Život.

Pocházel z chudých poměrů, zbohatl jako obchodník s uhlím a v roce 1867 byl zvolen poslancem Dolní sněmovny za Liberální stranu. Když si přečetl pojednání rejdaře Jamese Halla uvádějící statistický přehled britských obchodních lodí potopených jen proto, že je majitelé v honbě za ziskem nechávají přetěžovat, rozhodl se zjednat nápravu. V roce 1872 vydal knihu "Our Seamen", v níž označil zastaralé a nestabilní lodě za „plovoucí rakve“ a navrhl, aby byli lodi povinně vybaveny značkou stanovující čáru ponoru. Proti Plimsollovi se však postavila vlivná lobby majitelů lodí a dosáhla toho, že premiér Benjamin Disraeli návrh zamítl. Následovala řada emotivních sporů, kvůli kterým byl Plimsoll několikrát kárán za urážku Sněmovny a jednou při rozpravě dokonce zkolaboval, v roce 1875 se mu podařilo konečně prosadit přijetí zákona zvaného "Merchant Shipping Act". Ten zavedl takzvaný „Plimsollův disk“, v roce 1930 přijatý jako mezinárodní norma: značku na boku lodi v podobě kruhu přeťatého vodorovnou čárou, stanovující maximální možnou zátěž za normálních podmínek, doplněnou o několik menších čar nad sebou odstupňovaných podle nebezpečnosti plavby (ve sladkých vodách může být loď naložena více, zatímco na severní Atlantik v zimě smějí lodi vyplouvat pouze s minimálním nákladem).

Ocenění.

Plimsoll ukončil poslanecký mandát v roce 1880. Byl jmenován čestným předsedou odborového svazu námořníků a hasičů, založeného roku 1887. Vydal knihu "Cattleships", v níž se přimlouval ze zlepšení podmínek pro dobytek přepravovaný na lodích. Na londýnském nábřeží Victoria Embankment byl odhalen jeho pomník, spisovatelka Nicolette Jonesová vydala jeho životopis nazvaný "The Plimsoll Sensation".

Samuel Plimsoll (10. února 1824 Bristol – 3. června 1898 Folkestone) byl britský politik, pro své zásluhy o zvýšení bezpečnosti lodní dopravy získal přezdívku "Přítel námořníků" ("Sailor's friend").

Samuel Plimsoll (né le à Bristol - mort le à Folkestone) est un homme politique britannique qui contribua à la sécurité et au bien-être des marins en donnant naissance à la ligne de Plimsoll, symbole international de limite de charge des navires.


Děj.

Mimoni jsou človíčci zabarveni do žluté barvy, známé z filmu "Já padouch", ale jak potkali Grua, to je znal od narození? Ne, toho potkali později. Mimoni jsou na Zemi mnohem déle než lidstvo a jejich hlavní mise je sloužit tomu největšímu padouchovi na světě. Najít si pána byla hračka, ale udržet si ho, to byl pro ně oříšek. Sloužili například tyrannosaurovi, knížeti Drákulovi nebo například Napoleonu Bonaparte. Bohužel již dlouho nikomu nesloužili, a tak spadli do hluboké deprese. Zároveň se nacházeli v zemi věčného sněhu a ledu. Pro spásu Mimoňů se tři hrdinové Kevin, Stuart a Bob vydávají na cestu nalézt jednoho velkého padoucha. Mají štěstí, dostávají se na floridský festival a mimoní trojka potkává Scarlet Odkráglovou. Scarlet tedy zkouší jejich schopnosti, a tak ji napadne ukrást britské korunovační klenoty.  Na konci potkali Grua, ale jako malého kluka. Na to navazuje Já Padouch, Já padouch 2 a Já padouch 3

Postavy.

Kevin.

Kevin je šéf mimoního kmene a vybral si dva mimoně, kteří mu pomohou najít padoucha, kterému by sloužili. Nechybí mu hrdost. Ve filmu se stane obřím mimoněm.

Stuart.

Stuart je první, koho si Kevin vybral na cestu. Velice rád hraje na kytaru. Je zvláštní tím, že jako jediný z mimoní trojky má jenom jedno oko, které se nachází uprostřed. Je často hladový.

Bob.

Nejmenší a nejroztomilejší mimoník, který se lehce ztratí. Vždy má při sobě svého plyšového medvídka Tima. Dá se říct, že se jedná o mimoní dítě. Ve filmu se stane králem Anglie.

Scarlet Odkráglová.

Mimoní trojka zjistila informace o Scarlet Odkráglové, a tak pro ni pracovali. Jejich mise byla ukrást britské korunovační klenoty. Stala se z ní nejlepší padouška. V originálním znění ji nadabovala Sandra Bullock.

Obsazení.

Seznam původních dabérů animovaných postaviček.

Mimoni je americký 3D počítačově animovaný film z roku 2015, prequel k filmům "Já, padouch" (2010) a "Já, padouch 2" (2013). Film vyprodukovala společnost Illumination Entertainment pro Universal Studios.

Les Minions ("") est un film d'animation américain réalisé par Kyle Balda et Pierre Coffin, sorti en 2015. Il s'agit d'un film dérivé et d'une préquelle de la saga "Moi, moche et méchant".


Rodina.

Anaxandridas byl podle historika Herodota synem a nástupcem León. Jeho manželství uzavřené s dcerou vlastního bratra bylo dlouho bezdětné a jelikož tím hrozilo vymření královského rodu Agiovcov, Eforie mu navrhli, aby se s ní rozvedl. On to odmítl, a proto mu i když to bylo proti spartský mravům dovolili uzavřít druhé manželství. Druhá manželka (Prinetades) mu porodila syna Kleomena. Zanedlouho však otěhotněla i první manželka a porodila syna Dóriea a později syny Kleombrota a Leonida.

Válka s Tegeou.

Válku s Tegeou neúspěšně vedli už jeho otec León a dědeček Eurykratides. Anaxandridovi se po dlouhých bojích přibližně v roce 554 před Kr. Tegeu podařilo dobýt. Tegea si z rozhodnutí Sparty zachovala jistou nezávislost ve vnitrostátních záležitostech, ale stali se její závislými spojenci. Pro Spartu to byl přelomový čas a stává se tím nejmocnějším státem na Peloponésu.

Založení Peloponéského spolku.

Kolem roku 550 před Kr. Pod vedením Sparty se peloponéské státy s výjimkou Argu a Achaja sdružili do ústředny řízeného vojenského svazu tzv. Peloponéského spolku. Tento vojenský spolek sehrál důležitou roli při dosažení hegemonie Sparty v Řeckem světě.

Vítězství nad Argom.

Pozici hegemona si na Peloponésu Sparta upevnila vítězstvím, které dosáhly Sparťané pod vedením Anaxandrida a jeho spolukráľa Ariston v roce 546 před Kr. Nebylo to však konečné vítězství. Argos se stal pro Spartu iv blízké budoucnosti po Aténách jejich největším protivníkem.

Nástupnictví.

Po smrti Anaxadrida, který vládl dlouhých čtyřicet let se z rozhodnutí Eforie a Gerúsia stal následníkem kolem roku 520 před Kr. Syn jeho druhé manželky Kleomenes. O nástupnictví Kleomena rozhodli na základě Lykurgových zákonů, podle kterých se dědicem stává nejstarší syn krále.

Poznámka.

V seznamech králů se Anaxandridas uvádí jako druhý, protože v seznamu králů z rodu Eurypontovcov je uveden u některých antických historiků také Anaxandridas, který vládl přibližně sto let před ním. V seznamu králů Eurypontovcov z těchto let vládne zmatek a někteří historici zpochybňují existenci Anaxandrida I., ale jelikož je v seznamech uváděn jeho existence není nemožná.

Anaxandridas II. nebo Anaxandridás II. () byl král Sparty z královského rodu Agiovců přibližně od roku 560 před Kr. Do roku 520 před Kr. Jeho spolukrály z královského rodu Eurypontovců byly Agasikles (Vládl cca 575–550 před Kr.) a Aristón (vládl cca 550–515 před Kr.).

Anaxandridas II (en grec ancien Αναξανδριδης) est un roi de Sparte v. 560–525 av. J.-C. de la dynastie des Agiades. Son père est le roi Léon.


Služby.

Společnost Kaspersky Lab nabízí produkty jako je antivirus, anti-malware a firewall. Produkty jsou určeny pro velké společnosti, malé firmy i pro domácnosti. Produkty pro firmy navíc zahrnují ochranu pracovních stanic, souborových serverů, poštovních serverů, platebních brán, bankovních serverů i mobilních zařízení.Tyto služby jsou obsaženy ve speciálních balících.  Kromě klasických bezpečnostních produktů také provozuje bulletin Securelist (v angličtině), který popisuje aktuální hrozby na Internetu a jak se proti nim lze bránit.

Produkty.

Kaspersky Anti-Virus je antivirový program, který poskytuje ochranu proti virům, spywaru, trojským koním, malwaru a ransomwaru. Prudukt také obsahuje funkci herní režim.  Kaspersky Internet Security je sada nástrojů, která navíc obsahuje rodičovskou kontrolu, anti-phishingovou ochranu, firewall, ochranu při připojení k veřejné wi-fi ochranu před vzdáleným přístupem k webkameře, klávesnici nebo i před pořizováním snímků monitoru.  Kaspersky Password Manager je nástroj pro ukládání a správu hesel z různých webových stránek.  Kaspersky Total Security je sada nástrojů která obsahuji mimo služeb Kaspersky Anti-Virus a Kaspersky Internet Security také Password Manager (správce hesel), File Shredder (skartovač souborů) i ochranu před kryptoviry. Součástí je také technická podpora. Kaspersky Endpoint Security for Business je sada aplikací určena pro střední a velké firmy a pro korporátní prostředí.

Kontroverze.

Společnost Kaspersky Lab bývá v některých zemích podezírána ze spolupráce s ruskými tajnými službami. Zakladatel společnosti Jevgenij Kasperskij, absolvent školy sovětské rozvědky KGB, byl v lednu 2016 zařazen na sankční seznam USA.  V červenci 2017 byly produkty společnosti vyškrtnuty ze dvou seznamů prodejců, které mohou využívat vládní agentury USA k nákupu technologických zařízení. Před užíváním softwaru Kaspersky Lab varovalo i britské Národní středisko kybernetické bezpečnosti (NCSC) nebo izraelská tajná služba.

Kaspersky Lab je mezinárodní společnost, která se zabývá vývojem ochranného softwaru proti počítačovým virům, spamu, útoky hackerů a jinými kybernetickými hrozbami. Společnost provozuje svou činnost ve více než 200 zemích. Sídlo společnosti se nachází v Moskvě. Založena byla v roce 1997, jejím zakladatelem a momentálním CEO je Jevgenij Valentinovič Kasperskij. Společnost patří mezi TOP tested a TOP awarded společnosti na světě.

Kaspersky, en russe "Лаборатория Касперского", Laboratoriya Kasperskogo est une société privée multinationale spécialisée dans la sécurité des systèmes d'information proposant des antivirus, anti-spyware, anti-spam ainsi que d'autres outils de sécurité. Elle a été fondée en 1997 par Eugène Kaspersky et Natalya Kasperskaya. Eugène Kaspersky est l’actuel PDG du groupe dont le siège est situé à Moscou, Russie.


Historie.

Prapředci dnešních brabantíků existovali již ve středověku, ale našli bychom mezi nimi jen malou podobnost. Jednalo se o podobně velké psy (asi 25 cm), kteří byli využíváni jako lovci krys, potkanů a jiných hlodavců. Ale aby vznikl dnešní brabantík, byli k těmto psům přikříženi ještě barbeti, španělé menšího vzrůstu, jorkšírští teriéři a black and tan teriéři. Avšak nejvíce rysů zdědili brabantíci po mopsech. Obecně se tvrdí, že toto šlechtění a křížení probíhalo okolo roku 1880, ale tyto informace jsou nejisté. Jméno "brabantík" má původ ve staré provincii Brabant.  Roku 1883 byli grifonci zapsáni do plemené knihy sv. Huberta ("Livre des origines Saint Hubert"; LOSH). První standard pro všechny grifonky byl vypracován roku 1905 a každý z nich je uznaný jako belgické národní plemeno. V dnešní době jsou brabantíci méně rozšíření, než dvě zbylá plemena grifonků, i tak se ale jedná o oblíbené a rozšířené plemeno.

Vzhled.

Brabantík je lehký, ale mohutně stavěný a mírně těžkopádný pes malé velikosti. Má kvadratickou tělesnou stavbu a jeho výška v kohoutku se pohybuje mezi 18 až 20 cm, váha je 3,5 až 6 kg. Jeho tělo pokrývá krátká, asi 2 cm dlouhá, na dotek hrubá srst bez podsady. Ta mívá většinou černou, černou s pálením nebo červenou barvou a podmínka je černá maska na obličeji, která se ve stáří může zbarvit až do šedé.  Hlava je v porovnání s tělem přiměřená a říká se, že obličej brabantíků má téměř lidský výraz. Čelo je široké a okrouhlé, se zřetelným stopem. Nos nasazený v úrovni očí s černou nosní houbou. Čenich je velmi krátký, nesmí přesahovat 1,5 cm a nejsou na něm žádné vousy, jako u ostatních grifonků. Oči má dobře posazené, velké a kulaté, nikdy však vypouklé, pokud možno co nejtmavěji hnědého zbarvení. Bělmo není vidět. Uši malé, vysoko postavené, umístěné daleko od sebe. Krk je středně dlouhý, široký. Záda jsou rovná a přiměřeně dlouhá s širokým trupem. Pro brabantíky je charakteristický i hluboký hrudník. Břicho je mírně podklesnuté. Ocas je nasazený vysoko, nesený vzhůru, středně dlouhý.

Podobná plemena.

Grifonci: Pojem „grifonci“ označuje krom brabantíka další dvě plemena: belgického a bruselského grifonka. Všechna tři plemena grifonků jsou si vzájemně podobná, odlišují se převážně typem a barvou srsti. Ode všech se ale brabantík odlišuje tím, že na obličeji nemá vousy a je krátkosrstý.  Opičí pinč: Opičí pinč se od brabantíka odlišuje tím, že má na obličeji vousy a také je těžší a trochu větší. I jeho srst je delší, než brabantíkova.

Povaha.

Povahově jsou brabantíci přátelští, milí, hraví a aktivní psi. Je to inteligentní a učenlivé psí plemeno a přestože jej jen málokdo cvičí, je možné jej naučit široké škále povelů. Přesto nejsou příliš mrštní a rychlí, jejich předností je spíše rozvážnost. Je vyrovnaný a klidný, nikdy ne nervózní, bojácný nebo agresivní. Na svém majiteli jsou závislí a samota je jim nepříjemná, proto se hodí pro lidi, kteří s nimi budou trávit hodně času. K cizím se chová přátelsky, není to tedy dobrý hlídač. Jen málo štěká. Jiné psy toleruje, ale vůči velkým nebo obřím plemenům může projevovat bázlivost. Hodí se k dětem, ale protože je to křehký pes, je nutné děti naučit zacházení s ním.

Péče.

Brabantíci se hodí do městského prostředí pro lidi, kteří na ně budou mít dostatek času. Hodí se i ke starším lidem. Umístění venku je nepřijatelné; toto psí plemeno špatně snáší samotu a nemá podsadu, takže srst účinně nechrání pro chladu a vodě.  Nevyžadují příliš mnoho pohybu a nehodí se pro většinu psích sportů, jako je agility, kvůli jejich těžkopádnosti a rozvážnosti. Co se pohybu týče, pak si jednotlivec přivykne na styl svého pána, ale kvůli přehřátí se nehodí pro dlouhé túry. Jejich srst je nenáročná, stačí ji občas pročesat hřebenem. Brabantíci mají sklony k tloustnutí, proto je nutné jejich dávku odměřovat podle norem, které jsou uvedené na etiketě krmiva. Obezita může mít za následky cukrovku nebo bolesti zad a kloubů.

Zdraví.

Brabantík má sklony k mnoha nemocem a chorobám, například:

Brabantík () je belgické psí plemeno. Jedná se o plemeno malého vzrůstu, většinou chované jako společenské. Brabantíci jsou oblíbení psi, jejichž chov je rozšířen i v Česku.

Le petit brabançon est un race de chiens originaire de Belgique. La race est issue de croisements effectuée au, entre le smousje, un petit chien à poil court bruxellois chassant les rats dans les écuries, et l'épagneul King Charles et le carlin. Il fait partie des comme le griffon belge et le griffon bruxellois.


Život.

Narodil se v Brooklynu a vyrůstal ve čtvrti Fort Greene. Postupně začal pod různými názvy vystupovat se svými bratranci, Garym Gricem (později GZA) a Robertem Diggsem (RZA). Později se k nim přidali další rappeři a název se ustálil na Wu-Tang Clan. Své první album kapela vydala v roce 1993 a následovala řada dalších. Své první sólové album vydal o dva roky později. V roce 1999 vydal druhou sólovou nahrávku a ke konci života pracoval na třetí. Třetí deska pak vyšla pod názvem "A Son Unique" posmrtně (pouze omezeně).  Jones měl během svého života mnohokrát problémy se zákonem. V roce 1993 byl usvědčen z útoku při pokusu o loupež. V roce 1997 byl zatčen kvůli neplacení alimentů. V červenci 1998 byl zatčen za krádež páru bot. V únoru 1999 byl zastaven policisty při silniční kontrole. Následně byl obviněn, že má na sobě neprůstřelnou vestu, což bylo pro zločince zakázáno. O několik týdnů později byl zatčen za držení drog a několik dopravních přestupků. V říjnu 2000 utekl ze soudem nařízeného léčení drogové závislosti a strávil měsíc na útěku.  V roce 1994 byl postřelen do břicha jiným rapperem. Znovu byl postřelen roku 1999 do zad a ramene při vloupání zlodějů do jeho domu.  Dne 13. listopadu 2004 pracoval v nahrávacím studiu, jehož vlastníkem byl RZA. Zde zkolaboval a zemřel. Oficiální příčinou smrti bylo předávkování drogami. Při pitvě byl nalezen kokain zkombinovaný s léky na předpis proti bolesti (Tramadol). Zemřel dva dny před svými 36. narozeninami. Měl celkem třináct dětí. Jedno z nich, syn Young Dirty Bastard, se rovněž věnuje rapu.

Ol' Dirty Bastard, vlastním jménem Russell Tyrone Jones, (15. listopadu 1968 – 13. listopadu 2004) byl americký rapper, člen skupiny Wu-Tang Clan.

Ol' Dirty Bastard (surnommé ODB), de son vrai nom Russell Tyrone Jones ( à Brooklyn – à New York), est un rappeur américain. Il est l'un des membres fondateurs du groupe Wu-Tang Clan, originaire de Staten Island, qui se popularisera grâce à son premier album "".


Historie.

Románský hrad.

Nejstarší rezidence polských panovníků vznikla v 11. století. Kamenná stavba stála v nejvyšší, severní části kopce. Na přelomu 11. a 12. století bylo toto stavení na východě přestavěno. Kamenná románská rezidence se skládala z útočištné věže a obytného domu (paláce). Na přelomu 13. a 14. století byl kopec rozdělen na horní a dolní hrad.

Gotická přestavba.

Na začátku 14. století nechal Vladislav I. Lokýtek přestavět románskou rezidenci v gotickém stylu. Vznikla tak obytná věž nesoucí královo jméno. Za krále Kazimíra III. Velikého, v polovině 14. století, bylo sídlo přestavěno v reprezentativní gotický zámek. Vzniklo zde více staveb, které obklopily nepravidelný vnitřní dvůr. Z gotické stavby se dodnes dochovala věž Kuří noha (Kurza Stopka). Další gotické úpravy se uskutečnily na konci 14. století za krále Vladislava II. Jagella, kdy bylo zejména posíleno opevnění, které dostalo novou hradbu s řadou bašt. Vznikla také nová obytná věž zvaná Dánská věž. Později vznikly dvě nové velké bašty, Sandoměřská a Senátorská. Z této přestavby se dochoval gotiký pavilon hradu s velkou terasou, postavený na konci 14. století pro Hedviku z Anjou. Roku 1499 hrad vyhořel.

Renesanční přestavba.

V letech 1504 až 1536 vznikl na místě starších staveb impozantní renesanční zámek, který je zachován dodnes. Zámek je čtyřkřídlý a uzavírá vnitřní dvůr. Jeho nádvoří je zdobeno renesančními arkádami, zdi byly zdobeny freskami, jejichž zbytyk jsou na některých místech dodnes zachovány. Na jižní straně dvora je zeď zdobená arkádami. Rozmístění pokojů v zámku bylo též typicky renesanční, přízemí bylo rezervováno pro služebnictvo a administrativní funkce, zatímco královské pokoje a pokoje členů dvora byly umístěny v druhém patře. V interiérech královských apartmánů se dodnes dochovaly renesanční portály a kazetové stropy.

Barokní přestavba a postupné chátrání hradu.

Roku 1595 vyhořela severní část zámku a byla následně za krále Zikmunda III. Vasy přestavěna v raně barokním stylu. Po přenesení královského dvora do Varšavy roku 1609 začal zámek pustnout. Během Švédské války byl Wawel vyrabován a roku 1702 švédští vojáci založili požár, kterému padla za oběť velká část renesančních sálů. Roku 1794 byl zámek obsazen okupačními vojsky. Pruští vojáci vyrabovali nejprve královský poklad, později rakouští vojáci přeměnili celý kopec na kasárna. Postupně bylo vícero budov přestavěno anebo strženo (jako kostely sv. Jiří a sv. Michaela - dnes jsou zde odhaleny základy obou kostelů). Rakušané přestavěli opevnění na moderní citadelu krakovské pevnosti.

Rekonstrukce a současný stav.

Roku 1905 dal císař František Josef I. svolení k vyklizení Wawelu armádou. Poté začaly rekonstrukční práce na hradě, přerušené jen během 2. světové války, kdy se Wawel stal centrem správy Generálního gouvernementu a rezidencí nacionálního socialisty Hanse Franka.

Popis.

Současný zámek je dvoupatrová stavba ve stylu renesance a baroka s klasicistními prvky. Skládá se ze tří obytných křídel, jednoho paravánového křídla, vnitřního dvora a pěti obytných věží. Vnitřek obsahuje dvě reprezentativní schodiště a řadu dochovaných renesančních portálů. Vnitřní dvůr je obklopen třípodlažní sloupovou arkádou. V interiéru jsou vystaveny řady gobelínů ze 16. století, původně se sbírka skládala z 365 kusů. Plocha zámku přesahuje 7 000 metrů čtverečných a zámek má 71 výstavních sálů s pěti stálými expozicemi: reprezentativní královské komnaty, soukromé královské komnaty, korunovační pokladnice, zbrojnice a expozici umění orientu.Nejpozoruhodnějšími sály jsou Ptačí komnata, Orlí sál a Senátorský sál.

Královský hrad na Wawelu v Krakově ("Zamek Królewski na Wawelu") stojí na návrší na levém břehu Visly, v první městské části "Staré Město". Je to rozsáhlá opevněná stavba, založená patrně v 11. století a později několikrát přestavovaná. Hrad tvoří čtyři křídla, která obklopují vnitřní dvůr. V komplexu hradu je také katedrála svatého Stanislava a svatého Václava, korunovační kostel a pohřebiště polských králů i dalších osobností. V první polovině 20. století sloužil hrad jako sídlo polských presidentů, dnes je v něm muzeum.

Le château du Wawel est un château des roi de Pologne situé sur la colline du Wawel, à Cracovie, l'ancienne capitale de la Pologne. Ses origines remontent au Xe siècle, mais le bâtiment actuel doit son aspect extérieur principalement à la période Renaissance. Aujourd'hui, le château est un prestigieux musée d'État polonais et il est inscrit sur la liste du patrimoine mondial de Unesco.


Rozšíření.

Tento druh je původem z východního Středozemí, z hornatých oblastí v Řecku, Turecku, Sýrii, Jordánsku a na Kypru. Přestože má druhové jméno perský, z Persie nepochází. Ve volné přírodě České republiky se může vyskytnout ojediněle a jen krátkodobě, není zimovzdorný a jeho hlíza středoevropskou zimu nepřežije.

Ekologie.

Ve své domovině se brambořík perský vyskytuje v řídkých lesích a křovinách na vápencových substrátech s dostatečnou vrstvou humusu, kde roste v pravidelném vegetačním rytmu. Od května do října prožívá období klidu, které v horkém a suchém létě vrcholí zaschnutím celé nadzemní části. Nové období růstu nastupuje až s příchodem vlhkého počasí, obvykle v listopadu vyrostou nové listy a od konce ledna do dubna kvete.  Šlechtěné bramboříky perské se od svých předků odlišují rychlejším vývojem a tím, že jejich doba nástupu kvetení není navázána, jako u původních, na délku dne. Pěstované rostliny jsou fotoperiodicky neutrální a nasazování květních poupat ovlivňuje rozhodujícím způsobem teplota. Olistěné rostliny pěstované přes letní období nesnášejí intenzivní sluneční svit a musí se přistiňovat.

Popis.

Brambořík je vytrvalá bylina, vysoká 10 až 30 cm, roste z hlízy tvořené parenchymatickým pletivem se zásobními látkami. Hlíza je kulovitého nebo zploštělého tvaru, ze spodní části vyrůstají vláknité kořeny. Z horní části hlízy rostou dlouze řapíkaté listy tvořící přízemní listovou růžici. Čepele listů jsou ledvinovitého nebo srdčitého tvaru a po okraji jsou hladké či mírně zubaté, spodní stranu mají nafialovělou a horní obvykle tmavě zelenou s výraznou, stříbřitě bílou nebo tmavou kresbou charakteristickou pro danou odrůdu.  Květy vyrůstají jednotlivě na dlouhých stopkách a ční vysoko nad listy. Jsou oboupohlavné, pětičetné a mají drobný, vytrvalý, srostlý kalich a nicí zvonkovitou korunu. Korunní plátky jsou v poupěti šroubovitě stočené a při kvetení jsou nazpět (vzhůru) otočené, u původního druhu byly od špičky téměř bílé až růžové s karmínovou skvrnou na bázi, dnes existují v mnoha pastelových barvách. V květu je pět tyčinek s prašníky a svrchní semeník tvořený pěti plodolisty. Pyl dozrává dříve než blizny, květy jsou opylovány hmyzem přilétajícím za nektarem.  Po odkvětu se u tohoto druhu stvoly s oplodněnými semeníky nestáčejí k zemi. Plodem je kulovitá tobolka se semeny, která si podržují klíčivost až pět let.

Rozmnožování.

Rostliny se rozmnožují kulovitými nebo hranatými semeny červenohnědé barvy. Semena se při teplotě okolo 20 °C vysévají do kypré a stále mírně vlhké půdy do hloubky asi 0,5 cm, vyklíčí asi po měsíci. Semenáčky se dvakrát přepichují a následně nejméně dvakrát hrnkují. Mladé rostlinky vyžadují polostinné, vlhké klíma s dostatkem čerstvého vzduchu.  V jednoduchých podmínkách lze rostlinu rozmnožit v období jejího vegetačního klidu také rozdělením hlízy, rány po řezu musí před vysazením zaschnout.

Význam.

Brambořík perský, případně jeho hybridy, je významnou tržní květinou. Obvykle se květiny kupují k významným příležitostem nebo jako dekorace bytu, řezané květy se používají pro květinová aranžmá. Hlavní období odbytu je od podzimu do konce roku, kdy je poměrný nedostatek kvetoucích rostlin. Jsou oblíbené pro širokou paletu pastelových barev květů, vyskytují se v barvách od bílé, fialové, růžové, červené až po světle žlutou. Rostliny jsou také ozdobné svými sytě zelenými listy s tmavým nebo do stříbrná laděným ornamentem.  V současnosti se nejčastěji pěstují celoročně ve sklenících. Rostliny se obvykle používají následujícími způsoby:

Škůdci.

Nejzávažnější chorobou je tzv. „fusariové vadnutí“ zapříčiněné houbou srpovnička špičatovýtrusná ("Fusarium oxysporum"), spouští ji nejčastěji vysoká teplota, vlhkost a nízká hodnota pH. Houba přežívá v substrátu a napadá mladé kořínky, proniká do cévních svazků a brání průchodu vody a živin. Napadeným exemplářům vadnou listy, poškozené rostliny nutno odstranit. Další častou chorobou způsobující úhyn mladých semenáčů je tzv. „padání klíčících rostlin“ způsobené plísněmi rodů "Pythium" a "Phytophtora" nebo kořenomorkou "Rhizoctonia".  Se živočišných škůdců nejčastěji napadají listy a květy mšice skleníková ("Aulacorthum circumflexum"), mšice česneková ("Myzus ascalonicus") a mšice bavlníková ("Aphis gossypii").

Toxicita.

Hlízy se považují pro lidí za toxické, obsahují glykosid cyklamin jenž se vařením nebo sušením rozkládá. Nechtěné požití způsobuje zažívací potíže a křeče, pomáhá aktivní uhlí. U citlivých lidí potřísnění pokožky šťávou z hlízy vyvolává alergickou reakci.

Brambořík perský ("Cyclamen persicum") je druh kvetoucích pokojových rostlin. Byl základem pro vyšlechtění stovek kultivarů lišících se květy, listy, vzrůstem i dobou kvetení. Jeho květy pastelových barev mohou v řízené kultuře nakvétat od časného podzimu do pozdního jara. Technika pěstování také není zvlášť složitá a při splnění základních požadavků spolehlivě kvete v požadovanou dobu.

Cyclamen persicum Mill. – originaire de l’ouest de l’Asie mineure, depuis le sud-ouest de la Turquie (province de Hatay) jusqu’en Israël et en Jordanie.


Počátky.

Počátky tohoto pojmu jsou spojeny s knihou německého chemika Michaela Braungarta a amerického architekta Williama McDonougha "Cradle to Cradle: Remaking the Way We Make Things" (Od kolébky ke kolébce: jak změnit způsob, jakým vyrábíme věci) z roku 2002.

Změna vnímání produkčního řetězce.

Zásadní roli hrají logistické řetězce (jejich struktura a realizace, včetně výrobní logistiky, dopravy a skladování) a logistické cykly včetně recyklace.  Metodou Posuzování životního cyklu není obtížné dojít k závěru, že pokračovat s tradiční produkční koncepcí Cradle to Grave (Od kolébky do hrobu), která vychází z lineárního produkčního řetězce, není cestou k dosažení udržitelného průmyslu. V tomto modelu vzniká odpad jak na konci řetězce v podobě použitého výrobku, tak v průběhu výrobního procesu. Tím mohou být třeba zplodiny vzniklé při transportu nebo rafinaci, přebytky výroby nebo obaly.  Design výrobku v produkčním řetězci podle zásad Cradle to Cradle by měl zohledňovat environmentální šetrnost, možnost rozebrání na jednotlivé materiály a zdravotní nezávadnost prvotního produktu. Jednotlivé součástky musí být možné snadno přeměnit zpět na zdrojovou surovinu, z níž lze vyrobit výrobek o srovnatelné kvalitě jako byl ten původní.

Základní principy.

Změňme odpady v suroviny.

Odpad v podstatě neexistuje. Biologické i technické komponenty produktu jsou navrženy záměrně tak, aby mohly cirkulovat, aby je bylo možné rozložit na suroviny a znovu použít. Látky biologického původu nejsou toxické, a mohou být proto kompostovány. Syntetické látky jsou navrženy tak, aby mohly být užity znova při spotřebě minimálního množství energie.

V rozmanitosti je síla.

Adaptabilita je v rychle se měnícím světě stále větší předností. Abychom dosáhli cirkulární ekonomiky, musíme se soustředit na výrobu produktů s delší životností, které bude možné snadno modifikovat a opravit. Za zmínku stojí i strategie emočně trvanlivého designu. Systémy produkující rozmanité výrobky a materiály v široké škále velikostí a variant jsou odolnější náhlým změnám, než systémy postavené čistě na efektivitě.

Energie z obnovitelných zdrojů.

Nelze uvažovat v parametrech cirkulární ekonomiky, pokud tempo, kterým čerpáme zdroje, vyváří nejistotu, zda pro budoucí generace budou moci existovat v rámci stejných produkčních a spotřebních parametrů. Je potřeba čerpat energii ze Slunce, které svítí právě teď, větru, který právě vane nebo z geotermálních zdrojů.

Harmonický rozvoj sociální, ekonomické a environmentální oblasti.

Nezbytností je schopnost uvažovat v dlouhodobém horizontu a být schopni dávat různé jevy do souvislosti. Společnost se musí rozvíjet nejen s ohledem na ekonomickou stránku, ale také brát ohled na kvalitu života a environmentální ochranu.  Cirkulární ekonomika zpochybňuje způsob lineárního uvažování, který říká, že výsledek procesu musí být vždy uměřený vstupu. Upozorňuje na to, že jakékoli přírodní systémy jsou schopné se evolučně vyvíjet pozitivním směrem. Hovoříme pak o biomimetickém aspektu cirkulární ekonomiky, napodobujeme přírodu co do efektivity využívání zdrojů a vytváření udržitelných ekosystémů.  Porozumění systému je klíčové, pokud chceme v rámci takového systému provádět změny. Ignorování nebo špatná interpretace trendů, procesů, fungování věcí a míry reálných lidských dopadů na náš socio-ekologický systém, může vést ke katastrofickým výsledkům. Abychom se vyhnuli chybám, musíme uplatňovat holistický přístup. Švédská nezisková organizace The Natural Step navrhla soubor podmínek, jež je třeba splnit pro to, aby bylo možné navrhnout systém, který se bude řídit principy cirkulární ekonomie.

Odstraňování negativních externalit.

Stále bojujeme s názorem, že ekonomický růst je nutně spjat se zhoršováním životního prostředí a kvality života. Tedy pokud hovoříme o environmentální politice, diskuse probíhá spíše o zmírňování negativních dopadů průmyslové výroby. Cirkulární ekonomika znamená přechod od minimalizace negativních dopadů k optimalizaci dopadů pozitivních.  Teorie omezení postuluje, že kdybychom v systému odstranili všechna omezení, dosahoval by nekonečného výkonu. Cradle to Cradle design se zaměřuje podobným směrem, leč míří k realističtějším výsledkům. Jedním ze základních principů je odstraňováním negativních externalit plynoucích z produkce, užívání i likvidace výrobků. Takovými externalitami mohou být třeba chemické výpary z nábytku, tapet, koberců, různých plastů či nátěrů, které zhoršují kvalitu ovzduší v domácnostech. To má i negativní sociální dopady v podobě nárůstu počtu astmatiků a ekonomické v podobě finanční zátěže pro veřejné zdravotnictví či rozpočty domácností.  Odstraňujeme tím princip přesouvání problémů do budoucna. V současnosti potřebujeme přilepit tapety, v budoucnu potřebujeme být zdraví. Cradle to cradle design by nám měl umožnit obojí. Extenzí odstranění negativních externalit je kumulace všech možných pozitivních externalit. To v praxi znamená, že můžeme mít barvu, která nejen barví stěny a nezpůsobuje rakovinu, ale také čistí vzduch od oxidů dusíku.

Někdy je lepší začít od začátku nebo nedělat nic.

Výrobky a služby obecně mají za cíl uspokojovat nějakou lidskou potřebu. Díky technologickému pokroku a vlastním environmentálním nárokům se obvyklá řešení, jak toho dosáhnout, mohou stále častěji zdát neakceptovatelná. Je potom lepší se zamyslet, jak jinak, než pouze zmírňováním negativních externalit, potřebu uspokojit. Posuzování životního cyklu by mělo určit, která z variant, mezi nimiž vybíráme, je udržitellnější. Volba může vypadat následovně: nechat si opravit starý mobilí telefon, a tím pádem nevytvářet odpad a nečerpat přírodní zdroje nebo si koupit nový, vysoce energeticky efektivní, který vám pomůže zvýšit pracovní produktivitu a je lepší pro váš zrak. Nové hybridní SUV může mít horší dopady než sedan s běžným spalovacím motorem. Někdy je také možné od výroby produktu upustit úplně, což je nejjistější způsob eliminace negativních externalit.

Koncepce určující rámec cirkulární ekonomiky.

Biomimetika.

William Mcdounogh uvádí: „Zkusme navrhnout něco tak elegantního jako strom. Představte si, že by se nám podařilo navrhnout něco, co produkuje kyslík, zadržuje uhlík, zpracovává dusík, využívá solární energie, čistí vodu, vytváří komplexní sacharidy, produkuje jídlo, má vlastní mikroklima, mění barvy s ročními obdobími, samo se reprodukuje...“ Příroda je pro nás vzor efektivity výrobních řetězců, ale také měřítko ke srovnání našich inovací.

Průmyslová ekologie.

Je obor, který studuje materiálové a energetické toky v rámci průmyslových podniků a výrobních řetězců. V rámci industriálních ekosystémů jde o vytváření a následné aplikování modelů jakýchsi uzavřených smyček, v nichž je odpad vnímán jako potenciální výrobní vstup. Klade důraz na holistický přístup a braní ohledu na lokální ekologická omezení i případný globální dopad zamýšlené výroby.

Cradle to Cradle.

Pojem, který vymyslel švýcarský architekt Walter R. Stahel, který byl zastáncem výroby a spotřeby kvalitních materiálů s dlouhou životnost s možností opětovného použití, opravy nebo modifikací. Je spoluzakladatelem Product Life Institutu v Ženevě. Myšlenky jeho a jemu podobných vyústily v to, o čem dnes mluvíme jako o cirkulární ekonomice, kde průmyslové podniky samy kladou důraz na kvalitu výrobků, jejich recyklovatelnost, minimalizaci produkce odpadu, lokální zaměstnanost, produkci i spotřebu a efektivní využívání zdrojů obecně.  Další posun nastal díky Michaelu Braungartovi a Williamu McDonoughovi, kteří tento koncept začali popularizovat na začátku tisíciletí, a díky nimž se nyní dostává do politického mainstreamu.

Modrá ekonomie.

Koncept vytvořený belgickým businessmanem Guntrem Paulim. Modrá ekonomie je open source iniciativa, složená z několika případových studí, jíž Pauli předložil Římskému klubu. Je založena na 21 základních principech. Navrhuje sdílení vědeckých poznatků pomocí open-source komunikačních platforem a imitaci procesů běžných v přírodě. Dělá výraznou distinkci mezi cenou a hodnotou věcí.

Cirkulární ekonomika v České republice.

Koncepce cirkulární ekonomiky pomalu proniká i do České republiky. Pro rozvinutí veřejné debaty o změně socioekonomických vzorců v ČR je zásadní situace v západní Evropě. Velký vliv hraje především Evropská unie a její politika směřující k podpoře udržitelného rozvoje. EU je také významným zastáncem "cirkulárně ekonomického přístupu." Mezi roky 2011 a 2015 probíhala kampaň "EU Generation Awake", která upozorňovala na problémy spojené s odpady. Evropská komise vydala 2. července 2014 nové sdělení k tzv. cirkulární ekonomice s názvem "Towards a circular economy: A zero waste programme for Europe". Koncem roku 2015 by pak měla předestřít ambiciózní strategii pro cirkulární ekonomii. V České republice se začátkem roku 2015 etabloval Institut Cirkulární Ekonomiky, z. ú., který se zaměřuje na edukační i praktickou činnost směřující k analýze monitoringu odpadů. Institut cirkulární ekonomiky provozuje mimo jiné informační portál Zajímej.se, jehož účelem je poskytovat novinky z oblasti cirkulární ekonomiky a udržitelnosti, a web Uplatni.se, který slouží k poskytování a hledání pracovního uplatnění v oblasti cirkulární ekonomiky.  V červnu 2015 uspořádala nezisková organizace Byznys pro společnost jednu z prvních debat na problematiku CE s názvem "BYZNYS VIZE 2015 aneb cirkulární ekonomika v praxi." O cirkulární ekonomice v ČR v praxi referuje na svých stránkách Asociace společenské odpovědnosti firem. Příkladem udržitelné výroby je např. projekt FOREWEAR, který v partnerství s Chráněnými dílnami Fokus Vysočina vyrábí funkčně-designové výrobky z recyklovaného materiálu šité švadlenkami v Chotěboři. Značka Trash Made představuje kolekci originálních šperků, módních a bytových doplňků vyrobených z recyklovaných materiálů. Brněnská RE: PARÁDA podporuje ideu recyklace a tvorbu mladých návrhářů. Značka Infiberry, která se zabývá ekologickými řešeními pro nákup a skladování potravin, v první polovině roku 2015 představila produkt Frusack, kompostovatelnou alternativu plastového sáčku, který dovoluje dlouhodobé užívání a nepředstavuje ekologickou zátěž.

Cirkulární ekonomika (též oběhové hospodářství – například v právu EU) je koncept, který je integrální součástí udržitelného rozvoje. Zabývá se způsoby, jak zvyšovat kvalitu životního prostředí a lidského života pomocí zvyšování efektivity produkce.

L'économie circulaire est un nouveau modèle économique à vision systémique. Les notions d'économie verte, d’économie de l'usage ou de l'économie de la fonctionnalité, de l'économie de la performance et de l'écologie industrielle font partie de l'économie circulaire.


Biografie.

Regenerace.

Regenerace do druhého doktora (původně jen jako "obnova") byla pro fanoušky seriálu velikým překvapením, jelikož něco takového bylo na televizních obrazovkách zcela nové. První Doktor, hraný Williamem Hartnellem, postupně slábnul, zatímco bojoval sKyberlidmi během epizody" Desátá planeta" a nakonec zemřel, zdánlivě kvůli stáří. Jeho tělo samo zregenerovalo do druhého Doktora. Zpočátku byl vztah mezi druhým Doktorem a jeho předchůdcem nejasný. Ve svém prvním příběhu, druhý Doktor odkazoval na svého předchůdce v třetí osobě, jako by byl úplně jiný člověk. Jeho společníci Ben a Polly si nebyli nejprve jisti, jestli je to opravdu Doktor, a uznali to až poté, co ho Dalek jmenoval Doktorem.

Společníci.

Ve druhém příběhu, "Highlanders ", se Jamie McCrimmon připojil k posádce Tardis a zůstal s Druhým Doktorem pro zbytek jeho života,Ben a Polly opustili Tardis spolu, když TARDIS přistála na Gatwick Airport ve stejný den, kdy původně odešli s prvním Doktorem, poté, co zastavili masovoý únos turistů s tvarem měnícími mimozemštany. Doktor a Jamie se pak stali zapojeni do spiknutí Daleků získat oba "Lidské a Dalekovské faktory". Postupně se Doctor setkává ještě s Vicky, která ho poté opouští, a Zoe, která s ním a Jamiem zůstane až do jeho regenerace. Během své inkarnace se také setkává s Brigadýrem Alistairem Gordonem Lethbridgem-Stewartem, který vede jednotku Unit zabývající se hledáním a potlačováním mimozemských jevů ve Velké Británii a vlastně i v celém světě. Brigadýr Lethbridge-Stewart Doktora provází během klasických sérií ale většinou se objevuje pouze v epizodách, který se vyskytují na Planetě Zemi.

Nepřátelé.

Během své druhé inkarnace se Doktor setkává s řadou známých nepřátel, jako jsou Dalekové a Kyberlidé, stejně jako potkává nové nepřátele jako například Velkou Inteligenci a Ledové Válečníky.

Smrt.

Čas Doktorova konce nadešel tehdy, když TARDIS přistála uprostřed válečné zóny, vytvořené rasou mimozemských válečníků, kteří s pomocí dalšího odpadlíka Pánů času, Náčelníka, postupně unášeli a vymývali mozky lidi, aby se stal vojáky pro ně v naději, že dobijí galaxii. Ačkoli Doktor byl schopný porazit svůj plán, uvědomil si, že by byl schopen vrátit lidi do jejich různých původních bodů v historii Země. Proto kontaktoval Pány času, obětoval svoji vlastní svobodu v procesu, a i přes pokus o útěk byl nucen vrátit se na svou domovskou planetu. Byl pak postaven před soud za porušení zákonů nevměšování se do historie. Navzdory tvrzení Doctora, že by Páni času měli použít své schopnosti k pomáhání druhým, byl odsouzen k vyhnanství na Zemi 20. století, k tomu ještě dostal od Pánů času vynucenou regeneraci do Třetího Doctora. Jamie a Zoe se vrátili do svého vlastního času, s vymazanými vzpomínkami na vše, kromě jejich prvního setkání s Doctorem a tajemství TARDIS.

Druhý Doktor je inkarnací Doctora, protagonisty z televizního serálu od BBC Doctor Who. Byl zvárněn hercem Patrickem Troughtonem. V seriálu je Doktor vylíčen jako mimozemšťan humanoidního vzhledu, který cestuje prostorem a časem ve své TARDIS (zkratka pro anglické "Time and Relative Dimensions in Space, česky Čas a Relativní dimenze v prostoru). Pokud je Doktor smrtelně zraněn, může regenerovat, tj. změnit úplně svojí osobnost, vzhled, hlas a částečně i myšlení. Jediné co mu zůstane, jsou vzpomínky.

Le Deuxième Docteur est la deuxième réincarnation du Docteur, le personnage principal de la série télévisée britannique "Doctor Who". Il est incarné par Patrick Troughton à partir de la fin du deuxième arc de la saison 4,'(1966) et jusqu'au septième arc de la saison 6,'(1969).


Dějiny.

Ali Baba byl švagrem sultána Sulejmana Nádherného. Byl také vysoce postaveným představitelem (tzv. "Baba") ve významném klášteře Dimetoka Teke (nyní město Didymoteicho). Když jeho sestra Máhidevrán, první ze sultánských manželek, upadla v nemilost, Ali Baba byl vyhnán ze dvora a přišel do Tetova, kde založil vlastní náboženskou školu (tzv. "Tarik").  Jiná verze příběhu o jeho příchodu do Tetova říká, že byl vysokým úředníkem na sultánově dvoře a tohoto postavení se dobrovolně vzdal, aby mohl žít jako derviš v klášteře bektašského ritu. Sultán Sulejman Nádherný, rozzlobený odchodem jednoho z oblíbených dvořanů, zakřičel na Aliho, který opouštěl Istanbul: „"Pokud chceš být bláznem, pak jdi!"“ "Sersem" je vlastně staroturecké slovo označující "blázna", a stalo se přezdívkou Ali Baby.  Ali Baba, nazývaný později Sersem, cestoval po velkém území Osmanské říše, dokud nepřišel do podhůří nedaleko městečka Tetovo na řece Pena. Zde se kolem roku 1538 usadil a postupně vybudoval náboženský komplex, ve kterém žil až do své smrti v roce 1569. Po jeho smrti vybudoval další klášterní budovy jeho žák Arabati Baba, aby jimi oslavil život Ali Baby Sersema. Po roce 1799 komplex přebudoval osmanský místodržitel Recep Paša, který byl také stoupencem bektašských dervišů a jehož hrob leží v blízkosti Sersemova náhrobku v mauzoleu. Půda v okolí komplexu byla jako tzv. "Waqf" rozdělena mezi muslimy, kteří část úrody předávali dervišům. V současnosti existující budovy pocházejí z přelomu 18. a 19. století. Jedna z budov slouží jako malá mešita. Vedle ní stojí tzv. Modrý dům (), který dal vybudovat Recep Paša pro svou dceru Fatmu Hanim, trpící tuberkulózou.  "Teke" v Tetovu zůstalo sídlem řádu bektašských dervišů až do roku 1912, kdy byly Osmanští Turci vypuzeni z oblasti Makedonie. "Teke" obnovilo svou činnost mezi lety 1941 a 1945, ale po druhé světové válce byl celý komplex i s půdou zestátněn a přeměněn na hotel s restaurací a malým muzeem. V nedávné minulosti byla "Teke" vrácena bektašskému dervišskému řádu a komplex se rekonstruuje. V komplexu žije asi deset až patnáct dervišů.

Arabati Baba Teke je náboženský komplex () ve městě Tetovo na severozápadě Severní Makedonie. Je to nejrozsáhlejší a nejlépe zachovalý klášterní komplex na západním Balkáně. Byl původně vybudován po roce 1538 kolem náhrobku () Sersema Ali Baby, osmanského derviše, který byl stoupencem bektašského ritu v rámci mystického hnutí, známého jako súfismus. Je to jeden z nejkrásnějších příkladů bektašského klášterního komplexu v Evropě, který se skládá z modlitebny, několika obytných a hospodářských budov, lví fontány (), dřevěného pavilonu s mramorovou fontánou a hřbitova. Celý komplex je oplocen kamennými zdmi s několika branami. Dodnes slouží náboženským účelům, ale je přístupný i turistům.

Le Tekke Arabati Baba (en albanais : ; en macédonien : ; en turc : ) est un tekke ottoman situé dans la ville de Tetovo, en Macédoine du Nord. Il a été construit en 1538 autour de la tombe de Sersem Ali Baba, un derviche, tandis que les limites de son terrain ont été définies par un waqf de 1799. Le tekke constitue l'un des monuments les plus célèbres de la ville avec la mosquée peinte. Il est notamment réputé pour son archicture en bois, qui compte de nombreux éléments sculptés.


Život.

Narodil se v sedmihradském městě Temešvár, v dnešním Rumunsku. V roce 1835 absolvoval gymnázium a následně začal studovat na vojenské dělostřelecké škole ve Vídni. Od roku 1838 byl důstojníkem habsburské armády. V roce 1842 se stal členem elitní uherské gardy ve Vídni.  Po vypuknutí uherské revoluce se přidal k uherským povstalcům, podílel se na organizování uherské národní armády v Pešti. Začátkem roku 1849 nahradil ve funkci generála Lázára Mészárose, jehož vojska byla poraženy u Košic. Velel honvédskému sboru o síle asi 18 000 mužů, operujícímu hlavně na území Horních Uher. V únoru až dubnu 1849 zvítězil nad habsburskými vojsky v bitvách u Kápolna, Isaszegu, Vacova, Tekovských Lužan a Komárna.  V červenci 1849, když hlavní síly uherské armády odtáhly z Komárna pod vedením Artura Görgeye byl pověřen obranou pevnosti Komárno. Obléhání Komárna habsburským vojskem trvalo bez úspěchu až do 23. září 1849. Teprve poté co se dozvěděl o kapitulaci uherských povstalců po bitvě u Világoše (dnes Şiria v Rumunsku) se za velmi výhodných podmínek 2. října 1849 vzdal.  Klapka následně opustil zemi a žil několik let v exilu nejprve v Anglii, později ve Švýcarsku. Později se dále v emigraci spolu s Lajosem Kossuthem politicky pokoušel o získání opětovné samostatnosti Uherska. Během prusko-rakouské války byl pozván do Pruska aby se podílel na zformování uherské legie v rámci pruské armády. Shromáždil jednotku o síle asi 3000 mužů. Do bojů však výrazně nezasáhl a rakouská vojska byla poražena v bitvě u Hradce Králové.  Po skončení války mu byl umožněn návrat do Rakousko-Uherska a v roce 1867 byl zvolen poslancem za stranu Ference Deáka.  V roce 1877 se pokusil o reformy v Turecké armádě v období hrozící války s Ruskem. Věnoval se také psaní memoárů a knih věnovaných historii vojenství. Zemřel v Budapešti 17. května 1892. V Komárně mu byl v roce 1896 vybudován památník. Anglický spisovatel Jerome Klapka Jerome dostal prostřední jméno Klapka na počest rodinného přítele, generála Klapky.

György Klapka,, také známý jako Georg, nebo George Klapka(7. dubna 1820, Temešvár, dnes Rumunsko – 17. května 1892, Budapešť, Rakousko-Uhersko), byl maďarský armádní generál a politik, účastník uherské revoluce v letech 1848/1849.

György Klapka ("Klapka György" en hongrois ; "Georg von Klapka" en allemand) (1820-1892) est un général et un homme politique hongrois du.


Rodina.

Narodil se v polské rodině v Paříži, na Rue Boissonade, nedaleko Montparnassu. Jeho rodiče přišli do Francie z Polska. Balthusův otec pocházel ze šlechtického polského rodu Rola, který však tradičně sídlil v Prusku. Matka pocházela z Varšavy, kde byl její otec regenschori v synagoze. Balthus sám se ovšem k židovské identitě nehlásil. Spíše kladl důraz na šlechtický původ a přidal si ke jménu přízvisko "de Rola". Balthusův starší bratr Pierre Klossowski (1905–2001) se stal významným filosofem a spisovatelem. Jméno "Balthus", které pozdější malíř používal jako umělecké jméno, vzniklo z dětské, polsky vyslovované přezdívky Baltusz.  Balthusova rodina byla součástí pařížského kulturního kvasu. Otec Erich Klossowski byl historikem umění, maloval a zabýval se scénografií. Matka Elisabeth Dorothea Spiro, zvaná Baladine, byla organizátorkou společenského života. Pařížský dům Klossowských byl místem, které navštěvovali mj. Henri Matisse, André Gide či Maurice Denis. Po rozluce s manželem žila v letech 1919–1926 s básníkem Rainerem Maria Rilkem.

Život.

Vzhledem k německému státnímu občanství museli Klossowští po vypuknutí první světové války Paříž opustit a usadili se v Berlíně. Majetek rodiny byl konfiskován včetně rozsáhlé sbírky obrazů. Neutěšené poměry ve válečném Berlíně přispěly k rozvodu manželů. V roce 1917 odešla Baladine se svými dvěma syny do neutrálního Švýcarska. Napřed se usadila v Bernu, později v Ženevě. V roce 1919 se Baladine poznala s Rainerem Maria Rilkem a stala se jeho intimní přítelkyní. S různými peripetiemi trval tento poměr až do Rilkeho smrti v roce 1926. Balthus zatím navštěvoval kalvínské gymnázium v Ženevě.  Prázdniny v té době trávil většinou v Beatenbergu u Thunského jezera. V tamním kostele namaloval z popudu malířky Margrit Bay roku 1927 fresky, které však už za sedm let nechal tamní farář Rupp zničit.  Matčin přítel Rilke rozeznal chlapcův talent a Balthuse od mládí podporoval. Přivedl ho k zájmu o čínské malířství, taoismus a později ho seznámil s André Gidem, Paulem Éluardem, Georgesem Braquem či Albertem Giacomettim. V roce 1921 Rilke vydal a napsal předmluvu k Balthusově knížce s názvem "Mitsou". To bylo jméno chlapcova oblíbeného kocoura, kterého zobrazil ve 40 kresbách.  Po válce, v roce 1921, se Baladine s oběma syny vrátila do Berlína, kde se ubytovala u bratra malíře Eugena Spiroa. Chlapci se vzdělávali soukromě, latinu je učil dadaista Hans Richter. Roku 1924 se rodina odstěhovala znovu do Paříže, kde Balthus krátce navštěvoval kurzy na Académie de la Grande Chaumière na Montparnassu. Mnohem více mu ale daly rady, které obdržel od nabistů Pierra Bonnarda a Maurice Denise. Na jejich doporučení kopíroval Balthus v Louvre obrazy Nicolase Poussina.  Mladého adepta malířství lákala Itálie. Poprvé ji navštívil v roce 1925, kdy mu dělal doprovod André Gide. Pro jeho umělecký vývoj byla klíčová cesta na Apeninský poloostrov o rok později, na kterou se už – díky finanční podpoře curyšského profesora zoologie Jeana Strohla – vypravil sám. Ve Florencii kopíroval Masacciovy fresky a v Arezzu, v tamním kostele sv. Františka, několik fresek z cyklu "Legenda o Svatém Kříži" od Piera della Franceska. Stopy Franceskova vlivu jsou patrné v celém Balthusově díle.  V letech 1928 a 1929 pobýval kromě Paříže také v Curychu a Berlíně, kde maloval převážně portréty. V Curychu měl také, zatím jako zcela neznámý malíř, v roce 1929 první samostatnou výstavu v Galerii Forter. V roce 1930 byl povolaný na vojnu. Patnáct měsíců vojenské služby strávil v Maroku. Po jejím ukončení bydlel po nějakou dobu v Bernu.  Na podzim 1932 se vrátil do Paříže. Ubytoval se u svých přátel, překladatele Pierra Leyrise a jeho ženy Betty. Seznámil se s André Derainem, který mu poskytl mnohá doporučení ohledně techniky malby. V roce 1933 si pronajal svůj první ateliér na Rue de Furstemberg 4. V roce 1934 mu byla v Galerii Pierre, která se zaměřovala na tvorbu surrealistů, uspořádána první pařížská výstava. Nebyla to náhoda: Balthus se v té době stýkal s Bretonem, Eluardem a Giacomettim, s nímž ho pojilo dlouholeté přátelství. Roku 1936 přestěhoval ateliér do Cour de Rohan.  Do manželského stavu vstoupil Balthus roku 1937. Jeho ženou se stala švýcarská aristokratka Antoinette de Watteville (1912–1997). V manželství se narodili dva synové: Stanislas (1942) a Thadée (1944). Antoinette, kterou Balthus znal už od roku 1924, byla modelem pro několik jeho významných obrazů, mj. "Bílou sukni" z roku 1937. Manželství ale bylo roku 1947 rozvedeno. Těsně před válkou, v roce 1938, byla jeho tvorba prezentována i v zámoří, když mu uspořádal výstavu Pierre Matisse ve své newyorské galerii.  Později odešel do Švýcarska, kde žil v Bernu a od roku 1945 ve vesnici Cologny poblíž Ženevy. Zde se poznal s André Malrauxem, což bylo významné pro jeho pozdější působení v Římě.  Do Francie se vrátil po válce, roku 1946. Rok nato podnikl společně s malířem André Massonem cestu do jižní Francie. Zde se potkal s psychoanalytikem Jacquesem Lacanem, malířkou Françoise Gilot a Picassem. Zpočátku pracoval znovu v Paříži, ale v roce 1953 se usadil na zámku Chateau de Chassy v Burgundsku. Zde žil až do roku 1961. Roku 1954 byla jeho tvorba oceněna výstavou v Muzeu moderního umění v New Yorku.  Nová životní etapa začala pro Balthuse v roce 1961. Tehdy ho ministr kultury André Malraux pověřil řízením Villy Medici, která je sídlem Francouzské akademie v Římě. Balthus pozdvihl její prestiž a inicioval její rekonstrukci. V Římě působil až do roku 1976. Roku 1962 ho Malraux pověřil diplomatickou misí v Japonsku. Zde poznal malířku Setsuko Ideta (* 1943), která s ním odešla do Říma, stála mu modelem k několika obrazům a v roce 1967 s ním uzavřela manželství. O šest let později se manželům narodila dcera Harumi. Pro Balthuse další důležitou výstavou byla jeho retrospektiva v Tate Gallery v Londýně roku 1968.  Roku 1977 odešel do Švýcarska. Usadil se v malém horském městečku Rossinière, kde pokračoval v tvorbě. Roku 1991 obdržel japonské vyznamenání Praemium Imperiale, které mu předal Jacques Chirac. První a zároveň poslední návštěvu Polska uskutečnil roku 1998 při příležitosti udělení čestného doktorátu Vratislavskou univerzitou.  Balthus maloval do posledních týdnů svého života. Počátkem roku 2001 ještě stihl dokončit svůj poslední obraz "V očekávání" a 18. února téhož roku zemřel.

Dílo.

Balthus byl malíř, který se po formální stránce až úzkostlivě vyhraňoval vůči modernismu a abstrakci, takřka všechna jeho díla jsou figurativní. Mezi soudobými výtvarníky, kteří ho respektovali, však měl mnoho přátel: jeden z jeho obrazů ("Děti", 1937) zakoupil Picasso. Soustředil se především na interiérové scény, na nichž bývají zobrazeny velmi mladé dívky v otevřeně nebo náznakově erotických situacích. Barvy na jeho obrazech jsou tlumené a působí na diváka snovou náladou. V tom se Balthus blíží surrealismu, který zdůrazňoval roli podvědomí v umění – ostatně surrealisté včele s Bretonem se o jeho tvorbu zajímali. Balthus byl ale přesvědčený realista, který čerpal podněty od takových malířů, jako byli Piero della Francesca, Jan Vermeer či Gustave Courbet. V literatuře pro něj byly inspirativní knihy Emily Brontëové nebo německého autora dětských knížek Heinricha Hoffmanna. V prvních dvou desetiletích své tvorby se Balthus vyjadřoval olejomalbou, pak začala převažovat tempera, kterou používali italští mistři rané renesance. Tempera rychle zasychá a po zaschnutí vytváří matový povrch, který konvenuje s Balthusovou potemnělou a rafinovanou barevnou škálou. Na většině Balthusových obrazů dívek je kočka; proto se občas objevuje jeho přezdívka "kočičí král".  Balthus se bránil občasným výtkám, že jeho erotismus zachází příliš daleko. "Má díla – ať už zachycují mladé dívky nebo krajiny – jsou vyjádřením téže myšlenky, života, zvláště probouzejícího života. Ten vzniká z milostné touhy. Erotismus, zneuznaný a pošpiněný pokrytectvím 19. a první poloviny 20. století, podle mě symbolizuje vitální sílu jak v nejrafinovanějších dílech, tak v nejintimnějších a nejoduševnělejších vztazích."  Balthus se příležitostně zabýval i scénografií. Roku 1935 navrhl kostýmy a výpravu pro hru Antonina Artauda "Les Cenci (Rodina Cenciů)". Totéž pořídil v roce 1948 pro Camusovu hru "Stav obležení". O dva roky později byl autorem výpravy a kostýmů pro Mozartovu operu Così fan tutte, uvedenou na festivalu v Aix-en-Provence. Ve scénografické práci pokračoval až do roku 1959.

Balthus, původním jménem Balthasar Klossowski de Rola (29. únor 1908, Paříž – 18. únor 2001, Rossinière) byl polsko-francouzský malíř. Námětem jeho tvorby jsou interiérové žánrové scény a krajinomalba. Balthusovy obrazy jsou naplněné atmosférou tajemna a erotična. Mnohá malířova díla zachycují dospívající dívky v okamžiku snění a jako akty. Balthus se prosadil také jako scénograf.

Balthus, pseudonyme de Balthasar Kłossowski, parfois dit Kłossowski de Rola, né à Paris le, mort à Rossinière (Suisse) le, est un peintre figuratif français d'origine prussienne, aujourd'hui polonaise.


Popis a chování.

Dosahuje délky 140 až 160 cm, v kohoutku pak měří okolo 1 metru. Hmotnost se pohybuje od 60 do 120 kg, přičemž samci jsou těžší než samice. Ocas je dlouhý 10 cm. Ovce má šedohnědou srst, s výjimkou srsti v oblasti hýždí. Tmavý pruh, který se táhne od čenichu pod očima až ke krku ostře kontrastuje s jinak svělým čelem. Jejich rohy jsou podstatně lehčí, než u severoamerické ovce tlustorohé. Samci mají až 90 cm dlouhé, zatočené rohy, které u hlavy dosahují obvodu až 38 cm. Samice mají rohy podstatně kratší a tenčí, zakřivené směrem dozadu. Po 8,5 měsíční březosti rodí samice jedno mládě, které odstaví nejpozději do půl roku. Samci pohlavně dospívají v 5 letech, samice už ve 2. Dožívají se věku asi 9 let. Ovce sněžné jsou velmi mrštné a tudíž velmi dobře vybavené pro život na strmých skalách. Hierarchie ve stádu je velmi závislá na velikosti rohů jednotlivých samců. Toto uspořádání je povětšinou stabilní a platí i v období rozmnožování. Samec s největšími rohy se páří s nejvíce samicemi. Pokud mají dva samci přibližně stejné rohy, mohou spolu bojovat. Souboje probíhají tak, že se samci proti sobě rozběhnou a srazí se rohy, podobně jako u ovcí tlustorohých.

Rozšíření.

Tento druh se vyskytuje v Rusku, konkrétně na náhorní plošině Putorana, na severu centrální Sibiře, severovýchodně od řeky Leny, na Čukotce a Kamčatce. Nejhojnější jsou na východ od Leny po pohoří Tenkany, na Čukotce a na západním okraji Beringovy úžiny.

Poddruhy.

Nejčastěji jsou rozeznávány 4 poddruhy: Mnozí ruští autoři však rozeznávají poddruhů více.

Ovce sněžná "(Ovis nivicola)" je druh divoké ovce endemické pro Sibiř a Ruský Dálný východ. Její nejblíže příbuzné druhy jsou ovce tlustorohá a ovce aljašská žijící v Americe.

Le mouflon des neiges (Ovis nivicola) est une espèce de mouflons, qui vit dans les reliefs du Nord et de l'Est de la Sibérie. On le trouve notamment dans les monts Poutorana, de la Léna à la Tchoukotka, au Kamtchatka et dans les monts Iablonovy et Stanovoï.


Popis.

Ve srovnání s jinými poddruhy osla asijského je onager menší a srst má světlejší. Na zádech mají světle hnědý pruh, který je výraznější oproti jeho písečně zbarvené srsti. Podél hřbetního pruhu má dva tenké bílé proužky. Boky, břicho a srst v oblasti hýždí jsou zbarveny bíle. Během zimy mají srst delší a zbarvenou více došeda. Během tohoto období kontrastuje bílá srst na břiše s okolní srstí mnohem více. Rozdíly mezi samci a samicemi nejsou příliš patrné, ale samci jsou o něco málo větší. Samci dosahují délky až 2 metrů, výšky v kohoutku pak okolo 150 cm. Hmotnost samce se pohybuje kolem 250 kg.

Chování.

Každý ze samců si hlídá svůj harém samic. Březost trvá 11 měsíců. Většina porodů se odehrává od dubna do září. Samice rodí 1 mládě, které s matkou zůstává až do svých 2 let. Onager je pravděpodobně nejrychlejší ze všech koňovitých. Dokáže běžet rychlostí až 70 km/hod. Pokud je k dispozici, onageři spásají trávu. Pokud je trávy málo, živí se i bylinami, nebo listím stromů či keřů. Největší aktivitu projevují za úsvitu a za soumraku, když je ještě relativně chladno. Vodu většinou získávají z potravy, ale přesto se vždy drží ve vzdálenosti do 30 km od nejbližšího vodního zdroje. Nejvíce vody potřebují kojící samice.

Rozšíření a stanoviště.

Obývají horské stepi, polopouště a pouštní pláně. Největší populace onagerů se nachází v národním parku Khar Turan. V roce 2003 bylo několik onagerů vypuštěno do volné přírody Saúdské Arábie, kde kdysi žil dnes již vyhubený poddruh osla asijského ašdari "(Equus hemionus hemippus)". V roce 1968 bylo 11 onagerů a kulanů "(Equus hemionus kulan)" převezeno do Izraele výměnou za gazely obecné "(Gazella gazella)". Dnes žije v pohoří Har Negev stabilní populace asi 200 těchto hybridů.

V kultuře.

Osel asijský byl pro svou rychlost a odolnost obdivován starověkými Peršany. Perský král Bahrám V. z dynastie Sásánovců měl dokonce přezdívku Gor, což je perské pojmenování onagera, údajně pro svou zálibu v obtížném lovu těchto zvířat. Podle tohoto zvířete byla pojmenována také starověká zbraň onager, což byl typ katapultu. Původ názvu bývá vysvětlován tak, že pohyb páky katapultu během vystřelu připomínal kopnutí vyhazujícího divokého osla.

Chov v zoo.

V ČR je nyní chován pouze v ZOO Ostrava, ale dříve byl chován i v Zooparku Chomutov. V Ostravě se nyní nachází 1 samec, 4 chovné samice a jedna mladá samička. Ve světových ZOO je nyní chováno přibližně 80 těchto zvířat.

Onager "(Equus hemionus onager)" je nejohroženějším poddruhem osla asijského. Přirozeně se vyskytuje v Íránu. Ve volné přírodě žije asi 600 onagerů.

L'Onagre de Perse (Equus hemionus onager) est une sous-espèce de l'Onagre (âne sauvage asiatique) originaire de l’Iran. Il est répertorié parmi les espèces à haut risque d'extinction dans la nature avec seulement un peu plus de 600 individus à l'état sauvage et une trentaine en captivité en Amérique du Nord.


Turnaj.

Podruhé v historii se turnaj konal v singapurské aréně Singapore Indoor Stadium, která jej hostila mezi 23. říjnem až 1. listopadem 2015. Představoval čtyřicátý pátý ročník ve dvouhře a jubilejní čtyřicátý ve čtyřhře. Událost organizovala Ženská tenisová asociace (WTA) jako součást okruhu WTA Tour 2015. Jednalo se o větší ze dvou závěrečných turnajů sezóny. Menším pak byl nově zřízený WTA Elite Trophy, hraný v následujícím týdnu po turnaji mistryň.  Singapur se stal historicky devátým dějištěm WTA Finals, od založení v roce 1972. Práva zakoupil minimálně na pět ročníků (2014–2018). Los dvouhry i čtyřhry proběhl 23. října v 20 hodin místního času.

Formát.

Soutěže dvouhry se účastnilo osm hráček, z nichž každá v úvodních čtyřech dnech odehrála tři vzájemné zápasy v jedné ze dvou čtyřčlenných základních skupin – červené a bílé. První dvě tenistky z každé skupiny postoupily do semifinále, které bylo hráno vyřazovacím systémem pavouka. První z bílé skupiny se utkala s druhou z červené skupiny a naopak. Vítězky semifinále se následně střetly ve finále o pohár Billie Jean Kingové.  Do soutěže čtyřhry nastoupilo osm párů. Její formát kopíroval singlovou část turnaje.

Kvalifikační kritéria.

Ve dvouhře byly žebříčkové body kumulovány ze šestnácti turnajů. Mezi ně se povinně započítávaly čtyři Grand Slamy, čtyři události Premier Mandatory a nejlepší výsledky ze dvou turnajů Premier 5. Ve čtyřhře byly žebříčkové body kumulovány z jedenácti nejlepších výsledků páru jakýchkoli turnajů v sezóně. Nemusely se tak povinně započítávat Grand Slamy ani události kategorie Premier.

Kritéria pořadí v základní skupině.

Konečné pořadí v základní skupině se řídilo následujícími kritérii:

Finanční odměny a body.

Celkový rozpočet turnaje mistryň činil 7 000 000 dolarů.

Ženská dvouhra.

Přehled hráček.

Serena Williamsová.

Sezónu zahájila v týmu s Johnem Isnerem na exhibičním Hopmanově poháru, kde ve finále podlehli polské dvojici složené z Agnieszky Radwańské a Jerzyho Janowicze.  Na Australian Open přehrála v závěrečném zápasu Marii Šarapovovou a devatenáctý grandslamový titul znamenal posun na druhé místo otevřené éry. Poté ukončila 14letý bojkot Indian Wells Masters, ovšem pro kolenní problémy před semifinále odstoupila. Osmou trofej si odvezla z Miami Open po výhře nad Carlou Suárezovou Navarrovou a stala se čtvrtou tenistkou historie, která vyhrála jeden turnaj alespoň osmkrát. První ze tří porážek v roce přišla v semifinále Mutua Madrid Open od Petry Kvitové. Ve finále French Open zdolala Lucií Šafářovovu. Vítězstvím se zařadila po bok dvou hráček historie, které dokázaly každý ze čtyř Grand Slamů získat alespoň třikrát.  Pošesté zdvihla nad hlavu mísu Venus Rosewater, když ve finále Wimbledonu přehrála Garbiñe Muguruzaovou. Stala se první ženou historie, jež vybojovala šest titulů na třech grandslamech a první tenistkou od Steffi Grafové, která triumfovala na třech úvodních majorech sezóny. Podruhé v kariéře také dobyla nekalendářní grandslam, tj. vyhrála čtyři Grand Slamy za sebou ve dvou kalendářních letech. Na žebříčku WTA z 13. července dosáhla, jako první tenistka od jeho zavedení, v roli světové jedničky více než dvojnásobný počet bodů před druhou v pořadí. Na Canada Masters ji zaskočila teenagerka Belinda Bencicová, které podlehla v semifinále. Pátý titul dovršila na Cincinnati Masters po výhře nad Simonou Halepovou. Na US Open nenašla v semifinálovém duelu recept na Italku Robertu Vinciovou, přestože získala úvodní set a v rozhodujícím měla k dobru brejk. Stanice ESPN to označila za jedno z největších vítězství v historii sportu. Tím byla přerušena její 33zápasová grandslamová neporazitelnost. Dne 1. října oznámila ukončení sezóny, aby mohla doléčit zranění a nabrat novou motivaci k tenisu.

Simona Halepová.

Rok otevřela titulem na čínském Shenzhen Open, když ve finále přehrála Timeu Bacsinszkou.  Na Australian Open skončila ve čtvrtfinále po porážce od Jekatěriny Makarovové po dvousetovém průběhu. Druhou trofej v roce přidala na arabském Dubai Tennis Championships, kde si v závěrečném duelu poradila s Karolínou Plíškovou. Nejlépe ohodnocený titul dosavadní kariéry dosáhla na březnovém BNP Paribas Open v Indian Wells po vítězství nad Srbkou Jelenou Jankovićovou.  Pokles formy v antukové části provázel její účast na French Open, kde ve druhém kole nestačila na Mirjanu Lučićovou Baroniovou. Následovalo vyřazení v úvodním zápase Wimbledonu proti Slovence Janě Čepelové. Během letní US Open Series přišlo zlepšení, když si zahrála dvě navazující finále v Torontu a Cincinnati. První z nich skrečovala pro vyčerpání s Belindou Bencicovou a ve druhém nenašla recept na Serenu Williamsovou. Na newyorském US Open skončila v semifinále po prohře s Flaviou Pennettaovou. Bodový zisk jí zajistil druhou účast na Turnaji mistryň.

Maria Šarapovová.

Do sezóny vstoupila trofejí z Brisbane International, na němž v boji o titul porazila srbskou hráčku Anu Ivanovićovou. Australian Open znamenalo finálovou účast a v ní porážku od světové jedničky Sereny Williamsové.  Mezi šestnáckou hráček skončila na Indian Wells Masters, když nenašla recept na Flavii Pennettaovou. Ve druhém kole Miami Open jí stopku vystavila Darja Gavrilovová. Také na antukovém Porsche Tennis Grand Prix dohrála ve svém úvodním zápase s Angelique Kerberovou. Porážka ukončila její sérii 64 antukových zápasů, v nichž vyhrála zápas vždy, když zvítězila i v úvodním setu. Během Madrid Open nenašla recept na Světlanu Kuzněcovovou. Zlepšení formy přišlo na Internazionali BNL d'Italia, kde ve finále zdolala Carlu Suárezovou Navarrovou.  V roli obhájkyně titulu na Roland Garros ji v osmifinálovém duelu zastavila Lucie Šafářová. Mezi poslední čtyřku hráček pronikla na wimbledonském pažitu, kde vypadla se Serenou Williamsovou. Celou letní US Open Series vynechala a na dvorce se vrátila až čínským Wuhan Open. Otevírací klání proti Barboře Strýcové však musela skrečovat pro natažení svalstva levého předloktí. Následně se odhlásila z povinného pekingského podniku China Open, aby se zotavila před již jistou účastí na Turnaji mistryň, kam zavítala poosmé.

Garbiñe Muguruzaová.

Do sezóny vstupovala mimo elitní dvacítku žebříčku a průlomový rok kariéry završila jako druhá nasazená a světová trojka na říjnovém Turnaji mistryň.  Z lednového Brisbane International odstoupila pro zranění hlezna. Na Apia International Sydney ji ve čtvrtfinále přehrála Němka Angelique Kerberová. Osmifinálovou účastí se rozloučila s Australian Open, kde vypadla se světovou jedničkou Serenou Williamsovou. Debutový postup do semifinále turnaje kategorie Premier 5 dosáhla na Dubai Tennis Championships. V zápase však podlehla Češce Karolíně Plíškové. Následovala šňůra porážek až do French Open, na němž se podruhé probojovala do čtvrtfinále majoru. Nad její síly však byla další česká reprezentantka Lucie Šafářová. Travnatý Wimbledon znamenal první start v grandslamovém finále, v němž nenašla recept na favorizovanou Američanku Serenu Williamsovou.  Pokles formy přišel během letní části, když nezvládla své úvodní zápasy na torontském Rogers Cupu, stejně jako na Cincinnati Masters. Následkem toho v srpnu ukončila dlouhodobou spolupráci s trenérem Alejem Mancisidorem, jehož vystřídal Sam Sumyk. Newyorský US Open přinesl vyřazení ve druhém kole od britské tenistky Johanny Kontaové. Kvalitnější výsledky se dostavily v asijské fázi roku, kde postoupila do finále Wuhan Open, v němž skrečovala bývalé světové jedničce Venus Williamsové pro poranění hlezna. Poté dosáhla na titul v nejkvalitněji hodnoceném turnaji dosavadní kariéry, když ovládla pekingský China Open z kategorie Premier Mandatory. V závěrečném utkání zdolala jednu ze soupeřek o účast na Turnaji mistryň Timeu Bacsinszkou.

Petra Kvitová.

Sezónu rozehrála na šenčenském turnaji, kde byla v semifinále nad její sílyTimea Bacsinszká. První titul roku si připsala na Apia International Sydney po finálové výhře nad krajankou Karolínou Plíškovou. Australian Open znamenal vyřazení ve třetím kole od útočně hrající teenagerky Madison Keysové.  Po čtvrtfinále Qatar Total Open přerušila na pět týdnů sezónu pro vyčerpanost. Až srpnové testy odhalily prodělanou mononukleózu. V polovině dubna se vrátila výhrami v semifinále Fed Cupu proti Francii. Druhou trofej získala na Mutua Madrid Open, kde jako první ze tří hráček oficiální profesionální sezóny porazila světovou jedničku Serenu Williamsovou. Závěrečný zápas pak zvládla hladce proti Světlaně Kuzněcovové. Ve čtvrtfinále Rome Masters potřetí v roce podlehla Carle Suárezové Navarrové. Roland Garros přineslo osmifinálové vyřazení z rakety Timey Bacsinszké. Jako jedna z hlavních favoritek Wimbledonu překvapivě skončila již ve třetím kole na raketě Jeleny Jankovićové, když prohospodařila vedení 6–3 a 4–2.  Severoamerickou tenisovou sezónu na betonech otevřela porážkou ve druhém kole Canada Masters od Bělorusky Viktorie Azarenkové. Ani na Cincinnati Masters nezvládla svůj úvodní zápas, když nenašla recept na Francouzku Caroline Garciaovou. Třetí titul ve čtyřech letech dobyla z newheavanského Connecticut Open, kde ve finále zdolala Lucii Šafářovou. Na US Open ji ve čtvrtfinálové fázi vystavila stopku pozdější šampionka Flavia Pennettaová, přestože získala první set a ve druhém měla k dobru prolomené podání Italky. V roli obhájkyně zavítala na Wuhan Open, kde ji ve třetím kole přehrála Roberta Vinciová. China Open přinesl prohru v úvodním zápase s třetí Italkou v řadě Sarou Erraniovou. Popáté v řadě se kvalifikovala na závěrečnou událost roku.

Agnieszka Radwańská.

Do nového roku vstoupila v družstvu s Jerzym Janowiczem na exhibičním Hopmanově poháru v Perthu, kde získala trofej. Ve finále si polští reprezentanti poradili s americkou dvojici složenou z Johna Isnera a světové jedničky Sereny Williamsové, jíž porazila poprvé v kariéře.  Konečnou fází na Apia International Sydney se stalo druhé kolo, v němž prohrála s Garbiñe Muguruzaovou. V osmifinále Australian Open opustila grandslam po porážce od Venus Williamsové. Během březnového Indian Wells Masters skončila na raketě Heather Watsonové ve třetím kole. Do čtvrtého se podívala na navazujícím Miami Open, aby jí v něm stopku vystavila Carla Suárezová Navarrová. Mezi poslední čtveřicí hráček dohrála na Katowice Open s Italkou Camilou Giorgiovou. Po rychlém vyřazení na antukovém Porsche Tennis Grand Prix nepřešla třetí fázi Mutua Madrid Open, na němž podlehla Caroline Wozniacké. Poprvé od října 2011 tak vypadla z elitní desítky žebříčku WTA. Pokles formy pokračoval v průběhu French Open, kde ji v úvodním duelu zdolala Němka Annika Becková. Na travnatém AEGON Open Nottingham ukončila její cestu pavoukem v semifinále Monica Niculescuová. Premiérové finálové střetnutí sezóny pak odehrála na AEGON International, v němž nepřekonala švýcarskou hráčku Belindu Bencicovou. Ta ji uštědřila v rozhodující sadě „kanára“. Wimbledon přinesl její třetí semifinálovou účast za předešlé čtyři roky. V utkání však nenalezla recept na Španělku Garbiñe Muguruzaovou. Bodový zisk ji přesto posunul zpět do první světové desítky.  Letní americká série znamenala čtvrtfinálové porážky na Bank of the West Classic s Angelique Kerberovou, a také během Rogers Cupu od Simony Halepové. Vzhledem k časnému vypadnutí na Cinncinati Masters se rozhodla přijet i na navazující Connecticut Open. Mezi poslední osmičkou hráček ji zastavila Petra Kvitová. Ve třetí fázi US Open pak skončila na raketě Američanky Madison Keysové. Na tokijském Toray Pan Pacific Open vybojovala premiérový titul v roce po finálovém vítězství nad Belindou Bencicovou, čímž jí oplatila červnovou porážku z trávy. O třicet šest hodin později nastoupila k zápasu na Wuhan Open, z něhož odešla potřetí v sezóně poražena od Venus Williamsové. China Open znamenal konec v semifinále porážkou od Garbiñe Muguruzaové. Až druhá trofej v sezóně z Tianjin Open, kde přehrála Černohorku Danku Kovinićovou, přinesla jistotu startu na turnaji mistryň, kam postoupila popátě za sebou.

Angelique Kerberová.

Na úvod sezóny prohrála ve čtvrtfinále Brisbane International s ukrajinskou hráčkou Elinou Svitolinovou. Navazující Apia International Sydney znamenal semifinálovou porážku od Karolíny Plíškové. Poprvé od Wimbledonu 2011 pak vypadla v úvodním kole grandslamu, když v melbournském Australian Open nestačila na Rumunku Irinu-Camelii Beguovou. Arabský Dubai Tennis Championships přinesl účast ve třetím kole, v němž podlehla Italky Flavie Pennettaové. Na dvou velkých amerických turnajích, Indian Wells Masters a Miami Open, vyhrála jediný zápas. Na prvním z nich skončila na raketě Sloane Stephensové. Ve druhém případu ji zastavila Světlana Kuzněcovová. Na Family Circle Cupu, probíhajícím na zelené antuce, se probojovala do svého prvního finále v roce, které proti Madison Keysové vyhrála. Porsche Tennis Grand Prix přinesl další finálovou účast a triumf po výhře nad Caroline Wozniackou.  Časná vyřazení přišla na Mutua Madrid Open i na Italian Open. Ze semifinále odstoupila během Nürnberger Versicherungscupu a ve třetí fázi vypadla na French Open s Garbiñe Muguruzaovou. Další trofej dosáhla na AEGON Classic po finálovém vítězství s Karolínou Plíškovou. Wimbledon přinesl vyřazení ve třetím kole s Muguruzaovou. Čtvrtý titul roku dobyla na Bank of the West Classic opět po výhře nad Plíškovou. Po nevýrazných výsledcích na Canada Masters a Cincinnati Masters opustila US Open ve třetím kole po nezvládnutém zápasu s Azarenkovou. Do semifinále dospěla na Wuhan Open, kde ji stopku vystavila Muguruzaová a na raketě Agnieszky Radwańské skončila ve čtvrtfinále China Open. Jako poražená finalistka odjížděla z Hong Kong Open, kyž nenašla recept na Srbku Jelenu Jankovićovou.

Flavia Pennettaová.

Do sezóny vstoupila v družstvu s Fabiem Fogninim na exhibičním Hopmanově poháru v Perthu, kde po třech porážkách skončily na posledním čtvrtém místě základní skupiny. Její účinkování na Australian Open ukončila v úvodním kole krajanka Camila Giorgiová.  Mezi poslední osmičku hráček se podívala na Dubai Tennis Championships, kde ji zdolala Caroline Wozniacká. Titul obhajovala na Indian Wells Masters. Ve čtvrtfinále dohrála raketě Němky Sabine Lisické. Navazující Miami Open znamenal vyřazení v osmifinálové fázi s Rumunkou Simonou Halepovou. Ve čtvrtfinále Grand Prix SAR La Princesse Lalla Meryem ji porazila Tímea Babosová. Brzká vypadnutí utrpěla na větších antukových turnajích, Mutua Madrid Open a Rome Masters. Naopak postup do čtvrtého kola French Open představoval vyrovnání kariérního maxima. V něm jí však vystavila stopku Garbiñe Muguruzaová.  V travnaté části roku zůstala bez jediného vítězného zápasu. Na eastbourneském AEGON International skončila po nezvládnutém duelu s Ruskou Světlanou Kuzněcovovou a ve Wimbledonu její pouť završila Kazaška Zarina Dijasová. Během americké letní vypadla ve druhé fázi torontského Canada Masters, když skončila na raketě favorizované Sereny Williamsové. Na Western & Southern Open ji poté zastavila teenagerka Belinda Bencicová. V prvním kole opustila newhavenský Connecticut Open po nezvládnutém duelu s Magdalénou Rybárikovou. Vrchol kariéry přišel na US Open, na němž otočila čtvrtfinále proti Petře Kvitové, a po semifinálovém vítězství nad Halepovou, porazila i krajanku Robertu Vinciovou.Získala tak premiérový grandslamový titul ve dvouhře. Během turnaje oznámila, že po sezóně ukončí ve svých 33 letech profesionální kariéru. Na čínském Tianjin Open ji na úvod vyřadila kvalifikantka Ljudmila Kičenoková a pekingský China Open znamenal opuštění ve třetím kole, když nenašla recept na Anastasiji Pavljučenkovovou. Poprvé v kariéře se kvalifikovala do dvouhry Turnaje mistryň.

Lucie Šafářová.

Sezónu rozehrála na Hopmanově poháru v družstvu s Pavláskem. Pár obsadil druhé místo čtyřčlenné základní skupiny. Prvním oficiálním turnajem se stal Apia International Sydney, kde skončila v prvním kole na raketě Samanthy Stosurové. Australian Open znamenal další rychlou porážku od Jaroslavy Švedovové. Na Fortis Diamond Games poprvé v kariéře podlehla Karolíně Plíškové. V navazujícím Dubai Tennis Championships skončila v téže fázi na raketě stejné soupeřky.  Jako nenasazená vyhrála Qatar Total Open po zvládnutém finálovém boji s Viktorií Azarenkovou. BNP Paribas Open představoval opuštění turnaje ve třetí fázi po prohře s Elinou Svitolinovou. Na Miami Open nenašla recept na Johannu Larssonovou. J&T Banka Prague Open znamenal vyřazení v otevíracím duelu s Terezou Smitkovou. Mezi osmičkou hráček ji na Mutua Madrid Open zdolala Světlana Kuzněcovová a ve druhém kole její cestu pavoukem Rome Masters přerušila Alexandra Dulgheruová. Vrchol roku přišel na French Open, kde si zahrála premiérové grandslamové finále singlu. V něm však nestačila na favorizovanou Serenu Wiliamsovou.  Ve druhé fázi opustila travnatý AEGON International po duelu s Dominikou Cibulkovou. Wimbledonský pažit přinesl osmifinálové vyřazení od Coco Vandewegheové. Na srpnovém Canada Masters ji ve druhém kole přehrála Darja Gavrilovová. Naopak na Connecticut Open se probojovala až do finále, v němž ji posedmé v kariéře zastavila Petra Kvitová. O tři dny později její pouť newyorským US Open ukončila Lesja Curenková. Šafářová si však stěžovala na zranění břišního svalu. V polovině září se ke svalovým potížím přidružila týdenní hospitalizace pro bakteriální infekci. Na okruh se vrátila říjnovým Generali Ladies Linz, avšak dohrála v úvodním kole s Andreeou Mituovou. Také Kremlin Cup přinesl porážku v jejím úvodním zápasu proti Anastasiji Pavljučenkovové. Přesto se dokázala poprvé kvalifikovat na Turnaj mistryň, když jí pomohla moskevská čtvrtfinálová porážka Suárezové Navarrové a skreč Bacsinszké v prvním kole lucemburské události.

Výsledky a body.

Tabulka uvádí sezónní výsledky a odpovídající bodový zisk kvalifikovaných hráček a náhradnic Turnaje mistryň.

Čtyřhra.

Výsledky a body.

Tabulka uvádí sezónní výsledky a odpovídající bodový zisk kvalifikovaných párů a náhradnic Turnaje mistryň.

Turnaj vycházejících hvězd.

Turnaj mistryň podruhé hostil exhibiční soutěž vycházejících hvězd – WTA Rising Stars Invitational, která se odehrála mezi 22. až 25. říjnem 2015 v singapurské OCBC Arena. Finále proběhlo na centrálním dvorci Singapore Indoor Stadium. Čtyři tenistky, které nepřesáhly věk 23 let, byly vybrány více než dvěma miliony fanoušků ze 137 zemí.. Dvě účastnice vzešly z asijsko-pacifického regionu a další dvě ze zbytku světa. Vítězkou se stala Japonka Naomi Ósakaová, která ve finále zdolala francouzskou hráčku Caroline Garciaovou.  Poprvé se hrálo na dva vítězné sety do čtyř gamů bez výhody. Po shodě následoval vítězný bod hry. Za stavu 4–4 rozhodoval standardní sedmibodový tiebreak.

Turnaj legend.

Podruhé v historii hostil Turnaj mistryň soutěž legend – Legends Classic Invitational, jenž se odehrál mezi 27.–29. říjnem 2015. Soutěže deblového formátu se zúčastnily čtyři ženské legendy, vedené nejúspěšnější hráčkou závěrečné události ženského okruhu Martinou Navrátilovou, která vyhrála osmkrát dvouhru a jedenáctkrát čtyřhru. Další bývalou šampiónkou, jež nastoupila na dvorec, se stala nejmladší vítězka turnaje WTA Tour v historii Tracy Austinová. Poprvé startovala španělská finalistka z roku 1993 Arantxa Sánchezová Vicariová a účastnice doplnila doplnila obhájkyně titulu z předchozího ročníku Marion Bartoliová.  V každém ze tří utkání čtyřhry si hráčky vždy vyměnily spoluhráčku, čímž každá legenda odehrála pouze jeden zápas se stejnou partnerkou. Tenistka s nejvíce výhrami, případně nejlepším poměrem her, se stala celkovou vítězkou. Trofej si po dvou výhrách odvezla Čechoameričanka Martina Navrátilová.

WTA Finals 2015, známý také jako Turnaj mistryň 2015 či se jménem sponzora BNP Paribas WTA Finals 2015, představoval jeden ze dvou závěrečných tenisových turnajů ženské profesionální sezóny 2015 pro osm nejvýše postavených žen ve dvouhře a osm nejlepších párů ve čtyřhře na žebříčku WTA Race.

Le masters de tennis féminin est un tournoi de tennis professionnel. Il réunit, à la fin de la saison, les huit meilleures joueuses du classement WTA depuis le début de l'année. L'édition féminine 2015, classée en catégorie Masters, s'est déroulée du au.


Název.

Název "Jacaranda" má původ v jihoamerickém jazyce Guaraní a znamená vonný. Termínem "jacaranda" se označuje též dřevo některých bobovitých stromů z tropické Ameriky, zejména z rodů dalbergie ("Dalbergia") a "Machaerium".

Popis.

Žakarandy jsou středně vysoké až mohutné stromy nebo řidčeji keře. Listy jsou dvakrát zpeřené, složené z drobných nebo velkých lístků, řidčeji jednoduše zpeřené a výjimečně i jednolisté (některé brazilské druhy). Květy jsou modré nebo modrofialové, uspořádané v chudých až mnohokvětých úžlabních nebo vrcholových latách. U některých druhů květenství vyrůstají ze starších bezlistých větví (ramiflorie). Kalich je široce zvonkovitý nebo miskovitý, na vrcholu víceméně uťatý a obvykle s pěti zoubky, případně s pěti ostrými laloky. Koruna je trubkovitě zvonkovitá, na vnější straně chlupatá až lysá. Tyčinky mají často pouze jeden prašný váček. Staminodium je protáhlé, delší než fertilní tyčinky. Semeník je svrchní, zploštěle válcovitý. Plodem je podlouhlá tobolka pukající dvěma chlopněmi. V rovině kolmé na přehrádku je tobolka silně zploštělá. Semena jsou plochá, tenká, bezbarvá nebo hnědá, s blanitými křídly.

Rozšíření.

Rod žakaranda zahrnuje asi 50 druhů. Je rozšířen výhradně v tropické a subtropické Americe od Guatemaly a Karibských ostrovů na jih po severní Argentinu. Rozsáhlý areál rozšíření mají např. druhy "Jacaranda copaia" a "J. obtusifolia".

Ekologické interakce.

Mnoho druhů žakarand kvete mohutně v bezlistém stavu. Květy jsou opylovány zejména včelami včetně tzv. orchidejových včel z tribu "Euglossini". Mezi další zjištěné opylovače náležejí mouchy, brouci a kolibříci. Bylo zjištěno, že důležitou a mnohostrannou funkci při opylování hraje protáhlé staminodium vyčnívající z květu. Na jeho horní části jsou četné žlázky. Kromě tvorby nektaru a chemického lákání opylovačů jím signalizuje čerstvost květu, neboť se stárnutím květu tmavne. Květy žakarand navštěvují mj. včely, které loupí nektar – vykusují na boční straně korunní trubky otvor a nepřicházejí do kontaktu s pylem.

Taxonomie.

Rod "Jacaranda" je řazen spolu s malým rodem "Digomphia" do tribu "Jacarandeae", který tvoří podle fylogenetických kladogramů bazální větev celé čeledi "Bignoniaceae".

Zajímavosti.

Barvu květů žakarand ovlivňuje kyselost půdy. Na kyselém podloží jsou růžovější, na zásaditém více do modra.

Význam.

Žakaranda mimózolistá je jeden z nejčastěji pěstovaných subtropických okrasných stromů. Pochází ze suchých jihoamerických savan a je vhodná pouze pro oblasti s periodickým suchým obdobím, ve vlhkých tropech se jí nedaří. Je běžně pěstována např. v Kalifornii a sušších oblastech Střední Ameriky, Afriky a Austrálie. V Jižní Africe a Austrálii je to oblíbený pouliční strom. Z dalších druhů se pěstuje zejména "Jacaranda arborea", "J. caerulea", "J. cuspidifolia" a "J. jasminoides". Za jeden z nejkrásnějších druhů je považována "J. acutifolia". Druh "Jacaranda copaia" je rychle rostoucí dřevina používaná k zalesňování. Měkké dřevo "J. obtusifolia" se používá v řezbářství.  Žakaranda mimózolistá je pěstována i v nejteplejších částech jižní Evropy a lze ji nalézt ve sklenících některých českých botanických zahrad.

Žakaranda ("Jacaranda") je rod rostlin z čeledi trubačovité ("Bignoniaceae"). Jsou to stromy a keře většinou s dvakrát zpeřenými listy a modrými nebo modrofialovými zvonkovitými květy. Rod zahrnuje asi 50 druhů a pochází ze Střední a Jižní Ameriky. Žakaranda mimózolistá a některé další druhy jsou pěstovány v sušších oblastech tropů a subtropů jako krásně kvetoucí okrasné dřeviny.

Jacaranda est un genre d'arbres, les jacarandas, de la famille des "Bignoniaceae", originaire des Paraguay, Uruguay, sud du Brésil et Argentine.


Tenis na Letních olympijských hrách 1992 – ženská dvouhra

Simple dames de tennis aux Jeux olympiques d'été de 1992

Olympijský turnaj.

V rámci ženského singlu podruhé došlo k vytvoření kontinentálních kvalifikací a předkvalifikace. Kvalifikační systém byl zrušen již na následujících hrách v Atlantě 1996.  Z elitní světové desítky na barcelonskou antuku nezavítaly úřadující světová jednička Monika Selešová, trojka a obhájkyně stříbrného kovu Gabriela Sabatini a čtvrtá hráčka v pořadí Martina Navrátilová. Čtyři nejvýše nasazené tenistky splnily roli favoritek, když se probojovaly do závěrečných bojů o medaile.  V úvodním kole vypadly dvě nasazené hráčky. Dvanáctá žena žebříčku Jana Novotná nestačila na světovou šestadvacítku Natašu Zverevovou a obhájkyně bronzu Zina Garrisonová-Jacksonová skončila na raketě 24. ženy klasifikace Amandy Coetzerové z Jihoafrické republiky.  Olympijskou vítězkou se stala 16letá americká teenagerka a světová šestka Jennifer Capriatiová po výhře nad 23letou německou dvojnásobnou obhájkyní titulu a první nasazenou Steffi Grafovou. Klíčový byl závěr třetí sady, jenž favorizovaná Němka nezvládla. Za stavu gamů 4–4 zahrála dvojchybu a soupeřce při 0:40 nabídla tři breakboly. Ty však odvrátila a srovnala na shodu. Američanka její servis přece jen prolomila díky tvrdému forhendu na lajnu. Následně se poprvé během finále ozvali američtí příznivci skandováním „USA, USA“. Capriatiová již dovedla utkání do vítězného konce, když poslední zkažený forhend obhájkyně titulu znamenal zlato. Němka tak zkompletovala sadu olympijských kovů – zlata, stříbra a bronzu.  Americká hráčka porazila Grafovou poprvé z pěti vzájemných zápasů. V dubnu téhož roku se rozešla s trenérem Pavlem Složilem a do Barcelony přicestovala jen pod dohledem otce. Tři týdny před turnajem využila zkušeností Španěla Manuela Santany, jen ji připravoval v poslední fázi.  Bronzové medaile obdržely obě poražené semifinalistky, Španělka Arantxa Sánchezová Vicariová a Američanka Mary Joe Fernandezová.

Ženská dvouhra na Letních olympijských hrách 1992 probíhala v areálu Tennis de la Vall d'Hebron, ležícím v barcelonské čtvrti Horta-Guinardó. Soutěž se konala v období od 28. července do 6. srpna 1992 na devíti otevřených antukových dvorcích. Nastoupilo do ní 64 tenistek. Premiéru zažívaly výpravy z pobaltských států – Lotyšska, Litvy a Estonska. Na hrách se objevilo také znovusjednocené Německo, které naposledy předtím pod společnou vlajkou startovalo v roce 1964. Hrálo se na dva vítězné sety.

Cet article présente les résultats détaillés du simple dames de l’édition 1992 des compétitions de tennis aux Jeux olympiques d'été qui est disputé du 28 juillet au.


Historie.

Rodina Lindsayů získala sňatkem panství Edzell, skládající se z tvrze, farního kostela a několika vesnic, v roce 1358. Někdy na počátku 16. století se rozhodl David Lindsay staré sídlo opustit a přibližně 300 m severně od něj začal s výstavbou nového zámku. Stavba probíhala postupně v průběhu celého 16. století a byla završena roku 1604 zřízením zahrady s bohatou sochařskou výzdobou.  Lindsayové se postupně stali předními velmoži ve Skotském království a měli dobré vztahy s panovníky. V srpnu 1562 strávila na Edzellu v rámci své cesty po Skotsku dvě noci královna Marie Stuartovna. V průběhu jejího pobytu zde proběhlo zasedání její tajné rady (privy council). V letech 1580 a 1589 je na Edzellu doložen pobyt krále Jakuba I., syna Marie Stuartovny.  V průběhu 19. století začaly ruiny zámku vzbuzovat pozornost turistů. Majitelé objektu proto od roku 1879 zaměstnali správce, který se o něj staral a návštěvníky v něm provázel. Roku 1901 pro něj a jeho rodinu postavili majitelé domek, dnešní turistické centrum. V roce 1932 převzal stát péči o zahradu, o tři roky později i o budovy. Dnes spravuje objekt stát prostřednictvím svého památkového úřadu Historic Scotland.

Architektura.

Původní tvrz, kde od 12. století sídlila rodina Abbottů, se rozkládala na návrší 300 m jihozápadně od současného zámku. Stojí zde pozůstatek původního kostela sv. Vavřince, přeměněný na hrobku rodiny Lindsayů. Místo bylo ale osídleno mnohem dříve, jak dokládá nález kamenného kříže z 9. století, nalezený roku 1952. Kostel byl zbořený v roce 1818, když byl postavený nový v tehdy založené stávající vesnici Edzell.  Nejstarší částí zámku je jeho čtyřpodlažní, 16 m vysoký věžový palác, postavený kolem roku 1520. Jeho ústřední místností byl sál v prvním patře. Byl osvětlený rozměrnými okny a vybavený velkým krbem. Vlevo od něj se nacházel prevet. Zároveň s věží byla postavena ohradní zeď, vymezující areál, a jižní křídlo. Kolem roku 1550 vzniklo západní křídlo, rovněž navazující na palác. Uprostřed něj byla umístěna brána, nad jejím půlkruhovým obloukem byly umístěny dva erby Lindsayů. V přízemí západního křídla byla kuchyně a sklady, v patře pak dvě místnosti, které rozšiřovaly ubytovací možnosti sídla. Koncem 16. století se započalo se stavbou severního křídla, z něhož byla dokončena jen jeho západní polovina. V něm byla v přízemí další kuchyně a v patře reprezentativní sál, větší než ve věžovém paláci. Nárožní věžovitá stavba severního křídla obsahovala další soukromé prostory majitelů. Stavby východního křídla se dochovaly jen v půdorysu.

Zahrada.

Renesanční zahrada je považována za nejhodnotnější památku Edzellu. Podle nápisu nad vchodem do zahrady byla dokončena v roce 1604. Rozkládá se na ploše 52 x 43,5 m, ohradní zeď je vysoká 3,6 m. Na vnitřní fasádě ohradní zdi jsou umístěny tři cykly kamenných plastik, vždy po sedmi, představující alegorie nebeských božstev (Měsíc, Mekur, Venuše, Slunce, Mars, Jupiter, Saturn), svobodných umění (Gramatika, Rétorika, Dialektika, Aritmetika, Hudba, Geometrie a ctností (Moudrost, Spravedlnost, Udatnost, Umírněnost, Víra, Naděje, Láska). K zahradě přiléhaly dvě budovy. První z nich byl letohrádek. Původní kamenný stůl v přízemí naznačuje, že tato místnost sloužila k menšímu občerstvení. Místnost v patře, do kterého se vchází po spirálovém schodišti, byla vybavena prevetem a zřejmě byla využívána jako letní ložnice. Budova se připisuje architektu Thomasi Leiperovi. V jihovýchodním rohu zahrady byla postavena lázeň, která byla snad v 18. století zbořena. Její základy byly vykopány roku 1885. Při tom bylo zjištěno, že se skládala ze tří místností. Zámek Edzell je ukázkou životního stylu a kulturní úrovně skotského renesančního velmože.

Edzell je zřícenina šlechtického zámku ve Skotsku ležící poblíž stejnojmenné vesnice. Jeho součástí je zrekonstruovaná renesanční zahrada. Nejstarší části zámku byly postaveny kolem roku 1520. V polovině 18. století přestal být obýván a postupně se stal zříceninou.

Le château d'Edzell date du, son jardin clos du. Il se situe près du village d'Edzell à environ au nord de Brechin dans le "Council Areas" d'Angus en Écosse. La construction du château a commencé aux alentours de 1520 par David Lindsay, de Crawford, et agrandi par son fils, Sir David Lindsay, seigneur d'Edzell, qui a également aménagé le jardin en 1604. Le château a connu peu d'actions militaires. Il a été conçu, construit et utilisé plus comme une maison de campagne que comme une structure défensive. Il a été brièvement occupé par les troupes anglaises lors de l'invasion de l'Écosse en 1651 par Olivier Cromwell. En 1715 il est vendu par la famille Lindsay, et finalement se retrouve dans les titres du comte de Dalhousie. Il a été légué à l'état dans les années 1930, Il est maintenant géré par Historic Scotland et ouvert au public. Le château est constitué d'une maison-tour et ses dépendances, construites autour d'une cour. Accolé à la tour se trouve un jardin clos unique en Écosse. Il a été replanté dans les années 1930 et l'on peut voir de nombreuses sculptures qui sont considérées comme ayant des liens avec l'ésotérisme, l'ordre de la Rose-Croix, et la Franc-maçonnerie.


Popis.

Zástupci rodu "Adenocalymma" jsou dřevnaté liány a keře. Listy jsou vstřícné, složené ze 3 lístků, prostřední lístek je někdy přeměněn v jednoduchý nebo trojčetný úponek. Lístky jsou často kožovité. Květenství jsou vrcholové nebo úžlabní hrozny, výjimečně thyrsy. Květy jsou pětičetné, dvoustranně souměrné. Kalich je zvonkovitý, zakončený 5 krátkými laloky. Koruna je většinou jasně žlutá, řidčeji bílá nebo červená, trubkovitě nálevkovitá až zvonkovitá, na vnější straně chlupatá. Korunní trubka je rovná. Tyčinky jsou 4, nevyčnívající z květu. Semeník je přisedlý. Tobolky jsou čárkovité až eliptické, zploštělé nebo nafouklé, kožovité až dřevnaté. Semena jsou buď křídlatá nebo korkovitá a bez křídel.

Název.

V některých zdrojích je název rodu uváděn jako "Adelocalymna".

Rozšíření.

"Adenocalymma" je největší rod čeledi trubačovité. Zahrnuje 82 druhů. Vyskytuje se v tropické Americe od Mexika po Paraguay a jihovýchodní Brazílii. Druh "A. marginatum" zasahuje až do Uruguaye a Argentiny. Největší počet druhů roste v Brazílii. Největší areál, sahající od Mexika až po Brazílii, má druh "A. inundatum". V téměř celé tropické Jižní Americe jsou rozšířeny druhy "A. cladotrichum", "A. impressum", "A. purpurascens", "A. flaviforum" aj. Zástupci rodu "Adenocalymna" rostou ve vlhkých i suchých tropických lesích a rovněž i v keřové vegetaci typu cerrado a caatinga.

Význam.

Liány rodu "Adelocalymma" jsou jako okrasné dřeviny pěstovány poměrně zřídka. V tropech je pěstován např. druh "A. comosum", pocházející z Brazílie. Rostlina má jasně žluté květy a vzhledově poněkud připomíná alamandu. Z českých botanických zahrad není žádný druh tohoto rodu uváděn.

Adenocalymma je rod rostlin z čeledi trubačovité. Jsou to úponkaté liány a keře se vstřícnými trojčetnými listy a většinou s nápadnými žlutými květy. Rod zahrnuje asi 80 druhů a je rozšířen v tropické Americe. Brazilský druh "Adenocalymma comosum" je v tropech pěstován jako okrasná liána.

Adenocalymma est un genre de plantes à fleurs dans la famille des "Bignoniaceae". Ce genre du Nouveau Monde contient environ 50 espèces de lianes, originaires des régions tropicales du Mexique (Basse-Californie) jusqu'au nord de l'Argentine.


Vzhled.

Tělo grónského psa je stavěné na výdrž. Trup je o málo delší, než je kohoutková výška psa. Tělo je velmi silné a svalnaté, s velmi širokou hrudí, rovným hřbetem a rovnými širokými bedry. Záď je mírně svažitá. Značně silný, vysoko nasazený ocas je nošen nad hřbetem v pevném zatočení. Končetiny jsou lehce zaúhlené. Tlapky jsou velké, značně silné a robustní. Krk je velmi silný a krátký. Grónský pes má širokou, mírně klenutou lebku a zřetelný, ne však přehnaný stop. Klínovitá tlama se širokým, zcela rovným čenichem se směrem dopředu zužuje, nesmí však být špičatá. Pysky jsou tenké. Vztyčené trojúhelníkové uši se zaoblenými špičkami jsou poměrně malé. Oči jsou umístěny mírně zešikma, nesmějí být vypoulené ani zapadlé. Skus je silný, nůžkový. Psi mají předepsanou výšku nejméně 60 cm, feny 55 cm. Plemenný standard hmotnost neuvádí. V současné době se hmotnost plemene vypočítává podle kohoutkové výšky. Grónský pes má dvojitou srst. Podsada je měkká a hustá, krycí srst je hustá, rovná a hrubá. Ocas je na spodní straně hustě porostlý delšími chlupy. U plemene jsou přípustné všechny barvy a jejich kombinace s výjimkou bílé barvy. Nosní houba je černá, v zimě však může mít barvu masa.

Povaha.

Grónský pes ještě neztratil mnoho ze své původnosti. Svou povahou se příliš nehodí k plnění úlohy rodinného psa. Je nezávislý a vyrovnaný. Je skromný a spokojí se s málem. Vyniká svou tvrdostí a houževnatostí, je značně dominantní a může být tvrdohlavý. Je smečkovým psem a nerad zůstává sám. Štěká málo, pravidelně však vyje. Má velmi mnoho energie a nezměrnou výdrž. Grónský pes nemá rád samotu. Vůči psům, kteří nepatří do jejich smečky, se mohou chovat dominantně. Obecně nevychází grónský pes příliš dobře s kočkami a jinými domácími zvířaty, neboť má silný lovecký instinkt. Známé i neznámé návštěvníky bouřlivě vítá, často nadšeným vytím. I když velikost a vzhled grónského psa snad může nezvané hosty odradit, k účelu hlídání a střežení se plemeno nehodí. Grónský pes se obtížně vychovává. Je velmi svéhlavý, dominantní a nezávislý. I když má dobrý vztah ke svému pánovi, instinkty u něj převládají. S vynaložením velkého úsilí a trpělivosti jej lze naučit základní poslušnosti, nelze však od něj v tomto směru očekávat mnoho. Grónský pes je v první řadě tažným psem, zvyklým pracovat v drsném klimatu. Není to pes do rodiny.

Grónský pes () je psí plemeno vyšlechtěné v Grónsku. Používá se jako tažný pes nebo pro lov ledních medvědů a tuleňů. Mezinárodní kynologická federace plemeno uznává a řadí jej do skupiny špicové a plemena primitivní, do sekce severští sáňoví psi.

Le chien du Groenland ou groenlandais ("" en danois) est une race de chien assez grande semblable au husky, utilisée comme chien de traîneau ou pour la chasse à l'ours polaire ou au phoque. C'est une race ancienne descendant des chiens amenés au Groenland par les premiers Inuit.