedm vězňů, byla symbolem despocie Francouzské monarchie. Její dobytí způsobily společenské otřesy nejen ve Francii, ale i ve zbytku Evropy. Od roku 1880 je 14. červenec ve Francouzské republice státním svátkem.

La prise de la Bastille, survenue le mardi à Paris, est l'un des événements inauguraux et emblématiques de la Révolution française. Cette journée, durant laquelle la Bastille est prise d’assaut par des émeutiers, est, dans la tradition historiographique, considérée comme la première intervention d'ampleur du peuple parisien dans le cours de la Révolution et dans la vie politique française.


Příběh.

Kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Tiberiem Kirkem proplouvá vesmírnou turbulencí, kterou se pan Spock snaží zmapovat za pomocí senzorů. Při jednom z otřesů je zraněn poručík Sulu. Kapitán Kirk nechává přivolat vrchního lékaře McCoye, který bezvládného kormidelníka přivede k vědomí dávkou kordrazinu. Při jednom z dalších otřesů si však omylem zabodne injekční stříkačku do břicha sám a dostane se mu tak do těla mnohonásobně vyšší dávka. Ihned poté McCoye popadne paranoia a uteče z můstku. Zatímco jej ostatní hledají, zneškodní šéfa přepravy a využije transportér pro přenesení se na povrch planety. Kapitán Kirk, pan Spock, poručík Uhura, šéfinženýr Scott a pár členů ochranky se vydávají na povrch planety.  Tam, ještě dříve než Dr. McCoye, objevují neznámý kamenný kruh, skrze který na ně promlouvá bytost, označující se za Strážce věčnosti. V kamenném kruhu se promítá celá historie lidstva a Strážce vypovídá, že jde o průchod do libovolné doby času. Pro kapitána je to představa lákavá, ale pan Spock upozorňuje, že staletí na tomto "filmu" utíkají velmi rychle a trefit konkrétní den je de facto nemožné. Mezitím se objevuje McCoy, kterého nejprve Spock uspí svým nervovým hmatem. Když ale s kapitánem nadále zkoumají správcovo okno do minulosti, probudí se a projde skrz něj do minulosti. Spock vypočítá do které doby patrně přešel a na základě odhadu se rozhodnou s kapitánem Kirkem projít za ním. McCoy totiž něco v minulosti změnil a celý výsadek se ocitl beze spojení s "Enterprise" a je dosti pravděpodobné, že ani lidská civilizace není taková, jakou jí znají.  Společně se objevují v New Yorku ve 30. letech 20. století. Díky svému oblečení se samozřejmě ihned stávají středem pozornosti a to i místního strážníka. Daří se jim však uprchnout a ukrýt se v misii na 29. ulici. Tam se setkávají s Edith Keelerovou, vedoucí misie pro bezdomovce. Edith kapitána Kirka zaujme od prvního pohledu, ale také proslovem, kdy detailně popíše budoucnost cestování do vesmíru. McCoy se má v jejich době objevit zhruba do týdne. Spock by potřeboval palubní počítač, který by mu podařil najít moment, kdy byla změněna budoucnost k horšímu a tak se nechají oba zaměstnat v misii a postupně sestavují počítač z elektronek. Než Spock dá dohromady fungující stroj, Kirk velmi přilne k Edith. Po prvním spuštění počítače Spock najde její nekrolog v novinách z roku 1930. Ovšem při dalším spuštění se zobrazí noviny s článkem, kterak Edith Keelerová jednala s prezidentem. Je zřejmé, že Edith je tím mezníkem, kdy se změnila budoucnost a McCoy má právě změnit správný směr toku dějin. Není ale jasné, jestli "Kostra" mladou dívku zabije nebo naopak zachrání před smrtí. Spock zvažuje i variantu, že vlastně nemusí jít přímo o McCoye, ale mohou změnit budoucnost oni – tím, že se za ním vydali. Doporučuje kapitánovi, aby se nesnažil Edith pomoci v případě jejího ohrožení. Zatímco Spock opravuje jeho domácí počítač, ve městě se zhmotňuje Dr. McCoy, kterého stále zmítá šílenství a paranoia. Když omdlí, jeden z bezdomovců jej okrade o phaser, kterým se záhy vymaže ze světa. Značně vyčerpaný McCoy doráží do misie, ale pouze o moment se míjí s kapitánem a Spockem. Když Spock opravil počítač, daří se získat celistvé informace. Edith Keelerová v "nové budoucnosti" usiluje o světový mír a daří se jí protáhnout výzkum atomové bomby. Tento průtah přichází v nesprávnou dobu a nacistické Německo má tak atomové zbraně dříve a za pomoci raket V-2 s jadernou hlavicí si podmaní svět. Ze zprávy je zřejmé, že Edith musí zemřít, pakliže má jít čas ve správných kolejích. Kirk je postaven do složité situace. Edith, kterou velice miluje, musí zemřít, aby miliony lidí mohly žít. Spock mu vysvětluje, že její čas musí přijít, a proto je i jejich povinnost zabránit McCoyovi v tom, aby ji zachránil. Opět zdůrazňuje, že nemusí jít jenom o McCoye, protože kapitán při jednom rozhovoru zachytí Edith při pádu ze schodů. Jenom o pár místností vedle se McCoy úplně dostává z účinků kordrazinu. Edith, která o něj celou dobu pečovala, je mu velmi sympatická. Dokonce se mu i zmiňuje, že jde večer na film do kina. Když Edith vyráží s Jimem do kina, zmíní se o Dr. McCoyovi. Kirk si uvědomuje, že onen čas se blíží a běží přes ulici za Spockem k misii. V ten moment se objevuje ve dveřích McCoy. Edith nechápe a chce přejít ulici k nim, ale nevšimne si blížícího se automobilu. Kirk podvědomě vyrazí k ní, ale Spock jej zarazí. O moment později chce vyrazit na její záchranu doktor McCoy, ale kapitán Kirk jej zachytí a nepustí k ní.  Kostra se nechápavě kouká na kapitána a ptá se "„Víš, co jsi právě udělal, Jime? Mohl jsem ji zachránit!“". Kirk s bezmocným pohledem odejde opodál, aniž by vydal hlásku a pouze Spock oznamuje doktorovi "„On to ví, doktore. On to ví.“". Všichni tři se pak vrací oknem času na planetu v budoucnosti, kde jim strážce oznamuje, že vše je jako dřív. Také jim nabízí další podobné cesty, ale Kirk dává rozkaz k transportu na "Enterprise".

„Město na pokraji věčnosti“ (v originále „The City on the Edge of Forever“) je devětadvacátý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 6. dubna 1967.

"Contretemps (The City on the Edge of Forever)" est le vingt-huitième épisode de la première saison de la série télévisée "Star Trek". Il fut diffusé pour la première fois le sur la chaîne américaine NBC.


Části vodní dýmky.

Karafa (také váza).

Většinou skleněná nádoba, která se naplňuje vodou. Nicméně mohou být i ze dřeva či keramiky. Plní se tak, aby trubice (downstem) byla ponořena přibližně 1-2 cm pod hladinu vody. Může mít různé tvary a barvy. Ke spojení těla a vázy dochází vsunutím přes těsnění, šroubováním či bajonetovým spojem (click systém).  Karafy bývají vyrobeny nejen tak, aby dobře ochlazovaly kouř, ale také pro potěchu oka. Proto je možné je koupit ve všech možných barvách a tvarech. Optimální je ale dýňovitý tvar z čirého nebo alespoň průhledného skla – je snadno vidět výška vody v nádobě a její zabarvení. U menších váz může docházet k rychlejšímu ohřevu vody a tím ke zhoršení celého požitku z kouření, je tedy vhodné vodu měnit po každém kouření.

Tělo.

Těla vodních dýmek se vyrábí nejčastěji z mosazi, nerez oceli, hliníku, skla a podobně. Tělo je vyrobeno ze dvou částí. Ze srdce a smokestemu. Smokestem vede kouř z korunky do karafy, kde je spodní část ponořená do vody. Kouř, který projde přes vodu kde se ochlazuje, je poté veden skrz srdce dýmky, které je tvořeno rozšířenou částí těla v místě, kde se nasazuje na karafu, dál do šlauchu.  Tradičně bývá tělo zdobeno tepáním či korálky, někdy dokonce vykládáno dřevem či drahými kameny. Moderní dýmky pak naopak bývají pojaty v jednodušším a méně zdobeném stylu s důrazem na funkčnost.

Šlauch.

Šlauch má podobu hadice, kterou kuřák nasává kouř z dýmky, a napojuje se na její tělo. Skládá se ze samotné hadice a dvou koncovek, z nichž jedna se zasazuje do dýmky a druhou si kuřák vkládá do úst. Jako materiál na výrobu šlauchu bývá nejčastěji používán papír, obtočený kovovou pružinou a obalený textilií. Tyto šlauchy nejsou proplachovatelné a je vhodné ihned vyměnit za kvalitnější vymyvatelné, jelikož papírové šlauchy mají tendenci reznout kdy může docházet až k vdechování částeček rzi. Proplachovatelné šlauchy bývají vyrobeny z PVC, silikonu či velbloudí kůže. Koncovky (náustky) jsou vyráběny z široké palety materiálů od dřeva, skla, kovu, plastu až po kámen. Vnitřní materiál šlauchu má mimo jiné vliv na chuť tabáku, jelikož se v něm zachytávají částečky kouře a jen některé druhy šlauchů se dají uvnitř čistit.

Korunka.

Korunky se dělí do několika typů. Phunnel, vortex, klasický egyptský a ještě pár dalších. Ta je nasazena na tělo přes gumové, či jiné těsnění. Klasický egyptský kotlík má miskovitý tvar na tabák a ve spod má díry. Phunnel má uprostřed komínek s jednou dírou. Vortex má uprostřed komínek, který má pod svým koncem několik dírek, díky tomu je lepší proudění teplého vzduchu. Materiálem bývá nejčastěji keramická hlína, která může i nemusí být glazurovaná. Dále se používají materiály jako je šamot, silikon, sklo či kámen.  Korunka se překrývá alobalem, který se pravidelně proděraví. Na tento povrch se pokládají žhavé uhlíky. Většinou se doporučuje dát mezi uhlíky a alobal alobalovou spirálku. Díky tomu nezhasínají uhlíky a hlavně se nepřepaluje tabák. Takto se vypařuje melasa a uvolňuje se hustý dým. Ten putuje tělem, přes vodu a šlauch až do plic. Využívají se i náhrady alobalu (HMS - Heat Management System) jako je nejznámější Kaloud lotus, Badcha a podobně.

Tarbuš.

Často označován česky jako závětří. Tarbuš je plechová krytka, která brání teplu unikat do okolí a soustřeďuje jej u korunky, čímž se zlepšuje ohřev tabáku. Hodí se během počátečního roztahávání dýmky a když uhlíky ztrácejí svou výhřevnost. Během kouření se tarbuš používat nedoporučuje jelikož může dojít k nežádoucímu připálení tabáku.

Tradice.

V minulosti bylo kouření vodní dýmky výsadou mužů. S rozšířením vodních dýmek do Evropy a Ameriky došlo k zrovnoprávnění. V Česku se vodní dýmky kouří často v čajovnách a shishabarech.

Kouření vodní dýmky v Česku.

Vodní dýmka se v Česku kouří převážně v čajovnách a "dýmkárnách" tzv. hookah lounge. Jednu dýmku může kouřit i několik lidí, to z kouření dělá určitý rituál, lidé kteří si říkají dýmkaři a umějí si dýmku vychutnat, však obvykle ctí pravidlo jeden člověk - jedna dýmka. Minimální věk kuřáka vodní dýmky je dle zákona vždy a bez výjimky 18 let. (Platí i pro beznikotinové směsi). Neplatí, že je nutné k vodní dýmce pít silně slazený čaj, protože máte "dýmem otupené chuťové pohárky". I když silný čaj může částečně pomoci k vyrovnání tlaku, který dýmka snižuje. K dýmce se pije v čajovnách čaj, jinde běžné nealko, pivo, koktejly a drinky. K dobře připravené dýmce si dýmkař samozřejmě vychutná jak kvalitní čaj, tak třeba dobré víno

Zdravotní rizika kouření vodní dýmky.

Přenos infekčních onemocnění.

Sdílení vodní dýmky více lidmi je spojené s rizikem přenosu infekčních nemocí. Zdokumentován byl přenos plicní tuberkulózy ve skupině kuřáků stejné vodní dýmky. Ale existuje také riziko přenosu chřipky, oparů nebo žloutenky.

Škodlivé chemikálie obsažené v kouři.

Často diskutovaná je škodlivost vodní dýmky v porovnání s cigaretami, v tomto ohledu se o objasnění situace postaral výzkumný tým z Americké University v Bejrútu (American University of Beirut/AUB) a University Svatého Josefa (St. Joseph University in Beirut/USJ). Výzkumy ukázaly, že kouř z vodní dýmky obsahuje velké množství chemických látek, které můžeme nalézt ve škodlivém cigaretovém kouři. Výsledky popírají, že by vodní dýmka byla zdravotně nezávadná. Průzkum AUB, který byl zveřejněn v roce 2003 v lednovém vydání "Food and Chemical Toxicology": dehet, nikotin a těžké kovy obsažené v kouři vodní dýmky, vycházejícím z výzkumného kouřícího zařízení (k výzkumu byl použit obvyklý melasový tabák). Měření byla provedena za účelem popsání průměrné škodlivosti kouření vodní dýmky v závislosti na: množství a délce tahů a na časových intervalech mezi jednotlivými tahy.  Skupiny: 1 – látka je pro lidský organismus karcinogenní 2a – látka je pravděpodobně pro lidský organismus karcinogenní 2b – látka by mohla být pro lidský organismus karcinogenní 3 – látka není řazena mezi karcinogeny  Výsledky ukázaly, že nahromaděný kouř ze 100 tahů obsahuje nikotin, dehet a karcinogenní těžké kovy v alarmujících hodnotách, v mnoha případech několikrát přesahujících hodnoty obsažené v cigaretách. Spolu s oxidem uhelnatým, který nebyl v průzkumu měřen, jsou dehet a nikotin považovány za hlavní příčiny kuřáckých onemocnění (rakovina jazyka, plic, močového měchýře, onemocnění srdce...). Přesto, že se dehet v kouři vodní dýmky vyskytuje v alarmujících hodnotách ve srovnání s cigaretovým kouřem, autor studie Dr. Alan Shihadeh, asistující profesor na AUB-ústředí mechanického inženýrství, výsledky výzkumu upřesňuje: V kouři získaném ze 100 tahů z vodní dýmky se sice vyskytuje více dehtu než ve 20 cigaretách, ale cigaretový dehet má jiné složení. To je způsobeno rozdílnou teplotou spalování tabáku. Při kouření vodní dýmky dosahuje teplota tabáku přibližně 150 - 200 °C, zatímco u cigaret byla naměřena teplota tabaku až 900 °C. Dá se tedy předpokládat, že větší část kouřových kondenzátů (v případě dýmek) vzniká prostou destilací, nikoliv pyrolýzou (tepelným rozkladem) a spalováním. Výzkumy tabákových kondenzátů vzniklých tepelným rozkladem ukazují, že tvorba nádorů a četnost vzniku mutagenů stoupá zároveň s teplotou pyrolýzy. Ve studii USJ, Dr. Chawky Harfouch a Dr. Negib Greahchan měřili hodnotu nikotinu a polycyklických uhlovodíků obsažených v kouři vodní dýmky při užití melasového tabáku. Stejně jako ve studii AUB, z průzkumu vyplynulo, že voda část nikotinu zachytí, ale nezachytí rakovinotvorné benzo(a)pyreny, klíčové složky dehtu a silné karcinogeny. Dr. Harfouch vycházel z jiných výzkumů a studií, které poukazují na stejnou hladinu nikotinu v krvi kuřáka vodní dýmky a cigaret. Dr. Harfouch zjistil, že kuřák vodní dýmky však musí vykouřit více tabáku než kuřák cigaret, aby dosáhl stejných hodnot nikotinu v krvi. Tím je vystaven vyššímu množství škodlivých látek. Přesto, že studie USJ a AUB používaly rozdílné způsoby kouření, dosáhly stejného výsledku: Voda částečně zachytí nikotin v kouři, ale na karcinogenní složky dehtu má jen velmi malý vliv. Dr. Samer Jabbour kardiolog, praktický lékař a ředitel „Protikuřáckého programu“ ("Quit smoking program") na AUB poznamenává: „"Důsledky malého množství nikotinu ve vodní dýmce jsou sice neznámé, ale není vyloučeno, že opakované užívání může vést k závislosti."“ V každém případě opakované užívání vodní dýmky může zvýšit riziko rakoviny.  Tyto výzkumy je ovšem nutno brát pouze jako čistě orientační - byly dělány pro přesné podmínky, neznáme typ použitého tabáku, dýmky ani uhlíků. Kouření vodní dýmky je bezpochyby zdraví škodlivé, nicméně nelze použít čísla a data pouze z této studie.  K určení přesných patologických jevů na organismus člověka by bylo nutno tyto výzkumy provádět pro různé scénáře, za použití různých kvalitních uhlíků a tabáku.

Vodní dýmka, slangově vodárna, farec, vodnice, šíša (v zemích západní Afriky taktéž nargila, v arabských zemích se používá název hookah), je zařízení používané ke kouření. Funguje na principu filtrace a ochlazování kouře přes vodní filtr. Místo původu není známé, předpokládá se ale, že ji vynalezli Peršané. Později se rozšířila do Arábie, na Střední východ, do Asie a do severní Afriky. Oblíbená je rovněž v Evropě a Severní Americe.

Le narguilé, ou la chicha, est une pipe à eau utilisée pour fumer du tabac. Le tabac peut être utilisé sous forme de tabamel, mélange comportant de la mélasse additionnée d'arômes, qui se consume avec du charbon. La fumée inhalée est comparable à celle de la cigarette et expose potentiellement les fumeurs aux effets du tabac sur la santé.


Životní cyklus.

Celý cyklus trvá 1–4 roky – typicky 2 roky.  Vajíčko – jedna samice vyprodukuje 2500–4000 vajíček (bez infekce); vajíčka snáší samice na zem.  Larva – po vylíhnutí z vajíčka ihned hledá hostitele, 1 až 2 dny saje a odpadá na zem nebo mezi chlupy srsti – začíná přeměna v nymfu. Larva je již podobná klíštěti, ale měří jen 0,8 mm a má pouze tři páry nohou. Není nositelem infekce, ale již může nasát infikovanou krev.  Nymfa – 4 páry nohou, velikost 1,2 mm, hledá hostiltele, nasaje krev a odpadá (zem, srst). Již je přenašeč infekcí.  Dospělec – 4 páry nohou, dělí se na samice (vetší, 4 × 3 mm a s hnědo-červeným zadečkem) a samce (menší 2,5 × 1,5 celý černý). Samice se snaží spářit a nasát krev – až desetinásobek své váhy (to je umožněno vrásčitou kůží). Sání trvá až 14 dní, poté odpadá na zem, kde bude snášet vejce. Samec ve stadiu dospělce nesaje krev. Snaží se spářit se samičkou – poté brzy umírá.

Stavba těla.

Dýchací otvory (stigmata) jsou vyústěny až za posledním, tedy čtvrtým párem končetin. Podobně jako ostatní roztoči jsou i klíšťatovci gonochoristé (mají odlišená pohlaví); larva je šestinohá, z ní se postupně vyvíjí osminohá nymfa a později dospělec. Pro klíšťata je typický i tzv. hřbetní štítek pokrývající horní část těla (u samců celé, u samic a nedospělých jedinců jen část). Hlava je dobře viditelná, hypostom je naopak někdy (u samců) spíše redukovaný. Na konci každé nohy jsou přísavky a smyslový Hallerův orgán.

Parazitismus a přenášené choroby.

Většina zástupců je obligátně parazitická, tzn. umí se vyživovat pouze cizopasně a až na výjimky všechna vývojová stadia sají krev na savcích, ptácích nebo ještěrkách. Sání trvá obvykle několik dní, výjimkou je však klíšť lesostepní ("Haemaphysalis inermis"), jehož larvy sají jen několik hodin. Klíšťata žijí na vegetaci nebo v úkrytech hostitelů (v norách, hnízdech apod.).  Mnoho klíšťat patří mezi významné lidské parazity; vzácně může u některých druhů působit újmu samotné sání (např. u australského klíštěte "Ixodes holocyclus" a amerického druhu "Dermacentor andersoni"), přičemž u člověka je to raritou a častěji se to stává u domácích zvířat. Proto klíšťata především představují hrozbu v tom, že jsou přenašeči některých infekčních onemocnění, a to jak lidských, tak nemocí dobytka a divoce žijících zvířat.  V ČR se lidé setkávají téměř výhradně s klíštětem obecným ("Ixodes ricinus") – člověk může hostit jakékoliv stadium tohoto klíštěte, tedy larvy, nymfy i dospělce. Na jižní Moravě se navíc vyskytuje jednak klíšť lužní ("Haemophysalis concinna"), ale na člověka se přisaje výjimečně, jednak vzácně piják lužní ("Dermacentor reticulatus"), jehož výskyt je monitorován (viz https://najdipijaka.cz/). V ČR klíšťata přenášejí hlavně dva typy infekčního onemocnění: virovou klíšťovou encefalitidu a bakteriální Lymskou borreliózu.  V Severní Americe jsou významné druhy "Dermacentor variabilis", "Dermacentor andersoni", "Amblyomma americanum" (česky klíště americké), "Rhipicephalus sanguineus" (ten se však objevil např. na Slovensku) a "Ixodes dammini". Druhy rodu "Dermacentor" přenáší horečku Skalistých hor (Rocky Mountain spotted fever), tularémii a Q horečku. Druhy rodu "Ixodes" přenáší Lymskou boreliózu, zatímco "Amblyomma americanum" a "Dermacentor variabilis" přenáší ehrlichiózu.  Ve světovém měřítku přenášejí klíšťata na hospodářská zvířata cowdrióza, theilerióza a další choroby.

Evoluce skupiny.

Klíšťatovití se s jistotou objevují již v průběhu druhohor, přinejmenším před 100 miliony let (počátek svrchní křídy). Velmi dobře zachovalé druhy známe například z barmského jantaru, odkud byly popsány druhy "Cornupalpatum burmanicum" a "Deinocroton draculi". Tyto parazitické druhy se pravděpodobně živily krví tehdejších opeřených dinosaurů a dalších teplokrevných obratlovců, podobně jako jejich recentní příbuzní.

Klíšťatovití (Ixodidae) je čeleď roztočů řazená obvykle do řádu klíšťatovci (Ixodida). Zahrnuje asi 650 druhů cizopasníků (ektoparazitů) známých běžně jako klíšťata. V ČR je nejznámějším klíštětem klíště obecné ("Ixodes ricinus").

Les Ixodidae sont une famille de tiques. Elle regroupe les tiques dites dures. Cette famille compte plus de 700 espèces dans 14 genres dont 12 actuels.


Příznaky.

Příznaky tohoto onemocnění jsou velmi málo specifické, proto se na něj v diferenciální diagnostice nemyslí. Až donedávna se diagnóza stanovovala až po hysterektomii histologickým vyšetřením, dnes ji s poměrně značnou jistotou dokáže určit vyšetření magnetickou rezonancí (MRI).  K nejčastějším příznakům patří nepravidelné a silné menstruační krvácení a bolesti v oblasti pánve. Při gynekologickém vyšetření se zjistí často difúzně zvětšená děloha. Část žen nemusí mít žádné příznaky – stupeň klinických potíží závisí na hloubce invaze žlázové tkáně do svalu.

Diagnostika.

Histologické vyšetření.

Adenomyóza může být ložisková nebo difúzní, makroskopicky způsobuje ztluštění myometria a změnu konfigurace jeho svalových buněk. Dalším typickým znakem bývají cystická a hemoragická ložiska v děložní svalovině. Mikroskopickým důkazem je přítomnost žlázové tkáně endometria v myometriu. Častěji postihuje zadní stěnu, naopak prakticky nikdy děložní hrdlo.

Ultrasonografie.

Význam má zejména ultrasonografie transvaginálním přístupem. Kromě zvětšené dělohy zobrazí ultrazvuk asymetrické ztluštění myometria, špatně rozeznatelnou hranici mezi endometriem a myometriem, cystická ložisky v myometriu a echogenní drobná ložiska nebo pruhy v myometriu (žlázová tkáň vrůstající do svaloviny). Typické je rovněž zvýraznění vaskularizace.

Magnetická rezonance.

Magnetická rezonance (MRI) je v diagnostice adenomyózy metodou první volby. Zásadní vyšetřovací sekvencí je T2 vážení v sagitální rovině. Zobrazuje se v podobě neostro ohraničeného ložiskového nebo difúzního ztluštění hypointenzní junkční zóny, což je obrazovým projevem hyperplazie hladké svaloviny, jako reakce na vrůstající žlázovou tkáň. Diagnóza adenomyózy je vysoce pravděpodobná v případech, kdy je tloušťka junkční zóny větší nebo rovná 12 mm; naopak je možno adenomyózu vyloučit, když je tloušťka 8 a méně milimetrů. U zhruba 50 % pacientů je možné při T2 vážení identifikovat hyperintenzní ložiska, proužky a/nebo drobné cysty; vzácněji jsou drobné T1 hyperintenzní ložiska (drobné krvácení, pro adenomyózu typické).  Magnetická rezonance dokáže odlišit difúzní adenomyózu od ložiskové adenomyózy, i ložiskovou adenomyózu od leiomyomu dělohy (na rozdíl od myómu ložisko adenomyózy jen minimálně deformuje děložní dutinu nebo konturu jejího povrchu, má neostré kontury, pseudokapsulu jen výjimečně). Podání kontrastní látky diagnostickou přesnost nezvyšuje.

Počítačová tomografie.

Počítačová tomografie (CT) nedokáže identifikovat adenomyózu, zobrazí pouze zvětšenou dělohu.

Léčba.

Hysterektomie.

Hysterektomie je dnes považovaná za definitivní léčbu adenomyózy, ale zejména u mladších žen, které si chtějí zachovat plodnost se upřednostňuje alespoň dočasně konzervativní (farmakologická) léčba.

Konzervativní přístupy.

Léky odstraňují příznaky, nejčastější je tlumení bolestí nesteroidními antirevmatiky. Při poruchách menstruačního cyklu se nasazuje hormonální léčba. Účinné je zavedení nitroděložního tělíska, ze kterého se postupně uvolňuje levonorgestrel. Radikálnějším zákrokem je ablace endometria, využití embolizace "arteria uterina" je zatím ve stádium výzkumu.

Adenomyóza je nenádorové onemocnění, které vzniká následkem přesunu normální žlázové výstelky děložní dutiny (endometria) do vrstvy děložní svaloviny (myometria). Žlázová tkáň postupně vrůstá stále hlouběji do svalové vrstvy, u které, na rozdíl od endometria, nedochází k typickým cyklickým změnám v rámci menstruačního cyklu. Příčina takovéhoto chování endometria není známa, uvažuje se o vlivu estrogenu a mechanické příčině (opakované porody) ve smyslu poškození bazální membrány jako fyziologické bariéry mezi sliznicí a svalovinou dělohy.

L'adénomyose est un type d'endométriose interne ; elle est définie par la présence de glandes endométriales et de stroma cytogène à l’intérieur du myomètre. Les foyers kystiques endométriosiques restent en communication avec la cavité utérine. Le myomètre n'est que rarement colonisé.


Mládí a vojenská kariéra.

Narodil se v Jeruzalémě, v roce 1942 vstoupil do Palmachu a po vzniku Izraele sloužil v Izraelských obranných silách (IOS) a bojoval ve válce za nezávislost. V letech 1964 až 1968 byl šéfem oddělení izraelského generálního štábu. Následujících pět let pak byl velitelem centrálního velitelství. Z armády odešel v září 1973, ale po vypuknutí jomkipurské války o měsíc později se nakrátko opět vrátil. Byl jmenován speciálním asistentem náčelníka Generálního štábu. Z armády odešel v hodnosti generálmajora v roce 1974.

Politická kariéra.

V roce 1974 se stal poradcem premiéra Jicchaka Rabina pro boj s terorismem. V letech 1975–1977 byl premiérovým poradcem pro zpravodajské služby. V roce 1981 byl jmenován ředitelem Muzea Erec Jisra'el v Tel Avivu. V roce 1987 spolueditoval tematickou řadu knih o Zemi izraelské na základě sbírkových předmětů muzea. Ze'evi měl proslulou knihovnu, která byla největším soukromým souborem knih o Izraeli a jeho historii.  V roce 1988 založil stranu Moledet. Mezi hlavní myšlenky jeho strany patřil transfer arabské populace z Judei a Samaří (Západní břeh Jordánu) a Pásma Gazy do okolních arabských států, tedy nápad, se kterým poprvé přišel rabbi Meir Kahane. Ze'evi byl velmi zklamán Madridskou konferencí z roku 1991, v jejímž důsledku opustil Likudem vedenou vládu premiéra Jicchaka Šamira. Následujících deset let pak strávil v opozici. Silně nesouhlasil s labouristickými vládami v letech 1992 až 1996 (vedené Jicchakem Rabinem a Šimonem Peresem) a 1999 až 2001 (Ehud Barak), zatímco příznivě pohlížel na vládu Benjamina Netanjahua (1996 až 1999), kterou zvenčí podporoval.  V roce 1999 se jeho Moledet sjednotila se stranami Cherut - Národní hnutí a Tkuma do jednotné strany Národní jednota. Poté, co se v únoru 2001 stal premiérem Ariel Šaron, byl Ze'evi pozván do vládní koalice a 7. března 2001 byl jmenován ministrem turismu. Dne 14. října téhož roku Ze'evi prohlásil, že jeho strana opustí vládu v důsledku stažení IOS z hebronského předměstí Abu-Sneina. Jeho rezignace vešla v platnost 17. října 2001 v 11.00, hodinu po jeho smrti.

Vražda.

Ze'evi byl zastřelen v jeruzalémském hotelu Hyatt na hoře Scopus ve středu 17. října 2001 čtyřmi střelci. Byl urychleně převezen do lékařského centra Hadasa, kde zemřel v 10.00. K atentátu se přihlásila LFOP, která prohlásila, že atentát je odvetou za zavraždění čelného představitele jejich organizace, Abu Ali Mustafy, který byl izraelskou armádou zabit v srpnu téhož roku. Izrael tvrdil, že Ze'eviho vraždu nařídil Achmed Saadat. Ze'eviho pohřbu se zúčastnily tisíce lidí. Čtyři Ze'eviho vrazi, Hamdi Quran, Basel al-Asmar, Madždi Rachima Al-Rimawi a Achad Olma uprchli do Palestinské autonomie.  Madždi Rachima Al-Rimawi byl po svém dopadení na základě mírové dohody předán Palestinské samosprávě a obleženým palestinským soudem v Ramalláhu odsouzen k trestu osmi let vězení.  V únoru 2013 mu bylo uděleno čestné občanství města Bezons.

Přezdívka Gándhí.

Přezdívku Gándhí dostal Ze'evi už ve školním věku pro svoji vizuální podobnost s Gándhím. Přezdívka mu zůstala i dospělém věku.

Rechav'am Ze'evi (:, známý též jako Gándhí, žil 20. června 1926 – 17. října 2001) byl izraelský generál, politik a historik a zakladatel pravicové strany Moledet (Vlast). Byl zavražděn teroristou Hamdi Quranem z Lidové fronty pro osvobození Palestiny (LFOP) a stal se tak jediným izraelským politikem zavražděným během druhé intifády.

Rehavam Zeevi (hébreu : רחבעם זאבי), né à Jérusalem le et mort dans la même ville le, assassiné par un groupe palestinien, est un général, historien et un homme politique très controversé de la droite nationaliste israélienne qui a fondé Moledet (Patrie).


Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk má v průměru 3-12 cm. Tmavě až světle hnědý, za vlhka mazlavý, za sucha lesklý, v mládí polokulovitý potom polštářovitý až ploše rozložený. Zbarvení klobouku je nejčastěji čokoládovohnědé jindy žlutohnědé, olivověžluté ale i šedohnědé. Pokožka klobouku je dokonale slupitelná, za sucha někdy rozpraskaná.  Rourky jsou 6-14 mm dlouhé, v mládí světle žluté, poté citrónověžluté až zlatožluté, v dospělosti až hnědožluté, vždy méně živě zbarvené. Od dužniny klobouku se dají lehco oddělit. Póry jsou stejně zbarvené jako rourky, nejdříve záhybovitě labyrintové, potom téměř hranaté. Velikost póru je většinou 0,5 mm v průměru, zřídkavě do 1 mm. Někdy roní bílou tekutinu.  Třeň je 30 - 110 mm dlouhý a 10 - 25 mm široký, válcovitý, plný. Barva je světležlutá, pod kloboukem citrónově žlutá, dole zahnědlá. Vrchol třeně bývá pod kloboukem pokrytý tmavšími zrnky. Bílý, plsťovitě kožovitý závoj, který v mládí spojuje třeň s okraji klobouku zanechává na třeni zbytky v podobě prstenu. Barva prstenu bývá černohnědá s fialovým nádechem.  Dužnina je bělavá, později zažloutlá a máslově měkká. Při reakci se zelenou skalicí šedomodrá, čpavkem růžoví. Chuť je lahodná, mírně ovocná. Vůně nevýrazná, houbová.

Mikroskopický.

Výtrusy jsou elipsovitě vřetenovité, světle žluté až hnědožluté, 7-10 x 3-3,5 μm. Výtrusný prach je hnědý, někdy až okrově hnědý.

Výskyt.

Roste od května do listopadu, od nížin do hor, jednotlivě nebo ve skupinách na prosvětlených místech v písčitých borech, většinou pod mladými stromy. Vyskytuje se na všech kontinentech pod borovicemi se dvěma jehlicemi ve svazku, tj. borovice lesní, borovice černá a borovice blatka. V Alpách dosahuje až do výše 2330 m. V České republice je všeobecně rozšířený.  Společně s borovicí byl i klouzek obecný zavlečen do značné části světa a dnes se vyskytuje i na jihu a východě Afriky. U tamních obyvatel však vzbuzuje tato houba podezření a proto ji nikdy nepožívají.

Nejčastější záměny.

Podobný je jedlý, klouzek zrnitý, který však nemá prsten a má světlejší klobouk. Dále pak taktéž jedlý, klouzek žíhaný, který roste také pod borovicemi avšak na vápnitých půdách.  Při pohledu zvrchu je v mládí někdy k nerozeznání od jedlého, slizáka mazlavého, který však má na spodní části klobouku lupeny, nikoli rourky.

Klouzek obecný ("Suillus luteus" ) je ve většině literatury uváděna jako výborná jedlá houba vhodná ke konzumaci prakticky ve všech úpravách. Někteří autoři (např. ) však uvádějí, že není pro každého dobře stravitelná a doporučují její konzumaci pouze omezeně.

Suillus luteus, en français le bolet jaune, ou beurré, ou baveux (S-E de la France), ou encore nonnette voilée est une espèce de champignons basidiomycètes, comestible, du genre "Suillus", placée par la phylogénétique dans la famille des "Suillaceae" (autrefois dans les "Boletaceae").


1. Raoultův zákon pro tlak syté páry nad roztokem.

Obecná formulace.

Označíme-li formula_1 parciální tlak syté páry i-té složky, formula_2 tlak syté páry nad čistou i-tou složkou a formula_3 molární zlomek i-té složky v roztoku, tedy podíl látkového množství i-té složky formula_4 v roztoku k celkovému látkovému množství roztoku formula_5, lze zákon zapsat vztahem:  Závislost lze odvodit z termodynamických úvah pro vratný cyklus mezi kapalinou a párou nebo úvah o chemických potenciálech složek roztoku.

Formulace pro dvousložkový roztok netěkavé látky.

Lze-li rozpuštěnou látku považovat za netěkavou (tj. nesnadno sublimující), jde z obecné formulace odvodit velmi užitečnou závislost pro snížení (celkového) tlaku syté páry nad takovým roztokem.  Je-li formula_7 tlak syté páry nad čistým rozpouštědlem, formula_8 tlak syté páry nad roztokem a formula_9 molární zlomek netěkavé složky v roztoku, lze zákon zapsat vztahem:

Platnost.

První Raoultův zákon platí přesně za následujících podmínek:  Reálné roztoky, které by se přesně řídily Raoultovým zákonem ve větším rozmezí koncentrací nejsou běžné. Proto je třeba Raoultův zákon brát jako přiblížení, které navíc platí v omezeném množství koncentrací (velmi zředěné roztoky). Uvádí se, že dobrým příkladem platnosti jsou vzhledem k rovnocennosti kohezních sil vzájemné roztoky izotopů stejného prvku.

Historická souvislost.

Zákon je pojmenován po Françoisovi-Marie Raoultovi, který roku 1886 zveřejnil rozsáhlé údaje ze svých měření tlaku páry nad roztokem. Tyto údaje dobře vyhovovaly výše uvedené závislosti.

Raoultův zákon pro zvýšení teploty varu roztoku.

Formulace s molárním zlomkem.

Z výše uvedené závislosti pro tlak syté páry nad roztokem lze odvodit i závislost pro teplotu varu roztoku, označovanou jako druhý Raoultův zákon:  Označíme-li formula_11 teplotu varu roztoku a formula_12 teplotu varu čistého rozpouštědla, formula_13 změnu molární entalpie při varu (běžně postaru nazývanou molární skupenské (latentní) teplo varu) a formula_14 molární plynovou konstantu, platí:  Předpokladem pro přesnou platnost je, že formula_13 lze považovat za nezávislou na teplotě, což je pro velká rozmezí teplot zpravidla splněno. Důležitou skutečností je, že koeficient úměrnosti závisí pouze na vlastnostech rozpouštědla.

Formulace s molalitou.

Obvyklejší vyjádření druhého Raoultova zákona používá namísto molárního zlomku rozpuštěné netěkavé látky jeho molalitu, tedy podíl látkového množství rozpuštěné složky a hmotnosti rozpouštědla.  Pro velmi zředěné roztoky, kdy molární zlomek rozpuštěné složky je přibližně roven podílu látkových množství rozpuštěné látky a rozpouštědla, lze závislost přepsat do tvaru  Koeficient úměrnosti formula_19 závisí pouze na vlastnostech rozpouštědla, nazývá se ebulioskopická konstanta a lze ho vyjádřit vztahem

Raoultův zákon pro snížení teploty tuhnutí roztoku.

Formulace.

Obdobným způsobem je možné odvodit i závislost, podle které se snižuje teplota tání roztoku (označovanou jako třetí Raoultův zákon):  Vyjádřeno vztahy (označení stejné jako v předchozím odstavci, index t značí tuhnutí): je kryoskopická konstanta závislá pouze na vlastnostech rozpouštědla.

Reference.

První dvě položky představují zároveň vhodnou literaturu pro získání dalších informací.

Raoultův zákon je závislost tlaku syté páry nad kapalným roztokem na množství rozpuštěné látky. Lze jej formulovat obecně, zpravidla se ale týká relativního snížení tlaku syté páry nad dvousložkovým roztokem, v němž je v kapalném rozpouštědle rozpuštěna tuhá nesnadno sublimující složka.

En physique, et plus particulièrement en thermodynamique, la loi de Raoult énonce que : Dans une solution idéale, à température constante, la pression partielle en phase vapeur d'un constituant est proportionnelle à sa fraction molaire en phase liquide.


Design a konstrukce.

Když White Star Line zahájila v roce 1899 provoz na lince Liverpool - Sydney, objednala si pro tuto linku tři lodě: "Afric", "Medic" a "Persic". Všechny měly jeden komín, tonáž pod 12 000 BRT a kapacitu 320 cestujících. Protože byly všechny vybudovány na konci 19. století, byly uvedeny jako třída Jubileum. Trasa, na které sloužily, začala být brzy hodně využívaná, hlavně australskými imigranty, proto si White Star Line objednala další dva parníky, o trochu větší než jejich předchůdce, "Runic" a "Suevic". Měly několik menších změn v designu, největší z nich byly prodloužení zádě a posunutí můstku dopředu. Tyto lodě měly kapacitu 400 cestujících a 7 skladů pro náklad, některé z nich byly chlazené.

Služba u White Star Line.

"Suevic" byl spuštěn na vodu 8. prosince 1900 a na svou první plavbu z Liverpoolu do Sydney vyplul 23. března 1901. Krátce poté během Búrských válek musel "Suevic" a jeho sesterské lodě sloužit jako transportní loď. V srpnu 1901 plul poprvé a naposled z Liverpoolu do New Yorku. Po skončení Búrských válek mohla White Star Line konečně zahájit pravidelnou měsíční dopravu do Austrálie s loděmi třídy Jubileum.  Na jedné z plaveb roku 1903 byl na "Suevic" za trest přidělen mladý důstojník Charles Lightoller. Během plavby potkal osmnáctiletou ženu, která cestovala domů do Sydney a po námluvách na palubě se 15. prosince 1903 vzali. Lightoller byl později jmenován 2. důstojníkem na "Titaniku", jehož katastrofu přežil.

Ztroskotání.

Chyby v navigaci.

Prvních šest let služby "Sueviku" se obešlo bez nahod, ale pak se stalo neštěstí. 2. února 1907 opustil Melbourne s plánovanými zastávkami v Kapském městě, Tenerife, Plymouthu, Londýně a nakonec v Liverpoolu pod velením Thomase Jonese. 17. března 1907 připlouval do Liverpoolu s 382 cestujícími, 141 členy posádky a téměř plným nákladním prostorem včetně tisíců ovcí za 400 000 liber.  V poledne byl asi 240 km od jihozápadního pobřeží Anglie. Tato část anglického pobřeží představovala pro lodě nebezpečí hlavně kvůli mělkým vodám, útesům a častým hustým mlhám, kvůli čemuž se mu lodě vyhýbají. Přesto se loď odpoledne dostala do husté mlhy. Ve 22:00 nebyli důstojníci schopni určit pozici, tak se rozhodli zorientovat podle lizardského majáku, který brzy spatřili. Podle světla spočítali, že jsou od něj nejméně 16 km daleko a tudíž v bezpečí. Navzdory husté mlze rozkázali naplno vpřed, přestože ani neměřili hloubku, čímž by poznali, že jsou moc blízko pobřeží.  O dvacet minut později najeli v plné rychlosti na útes naproti Maenheere Reef asi kilometr od Lizardu. Byli o 25 kilometrů blíž pobřeží, než si mysleli.

Záchrana.

Jones nejprve několikrát zkusil z mělčiny vycouvat chodem motorů naplno na zpětný chod, ale marně. Vzhledem ke své pozici se loď potopit nemohla. Kapitán přikázal odpálit nouzové světlice a následovala záchrana cestujících a jejich doprava na břeh.  Záchrana byla vedena Royal National Lifeboat Institution a byla to největší záchranná akce v jejich 183leté historii. Jejich lodě s dobrovolnou posádkou zachránily všechny cestující včetně 70 dětí a členy posádky. Operace trvala 16 hodin. Za své úsilí obdrželi čtyři záchranáři stříbrnou medaili RNLI a dva dostali ocenění od posádky "Sueviku". V březnu 2007 se konala oslava stého výročí této akce.

Vyproštění.

Příď byla hodně poškozená, ale ne neopravitelně a zbytek lodi včetně kotlů a motorů byl v pořádku. Bylo vyzkoumáno, že pokud se loď odlehčí, příliv ji zdvihne ze dna a pak bude moci být odtažena. Kvůli tomu byl o tři dny později, 20. března, vyložen a odvezen na malých nákladních lodích ze "Sueviku" všechen náklad. Zprvu to vypadalo, že se pokus podaří, ale o týden později, když se různé lodě snažily odtáhnout "Suevic" z útesu, se zhoršilo počasí a vlny ho posunuly ještě dále na útes, odkud už nemohl být odtažen.  S nenávratně ztracenou přídí a s hrozbou zhoršujícího se počasí, které mohlo kompletně zničit loď, se White Star Line rozhodla, že zachrání záď, kterou odtrhne od poškozené přídě. "Suevic" měl stejně jako ostatní lodě White Star Line několik vodotěsných přepážek. Vzhledem k tomuto designu položili inženýři 4. dubna opatrně nálože dynamitu tak, že se příď oddělila od zádě těsně za můstkem. Díky vodotěsným přepážkám se záď udržela celá na hladině a "Suevic" plul s pomocí vlastních motorů jedoucích na zpětný chod a tažných lodí do Southamptonu. Poškozená příď byla ponechána na útesu na rozebrání.

Rekonstrukce: „nejdelší loď na světě“.

White Star Line si objednala novou 65 m dlouhou příď od loděnic Harland & Wolff, která byla spuštěna na vodu v říjnu 1907. V té době bylo populární tvrzení, že je "Suevic" nejdelší loď na světě s přídí v Belfastu a zádí v Southamptonu. Příď pak byla odtažena do loděnic J. I. Thorneycroft & Co. v Southamptonu, kam přijela 26. října. V polovině listopadu byla na svém místě připojena ke zbytku lodi. Příď byla dokonale pevná díky dobré práci lidí z loděnic Harland & Wolff. O deset měsíců později po největší snaze o záchranu lodi v té době, 14. ledna 1908 byl "Suevic" dokončen a vrátil se do služby.

Služba ve válce.

Když vypukla 1. světová válka, bylo do ní povoláno hodně britských lodí. Možnost převážet zmražené maso znamenala, že lodě třídy Jubileum byly ponechány v původní službě, ale převážely zásoby pro armádu a dokonce i vojáky samotné během běžné plavby. Pro armádu vykonal plavbu v březnu 1915, když převážel vojáky na Moudros během bitvy o Gallipoli. Od té doby pro ni sloužil častěji než pro White Star Line, přestože dále sloužil na svých pravidelných linkách do Austrálie.

SS "Skytteren".

Po válce Suevic podstoupil úpravu, po které měl kapacitu 266 cestujících ve druhé třídě, a vrátil se na australskou linku. V březnu 1924 na ní absolvoval svou 50. plavbu. V roce 1928 se na něm začalo projevovat stáří a White Star Line jej prodala Yngvar Hvistendahl's Finnhval A/S za 35 000 liber, která ho přejmenovala na "Skytteren" a prodala společnosti Germaniawerft v Kielu, pro kterou sloužil jako velrybářská loď.  Když Třetí říše zaútočila roku 1940 na počátku 2. světové války na Norsko, "Skytteren" a několik dalších norských lodí bylo v přístavu v Göteborgu ve Švédsku. Exilová norská vláda si je přivlastnila. Strana Nasjonal Samling v okupovaném Norsku byla proti tomu, ale soud jim nedal za pravdu.  1. dubna 1942 se lodě internované v Göteborgu pokusily uprchnout na spojenecké území, kde by byly chráněny britským námořnictvem. Švédské námořnictvo nemohlo nečině přihlížet a mimo neutrální vody čekaly německé lodě, které byly o akci informovány. Z celkových deseti lodí se dvě dostaly do Británie, šest bylo potopeno Němci nebo zničeno vlastní posádkou, aby se nedostaly do rukou nepřítele, mezi které patřil i "Skytteren" a dvě se vrátily zpět do Göteborgu. "Skytteren" byl zničen ve vodách Maseskär u Švédska. Jejich posádka se stala válečnými zajatci. Vrak "Sueviku/Skytterenu" zůstal v těchto vodách s přídí otočenou k západu.

SS "Suevic" byl parník vybudovaný v loděnicích Harland & Wolff pro White Star Line. Byl poslední z pěti parníků třídy Jubileum a sloužil na trase Liverpool – Sydney. V roce 1907 ztroskotal jižně od Anglie, ale díky rozsáhlým záchranným pracím nikdo nezemřel. Loď samotná byla záměrně rozdělena na dvě části a k původní zádi byla vyrobena nová příď. Později sloužil jako velrybářská loď pro norskou společnost pod jménem "Skytteren". V roce 1942 najel na mělčinu, když unikal před německými loděmi.

Le Suevic est un paquebot britannique mis en service en 1901. Il a été construit par les chantiers Harland and Wolff de Belfast, pour la White Star Line. C'est le cinquième et dernier navire de la classe Jubilee, mise en place à la fin du spécialement pour assurer la ligne Liverpool—Le Cap—Sydney.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 55 metrů pod úrovní moře na západním okraji Jordánského údolí. Leží cca 38 kilometrů severně od centra Jericha, cca 50 kilometrů severovýchodně od historického jádra Jeruzalému a cca 63 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu. Chamra je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojena pomocí místní silnice číslo 508, která je součástí takzvané Alonovy silnice, jež dál k severovýchodu pokračuje jako silnice číslo 578 - významné severojižní dopravní osy vedoucí podél západního okraje Jordánského údolí. Mošav stojí cca 12 kilometrů od řeky Jordán, která zároveň tvoří mezinárodní hranici mezi Izraelem kontrolovaným Západním břehem Jordánu a Jordánským královstvím.  Vesnice je součástí územně souvislého pásu izraelských zemědělských osad, které se táhnou podél Alonovy silnice. Západně od něj se ovšem nacházejí lidnatá palestinská sídla na východním okraji Samařska (město Bajt Dadžan) a další palestinské obce leží na východ od osady Chamra, blíž k řece Jordán (například Furuš Bajt Dadžan). Chamra leží na úpatí hřbetu hornatiny Samařska, která se na západní straně zvedá z příkopové propadliny Jordánského údolí.

Dějiny.

Chamra leží na Západním břehu Jordánu, jehož osidlování bylo zahájeno Izraelem po jeho dobytí izraelskou armádou, tedy po roce 1967. Jordánské údolí patřilo mezi oblasti, kde došlo k zakládání izraelských osad nejdříve. Takzvaný Alonův plán totiž předpokládal jeho cílené osidlování a anexi.  Vesnice vznikla roku 1971. Už 13. září 1970 rozhodla izraelská vláda, že v této oblasti urychlí přípravu na zřízení nové osady Chamra. K jejímu založení došlo na jaře 1971.  Část obyvatel se živí zemědělstvím. Na jižní a západní straně vesnici obklopují rozsáhlé plochy skleníků a budovy pro chov hospodářských zvířat. Detailní územní plán obce umožňuje výhledovou kapacitu 100 bytů, z nichž zatím postaveno 73. Obec zároveň chystá nový územní plán, který má navíc umožňovat výstavbu dalších 361 bytových jednotek (dle stavu k roku 2006 ještě nebyl schválen).  Počátkem 21. století nebyla Chamra stejně jako celá plocha Oblastní rady Bik'at ha-Jarden zahrnuta do projektu Izraelské bezpečnostní bariéry. Izrael si od konce 60. let 20. století v intencích Alonova plánu hodlal celý pás Jordánského údolí trvale ponechat. Budoucnost vesnice zavisí na parametrech případné mírové dohody mezi Izraelem a Palestinci. 9. září 2001 byl jeden obyvatel osady zastřelen při teroristickém útoku na křižovatce Adam Junction. 6. února 2002 pak přímo do vesnice pronikl palestinský útočník přestrojený za vojáka izraelské armády. Zavraždil matku, její dceru a jednoho vojáka. K útoku se přihlásilo hnutí Fatah i Hamas.

Demografie.

Obyvatelstvo Chamra je v databázi rady Ješa popisováno jako sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě kolísající populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 124 lidí. Během roku 2014 registrovaná populace stoupla o 8,8 %.

Chamra ( חַמְרָה, podle aramejského slova označujícího „"víno"“ a podle místního názvu "Tel Chamra", v oficiálním přepisu do angličtiny Hamra) je vesnice typu mošav a izraelská osada na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Bik'at ha-Jarden.

Hamra (חמרה) est un moshav fondé en mai 1971 au Sud du cours d'eau Tirtza, non loin de la route reliant Ma'aleh Adumim à Maalé-Arazim.


Lynchage de réservistes israéliens à Ramallah en 2000

Lynč.

Dne 12. října 2000 se dva izraelští nebojoví záložníci (sloužili jako řidiči), Vadim Nurzhic a Jossi Avrahami, vraceli ze služby na izraelské vojenské základně. Nedaleko Ramalláhu byli nuceni zastavit u palestinského zátarasu, kde je zadržel policista palestinské samosprávy, který je následně odvedl na ramalláhskou policejní stanici. Nedlouho poté se roznesly zvěsti, že v budově policejní stanice jsou zadržováni tajní izraelští agenti (například z elitní jednotky Sajeret Duvdevan), načež se více než tisíc palestinských Arabů shromáždilo kolem stanice a volalo po smrti Izraelců. Krátce na to vtrhli Arabové na policejní stanici a Izraelce umlátili a ubodali k smrti. V tu chvíli se v okně policejní stanice objevil palestinský Arab (později identifikován jako Aziz Salha), který davu před stanicí ukázal své zkrvavené ruce, načež dav propukl v jásot. Tělo jednoho z Izraelců pak bylo vyhozeno z okna před budovu, kde jej již mrtvého podupal a mlátil rozzuřený dav. Brzy poté táhl dav dvě zohavená těla na náměstí Al-Manara v centru města, kde dav začal oslavovat své vítězství.  Chajim Herzog ve své knize "Arabsko-izraelské války" dále uvádí: „Podle svědectví reportérů, přítomných na místě vraždy, příslušníci místní palestinské policie nejenže oba vojáky neochránili, ale pokoušeli se dokonce zabránit novinářům v natáčení incidentu.“

Reakce a vojenská odveta.

Brutalita vražd šokovala izraelskou veřejnost a zintenzivnila izraelskou nedůvěru v předsedu palestinské samosprávy Jásira Arafata, který v červenci téhož roku odmítl izraelské mírové návrhy na summitu v Camp Davidu. Tato událost pak také zejména silně poškodila víru izraelské levice v mírový proces. Amos Oz, mezinárodně uznávaný izraelský spisovatel a „autoritativní hlas izraelského mírového tábora“ prohlásil: „Bez jakýchkoliv pochyb obviňuji palestinské vedení. Jednoznačně nechtěli podepsat dohodu v Camp Davidu. Možná by Arafat raději byl Che Guevarou než Fidelem Castrem. Pokud se stane prezidentem Palestiny, bude vůdcem drsné země třetího světa a bude se muset vypořádat s kanalizací v Hebronu, drogami v Gaze a korupcí ve své vlastní vládě.“  V reakci na tuto událost zahájila izraelská armáda sérii odvetných leteckých úderů proti cílům palestinské samosprávy na Západním břehu a v Pásmu Gazy. Izraelské síly uzavřely palestinská města a izraelské vrtulníky zaútočily raketami na dvě policejní stanice v Ramalláhu (policejní stanice, kde byli izraelští vojáci zlynčováni byla zničena), na velitelství Tanzimu (ozbrojené křídlo Fatahu Jásira Arafata) v Bejt Lachiji, a na budovu Arafatova velitelství ve městě Gaza. Později téhož dne zničily izraelské vrtulníky rozhlasovou stanici v Ramalláhu "Hlas Palestiny".

Mediální zpravodajství.

Záběry z lynčování se podařilo zachytit filmovému štábu; později se ukázalo, že šlo o zaměstnance největší italské soukromé televizní stanice Mediaset. Fotografie, jež zachytila jednoho z lynčujících, jak mává zkrvavenýma rukama z okna na dav před služebnou, šokovala a pobouřila celý svět a stala se ikonickým obrazem konfliktu.  Celou událost se pokusil fotografovat britský fotograf Mark Seager, ale dav Arabů jej fyzicky napadl a zničil jeho fotoaparát. Několik dní po této události prohlásil: „Byla to [lynčování] ta nejstrašnější věc jakou jsem kdy viděl, a to jsem byl v Kongu, v Kosovu, na mnoha špatných místech (...) Vím, že oni [Palestinci] nejsou všichni takoví, a já jsem hodně shovívavý člověk, ale nikdy na to nezapomenu. Byla to vražda nejbarbarštější povahy. Když si na to vzpomenu, viděl jsem mužskou hlavu, úplně roztříštěnou. Vím, že z toho budu mít noční můry po zbytek života.“  Filmový štáb americké ABC se rovněž pokoušel událost natočit, ale dav jim v tom zabránil. Producent ABC News Nasser Atta později uvedl, že když štáb začal natáčet lynčování, tak „mladí k nám přišli a zastavili nás; někteří s noži, někteří bitím.“

Uvěznění podezřelých z lynčování.

Izrael začal individuálně pronásledovat osoby podílející se na lynčování v Ramalláhu:

Jako lynčování v Ramalláhu se označuje násilná událost z října 2000 v průběhu druhé intifády, při němž palestinský dav zlynčoval dva izraelské záložníky, Vadima Nurzhice (: Вадим Нуржиц, : ואדים נורז'יץ) a Jossiho Avrahamiho (hebrejsky: יוסי אברהמי), kteří byli nuceni zastavit u palestinského zátarasu a následně byli odvlečeni do palestinskou samosprávou ovládaného Ramalláhu na Západním břehu Jordánu. Brutalita této události zachycená na fotografii, na níž palestinský Arab, jeden z vrahů obou vojáků, hrdě mává zkrvavenýma rukama na dav v ulici, dále zesílila probíhající izraelsko-palestinský konflikt.

Le, deux réservistes israéliens furent tués à Ramallah par la foule palestinienne. Il s’agit d’un des événements qui ont provoqué l’explosion de violence qui a alimenté la seconde Intifada : avec la visite d’Ariel Sharon à l’esplanade des Mosquées sur le Mont du Temple le, la répression israélienne qui fit des dizaines de morts après les manifestations de colère palestinienne qui suivirent, l’annonce de la mort de Mohammed al-Durah le et la mort de 12 Arabes palestiniens tués par la police israélienne lors de manifestations de soutien aux Palestiniens les premiers jours d’octobre.


Vývoj.

Electra byla prvním dvoumotorovým letounem firmy Lockheed. Při jeho vývoji byly provedeny zkoušky modelů v aerodynamickém tunelu Michiganské univerzity. Podíl na nich také měl aerodynamik Clarence Leonard „Kelly“ Johnson, v té době pracující jako asistent profesora Edwarda Stalkera. Johnson později nastoupil k firmě Lockheed (nakonec působil jako první šéf ADP — "Skunk Works"). Prototyp Electry (X233Y) poprvé vzlétl 23. února 1934 poháněný dvojicí motorů Pratt & Whitney Wasp Junior SB o výkonu po 294 kW s kovovými dvoulistými stavitelnými vrtulemi.  Stroj oficiálně získal letové osvědčení 11. srpna 1934, kdy ho také jako první vůbec uvedla na linku Chicago-St. Paul společnost Northwest Airlines. První ze 148 sériových strojů L-10A byl ovšem předán 4. srpna (poslední pak až 18. července 1941). Dodávaly se vybavené pro dvoučlennou osádku a 8-10 cestujících.  Varianta L-10B měla instalovány pohonné jednotky Wright R-975E-3 Whirlwind po 323 kW a L-10Cdvojici motorů Wasp Junior SC-1 o výkonu po 330 kW.  Electra se ukázala jako velice úspěšná konstrukce, letoun se velmi dobře prodával jak na domácích trzích, tak i v cizině — kupříkladu polský LOT zakoupil deset strojů, jugoslávský Aeroput osm, rumunská společnost LARES sedm a British Airways šest. Dvě Electry také před válkou létaly v Československu, používala je jako služební letouny zlínská firma Baťa (nesly imatrikulaci OK-CTA a OK-CTB).  Několik L-10 dostaly americké vzdušné ozbrojené složky, které je používaly pod označením UC-36, JO-1 a R2O-1.  Prototyp XC-35 z května 1937 měl jako první v USA přetlakový kokpit pilotů a kabinu cestujících a jeho motory byly opatřeny kompresory. Jednalo se o první letoun konstruovaný samostatně C. L. Johnsonem.  Mimoto úspěch typu L-10 záhy vedl ke konstrukci dvou koncepčně příbuzných typů, které měly pokrýt požadavky zájemců o výkonný dopravní letoun v dalších kategoriích, vzniká tak L-12 Electra Junior pro šest cestujících, a také větší L-14 Super Electra, určená pro přepravu dvanácti až čtrnácti cestujících.  První Lockheed L-12 Electra Junior (NX 16052) byl zalétán 27. června 1936 se dvěma hvězdicovými motory Pratt & Whitney R-985-SB o výkonu po 294 kW, které roztáčely automaticky stavitelné dvoulisté vrtule Hamilton Standard. Osvědčení o letové způsobilosti úřadu CAA získal v říjnu 1936. Prvních 90 sériových strojů bylo identických s prototypem a nesly označení L-12A. Během produkce se začaly montovat výkonnější motory R-985-SB-2 po 330 kW.  Dva kusy L-12B nesly v motorových gondolách pohonné jednotky Wright R-975-E3 Whirlwind po 309 kW. Celkem bylo do roku 1942 postaveno 114 letounů L-12.  Jako první je zařadila na linku Denver-Pueblo letecká společnost Varney Air Transport. Kromě USA byly exportovány do Velké Británie, Francie, Kanady a Austrálie. Před válkou koupilo USAAF dva stroje, které používalo pod označením C-40B, které si US Navy zapůjčovalo jako XJO-3.  Další modifikací se stal typ L-212A, který byl vyzbrojen jedním pevným kulometem v přídi a jedním pohyblivým ve střelecké věži na hřbetě trupu. Letectvo Holandské východní Indie zakoupilo v období 1939–1941 16 strojů.  Prototyp letounu Lockheed L-14 Super Electra (X17382) vzlétl poprvé 29. července 1937 poháněný dvěma motory Pratt & Whitney Hornet S1E-G o výkonu po 551 kW, který byl později přestavěn na nákladní variantu C-14H-1. Po něm následovalo 19 sériových strojů L-14H. Dalších 32 sériových strojů L-14H-2 mělo instalováno pohonné jednotky Hornet S1E2-G s výkonem po 643 kW.  Exportní verze L-14WF-62 byla dodávána s motory Wright Cyclone SGR-1820-F62, L-14WG-3B pak byla exportována s dvojicí motorů Cyclone GR-1820-G3B se vzletovým výkonem 900 kW.  Požadavek na vyšší rychlost L-14 některých zákazníků vedl k výrobě dvou letounů L-14N s motory Wright Cyclone GR-1820-G105, jednoho stroje L-14N-2 s pohonnými jednotkami GR-1820-G102 a jednoho kusu verze L-14N-3 s GR-1820-G105A.  Prvním provozovatelem L-14H se od září roku 1937 stal civilní dopravce Northwest. Celková dodávka zahrnovala 11 letounů, tři z nich však během 15 měsíců služby havarovaly, což vedlo firmu k rozhodnutí o prodeji zbylých Super Electer. V USA poté L-14 létaly jen u menších provozovatelů.  Mezi další přepravce se zařadil rovněž polský LOT s 10 kusy L-14H, Trans-Canada Air Lines zakoupila 16 kusů L-14H-2, KLM Royal Dutch Airlines měla 11 L-14WF-66, British Airways 8 strojů stejného typu a rumunská společnost LARES používala 4 L-14WG-3B.  V průběhu druhé světové války došlo u dvanácti kanadských L-14H-2 k výměně motorů za výkonnější Pratt & Whitney Twin Wasp S1C3-G o výkonu 882 kW, které následně nesly typové označení L-14-08.  Celková produkce pro civilní sektor čítala 112 kusů.  Japonská firma Tačikawa Hikoki K. K. zakoupila v roce 1938 20 strojů L-14WG-3B bez motorů a vybavení. Po kompletaci přešly do užívání dopravní společnosti Dai Nippon Koku K. K., která poté zakoupila dalších 10 plně vybavených letounů přímo z USA. Dalších 64 Super Electer vyrobila Tačikawa v licenci pod označením LO, dalších 55 postavila továrna Kawasaki, která pak letoun přepracovala a dodávala jej pro armádní letectvo jako Kawasaki Ki-56.  V červnu 1938 objednalo britské letectvo prvních 250 strojů L-14 v námořní průzkumné verzi L-214, které se pak proslavily pod označením Lockheed Hudson.

Provoz.

Z dnešního pohledu byla Electra „Gulfstreamem“ své doby. Letoun vysokých výkonů, krásných nadčasových tvarů. Navíc doby, kdy vývoj v letectví šel kupředu v řádu měsíců, nikoliv desetiletí jako je tomu dnes.  V současnosti se dochovalo méně než dvacet letounů, z nichž je méně než polovina v letovém stavu. Lockheed Electra 10 A, sériové číslo 1091, se kterým létal pod registrací OK-CTB Jan Antonín Baťa, je ve vlastnictví Leteckého Muzea Točná, která momentáně financuje jeho rekonstrukci. Letoun by měl být provozován na pražském letišti Točná.

Hlavní technické údaje.

Lockheed Model 10-A Electra

Popis.

Lockheed 10 Electra byl dopravní dvoumotorový dolnoplošník samonosné celokovové konstrukce se zatahovacím záďovým podvozkem. Ocasní plochy měly zdvojené SOP.  Křídlo je celokovové samonosné konstrukce, jednonosníkové, vybavené křidélky a odštěpnými vztlakovými klapkami. Centroplán tvoří celek s trupem, vnější části jsou odnímatelné. Profil nosné plochy byl osvědčený Clark Y, s relativní tloušťkou 18 procent (u kořene), plynule se snižující ke koncům křídla na 9 %. Geometrická štíhlost křídla je 6,59.  Pohon strojů verze 10-A zajišťovaly motory Pratt & Whitney Wasp Junior SB o výkonu 400 hp (cca 298 kW). Jde o vzduchem chlazený čtyřdobý zážehový hvězdicový devítiválec vybavený kompresorem, se zdvihovým objemem 16 170 cm3. Plnicí kompresor je odstředivý, hnaný jednostupňovým převodem do rychla od klikového hřídele, s převodovým poměrem 1÷10 (tj. poměr otáček klikového hřídele a kompresoru). Předepsaným palivem je benzín s oktanovým číslem nejméně 80. Vrtule má přímý náhon (pouze menší část různých verzí motoru Wasp Junior měla reduktor vrtule), unašeč vrtule je SAE No.30.  Palivové nádrže jsou v centroplánu křídla. Celková kapacita byla 734 litrů.

Lockheed L–10 Electra byl dvoumotorový celokovový dopravní dolnoplošník s dvojitou SOP z poloviny třicátých let 20. století, současník typů Boeingu 247 a DC-2.

Le Lockheed L-10 "Electra" est un avion de transport de passagers développé dans les années 1930. Il est désigné C-36 et C-37 comme avion de transport militaire. Une version dérivée du L-10, disposant d'une cabine pressurisée, est désignée XC-35.


Historie.

Roku 250 byl v Toulouse umučen biskup Saturnin (francouzsky Sernin) a k jeho hrobu začali brzy putovat věřící. Počátkem 4. století se začal stavět kamenný a cihlový kostel, patrně s kryptou; zachovaly se základy apsidy, na tomtéž místě jako současný závěr. Mezi množstvím křesťanských hrobů v okolí kostela jsou i hroby ze 4. století. Karel Veliký daroval kostelu mnoho cenností a místo se stávalo poutním také proto, že tudy vedla cesta do španělské Compostely.  Kolem roku 1075 se začalo se stavbou současného kostela a roku 1096 papež Urban II. posvětil hlavní oltář, jehož bohatě zdobená mramorová deska se zachovala, a patrně celý chór. Kolem roku 1118 byla hotová příční loď a obvodové zdi v celém rozsahu a začala se klenout loď. Zatímco v začátku stavby se střídalo kamenné a cihlové zdivo, postupem času cihly zcela převládají. V polovině 13. století byla přestavěna krypta a v následujících stoletích ještě navýšena věž. Západní průčelí zůstalo nedokončeno.  Za francouzské revoluce byla kapitula zrušena a její budovy včetně křížové chodby byla rozbořeny, jen budova pozdějšího muzea sv. Raymonda se z nich zachovala. Spisovatel Prosper Mérimée roku 1838 prosadil, že kostel byl zařazen do seznamu národních kulturních památek, což ho patrně zachránilo. Rekonstrukce se ujal slavný architekt Eugène Viollet-le-Duc, který však brzy nato zemřel.

Vnitřní zařízení.

V apsidě se zachovalo sedm kamenných reliéfů se světci a anděly v životní velikosti, patrně dílo téhož Bernarda Gildouina, autora hlavního oltáře. Na stěnách příční lodi jsou zbytky románských fresek.  Z hlediska náboženské úcty jde o mimořádně významnou poutní baziliku. Sama je starodávným poutním místem díky ostatkům zde zavražděného sv. Saturnina, který náleží k nejctěnějším svatým Francie. Tento význam ještě posiluje fakt, že je významnou zastávkou poutníků na poutní cestě do Santiaga de Compostela.

Varhany.

V bazilice se nacházejí monumentální varhany, které v roce 1888 vybudoval Aristide Cavaillé-Coll. Spolu s Cavaillé-Collovými varhanami v kostele svatého Sulpicia v Paříži a kostele Saint-Ouen v Rouenu tvoří trojici nejcennějších varhan Francie.

Poutní místo.

Toulouse je poutním místem již od 3. století, kdy zde byl umučen Saturnin z Toulouse, jeden ze sedmi apoštolů, které sv. Fabián vyslal ke Galům obývajícím dnešní Francii. Nad cílem poutníků, hrobem sv. Saturnina, byl již ve 4. století vybudován kostel, který pak na přelomu 11. a 12. století nahradila dnešní bazilika.  Poutníky navštěvující čistě hrob sv. Saturnina dále posilují zástupy věřících, kteří podnikají pouť do Santiaga de Compostely, neboť Toulouse je významnou zastávkou na hlavní jižní větvi Svatojakubské cesty, spojující Santiago de Compostela s Arles.

Bazilika svatého Saturnina z Toulouse (francouzsky Basilique Saint-Sernin) je románská bazilika vybudovaná v letech 1080-1120 v Toulouse nad hrobem sv. Saturnina z Toulouse. Rozsáhlá, převážně cihlová pětilodní stavba s mohutnou věží nad křížením a bohatým věncem kaplí v západním závěru je 115 m dlouhá, příční loď měří 64 m, hlavní loď je 32 m široká a výška klenby je 21 m. Je to největší zachovaná románská bazilika a od roku 1998 patří ke kulturnímu dědictví UNESCO.

La basilique Saint-Sernin de Toulouse est un sanctuaire bâti pour abriter les reliques de saint Saturnin, premier évêque de Toulouse, martyrisé en 250. Saint-Sernin est une des plus grandes églises romanes conservées en Europe, avec la cathédrale de Spire, en Allemagne. Elle fut desservie, depuis le au plus tard et jusqu'à la Révolution française, par une communauté canoniale.


Biografie.

Vidal de la Blache byl jako mladý poslán do internátní školy Institution Favard při Lycée Charlemagne v Paříži. Po absolvování této instituce studoval na École normale supérieure. Po absolvování získal učitelské oprávnění a odjel z Francie do Athén, kde studoval tři roky starořeckou archeologii na 'École française d'Athènes.  Po návratu do Francie se v roce 1870 oženil s Laurou Marie Elizabeth a vyučoval na Lycee d'Angers a na École Préparatoire de l'Enseignment Supérieur des Lettres et des Sciences. Doktorát získal v roce 1872 a poté začal pracovat na Nancy-Université. V roce 1877 se jako profesor geografie vrátil na École Normale Supérieure, kde přednášel 21 let. Poté odešel na Université de Paris, kde přednášel až do svého odchodu do penze v roce 1909, kdy mu bylo 64 let.  Vidal de la Blache založil École française de géographie („Francouzská škola geografie“) a, společně s Lucienem Gallois, "Annales de Géographie" (1893), jehož byl až do své smrti editorem. "Annales de Géographie" se stal vlivným akademickým periodikem, jež podporovalo pojetí humánní geografie, jakožto studia člověka a jeho vztahu k prostředí.

Dílo.

Vidal de la Blache napsal velké množství publikací: celkem 17 knih, 107 odborných článků a 240 zpráv a hodnocení. Pouze část jeho děl však byla přeložena do angličtiny. Jeho nejvýznamnější díla zahrnovala základní učebnice "Collection de Cartes Murales Accompagnées de Notices" společně s "Histoire et Géographie: Atlas General" a "La France de l'Est". Dva z jeho nejznámějších spisů jsou "Tableau de la Géographie de la France (1903)" a "Principles of Human Geography (1918)".

Paul Vidal de la Blache (22. ledna 1845, Pézenas, Hérault – 5. dubna 1918, Tamaris-sur-Mer, Provence-Alpes-Côte d'Azur) byl francouzský geograf. Je považován za zakladatele moderní francouzské geografie a rovněž za zakladatele francouzské geopolitické školy. Je autorem myšlenky, jejímž předpokladem je, že životní styl nějakého konkrétního regionu odráží ekonomické, sociálné, ideologické a psychologické identity vtisknuté krajině. Je rovněž představitelem geografického determinismu a měl vliv na meziválečnou československou geografickou školu.

Paul Marie Joseph Vidal de La Blache, né le à Pézenas (Hérault) et décédé le à Tamaris-sur-Mer (Var), est un géographe français de renom. Il est, avec son disciple Lucien Gallois, à l'initiative des "Annales de géographie", socle du renouvellement de la géographie française à la fin du.


Biografie.

Dagobert Peche se narodil v rodině notáře. Jeho starší bratr Ernest studoval malbu, pročež Dagobert musel zvolit jiný směr a otec ho přiměl studovat architekturu. Peche nastoupil 1906 na Technische Universität ve Vídni. Patřil mezi velmi dobré studenty. Touha po umělečtějším vyjádření ho přiměla přihlásit se na Akademii výtvarných umění ve Vídni (1908), zde studoval u architekta Friedricha Ohmanna. Získal řadu studentských ocenění, díky nimž mohl cestovat do Anglie a Francie.  Na oslavě 70. narozenin Otto Wagnera se seznámil s Josefem Hoffmannem, přes noc pro něj navrhl dekorativní šperkovnici a od té doby spolupracoval s Wiener Werkstätte. Roku 1915 byl oficiálně přijat do Wiener Werkstätte a stal se jejich uměleckým ředitelem.  Roku 1916 narukoval a nastupoval v kasárnách v Brně. Těžce onemocněl, díky intenzivním intervencím Josefa Hoffmanna byl vojenské služby zproštěn. Hoffmann ho okamžitě odeslal do Curychu, kde se Peche stal vedoucím nově založené pobočky Wiener Werkstätte. Zde byl až do roku 1919. Soustředil se především na navrhování textilních desénů, střihů a pořádání módních přehlídek. Do dámské módy vnesl nebývalou eleganci, rokokovou hravost a pestrost a na rozdíl od reformních oděvů z počátku 20. století rozvíjel práci s ladnou ženskou siluetou. Vedle rokoka obdivoval zejména biedermeierské tvary, formy a zejména ornamenty.  Po návratu do Vídně se účastnil řady výstav. Poválečný obrat ke střídmosti stál v protikladu k jeho opulentním návrhům z nejdražších materiálů, proto si vysloužil silnou kritiku tisku. Přesto měl i v této době řadu klientů i na zařizování interiérů bytů a domů. Podlomené zdraví mu však nedovolilo se práci věnovat tak intenzivně. Roku 1923 už nebyl schopen pracovat jinak než s tužkou. Po dlouhé nemoci zemřel 16. dubna 1923.  Josef Hoffmann ho nazval „géniem ornamentu“.

Dagobert Peche (3. dubna 1887 St. Michael v Lungau – 16. dubna 1923 Mödling) byl rakouský designér. Navrhoval šperky, vzory látek, tapet, linoleí, sklo, keramiku, nábytek. Byl důležitou osobností secesního hnutí ve Vídni a svou tvorbou významně přispěl ke směřování evropského Art deca. Člen Wiener Werkstätte. Jeho dílo se vyznačuje bohatou ornamentálností, protiklady lehkosti a tíhy, obrovskou fantazií.

Dagobert Peche (3 avril 1887, Sankt Michael / Lungau, "Land Salzburg" - 16 avril 1923, Modling) était un artiste et designer métallurgiste autrichien.


Provozní prostředí a konfigurace.

CI je aplikace napsaná v jazyce PHP. Zdrojový kód vychází z PHP verze 4.1. Bude však fungovat i na verzi 5, ačkoliv nevyužívá žádné její nové vlastnosti. Vývojářům tedy nic nebrání psát vlastní kód (jako nadstavbu frameworku), který těží z vlastností PHP5. Prozatím se autoři zdráhají vypustit verzi frameworku založenou na PHP5, hlavním argumentem je malá rozšířenost podpory této verze na komerčních hostingových službách.  K provozování aplikace je potřeba běžný webový server, schopný zpracovávat PHP skripty, jako je Apache nebo LiteSpeed. Samotný Framework je vyvíjen jako odlehčený, to znamená, že jádro systému závisí jen na několika malých knihovnách. Další potřebné knihovny jsou nahrávány až v případě potřeby a za běhu. Takový způsob dynamického nahrávání zdrojů velmi přispívá k rychlosti frameworku.  Zprovoznění samotného frameworku je jednoduché. Stačí nakopírovat zdrojové kódy do libovolného adresáře, odkud čte webový server. Ten následně obsahuje soubor codice_1 a adresář codice_2 (a dále by měl obsahovat také licenční ujednání codice_3).  Soubor codice_1 obsahuje dvě důležité proměnné: cestu k adresáři codice_2, kde jsou umístěny zdrojové kódy frameworku a cestu k adresáři codice_6, kam budou uloženy zdrojové kódy aplikace. Lze tedy adresář codice_2 umístit mimo adresář projektu a sdílet jej mezi více projekty. Taková praktika setří místo a usnadňuje také upgrade na vyšší verzi frameworku. Adresář codice_6 (který je členěn na další adresáře) je pak vhodné umístit do kořenového adresáře projektu. Soubor codice_1 dále slouží jako jediný bod vstupu (single point of entry).  Veškerá další konfigurace probíhá editací různých souborů v adresáři application/config. Jedná se především o tato nastavení:

Knihovny.

Ve verzi 2.1.0 obsahuje framework spousty knihoven ve formě samostatných tříd, které nabízenou funkcionalitou pokrývají standardní a často řešené úlohy. Mezi nejpoužívanější patří:  Jednodušší problémové oblasti jsou pak řešeny za pomoci knihoven pomocných funkcí, například:

Dokumentace a komunita.

Vzhledem k vyčerpávající a přehledné dokumentaci bývá Codeigniter často uváděn jako framework s příkrou křivkou učení. Dokumentace se týká vždy poslední stabilní verze a je rozdělena do několika částí, které pokrývají hlavní témata. Čtenář je tak nejdříve seznámen se základními informacemi jako jsou požadavky a licenční ujednání. Dále je vysvětlena samotná instalace nebo upgrade z předchozích verzí frameworku. Následuje kapitola, která představuje framework z hlediska jeho funkcí, architektury a vývojového diagramu požadavku (demonstrace MVC). Další kapitola pokrývá obecná témata. Ta vysvětlují hlavní zásady a styl práce s frameworkem a také uvádějí krátké ukázky zdrojových kódů pro typické konstrukce. Zbývající dvě kapitoly tvoří referenční příručku s komentářem a ukázkami zdrojových kódů pro knihovny a pomocné funkce.  Diskusní fórum má přes 100 000 registrovaných členů a témat, a takřka 600 tisíc příspěvků. Tím tvoří rozsáhlou znalostní bázi, která má své místo vedle klasické dokumentace. Aktivních členů fóra je 3-5 tisíc. Komunita je mezinárodní a velmi živá, komunikačním jazykem je angličtina. Odpověď na dotaz do sekce fóra zabývající se vývojem aplikací obvykle netrvá déle než jednu hodinu.  Jiným komunitním projektem je systém wiki, určený pro příspěvky ze strany uživatelů frameworku. Ti obvykle přispívají formou popisu řešení určité úlohy nebo problému. Kromě toho slouží wiki jako dokumentace pro uživatelské nadstavby frameworku jako jsou jednotlivé knihovny nebo celé aplikační moduly.

CodeIgniter (zkratka CI) je open source framework, založený na architektonickém principu MVC a určený pro vývoj dynamických webových aplikací v PHP. Byl vyvíjen americkou společností EllisLab společně s rozsáhlou internetovou komunitou. První veřejná verze frameworku byla uvolněna v únoru roku 2006. V září 2014 společnost EllisLab oznámila, že vývoj CI bude pokračovat pod patronátem British Columbia Institute of Technology. V březnu 2015 byla zveřejněna nová verze CodeIgniter 3.0.0.

CodeIgniter est un framework libre écrit en PHP. Il suit le motif de conception MVC et s'inspire du fonctionnement de Ruby on Rails. Les versions inférieures à la 2.0.0 sont compatibles avec PHP 4 et 5, tandis que celles supérieures à la 2.0.0 ne sont compatibles qu'avec PHP 5.1.6 ou plus. La version 3.0 requiert PHP 5.2.4 et la version 3.1 requiert PHP 5.3.7.


Funkce programu.

Program byl navržen jako doplněk "Windows Přidat nebo odebrat programy", který v PC zanechává zbytečné složky a záznamy v registrech.  Po zapnutí aplikace, začne program hledat všechny programy, které jsou nainstalované v PC. Pokud program nenajde aplikaci, kterou si přejeme odstranit, pomůže nám k tomu funkce "Vyhledávací režim". Pomocí této funkce najdeme program manuálně a máme stejné možnosti jako v programu. Při odstraňování aplikací máme na výběr ze čtyř možností od jednoduchého odstranění na úrovni "Windows Přidat nebo odebrat programy" až po nejdůkladnější prohledání registrů i celého HDD a odstraní aplikaci tak důkladně "jako" by v PC nikdy nebyla. Po vybrání ze čtyř možností uvidíme standardní postup odinstalování, na který jsme zvyklý. Po úspěšném odinstalování program provede sken PC souborů, které ještě zůstaly v PC. Program nám doporučí, které soubory můžeme bezpečně odebrat. Pokud se obáváme, že může dojít k poškození systému tak Revo Uninstaller umí vytvářet bod obnovení systému tzn. uvede náš systém do stavu před odinstalováním programu.  Revo Uninstaller umí mnohem více než odinstalování programů. U každého programu si můžeme zobrazit kontextové menu, kde nalezneme možnosti: Odinstalování, Vyhledat na Googlu, O programu, Otevřít nápovědu, Otevřít aktualizaci, Umístění programu, Otevřít klíč Regeditu. V menu pod ikonou Nástroje najdeme mnoho zajímavých funkcí. Správce Autospouštění - Vidíme seznam programů, které se spouští při startu PC. Můžeme proces vypnout/zapnout ale také aplikaci najít na internetu a nebo rovnou spustit Nástroje Windows - vidíme nástroje pro správu a diagnostiku Windowsu Čistič zbytkových souborů - smaže soubory, které v systému jsou už zbytečné. Většinou se jedná o dočasné soubory, které po sobě nechali různé aplikace. Čistič prohlížečů - Pročistí náš Webový prohlížeč a konkrétně smaže: Historii internetových stránek, historii napsaných adres, dočasné soubory internetu, HTTP cookie, Index.dat Čistič Microsoft Office- Smaže dočasné soubory vytvoření Microsoft Office. Čistič windowsů- čistí historii dočasných dokumentů, historii spouštěné nabídky start, hledání souborů, historii tiskárny počítače a osob, historie dočasných souborů "MS Paint", historii dočasných souborů "MS Worpad", historii naposledy otevřených klíčů Regeditu, historii běžného dialogu Otevřít/Uložit, historii běžného dialogu naposledy navštívených složek, uživatelské záznamy nabídky Start Odstraňovač důkazů- Když vysypeme koš ve Windowsu, tak soubory se fyzicky nesmažou, jen se označí za smazané a v systému se nezobrazí tzn. je možné je kdykoliv znovu číst, za podmínky, že nejsou přepsány novými soubory. Díky "Odstraňovači důkazů" budou soubory nenávratně smazány.

Revo Uninstaller Pro.

14. prosince 2009 vydala společnost VS Revo Group první verzi placené varianty aplikace, "Revo Uninstaller Pro". Oproti freeware verzi má verze Pro pokročilejší algoritmus pro vyhledávání zbytkových souborů po odinstalaci a další funkce, které verze zdarma postrádá.  Položka Násilná odinstalace umožňuje vyhledat a vymazat zbytkové soubory a položky registru již odinstalované aplikace. Další funkcí verze Pro je monitorování probíhající instalace, což umožňuje později aplikaci vymazat kompletně beze zbytků. Kliknutím na ikonu Instalovat programy se otevře dialogové okno průzkumníka, ve kterém uživatel vybere instalační soubor. Program Revo Uninstaller začne monitorovat změny v souborech a registru. Po dokončení instalace uživatel manuálně klikne na tlačítko pro zastavení monitorování v horní části obrazovky. Po zadání názvu záznamu se záznam uloží. Záznamy instalací lze nalézt na kartě Sledované programy. Mezi další funkce placené verze patří například úplná záloha registrů před odinstalací, možnost úpravy uživatelského rozhraní a odinstalace programů z příkazové řádky.  K dispozici je také 30 denní plně funkční zkušební verze programu Revo Uninstaller Pro. Nejnovější placená verze programu byla vydána 30. října 2018.

Revo Uninstaller vyvinula společnost VS Revo Group. Revo Uninstaller je freeware aplikace, navržena pro úplné odstranění aplikace z PC. Poslední verze programu byla vydána 26. března 2018.

Revo Uninstaller est un logiciel gratuit de désinstallation et d'optimisation, développé pour le système d'exploitation Windows par l'éditeur de logiciels VS Revo Group Ltd.