Životopis.

Dětství a počátky kariéry (1938−1955).

Nico se narodila jako Christa Päffgen dne 16. října 1938 v Kolíně nad Rýnem. Jejím otcem byl Wilhelm Päffgen a matka se jmenovala Grete (přesněji Margarete). Žila s matkou, otec bojoval ve válce a v roce 1942 zahynul. Její matka pocházela z osmi dětí. Když byly Christě tři roky, odjela s matkou za prarodiči na místo poblíž Berlína. V roce 1944 začala chodit do školy, kterou v roce 1952 ukončila. Christina rodina na tom nebyla finančně moc dobře a Christa musela začít pracovat v obchodě. U této práce však vydržela pouhý jediný den – dělala všechno pro to, aby skončila. Když podávala z žebříku krabice s oblečením, několik jich upustila a byla vyhozena.  Poté začala vyčkávat u obchodu Kaufhaus des Westens (KaDeWe) s tím, že si jí někdo všimne a ona se stane slavnou. V obchodě měl salón i módní návrhář Heinz Oestergaard. Jeden ze zaměstnanců si Christy před obchodem všiml a ona začala s Oestergaardem spolupracovat. Zde se seznámila s fotografem Herbertem Tobiasem. Její fotografie byly použity v několika časopisech.

Odchod z Německa (1955−1965).

Tobias doporučil, aby si zkrátila jméno. Místo Christa Päffgen tedy začala používat jméno Nico, podle režiséra Nica Papatakise. Ve svých sedmnácti letech odjela do Paříže, kde jí Tobias zajistil smlouvu s časopisem "Elle" a fotografem Willym Maywaldem. Po většinu času zde pracovala jako fotomodelka, ale rovněž předváděla různé voňavky a mýdla. Mimo fotografování ve studiích pracovala i mimo něj, ve Švýcarsku, Španělsku, Rakousku i na Ibize. Právě Ibizu si Nico oblíbila a až do konce svého života ji ráda navštěvovala. Na Ibizu se v té době za Nico přestěhovala i její matka.  Poté, co se objevila v několika televizních reklamách, obdržela v roce 1958 malou roli ve filmu "Gardový seržant" režiséra Alberta Lattuady. V následujícím roce pak další menší roli ve filmu "For the First Time" režiséra Rudolpha Matého. Její první významnější rolí byl film "Sladký život" italského režiséra Federica Felliniho.  V roce 1961 začala docházet na hodiny zpěvu. Roku 1962 se jí narodil syn Ari, jehož otcem byl režisér Alain Delon. Během různých období Ari žil u Delonových rodičů a někdy také s Nico v New Yorku. V roce 1976 jej adoptovala Delonova matka a Nico již jeho oficiální matkou nebyla. V roce 1962 byla její fotografie použita na obalu alba "Moon Beams" jazzového pianisty Billa Evanse. Rovněž si zahrála ve filmu Jacquesa Poitrenauda nazvaném "Strip-tease". V následujícím období se několikrát objevila v televizních reklamách a občas její fotografie byly publikovány v různých časopisech. V březnu 1965 se v Londýně setkala s členy skupiny The Rolling Stones včetně jejich manažera Andrewa Looga Oldhama, který jí zajistil smlouvu na vydání singlu. Obsahoval coververzi písně „I'm Not Sayin'“ od Gordona Lightfoota a na straně B byla skladba „The Last Mile“ napsaná Jimmym Pagem.

New York (1965−1967).

V listopadu 1965 ji Brian Jones, kytarista Rolling Stones, vzal za pop artovým umělcem Andym Warholem do jeho uměleckého ateliéru The Factory. Hned první den zde natočila svůj první screen test a následně ji Warhol obsadil do svého filmu "The Closet", ve kterém byla spolu s Randym Borcheidtem zavřená ve skříni po celý sedmdesát minut trvající film. V průběhu její spolupráce s Warholem pak natočila celkem deset dalších screen testů. Přibližně ve stejné době Warhol a jeho blízký spolupracovník Paul Morrissey do Factory přivedli rockovou skupinu The Velvet Underground a protože se jim nezamlouval hlas jejího zpěváka Lou Reeda, Morrisseyho napadlo, aby se k nim Nico přidala jako zpěvačka. Mimo zpěvu Nico občas hrála na tamburínu. Reedovi se přibrání zpěvačky do kapely nezamlouvalo, ale nakonec to unesl. Také byl proti tomu, aby se zpěvačka stala členkou skupiny; proto bylo později na plakátech uváděno „The Velvet Underground & Nico“. V druhé polovině ledna 1966 byla natočena zkouška skupiny ve Factory, později promítaná jako film s názvem "". Ve filmu se objevil i tříletý syn Ari.  Počátkem dubna 1966 se The Velvet Underground s Nico stali součástí Warholovy nové show s názvem Exploding Plastic Inevitable (EPI). Po celý duben s EPI vystupovali v klubu The Dom a při jejich koncertu byly v pozadí promítány filmy "Sleep", "Kiss", "Emperor", "Blow Job", "Vinyl" a "Couch". Role tanečníků se ujali Gerard Malanga, Ingrid Superstar, Mary Woronov, Ronnie Cutrone a Eric Emerson. V témže měsíci skupina rovněž nahrávala materiál pro své první album v newyorském studiu Scepter Studios. Produkce se oficiálně ujal Warhol, ale moc času ve studiu nestrávil; roli producenta tedy za něj neoficiálně převzal Norman Dolph. Později odehráli další koncerty a opět začali nahrávat. Tentokrát v losnageleském studiu TTG Studios, přičemž produkce se tentokrát ujal Tom Wilson. V červenci 1966 vyšel první singl The Velvet Underground; obsahoval skladby „All Tomorrow's Parties“ a „I'll Be Your Mirror“. Počátkem listopadu opět začali nahrávat, tentokrát v Mayfair Studios a producentem jim byl opět Wilson. Právě zde nahráli poslední skladbu na své dlouho očekávané první album; skladba dostala název „Sunday Morning“ a původně ji měla nazpívat Nico, která na konečnou verzi však přispěla jen doprovodnými vokály. V prosinci 1966 skupina vydala svůj druhý singl: na straně A byla skladba „Sunday Morning“ a na straně B „Femme Fatale“. V březnu 1967 vyšlo debutové album skupiny, pojmenované "The Velvet Underground & Nico". Nico zpívala hlavní vokály v písních „Femme Fatale“, „All Tomorrow's Parties“ a „I'll Be Your Mirror“. Ještě přibližně v červnu 1967 ze skupiny Nico odešla a skupina se rozešla i s Warholem. Ve Warholově Factory se Nico stala novou „superstar“ a nahradila tak Edie Sedgwick.  Hrála v celkem osmi Warholových nebo Morriseyho experimentálních filmech. V roce 1966 to byl přibližně třiapůlhodinový film "Chelsea Girls", kde si mimo ni zahrál také Ari. Film trval sedm hodin, ale jelikož byl promítán na dvě plátna, jeho délka se zkrátila na polovinu. V roce 1967 hrála ve filmu "****" (nebo také "Four Stars"). Celý film trval pětadvacet hodin a byl rozdělen do několika částí. Jednou z jeho částí byl například i "Imitation of Christ", který byl promítán i samostatně. Ve stejném roce recitovala mimo záběr báseň ve filmu "Sunset".

Sólová kariéra (1967−1970).

Ještě když Nico zpívala s Velvet Underground, začala si hledat práci jako sólová zpěvačka. Protože neměla nikoho, kdo by ji doprovázel na kytaru a sama na nic hrát neuměla, začala se doprovázet magnetofonem, kde byla nahrána Reedova kytara. Později se k ní přidali i další hudebníci, například Reed, John Cale, Sterling Morrison, Jackson Browne nebo Tim Buckley. Členové Velvet Underground (v tomto případě tedy Reed, Morrison a Cale) se o koncerty s Nico střídali; ani jeden totiž neměl o hraní s ní zájem. S jejich výraznou pomocí Nico zahájila nahrávání svého prvního alba "Chelsea Girl"; na albu hrál ještě Jackson Browne a produkce se opět ujal Wilson. Album nakonec vyšlo v říjnu roku 1967 stejně jako album skupiny, i toto vydala společnost Verve Records. Léto roku 1967 označované za „léto lásky“ Nico strávila s Jimem Morrisonem, zpěvákem skupiny The Doors. Protože nikdy nevěděla, jak má složit nějakou píseň, zeptala se jeho. Od té doby si většinu písní na svá alba skládala sama. Morrison jí poradil, aby ve svých textech promítala své sny.  Počátkem září 1968 Nico začala v Los Angeles nahrávat své druhé sólové album. Na rozdíl od prvního alba, kde Nico nenapsala nic, je na nové desce autorkou všech skladeb výhradně ona. O produkci se staral Frazier Mohawk a skladby aranžoval John Cale. Ten rovněž hrál na všechny nástroje, které jsou na albu slyšet, kromě harmonia, na které Nico hrála sama. Celkem na albu vyšlo osm písní a jednou z nich je „Ari's Song“, kterou Nico věnovala svému synovi. Album nakonec vyšlo v květnu 1969 na značce Elektra Records.  Když Cale produkoval album skupiny The Stooges, Nico za ním přišla a byla spolu s ním v producentské kabině. Zde se poprvé setkala s Iggym Popem, který ve skupině zpíval, se kterým později strávila několik týdnů na farmě v Michiganu. Na album "The Stooges" Pop pro Nico napsal píseň „We Will Fall“. Celá skladba trvá něco přes deset minut a Cale v ní hraje na violu. Její matka zemřela v únoru 1970. Od sedmdesátých let byla Nico závislá na heroinu. V následujících letech jí dělal manažera Alan Wise, který se postaral o to, aby postupně přešla od heroinu na metadon. Metadon se jí však nezamlouval a stále brala heroin a kvůli jeho shánění několikrát pozdě dorazila na koncert. V sedmdesátých letech žila s Garrelem a v pozdní části vztahu k němu přibrala ještě Ulbricha.  Od května do července 1970 Nico nahrávala své třetí album nazvané "Desertshore". Dělo se tak v newyorském studiu Vanguard Studios a o produkci se staral Joe Boyd spolu s Calem. Cale je opět jediným hudebníkem, který na albu hrál a sám tedy obstaral všechny nástroje mimo harmonia. Je rovněž aranžérem všech skladeb a ve skladbě „My Only Child“ zpívá doprovodné vokály. Doprovodné vokály zde zpívá rovněž Adam Miller a v písni „Le Petit Chevalier“ zpíval syn Nico Ari. První z osmi písní je „Janitor of Lunacy“, kterou Nico napsala pro Briana Jonese, který v červenci 1969 zemřel. Na druhém místě je „The Falconer“, kterou Nico napsala poté, co byl Andy Warhol v červnu 1968 postřelen. Nico původně plánovala, že tuto píseň nikde nevydá. Tento názor však později změnila a vydala ji na svém třetím albu a v roce 1972 byla spolu s několika dalšími použita ve filmu "La Cicatrice intérieure". Album vyšlo v prosinci 1970 u vydavatelství Reprise Records. Ještě před vydáním alba Nico odehrála krátké turné po Evropě se zastávkami v Amsterdamu, Paříži, Londýně a několika dalších městech.

Spolupráce s Garrelem a album The End... (1971−1974).

V polovině ledna 1971 odehrál Cale svůj vůbec první sólový koncert v sále Roundhouse v Londýně. Dalším umělcem, který na koncertu hrál, byla Nico; i tu Cale při jejím setu také doprovodil. Koncem ledna 1972 pak Nico společně s Lou Reedem a Johnem Calem odehrála koncert v sále Le Bataclan v Paříži. V roce 2004 vyšel záznam z tohoto koncertu na albu "Le Bataclan '72". V roce 1972 byl rovněž představen první film, na kterém spolupracovala s francouzským režisérem Philippem Garrelem nazvaný "La Cicatrice intérieure". Děj filmu se odehrává na různých místech po celém světě: v Novém Mexiku, v Itálii a Egyptě. Ve stejném roce Nico spolu s Garrelem stihla natočit ještě němý dvacetiminutový film "Athanor".  Během roku 1973 Nico v londýnském studiu Sound Techniques nahrála své další album. Krom Calea, který album produkoval a hrál zde na více než deset nástrojů, se na něm podílel i hráč na syntezátory Brian Eno a kytarista Phil Manzanera, oba ze skupiny Roxy Music. Ty ještě doplnily dvě dcery zvukového inženýra Johna Wooda, které zpívaly doprovodné vokály. Album vyšlo v roce 1974 u vydavatelství Island Records, což Nico umožnil Cale, který s vydavatelstvím měl také smlouvu. Album dostalo název "The End..." podle písně „The End“, která je na albu sedmá v pořadí, jejíž původní verzi nahrála skupina The Doors v roce 1966. Sama Nico napsala šest skladeb z celkových osmi; poslední skladbou na albu je interpretace německé hymny, kterou složili Hoffmann von Fallersleben a Joseph Haydn. Svou verzi písně „The End“ věnovala Jimu Morrisonovi, který roku 1971 zemřel a skladba „We've Got the Gold“ byla napsána na počest teroristy Andrease Baadera. První červnový den roku 1974 spolu Cale a Nico doplněni ještě o Briana Eno a Kevina Ayerse odehráli společný koncert v londýnském Rainbow Theatre. Záznam z koncertu později 28. června 1974 vyšel pod názvem "June 1, 1974". Nico zde byla zastoupena pouze jednou skladbou („The End“), i když při koncertě hrála i „Janitor of Lunacy“ a „Deutschland Über Alles“. Ve stejném roce zpívala v písni „Irreversible Neural Damage“ na Ayersově albu "The Confessions of Dr. Dream and Other Stories". Poté se kvůli neshodám při nahrávání rozhodla, že už nikdy na žádném albu jiného interpreta zpívat nebude.  V roce 1974 mimo hudebních aktivit hrála i v dalším Garrelově filmu "Les Hautes solitudes". V prosinci 1974 odehrála koncert v remešské katedrále; hlavní hvězdou tam ale byla německá skupina Tangerine Dream, která hrála dva sety a Nico se musela vejít mezi ně. Přibližně ve stejné době začala známost s kytaristou Lutzem Ulbrichem ze skupiny Agitation Free, se kterým se poprvé setkala již v roce 1972 po uvedení filmu "La Cicatrice intérieure". Roku 1975 hrála v dalším Garrelově filmu "Un ange passe" a o rok později následoval "Le Berceau de cristal". Další a poslední filmy, které vzešly ze spolupráce Nico s Garrelem, nesly názvy "Voyage au jardin des morts" (1978) a "Le Bleu des origines" (1979).

Posledních deset let (1978−1988).

V roce 1978 měla odehrát turné po Spojeném království jako předskokan různých punkových skupin, jako například The Killjoys, The Adverts nebo Siouxsie and the Banshees. Několik koncertů skutečně proběhlo, ale nakonec kvůli špatnému chování návštěvníků, kteří přišli na punkové kapely, ostatní zrušila. Ve stejném roce se seznámila s fotografem Antoinem Giacomonim a baskytaristou Philippem Quilichinim. Prvním jmenovaný vytvořil několik jejích fotografií před zrcadlem a druhý se s ní rozhodl natočit album. Album "Drama of Exile" je jediným jejím albem, na kterém se nijak nepodílel John Cale. V té době však Nico nemohla sehnat smlouvu s žádným vydavatelstvím, protože zaprvé brala drogy a zadruhé její předchozí alba neměla žádný úspěch. První příležitost jí dala společnost Aura Records, ale jí se smlouva nelíbila a nepodepsala ji. Nakonec však album u této společnosti opravdu vyšlo a to pouze v Nizozemsku. Nico svá práva této společnosti prodala bez souhlasu ostatních. Kvůli tomu, že práva na album měla Aura, nikdo jiný nemohl toto album vydat. Quilichini se tedy rozhodl, že jej Nico bude muset natočit znovu a vyšlo v roce 1981 u vydavatelství Invisible Records.  V roce 1979 se Nico spolu s Ulbrichem, kterého znovu potkala v Berlíně, přesunula zpět do New Yorku. Zde se setkala s Caleovou manažerkou Jane Friedman a ta jí zajistila koncert v klubu CBGB. Dne 19. února 1979 Nico, Ulbrich a Cale odehráli dva koncerty v CBGB. Během osmdesátých let odehrála přibližně 1 200 koncertů. Roku 1982 absolvovala krátké turné s kapelou The Blue Orchids. V následujících letech ji doprovázeli jak Blue Orchids, tak i The Bedlamites a The Faction. Jejím tehdejším manažerem byl Alan Wise, který jí v roce 1985 zprostředkoval smlouvu s vydavatelstvím Beggars Banquet Records. Ještě předtím, než začala pracovat na svém dalším albu, nahrála spolu s Peterem Murphym píseň „I'm Waiting for the Man“. Na nahrávání dalšího alba Wise sehnal, po deseti letech od jeho poslední spolupráce s Nico, opět Johna Calea, který se ujal produkce. Hudební doprovod zde nahrála skupina The Faction (klávesista James Young a perkusionista Graham Dids), ve dvou skladbách hrál na trubku Ian Carr a v jedné zpíval Cale. Vedle sedmi vlastních skladeb (jednu z nich napsala spolu s Calem, Youngem a Didsemem) album obsahuje i dvě převzaté písně: „My Funny Valentine“ od Richarda Rodgerse a Lorenze Harta a druhou „Das Lied vom einsamen Mädchen“ od Roberta Gilberta a Wernera Richarda Heymanna.  Dne 24. března 1988 vystupoval Cale v Bruselu a Nico se k němu v písni „Child's Christmas in Wales“ připojila. V červnu 1988 Ulbrich pořádal v Berlíně festival nazvaný Fata Morgana. Šlo o její vůbec poslední koncert. Záznam z něj vyšel pod názvem "" v roce 2000.  Dne 17. července 1988 během dovolené se synem na ostrově Ibiza prodělala menší infarkt při jízdě na kole a když z kola spadla, udeřila se do hlavy. V tu dobu okolo projížděl taxikář a ve špatném stavu se ji snažil odvézt do místní nemocnice. První tři nemocnice, kam ji zkusil odvézt, ji nepřijaly. V té poslední ji přijali a jako diagnózu zdravotní sestra určila sluneční úpal. Druhý den ráno její stav kontroloval lékař, který jí chtěl dát injekci, ale nenašel žádnou žílu. V osm hodin večer dne 18. července 1988 zde zemřela. Později bylo zjištěno, že krvácela do mozku. Pohřbena byla v Berlíně. Jedním z mála lidí, kteří přišli na její pohřeb, byl Phillipe Garrel. Krátce před smrtí zpívala v písni „Your Kisses Burn“ z alba "The Stars We Are" britského zpěváka Marca Almonda; album vyšlo až po její smrti.

Nico v Československu (1985).

V tehdejší socialistické republice nebyla zahraniční rocková hudba výrazně podporována a zahraniční hudebníci zde prakticky vystupovali jenom na Bratislavské Lyře. Přesto se v říjnu 1985 podařilo neoficiálně do Československa pozvat Nico s doprovodnou skupinou The Faction, aby zde odehrála dva tajné koncerty; první 3. října v Brně a druhý o den později v Praze. Koncerty proběhly díky tomu, že její turné skončilo dřív kvůli zrušenému koncertu v Maďarsku. Hlavním pořadatelem koncertů byl Miloš Čuřík, pořadatelkou brněnského koncertu Lenka Zogatová. Brněnský koncert se konal v hospodském sále v Kníničkách na okrajové části Brna. Jako zástěrka pro oficiální orgány bylo řečeno, že zde vystoupí kapela z Jihlavy s anglicky zpívající zpěvačkou.  Druhý koncert Čuřík zajistil v Kulturním středisku na Opatově, kde mu s tím pomohl hudební publicista Vojtěch Lindaur, který zde v té době pracoval jako dramaturg. Jelikož zde se jednalo o větší kulturní dům, na rozdíl od Brna, kde hrála Nico v hospodě, muselo se zde zajistit oficiální povolení. Čuřík v té době provozoval poslechový program nazvaný "Labyrint" a oficiálně se tedy i zde mělo jednat o poslech hudby Velvet Underground se speciálním hostem, což bylo povoleno. Během koncertu bylo zjištěno, že jsou v sále příslušníci StB, kteří Lindaura a později i Čuříka zatkli. Vojtěch Lindaur byl okamžitě vyhozen z práce. Nico s kapelou však koncert dohrála do konce a následně z Československa odjela.  Záznam z brněnského koncertu vyšel v roce 2012 na LP desce.

Zajímavosti.

Jako své datum narození v šedesátých letech uváděla 8. srpen 1942. V různých obdobích pak o sobě tvrdila, že se narodila v roce 1938 v Polsku, 1942 v Kolíně, 1943 v Berlíně nebo 1944 v Budapešti. I svým původem občas klamala: někdy uváděla, že má německé kořeny, někdy ruské, turecké a jindy polské.  Byla vegetariánka a kvůli propíchnutému bubínku byla na jedno ucho hluchá. Kromě své rodné němčiny mluvila čtyřmi jazyky: anglicky, italsky, španělsky a francouzsky.  Často při běžném mluvení protahovala slova a někdy jí také déle trvalo, než na něco odpověděla. Cale o ní řekl: "„Trvalo jí hrozně dlouho, než se vymáčkla. Zeptal jsem se jí na nějakou blbost, třeba ‚Jak se vede‘ a ona na mě koukala celý věky. Někdy sis musel na odpověď počkat i deset minut, když najednou řekla ‚Jo, fajn‘ a teď jsi najednou nevěděl, co je vlastně fajn.“"

Pocty.

Již v sedmdesátých letech ji za svůj vzor označily zpěvačky Patti Smith a Siouxsie Sioux. Televizní stanice VH1 ji zařadila na sedmaosmdesáté místo v žebříčku největší žen v rock and rollu. V roce 1995 o ní německá režisérka Susanne Ofteringer natočila dokumentární film nazvaný "Nico Icon". Své vzpomínky na Nico zde sdělili například Jonas Mekas, Sterling Morrison, Nikos Papatakis, Billy Name, Paul Morrissey, John Cale a řada dalších. Ve filmu "The Doors" z roku 1991 ji ztvárnila Christina Fulton a ve filmu "Warholka" (2006) pak Meredith Ostrom. V divadelní hře "Nico: Sphinx aus Eis" Wernera Fritscha ji hrála Soap&Skin. Nizozemský choreograf Ed Wubbe v roce 1997 připravil balet "Dance Music" pojednávající o Nico; hudbu k němu složil John Cale.  John Cale v roce 2008 uspořádal v londýnském sále Royal Festival Hall koncert Life Along the Borderline: A Tribute to Nico u příležitosti jejích nedožitých sedmdesátých narozenin. Na prvním ročníku vedle jiných vystoupili například James Dean Bradfield, Mark Lanegan nebo Peter Murphy. Celý koncert otevřel Cale se svou verzí skladby „Frozen Warnings“ a následovali jej ostatní hudebníci, kteří představili coververze jejích skladeb. Druhý ročník se konal v květnu 2009 v italské Ferraře, kde vystoupili mimo jiné Lisa Gerrard, Mercury Rev a Soap&Skin a opět byl otevřen „Frozen Warnings“ v Caleově podání. V březnu 2010 se koncert opakoval v polské Vratislavi a v dubnu pak v Římě. Po necelých třech letech se konal poprvé mimo Evropu − v New Yorku, kde vystoupili mimo účastníky dřívějších ročníků i noví hudebníci, vedle jiných to byly Kim Gordon, Meshell Ndegeocello a Sharon Van Etten.

Nico (občanským jménem Christa Päffgen; 16. října 1938 Kolín nad Rýnem, Německo – 18. července 1988 Ibiza, Španělsko) byla německá hudebnice, zpěvačka, herečka, modelka a hudební skladatelka. Nejprve byla fotomodelkou a krátce poté se přestěhovala do Francie. Díky modelingu se dostala do dalších evropských zemí, například do Švýcarska, Španělska a Rakouska. Ze všech míst si Nico nejvíce oblíbila ostrov Ibiza, který často navštěvovala po většinu svého pozdějšího života a kde také zemřela. Na přelomu padesátých a šedesátých let se Nico začala angažovat i ve filmech. První větší rolí pro ni byla postava Nico Otzak ve filmu "Sladký život" italského režiséra Federica Felliniho. V šedesátých letech hrála v několika filmech Andyho Warhola a během sedmdesátých pak v různých filmech francouzského režiséra Philippa Garrela.

Christa Päffgen, dite Nico, née le à Cologne et morte le à Ibiza, est une chanteuse, compositrice, actrice et mannequin allemande.


První národy.

První národy se usídlily na území dnešní Kanady zhruba mezi 500 př. n. l. a 1000 n. l. Patří k nim celá řada historicky, kulturně i jazykově odlišných skupin, například kmeny Irokézů, Anišinábů, Kríjců, Hurónů, Haidů a desítky dalších. Počet obyvatel patřících do skupiny Prvních národů na území dnešní Kanady koncem 15. století byl odhadem mezi 200,000 a dvěma miliony. Opakované epidemie evropských infekčních chorob, například chřipky, spalniček and neštovic, vůči kterým První národy neměly přirozenou imunitu, způsobily společně s dalšími dopady kontaktu s Evropany vymření 40 až 80 % původní populace..

Inuité.

Podle antropologů přišli dnešní Inuité ze západní Aljašky kolem roku 1000 n.l. a rozšířili se postupně až k východnímu pobřeží Severní Ameriky, přičemž získali převahu nad Dorsety, který arktické oblasti dnešní Kanady obývali před nimi. Inuité je slovo pocházející z inuitštiny a znamená "lidé" (inuk = člověk). Inuité obývají většinu kanadské arktické a subarktické oblasti. V teritoriu Nunavut, což inuitštině znamená "naše země", tvoří Inuité až 85 % populace.

Métisové.

Métisové jsou potomky původních obyvatel dnešní Kanady a Evropských přistěhovalců. Sňatky mezi evropskými přistěhovalci (často francouzskými obchodníky s kožešinami) a domorodým obyvatelstvem vznikla distinktivní skupina obyvatel, která se odlišuje od své mateřské i otcovské kultury zhruba od poloviny 17. století.  Métisové obvykle hovoří métiskou francouzštinou, která je kombinací francouzštiny a domorodých jazyků, jako např. kríjštiny nebo anišnábštiny. Méně početná je skupina tzv. Anglo-Métisů, kteří jsou potomky obvykle irských, skotských či anglických obchodníků s kožešinou a domorodých žen. Hovoří (podobně jako frankofonních Métisové) jazykem, který je kombinací jejich otcovské a mateřské řeči.  Definování Métisů jako skupiny obyvatel s vlastní kulturou, která není pouze směsicí evropské a domorodé kultury, bylo do značné míry problematické.  Nakonec v roce 2003 Nejvyšší soud rozhodl, že Métisové jsou distinktivní skupinou obyvatel a přiznal jim podobná práva jako ta náležející Prvním národům a Inuitům.

Asimilace.

Koncem 18. století začali evropští přistěhovalci nutit původní obyvatelstvo k asimilaci do nově vzniklé „kanadské kultury“. Tyto snahy dosáhly vrcholu koncem 19. a začátkem 20. století, kdy v zemi probíhala rozsáhlá nucená asimilace. Ve snaze asimilovat původní obyvatele do většinové, eurocentrické společnosti byly děti (často násilím) odebírány z rodin a umisťovány do církevních internátních škol. Mnozí vědci dnes mají za to, že Kanada tímto porušila Úmluvu o zabránění a trestání zločinu genocidia Spojených národů, kterou v roce 1949 podepsala a kterou v roce 1952 schválil parlament. Mezi praktiky internátních škol, které měly způsobit asimilaci původního obyvatelstva, patřily například fyzické tresty za mluvení rodnou řečí nebo praktikování kulturních či náboženských obřadů. Školy se také vyznačovaly vysokou měrou fyzického, psychického i sexuálního zneužívání dětí. Následkem přeplnění škol, nevyhovujících hygienických podmínek a nedostatečné péče, především lékařské, dosahovala úmrtnost dětí v těchto školách až 69 %. Detaily zločinů spáchaných v internátních školách byly postupně odkrývány v průběhu 20. století, což nakonec vedlo ke změně postoje společnosti k této instituci a postupnému zavírání těchto škol. Od 60. let 20. století přestalo být umisťování dětí v těchto školách vynucováno, poslední internátní škola pro děti původních obyvatel Kanady byla zavřena v roce 1996. V roce 2008 se premiér Stephen Harper jménem kanadských vlád obětem nucené asimilace za jejich utrpení oficiálně omluvil.

Mezi původní obyvatele Kanady se řadí První národy, Inuité a Métisové. Označení Indián či Eskymák se v Kanadě z důvodů jejich negativních konotací už nepoužívají.

Les Autochtones du Canada sont les premiers occupants du territoire qui constitue de nos jours le Canada et leurs descendants. Ils sont arrivés sur le continent nord-américain il y au moins en traversant la Béringie à partir de la Sibérie orientale en Asie pour se rendre en Alaska.


Mládí.

Pravděpodobně byl dörvötské národnosti, podle jiných byl Kalmyk. Do Mongolska se jeho rodina přestěhovala v době, kdy byl malým chlapcem. Většina informací z jeho mládí je však nejistá. Získal univerzitní vzdělání a stal se buddhistickým mnichem. Ovládal několik jazyků, díky čemuž se pak mohl stát mnichem a procestovat mnoho asijských i evropských zemí.

Politické aktivity.

Koncem 19. století, kdy mu bylo okolo 35 let, se vrátil do Mongolska a začal se prohlašovat za vnuka a později za reinkarnované vtělení legendárního mongolského hrdiny "Amursany" z 18. století. Stejně jako legendární Amursan začal bojovat proti cizí nadvládě. Nejprve proti čínské, posléze proti ruské. V roce 1900 se sice krátce pod jménem Širét-lama zúčastnil ruské archeologické expedici v Mongolsku, všechny jeho další kroky však už mají mocensko-politický charakter. Jeho boj proti čínským vojákům i civilistům byl charakteristický používáním mimořádně brutálních metod. Pověst krutého vůdce se o něm šířila i mezi místními Mongoly, kteří se mu ve strachu podřizovali. K podrobení místního obyvatelstva úspěšně využíval i tradiční víru v duchy, která byla mezi místními obyvateli stále živá. Brzy začal být uctíván jako mocný kouzelník a reinkarnovaný Amursana.  Po získání autonomie Mongolska získal Džá Lama v části západního Mongolska prakticky neomezenou moc. Zpočátku podporoval sousední Rusko v naději, že v něm najde oporu pro boj s Číňany. Rychle se však ukázalo, že ruská moc je pouze další koloniální silou.

Mučení zajatců.

Mimo území Mongolska není znám pro svůj politický boj, ale pro svou mimořádnou krutost, které se dopouštěl na většinou bezbranných lidech. Přední český paleoantropolog Emanuel Vlček o něm napsal:  Přímo v pražském Národním muzeu je uchováván exponát napnuté lidské kůže, kterou nechal pro jakýsi malicherný spor Džá Lama zaživa stáhnout z mongolského knížete Chaisana.

Jeho konec.

Džá Lamův rostoucí vliv mezi obyvatelstvem a rostoucí síla jeho osobní armády (postupně vyzbrojil a vycvičil vojenský oddíl 600 mužů) vedla k tomu, že byl ruskými oddíly zatčen a uvězněn v Rusku. V roce 1918 byl propuštěn a začal vést partyzánskou válku proti Číně a po roce 1921, kdy Mongolsko získalo nezávislost vedl boj proti bolševickému Rusku. V roce 1922 byl ruskými vojáky dopaden a zastřelen. Protože však měl pod svým šamanským jménem Džá Lama stále velký vliv mezi místními prostými kočovníky, ruští vojáci jeho uťatou hlavu naložili do soli, následně ji napíchli na kopí a objížděli s ní jednotlivé usedlosti, aby místní obyvatelé opravdu uvěřili, že jejich velký šaman, kterého se tak bojí, opravdu nežije.  Džá Lamova mumifikovaná hlava je dodnes uložena v petrohradském muzeu etnografie.

Džá Lama, také Dambídžankan, Dambídžankan, Dambídža ( "Dambidżancan", "Дамбийжанцан, Дамбийжаа, Жа Лама") (asi 1862 – 1922), byl mongolský láma (kníže), který si mezi prostými mongolskými pastevci získal velký respekt svým bojem za nezávislost Mongolska proti Číně a následně bojem proti armádě ruských bolševiků. Do širšího povědomí však vstoupil svou nebývalou krutostí, která v moderních dějinách nalézá jen sotva obdoby.

Ja Lama (), également connu sous le nom Dambiijantsan () ou Dambiijaa (), né en 1862 et mort en 1922, est un aventurier et seigneur de guerre.


Rosenthalův a Fodeův experiment 1963.

Rosenthalova a Fodeova studie se stala jednou z prvních, která se tímto jevem zabývala. Zjišťovali, jakým způsobem mohou představy a očekávání experimentátora ovlivnit chování respondentů a to nejen lidí, ale i zvířat.  Experimentátory tohoto pokusu se stali studenti psychologie, kterým bylo řečeno, že budou zkoumat učení krys rychle procházet bludištěm. Krysy, které úspěšně prošly bludištěm, byly patřičně odměňovány. Experimentátorovi byl zadán úkol naučit krysu bludištěm projít.  Rozhodujícím momentem bylo smyšlené sdělení, že krysy, které jim byly přiděleny, pochází ze dvou mentálně odlišných chovů. Jedna skupina experimentátorů tedy pracovala s vědomím, že jejich krysa má vyšší hodnotu intelektu než krysy druhé skupiny. Ve skutečnosti krysy pocházely ze stejného chovu.  Výsledkem nezávislého měření výkonu krys o několik dní později se ukázalo, že krysy, které studenti pokládali za chytré, se naučily procházet bludištěm rychleji než ty krysy, o kterých si jejich trenéři mysleli, že jsou krysami běžnými. Toto ovlivnění způsobil právě takzvaný efekt experimentátora. Studenti, kteří věřili, že se jejich krysy budou učit rychleji, změnili dle tohoto očekávání svůj přístup i trpělivost ke krysám. Prokázalo se, že tito studenti své krysy povzbuzovali, více je krmili, dávali jim více příležitostí k nácviku bludiště. Někteří své svěřence i pojmenovali. Naopak skupina studentů s údajně hloupými krysami jim věnovala mnohem méně pozornosti. Dle Rosenthala je tento jev druhem sebenaplňující předpovědi. Prostým předpovězením toho, co se stane, experimentátoři nevědomky způsobili, že výsledky odpovídaly jejich očekávání.

Rosenthalův a Jacobsonové experiment 1968.

Rosenthal pokračoval ve výzkumu tohoto jevu tentokrát na jedné z amerických škol. Učitelé si mysleli, že dělají výzkum o nadaných dětech. Experimentátoři záměrně zaranžovali situaci tak, aby učitelé vyslechli jejich rozhovor o údajně talentovaných dětech, které však ve škole patřily k průměru. Po roce se experimentátoři navrátili do školy a s překvapením zjistili, že jmenované děti s doposud průměrnými výsledky se zlepšily o několik stupňů – jen díky očekávání učitelů.  Tento jev je také jistou obdobou teorie nálepkování či sebenaplňující předpovědi užívané v sociologii.

Efekt experimentátora v anglické literatuře zvaný "observer-expectancy effect" či krátce "observer effect" je jev, kdy výzkumníkovo očekávání výsledku daného experimentu způsobí neuvědomovanou odchylku v chování, na základě které experimentátor ovlivní účastníky experimentu a tím i zkreslí jeho výsledky. Řešením tohoto problému je využití takzvané dvojité kontroly naslepo ("double-blind control"), při které experimentátoři ani účastníci experimentu nejsou obeznámeni s hypotézou, kterou jejich pokus testuje.

L'effet expérimentateur a été mis en évidence par Robert Rosenthal dans le domaine de la psychologie. Il consiste en un biais affectant les résultats d'une expérimentation, ceux-ci validant les hypothèses internes, conscientes ou non, de l'expérimentateur.


Překlady.

Napsal pojednání důležité z pohledu teorie překladu, Essay on the Principles of Translation (London, 1790). Uváděl v něm, že překlad by měl plně reprezentovat:

Citace o demokracii.

Ve svých textech (originál např. http://books.google.com/books?vid=OCLC02547184) představuje cynický pohled na demokracii obecně, a na zastupitelské demokracie představované republikami speciálně. Věřil, že "čistá demokracie je chiméra,"a že "všechny vlády jsou v zásadě svou povahou monarchie." V diskusi aténské demokracie poté co uvedl, že velký počet obyvatel byl vlastně zotročen, pokračoval: "Ani nadřazené třídy ve skutečnosti nepožívaly radost z rozumné svobody a nezávislosti. Oni byli trvale rozděleni do frakcí, které se podlézavě zařadily pod štíty napadajících se demagogů; a tito udržovali svůj vliv nad svými přívrženci prostřednictvím té nejhanebnější korupce a úplatkářství, čerpajících z prostředků získaných pouze z drancování veřejných peněz.“  Na téma míry svobody, které požívali lidé v republice a demokracii, napsal: "Lidé si lichotili, že mají svrchovanou moc. To ale ve skutečnosti byla slova bez významu. Bylo pravdou, že volili správce (místodržící). Ale jak byly tyto volby uskutečňovány? Na každé úrovni voleb masou lidí – pod vlivem těchto správců samotných, a způsobem přímo protikladným ke svobodné a nestranné volbě, tou nejpodlejší korupcí a úplatkářstvím. Ale jakmile tito správci byli jednou vybráni, kde zůstala ta svoboda lidí, kterou se tak chlubili? Museli se podrobit jejich pravidlům a kontrole a vzdát se ve stejné míře své přirozené svobody, svobody své vůle a ovládat své jednání, jako kdyby byli pod nadvládou monarchy.“  Odmítá optimističtější vizi demokracie od autorů jako Montesquieu jako "nic lepšího, než Utopickou teorii, nádhernou chiméru, popisují stav společnosti, která nikdy nebyla a nikdy nemůže existovat; republiku ne lidí, ale andělů" protože "když člověk je puzen láskou k moci - vášní viditelnou i u kojence, a společnou dokonce i s nižšími tvory - bude usilovat o osobní převahu na úkor všech věcí obecného zájmu, nebo se přinejlepším bude zabývat prosazováním veřejného blaha jako prostředkem k získání individuální jedinečnosti a povýšení sebe sama: bude prosazovat zájmy státu z důvodu té sobecké, ale nejužitečnější žádostivosti udělat se sám důležitým v té instituci, kterou zvelebuje. Takový je skutečný obraz člověka jako politického činitele.“  Je třeba ale uvést, že přiznává, že existují individuální výjimky z pravidla, a že je připraven přijmout: "že tato forma vlády je nejvhodnější pro vytváření, ačkoli nepříliš často, ale nejvýrazněji, příkladů ctnosti jednotlivců". Paradoxně proto, že: „demokratická vláda staví více překážek pro nesobecké vlastenectví, než jakékoliv jiné formy. K jejich překonání je nezbytný takový stupeň nezbytné ctnosti, která není třeba v jiných situacích, kdy jsou překážky menší a je jich méně. Povaha republikánské vlády dává každému příslušníkovi státu rovné právo pěstovat si ambice a usilovat o nejvyšší úřady společenství, dává každému jedinci stejných nároků s jeho kolegy usilovat o vládu jako celek. "  Věřil, že demokratické formy vlády jako byly v Řecku a Římě mají přirozený vývoj od počátečních ctností k postupné korupci a úpadku. V Řecku, například, tvrdí, že "vlastenecký duch a láska k vynalézavé svobodě... se postupně poničily, jak národ rostl v moci a nádheře." Dále zobecnil: "Vlastenectví vždy existuje v největší míře v primitivních národech a v raném období společnosti. Stejně jako všechny ostatní city a vášně, prosazuje se s největší silou tam, kde se setkává s největšími potížemi... ale ve stavu klidu a bezpečí, když nemá svou potřebu výživy, chřadne a rozkládá se. "... "Je to zákon přírody v němž žádná zkušenost dosud nenalezla výjimku, že rostoucí velkolepost a bohatství národa musí být vyvážena poklesem jeho hrdinských ctností."

Nepřesná citace - Tytlerův cyklus.

Následující neověřená citace byla přičítána právě jemu, především jako součást delšího textu, který se začal rozšiřovat na internetu krátce po roce 2000 v době prezidentských voleb v USA. ""Demokracie má vždy dočasný charakter; jednoduše nemůže existovat jako permanentní forma vlády. Demokracie může trvat pouze tak dlouho, nežli voliči zjistí, že si mohou odhlasovat velkorysé výhody na účet státní pokladny. Od této chvíle hlasuje většina vždy pro ty kandidáty, kteří jí slibují nejvíce požitků z veřejných financí, s tím výsledkem, že každá demokracie vždy zkolabuje kvůli nedostatku finanční odpovědnosti, následované vždy diktaturou."  Průměrná doba trvání velkých světových civilizací od počátku historie byla přibližně dvě století. Během této doby všechny vždy procházely těmito stádii:  Neexistuje žádný písemný důkaz, že autorem tohoto výroku je on sám. Sestává ze dvou citací, které se u sebe neobjevily před rokem 1970. První (italikou) se objevila prvně (v mírně odlišné podobě a s autorstvím připisovaným právě jemu) v roce 1951 a druhá se prvně objevila v roce 1943 v řeči H. W. Prentise, presidenta Armstrong Cork Company.

Alexander Fraser Tytler, lord Woodhouselee (15. října 1747 – 5. ledna 1813) byl skotský právník, spisovatel a historik. Několik let byl profesorem všeobecné historie a řeckého a římského starověku na univerzitě v Edinburgu. Byl rovněž členem senátu právnické akademie a George Commissioner of Justiciary (soudní dozor) ve Skotsku.

Alexander Fraser Tytler, lord Woodhouselee ( - ) avocat et écrivain britannique d'origine écossaise. Aujourd'hui connu surtout pour la citation : Un régime démocratique ne peut pas perdurer. Il subsiste jusqu’au moment où les électeurs découvrent qu’ils peuvent se voter des largesses aux dépens du trésor public. Dès ce moment, la majorité élit toujours les candidats qui promettent le plus de cadeaux aux frais du trésor public, avec pour conséquence que la démocratie croule sous le poids d’une politique fiscale immodérée, toujours suivie par une dictature.


Životopis.

Eva Wagnerová-Pasquierová je dcera Wolfganga Wagnera a jeho první manželky Ellen Drexelové, a tím také vnučka Siegfrieda Wagnera, pravnučka Richarda Wagnera a prapravnučka Franze Liszta.  Po smrti strýce Wielanda Wagnera pracovala Eva Wagnerová v letech 1967 až 1976 v Bayreuthu jako asistentka svého otce při vedení Hudebních slavností Richarda Wagnera v Bayreuthu. Ona objevila tenoristu Petera Hofmanna a zásadně se podílela na tvorbě obsazení a průběhu zkoušek pro „Prsten století“ režiséra Patrice Chéreaua v roce 1976. Poté však slavnosti opustila z důvodu odcizení, které mezi ní a jejím otcem nastalo po rozvodu jejích rodičů a svatbě Wolfganga Wagnera s Gudrun Wagnerovou. Ve stejné době spolupracovala i na jiných představeních, např. s režisérem Augustem Everdingem (1928-1999) na "Salome" a s režisérem Otto Schenkem (*1930) na operách "Don Carlos" a "Návštěva staré dámy" ve Vídeňské státní opeře.  V letech 1973-1984 pracovala u firmy specializované na filmy v oblasti vážné hudby Unitel Films a měla na starosti více než 35 operních a 120 koncertních filmů. V této době se seznámila s filmovým producentem Yvesem Pasquierem, který se stal jejím manželem. Roku 1982 se jim narodil syn Antoine Amadeus Pasquier.  V letech 1984-87 Eva Wagnerová-Pasquierová pracovala jako režisérka u Royal Opera House, Covent Garden v Londýně, 1989-1993 byla programovou ředitelkou nově založené pařížské Opéra Bastille. Poté působila jako umělecký poradce pro Houston Grand Opera v texaském Houstonu (1993-95), Théâtre du Châtelet v Paříži (1994-98) a Teatro Real v Madridu (1996-97). Od roku 1996 je vyšší uměleckou konzultantkou Metropolitní opery v New Yorku a od téže doby do roku 2009 působila rovněž jako umělecká poradkyně Hudebního festivalu v Aix-en-Provence a s ním spojené Evropské hudební akademie.  Když její otec poprvé ze zdravotních důvodů zvažoval odchod z vedení Hudebních slavností v Bayreuthu, jmenovala ji roku 2001 správní rada Nadace Richarda Wagnera Bayreuth většinou 22 ku 2 hlasům jako budoucí vedoucí slavností. Její otec se však odvolal na svou časově neomezenou pracovní smlouvu a odmítl toho hlasování, neboť si přál, aby po něm nastoupila jeho druhá žena Gudrun.  Teprve po náhlé smrti Gudrun Wagnerové na konci roku 2007 došlo mezi otcem a dcerou ke sblížení. V dubnu 2008 Wolfgang Wagner vyslovil svou připravenost odstoupit s tím, že po něm vedení převezmou hudebních slavností převezmou obě jeho dcery – Eva Wagnerová-Pasquierová a Katharina Wagnerová. Nato obě podaly správní radě nadace společnou kandidaturu, která ji dne 1. září 2008 většinou 22 hlasů (se 2 abstencemi) přijala.  Za zásluhy o divadelnictví ve Francii byla Eva Wagnerová vyznamenána rytířským stupněm Řádu umění a literatury a roku 2010 získala nejvyšší francouzské státní vyznamenání Řád čestné legie.

Eva Wagnerová-Pasquierová, nepřechýleně Eva Wagner-Pasquier (* 14. dubna 1945 Oberwarmensteinach), je německá divadelní manažerka a od roku 2008 – společně se svou nevlastní sestrou Katharinou Wagnerovou – umělecká vedoucí a provozní ředitelka Hudebních slavností v Bayreuthu.

Eva Wagner-Pasquier, née le à Warmensteinach, est une directrice allemande d'opéra. Elle est la fille de Wolfgang Wagner et Ellen Drexel. Le 2008, Wagner-Pasquier et sa demi-sœur Katharina Wagner sont nommées codirectrices du festival de Bayreuth, qui est entièrement dédié aux œuvres de leur arrière-grand-père Richard Wagner.


Biografie.

Původ a mládí.

Konstance se narodila jako třinácté dítě (osmá dcera) z patnácti potomků habsburského arcivévody Karla II. Štýrského a jeho manželky Marie Anny Bavorské (jež byla jeho sestřenicí), jejími prarodiči z otcovy strany byli Ferdinand I. Habsburský a Anna Jagellonská, z matčiny pak Albrecht V. Bavorský a Anna Habsburská.  Konstance vyrůstala obklopena velkou rodinou. Mezi jejími sourozenci byli pozdější císař Ferdinand II., Anna Habsburská (manželka polského krále Zikmunda III. Vasy) či španělská královna Markéta Habsburská (manželka španělského krále Filipa III.). Stejně jako jejím sestrám se jí dostalo pečlivé výchovy, samozřejmě v katolické víře. Kromě své mateřštiny (němčiny) znala latinu, španělštinu, italštinu i polštinu. Poslední jazyk se naučila po své korunovaci polskou královnou, nepoužívala ho však často. Byla velmi hudebně nadaná a komponovala drobné skladby; zpěvu ji vyučoval italský skladatel a dirigent Asprilio Pacelli. Byla velmi zbožná a platila za mírnou a dobromyslnou.

Polská královna.

Zikmund III. Vasa se s Konstancí oženil 11. prosince roku 1605, více než sedm let po smrti své první ženy, Konstanciny sestry Anny (zemřela 10. února roku 1598). Nové manželství krále s přísně katolickou sestrou arcivévody Ferdinanda Štýrského obavy z následného vlivu španělských jezuitů a papežské kurie způsobilo v Polsku značný politický neklid. Když vypukla třicetiletá válka, stal se Zikmund spojencem katolického císařského domu.  Brzy po svatbě si novomanželka získala vliv na královu politiku. Stala se horlivou zastánkyní Habsburků na polském dvoře, měla vliv na udělování úřadů dvorských, duchovních i senátorských; aby posílíla svou pozici, vdávala své dvorní dámy za významné magnáty. Byla zapálenou katoličkou, účastnila se dvou mší denně, četla modlitební knížky i breviáře. Podporovala literaturu, poesii i výtvarné umění, pro své děti financovala stavbu řady paláců ve Varšavě (nedochoval se bohužel ani jeden, buď shořely, nebo byly zničeny).  Během obléhání Smolenska strávila Konstance dva roky ve Vilniusu. Za jednoho místního zuřivého požáru zastavila své zachráněné klenoty, aby měla z čeho živit svůj personál. Během morové epidemie ve Varšavě zásobovala přes tři měsíce chudé jídlem i ošacením.  Svému nejstaršímu synovi Janu Kazimírovi chtěla zajistit trůn a obejít tak nároky Vladislava, Zikmundova syna z jeho prvního manželství s její sestrou Annou, tento její plán však nevyšel (Jan Kazimír sice byl sejmem zvolen králem, ale až po smrti Vladislavově v roce 1648). Konstance počítala i s touto alternativou a koupila Żywiecké panství, aby po její smrti byli její synové zabezpečeni.  Zemřela na mrtvici 10. července roku 1631. Její manželství se Zikmundem platilo za šťastné a její smrt Zikmunda těžce zasáhla.  Anna byla pohřbena v podzemí vasovské kaple ve wawelské katedrále v Krakově.

Potomci.

Z manželství Konstance a Zikmunda III. vzešlo sedm potomků, dva z nich však zemřeli v útlém věku:

Konstance Habsburská (24. prosince 1588, Graz – 10. července 1631, Varšava) byla dcera arcivévody Karla II. Štýrského, bratra císaře Maxmiliána II. Habsburského, polská královna a druhá žena Zikmunda III. Vasy, matka krále Jana Kazimíra II. Vasy.

L'archiduchesse Constance d'Autriche ( à Graz- à Varsovie) fut reine de Pologne, la deuxième épouse du roi Zygmunt III Vasa et mère du roi Jan II Kazimierz Vasa.


Život.

Narodil se 8. června 1936 ve státě Massachusetts, oba jeho rodiče byli vědci, otec chemik a matka fyzička. V mládí navštěvoval řadu škol, včetně Magdalen College School a Oxfordu, nakonec ale zůstal na George School v Pensylvánii. Ve věku 16 let nastoupil na Harvardovu Univerzitu, kde studoval matematiku. Brzy se zařadil mezi nejlepší studenty, když skončil mezi pěti nejúspěšnějšími v matematické soutěži. Dařilo se mu ale i ve sportu, zvláště v atletice, když úspěšně běhal střední tratě. V rámci volného času se podílel i na výzkumu v oceánografickém institutu ve Wood Hole. K doktorskému studiu nastoupil na California Institute of Technology - Caltech, kde byl jeho vedoucím Murray Gell-Mann. Po zisku doktorátu roku 1961 přešel zpět na Harvard, podílel se ovšem také na výzkumu v u.  Krátce nato opustil Harvard a získal místo na Cornell University. Zde získal v roce 1970 titul profesora. V této době se podílel i na experimentech na urychlovači SLAC National Accelerator Laboratory.  Roku 1975 byl jmenován členem National Academy of Sciences. V roce 1980 získal Wolfovu cenu v oblasti fyziky spolu s Leo Kadanoffem a Michaelem Fisherem za teorii kritických jevů v souvislosti s fázovými přechody. O dva roky později za tentýž výzkum získal Nobelovu cenu, tentokrát ovšem jako jediný laureát. Později byl jmenován i členem American Philosophical Society. Jeho práce v oblasti kvantové mechaniky zahrnovala především formulace komplexní teorie škálování a formulaci výpočtů fázových přechodů. Rovněž kvantově popsal Kondův efekt. Později tyto poznatky rozšířil na kvantovou teorii pole. Zabýval se i výzkumem kvarků, tedy částic z nichž se skládají mimo jiné protony a neutrony. Další Wilsonovou zásluhou je průkopnická práce ve využití počítačů k řešení fyzikálních problémů. Řešil takto zejména otázku chirálních symetrií v částicové fyzice.  Roku 1985 byl Wilson jmenován ředitelem Cornell Theory Center, jednoho z pěti superpočítačových center v USA vytvořených z podpory National Science Foundation (NSF). O tři roky později přijal místo na Ohio State University. Proslavil se i jako úspěšný vedoucí doktorských prací. I po odchodu do penze v roce 2008 se podílel na výzkumu a snažil se o zapojení studentů do vědy a matematiky.  Jeho manželka Alison je významnou odbornicí na počítače. Jeho bratr David je profesorem biologie a genetiky.  Kenneth G. Wilson zemřel 15. června 2013 ve věku 77 let.

Kenneth Geddes Wilson (8. června 1936 Waltham, Massachusetts − 15. června 2013 Saco, Maine) byl americký teoretický fyzik. Vystudoval Harvardovu univerzitu a titul Ph.D. získal v roce 1961 na Caltechu. V roce 1963 začal pracovat v oddělení fyziky na Cornell University a v roce 1970 se tam stal profesorem. V roce 1980 získal Wolfovu cenu za fyziku a v roce 1982 pak Nobelovu cenu za fyziku za „teorii kritických jevů v souvislosti s fázovými přechody“.

Kenneth Geddes Wilson (né le à Waltham (Massachusetts) et mort le ) est un physicien américain. Il est lauréat du prix Nobel de physique de 1982.


Historie kostela.

Oude Kerk je starší ze dvou městských gotických kostelů v Delftu. Jeho předchůdcem byl zřejmě kolem poloviny 11. století založený dřevěný farní kostel sv. Hippolyta. V roce 1246 zde pak bylo započato se stavbou zděné stavby kostela s patrociniem sv. Bartoloměje apoštola. Šlo o typickou baziliku s hlavní lodí lemovanou dvěma loděmi postranními. V letech 1425-1440 vznikl z baziliky halový kostel, když byly stropy bočních lodí zvýšeny na stejnou úroveň jako strop lodě hlavní. V následujícím století byla nicméně hlavní loď opět zvýšena, takže kostel získal znovu charakter baziliky. Krátce po roce 1500 se započalo se stavbou příčné lodě, realizována však byla jen její severní strana.  Věž s pěti věžičkami byla vystavěna v letech 1325-1350 a byla jedinou dominantou okolní krajiny přes půl století, kdy byla vybudována věž Nieuwe Kerk. Je pravděpodobné, že pro získání místa na stavbu věže byl přesunut přilehlý kanál, což způsobilo nestabilitu podloží a následné vychýlení věže.  Požár města v roce 1536, ikonoklasmus v 16. století a výbuch skladiště střelného prachu v roce 1654 i atmosférické vlivy způsobily vážné škody na budově, které byly a jsou postupně odstraňovány během mnohaletých rekonstrukcí. V letech 1949-1961 byly v kostele osazeny nové okenní vitraje od sklářského mistra "Joepa Nicolase".  V kostele byly instalovány troje varhany: 1857 (hlavní varhany), 1873 (severní loď) a 1770 (kůr). Ve zvonici jsou mimořádné zvony - již v roce 1570 odlité "Trinitas" a "Bourdon", které znějí v devíti tónech; kvůli velkým vibracím se rozeznívají jen při mimořádných příležitostech, jako je ukládání ostatků členů královské rodiny do královské krypty v blízkém Nieuwe Kerk.

Náhrobky.

Zatímco nedaleký Nieuwe Kerk je pohřebním místem královského domu Oranje-Nassau, je v Oude Kerk pohřbeno na 400 osob většinou občanského původu, mezi nimi:

Oude Kerk (nizozemsky "Starý kostel") je gotický kostel v nizozemském městě Delftu, na grachtu "Oude Delft" v nejstarším jádru města. Jeho charakteristickým prvkem je 75 m vysoká cihlová věž zvaná "Oude Jan" ("Starý Jan"), jejíž vrcholek je vychýlen o 2 m do strany. Kostel má 370 schodů.

La vieille église (en néerlandais : "Oude Kerk") est une église néerlandaise du de style gothique se situant à Delft aux Pays-Bas.


Biografie.

Bavo se narodil koncem 6. nebo počátkem 7. století poblíž Lutychu v dnešní Belgii. Jmenoval se původně "Allowin van Haspengouw" a pocházel ze šlechtické rodiny, podle legendy byl synem Pipina I. Staršího a blahoslavené Idy z Nivelles (kromě Bavona byla matkou sv. Gertrudy a sv. Beggy).  V mládí byl krutý a prodával své služebníky jiným místním šlechticům. Byl vojákem a vedl nevázaný život. Uzavřel sňatek s dcerou "Adilia", merovejského hraběte, s níž měl dceru "Adeltrudis". Nedlouho po smrti své mladé manželky, pod vlivem své zbožné dcery a kázání svatého Amanda se rozhodl svůj život změnit a obrátil se; rozdal svůj majetek chudým a klášteru sv. Amanda. Spolu se sv. Amandem hlásal slovo Boží na řadě evangelizačních cest po Francii a Flandrách, poté se vrátil do Gentu a po svolení sv. Amanda vedl po dobu tří let život jako poustevník a asketa v cele, kterou si postavil na velkém stromě v lese; jako způsob umrtvování nosil s sebou každodenně cestou na mši velký kámen. Nakonec se stal mnichem a vstoupil do kláštera sv. Amanda v Maubeuge ve Francii, který posléze přijal jeho jméno a napříště byl znám jako klášter sv. Bavona. Zde 1. října roku 654 nebo 655 zemřel a byl pochován. Při jeho pohřbu se měl stát zázrak - ďáblem posedlá žena se dotkla jeho těla a uzdravila se. V současnosti jsou jeho ostatky uloženy v katedrále v Gentu a v benediktinském klášteře v Nesle-la-Reposte, kam je odnesli mniši prchající v letech 882-883 před normanskou invazí.

Odkaz.

Svatý Bavo nebo "Svatý Baaf" je velmi oblíbeným světcem v širší oblasti svého původu, ve Flandrech (v Belgii a Nizozemí), je např. patron a ochránce měst Gentu a Lauwe v Belgii a Haarlemu v Nizozemí (Haarlem měl zachránit při obléhání v roce 1268, kdy se zjevil na nebi se štítem v levé a se sokolem na pravé ruce; vyděšení oblehatelé prchli). Je mu zasvěceno několik desítek církevních staveb především v Belgii, mezi nejznámější náleží dva kostely z období gotiky – katedrála v Gentu a kostel v Haarlemu – a římskokatolická katedrála z konce 19. a počátku 20. století v Haarlemu. Jméno sv. Bavona má v názvu vesnice Sint-Baafs-Vijve v Západních Flandrech s kostelem z 11. století, jeho jméno v sobě údajně nese název města Bamberk (původně "Bavonberg = Bavonova hora"). V ikonografii je zpodobňován jako rytíř s mečem, štítem či malými váhami a sokolem. K tomuto atributu se váže následující legenda: Bavo byl jednou obviněn z krádeže cvičeného bílého sokola, za což byl v té době trest smrti oběšením; když už měl být trest vykonán, přiletěl oživlý sokol, posadil se na šibenici a jako symbol nevinnosti dosvědčil Bavonovu nevinu. Bevo je uctíván jako patron sokolníků a ochránce proti černému kašli. Svátek sv. Bavona se slaví v Gentu 1. října a 1. srpna; v Haarlemu však 9. srpna a 1. května.  Jeho obraz je na znaku Wilrijku (původně samostatného města, od 1. ledna 1983 čtvrti Antverp, druhého největšího města Belgie).

Svatý Bavo, známý též jako "Allowin, Bavonius, Baaf" († kolem roku 655), je světec 7. století uctívaný ve Flandrech a především v Gentu. Dochovaly se čtyři texty o jeho životě, většinou legendy; nejstarší pochází patrně z doby "opata Eginarda", zemřelého v roce 844.

Saint Bavon de Gand (nom de naissance Allowyn, en latin : "Allowinus"), né vers 589 en Hesbaye et mort le à Gand (actuelle Belgique). Saint patron des villes de Gand, de Haarlem et de Wilrijk, il est liturgiquement commémoré le.


Historie.

Za jednoho z inspirátorů současného hnutí Nerůst je považován Nicholas Georgescu-Roegen. Jedná se o ekonoma rumunského původu, který je autorem knihy The Entropy Law and the Economic Process (1971). V této knize aplikuje druhý termodynamický zákon na ekonomické myšlení. Ústřední myšlenkou jeho díla je entropie, což je míra neuspořádanosti. Tvrdí, že je nezbytné smýšlet o ekonomice jako o procesu, který směřuje ke stále větší míře entropie. O rozšíření těchto myšlenek se však nejvíce zasloužil Herman Daly, který byl jeho studentem.

Technologie a hnutí Nerůst.

Jednou z otázek ke hnutí Nerůst směřuje na užívání technologií. Lze vidět několik názorových linií – jsou autoři vystupující proti užívání technologií, autoři podporující užívání technologií a autoři, kteří uznávají pouze některé typy technologií. Do první skupiny patří tzv. klasičtí autoři Nerůstu. Ti vidí v užívání technologií nepřítele, který pracuje proti cíli Nerůstu, a to z toho důvodu, že zvyšují výrobní kapacitu materiálů a energie, a potažmo tedy i ekonomický růst. A také proto, že vnímají technologie jako složku, která ničí kvalitu lidského života. Navíc je zde i riziko závislosti na technologických přístrojích. Technologie tak podporují dehumanizaci a s používáním fosilních paliv taktéž ničí životní prostředí. Nerovný přístup k technologiím taktéž dělí společnost na „vítěze a poražené“ a prohlubuje problémy v sociálních vztazích. Mezi tyto kritiky technologií patří například Jacques Ellul.  Jsou i autoři, kteří se domnívají, že technologie jsou pro Nerůst nezbytné. Pro optimální rozvoj nerůstové společnosti jsou určité typy technologií potřebné k tomu, aby bylo možné užívat eco-friendly zdroje a zbavit se tak fosilních paliv a užívání energie. Jedná se o technologie šetrné k životnímu prostředí a jsou užívány v duchu Nerůstu. Existují po boku tradičních znalostí, lokálního způsobu obživy a podpory lokální produkce ve snaze o decentralizaci. Autorem této myšlenky je například Garcia. Technologie by měly odpovídat požadavkům konviviality, proveditelnosti, životaschopnosti. Těmito technologiemi mohou být solární stanice, větrné turbíny.

Nerůst je politické, ekonomické a sociální hnutí vycházející z environmentalismu, antikonzumerismu a antikapitalismu. Polemizuje s jedním z ústředních cílů mainstreamové ekonomie maximalizovat hospodářský růst. Aktivisté a myslitelé zastávající myšlenku nerůstu jsou přesvědčeni, že za většinou ekologických a sociálních problémů stojí nadprodukce a příliš velká spotřeba. Důležité přitom je, že klíčem k „nerůstové“ společnosti není osobní mučednictví a pokles kvality života. Zastánci nerůstu chtějí maximalizovat štěstí a kvalitu života skrze umenšení spotřeby – tedy společnou prací a menší spotřebou spolu s větším zaměřením na umění, hudbu, rodinu, kulturu a společenství.

La décroissance est un concept à la fois politique, économique et social, né dans les années 1970 et selon lequel la croissance économique apporte plus de nuisances que de bienfaits à l'humanité.


Historie.

Základní část společnosti "Eterna Watch Company" byla založena již v roce 1851, ze které později vznikla společnost Eterna. Až do roku 1900 byly společností vyráběny náramkové hodinky, které v této době teprve získávaly na oblibě. Theodor, bratr Schildera, poté, co se společnost dostala do povědomí veřejnosti, začal vyrábět dámské náramkové hodinky, které byly odvozeny od malých kapesních hodinek. Později, v roce 1905 změnila společnost své jméno na Eterna. Společnost se i nadále udržela na špici vývoje hodinek. V roce 1908 si společnost nechala patentovat první náramkové hodinky s alarmem. Výroba těchto hodinek byla zahájena až v roce 1914 u příležitosti švýcarské národní výstavy v Bernu v tomto roce.  V roce 1932 založila Eterna dceřinou společnost ETA, aby byly odděleny jednotlivé druhy hodinek. V tomto roce Teodor Schilde odešel z vedení společnosti a předal řízení společnosti svému synovci Rudolfu Schildemu, ale i nadále zůstal v představenstvu společnosti až do své smrti v roce 1950.  Eterna vyvinula a produkovala mnoho novinek; nejmenší vyráběné náramkové hodinky se strojkem Bageta z roku 1930, hodinky s osm-denním alarmem z roku 1930 a jejich první automatické hodinky z roku 1938.  Pravděpodobně nejslavnější hodinky Eterna je typ Eterna-Matic s automatickým natahováním. Výroba těchto hodinek byla zahájen v roce 1948. Konstrukce automatického natahování byla jedním z největších úspěchů hodinářské firmy. Segment (exentrické závaží) pro automatické natahování byl uložen v malých kuličkových ložiscích. Od tohoto principu uložení byla odvozena i ochranná známka pěti ložiskových kuliček. Systém natahování Eterna-Matic byl využíván v různých konstrukcích až do roku 1998.  Po roce 1982 byla firma Eterna několikrát prodána. V roce 1995 se stala vlastnictvím F. A. P. Beteiligungs GmbH, Od roku 1999 Eterna produkuje řadu hodinek, které jsou uváděny na trh pod značkou Porsche Design. Společnost je i nadále v popředí návrhu designu moderních náramkových hodinek.

Hodinářská společnost Eterna SA byla založena 7. listopadu 1856 ve Švýcarsku Dr. Josefem Girandem a Ursem Shildem jako společnost "Rohwerke Girard & Schild" v Grenchen, kanton Solothurn. Společnost se specializovala na výrobu kapesních hodinek s alarmem. V roce 1906 byla společnost přejmenována pod vedením U. Schildena na společnost Eterna. Tato společnost působila samostatně až do roku 1908, kdy sfůzovala s největším výrobcem hodinek ve Švýcarsku, společností ETA SA. V roce 1995 byla značka Eterna koupena německou společností Porsche Design.

Eterna est une marque horlogère, fondée en 1856, à Granges en Suisse. Eterna fabrique des montres mécaniques haut de gamme fondées sur le savoir-faire de générations d’artisans horlogers.


VAZ 2103.

VAZ 2103 byl lépe vybaveným typem modelu 2101, který byl vůbec prvním automobilem značky VAZ (později Lada) a který se stal technickým základem pro řadu dalších spřízněných modelů této značky. Samotný VAZ 2101 byl licenční úpravou italského Fiatu 124, VAZ 2103 byl inspirován jeho modernější variantou "124 Spécial" s úpravami podle novějšího Fiatu 125.  Charakteristickým znakem vozu jsou dvě dvojice světlometů na čele vozu, které jej na první pohled odlišují od mateřského modelu. Přední maska byla více chromovaná a na bocích karoserie přibyly okrasné lišty ze stejného materiálu. Na zadních C sloupcích přibyly větrací mřížky. Interiér prošel řadou změn, aby byl více umocněn jeho přepychovější charakter oproti základním modelům. Palubní deska se mohla pochlubit netradičním prvkem automobilů sovětské výroby té doby - dekorem z imitace dřeva, doplněné klasickým plastem. Komfort cestujících zajišťovala upravená přední sedadla a zadní sklopná loketní opěrka uprostřed mezi dvěma zadními sedadly. Vylepšen byl také volant, po jehož levé straně je atypicky umístěno zapalování motoru.  Technicky se oproti původnímu 2101 téměř v ničem neliší. Vzhledem k tomu, že nejvíce sportovně laděný vůz tehdejší nabídky značky VAZ dosahoval vyšších rychlostí než standardní modely, byl v zájmu větší bezpečnosti posílen brzdový systém s předními kotoučovými a zadními bubnovými brzdami o podtlakový posilovač. Již zmiňovaných vyšších rychlostí automobilu bylo dosaženo instalováním nového výkonnějšího motoru, jehož objem činil 1 451 cm. Poskytoval výkon až 55,2 kW (75 koní) a vůz se mohl dostat na maximální rychlost mírně přes 150 km/h. Zrychlení z 0 na 100 km/h zvládl za zhruba 17 sekund.  Doba výroby tohoto modelu 11 let patřila v produkci značky VAZ té doby k nízkým hodnotám - průměrná délka výroby u bratrských modelů (z nichž některé se vyrábějí do současnosti) se pohybovala okolo 23 let. Celkem vyjelo z továrny v Togliatti přes 1 300 000 automobilů řady 2103.  VAZ 2103 se objevil ve větší míře také v několika filmech. Ve snímku "Neuvěřitelná dobrodružství Italů v Rusku" (1973) bylo použito hned několika vozů s profesionálními italskými kaskadéry. Dále hrál model 2103 větší role i v romantické komedii "Ironie osudu aneb Rozhodně správná koupel" (1975) nebo oscarovém dramatu "Moskva slzám nevěří" (1979).

VAZ 2106.

VAZ 2106, představený v prosinci 1975 a vyráběný od podzimu 1976, byl pokračovatelem modelu 2103 na pozici nejlépe vybavené i nejsportovnější varianty klasického automobilu Žiguli s motorem vpředu a pohonem zadní tuhé nápravy. Na této pozici jej vystřídal až v roce 2005 model 2107, který byl ovšem stejně jako dříve typ 2106 s ním vyráběn souběžně (od 1982 do 2005). Na některých exportních trzích se prodával pod označením Lada 1600.  Po stránce designu i techniky je vůz téměř shodný se svým předchůdcem. Typická přední maska se čtveřicí světlometů zůstala zachována, byla ovšem mírně přepracována. Centrální obdélníková maska chladiče byla nyní oddělena od krajních dvojic světlometů, které byly uloženy v chromovaném obdélníkovém orámování. Přemístily se i přední blinkry, byla mírně zvětšena zadní světla a byly instalovány nové přední i zadní nárazníky s gumovými elementy. Na předních sedadlech přibyly opěrky hlavy.  Technický základ shodný s modely 2101, 2102 i 2103 byl doplněn novým čtyřválcovým motorem o objemu 1 568 cm. Poskytoval výkon 58 kW (78 koní), díky němuž se vůz dostal na rychlost 100 km/h za 16 sekund. Maximální rychlost tohoto vozu s pohotovostní hmotností 1 045 kg se pohybovala okolo 155 km/h.  Od roku 1998 byla výroba částečně přenesena z Togliatti do západoruského města Syzran, kde byl vyráběn do roku 2002. Dalším místem, kde probíhala výroba modelu 2106, bylo město Iževsk, kde se dnes vyrábějí modely 2104 a VAZ 2107. Stejný případ se opakuje i v ukrajinském Lucku. Za 29 let sjelo z výrobních linek ve všech zmíněných místech na 4,4 milionu exemplářů oblíbeného modelu VAZ 2106, který byl tradičně dodáván vyjma SSSR a zemí socialistického tábora i do řady zemí západu, např. verze 21062 s pravostranným řízením, určená pro britský trh.

VAZ 2103 je sovětský automobil nižší střední třídy vyráběný ve Volžském automobilovém závodě (VAZ) mezi lety 1973 až 1984. Na některých zahraničních trzích, zvláště západních zemí, se prodával pod jménem Lada 1500. Jednalo se o luxusněji vybavený model úzce příbuzného modelu 2101.

La VAZ-2103 est une berline du constructeur automobile russe Lada-AvtoVAZ. S’inspirant de la Fiat 124 Spécial, elle fut produite pendant 11 ans, de 1973 à 1984. Elle a été vendue en Europe sous le nom de Lada 1500S.


Vznik románu.

Otázka vzniku tohoto rytířského románu není doposud uspokojivě objasněna. Má se za to, že pověst o Amadisovi vznikla ve Velké Británii, odtud se dostala do severní Francie (do Pikardie) a posléze do Portugalska, kde z ní vytvořil prozaický rytířský román jinak neznámý Vasco de Lobeyra († 1403, dle jiných již 1325). Někteří badatelé kladou počátky tohoto románu dokonce již do 13. století a za prvního jeho autora považují portugalského trubadúra João Lobeiru (asi 1233 – 1285), jehož text Vasco de Lobeyra (zřejmě jeho potomek) dále rozvíjel.  Z portugalského textu pak vycházel autor první dochované verze románu Španěl Garci Rodríguez de Montalvo (asi 1450 – asi 1505). V letech 1480 až 1492 sepsal o Amadisovi čtyři knihy, z nichž první tři převzal (pravděpodobně s určitými úpravami) a čtvrtou vytvořil sám. První známé vydání jeho Amadise s názvem "Los cuatro libros del virtuoso caballero Amadís de Gaula" je z roku 1508 ze Zaragozy, ale román zřejmě vyšel již dříve.

Obsah románu.

Vyprávění se odehrává v blíže neurčené době, zhruba v prvním století našeho letopočtu a slouží k ilustraci rytířských ctností, jako je statečnost, dvornost, ideální láska a vytrvalá věrnost k vysněné ženě. Amadis se narodil jako nelegitimní syn galského krále Periona a bretonské princezny Eliseny a byl v kolébce vhozen do moře. Po zázračném zachránění byl vychován na skotském dvoře a nakonec uznán svými rodiči, kteří mezitím uzavřeli sňatek. Milostnou linii románu pak tvoří Amadisova láska k Orianě, dceři anglického krále Lisuarta, od níž jej neustále odlučuje jeho rytířský způsob života.  Román sice navazuje na tradici předcházejících středověkých rytířských románů (například na starofrancouzská díla Chrétiena de Troyes), se kterými jej spojuje kromě kompozice tvořené řetězem dobrodružství také typické postavy (potulný rytíř, poustevník, ztracená panna), prostředí (kouzelný hrad, tajemný les) a řada dalších motivů (tajemný původ hrdiny, šílenství z lásky atp.), ale postrádá jejich tragickou kolizi, motiv osudovosti lásky i snahu řešit hluboké etické problémy. Amadis nic nehledá a nijak se nevyvíjí, to, co ho žene z místa na místo, je především touha po dobrodružství, která jsou však převážně fantastická, neboť bojuje nejen se zlými rytíři a římským císařem, ale především s čarodějníky, draky, obry a obludami všeho druhu. Představuje tak přepjatý rytířský ideál v době, kdy byl již překonán, a ten se proto mnohdy jeví až jako manýra. Román má proto většinou charakter pouhého napínavého vyprávění a je vlastně reminiscencí a snem o ztraceném světě rytířství. Moment věčného neklidu, štvoucího hrdinu z místa na místo, a náznak analýzy hlubokého milostného citu jsou však důvodem, proč bývá označován za prototyp moderního románu.  Román měl ve své době díky velké napínavosti děje okamžitě obrovský úspěch a získal velkou proslulost. Dočkal se jednak celé řady dalších vydání a také mnoha překladů a pokračování, až se nakonec rozrostl v románový cyklus obsahující celkem dvacet čtyři knih. Rytířská tematika, která se ale s amadisovským kultem vrátila do Evropy s již proměněnou sociální realitou, působila často až exoticky a stala se proto později terčem parodie v Cervantesově románu Důmyslný rytíř Don Quijote de la Mancha (dva díly, 1605, 1615).

Vývoj románového cyklu.

Vývoj cyklu mimo Španělsko.

Protože byl španělský románový cyklus překládán po celé západní Evropě, vznikala jeho pokračování i v jiných zemích:

Amadís Waleský nebo také Amadis Waleský ("Amadís de Gaula") je španělský rytířský román, jehož vznik lze datovat již do 14. století (a podle některých badatelů již do 13. století).

Amadis de Gaule ("Amadís de Gaula") est un roman de chevalerie espagnol qui, sous la forme où nous le lisons, est l'œuvre de Garci Rodríguez de Montalvo et fut publié en 1508 à Saragosse. Il s'agit du remaniement d'un texte antérieur dont la datation, la localisation et l'attribution sont fort discutées. L'ouvrage de Montalvo a été adapté en français par Nicolas Herberay des Essarts, dont la traduction a été publiée pour la première fois par Denis Janot, Vincent Sertenas et Jehan Longis en 1540 à Paris.


Příklad VCG mechanismu.

Předpokládejme, že existují dva hráči b1 a b2 a v aukční nabídce jsou dva předměty T1 a T2. Pokud vij stanovíme jako vnitřní ohodnocení hráče i k předmětu j. Jednotlivá ocenění jsou stanovena takto v11 = 10 v12 = 5 v21 = 5 v22 = 3. Z tohoto zadání je patrné, že oba hráči budou preferovat předmět T1, ale optimální strategie přiřadí předmět T1 hráči b1, jehož skutečná vnitřní hodnota pro tento předmět je 10. Hráč b2 tedy získá předmět T2. Celková optimální hodnota je tedy 13.  V případě, že by se osoba b2 aukce nezúčastnila. Hráč b1 by v tomto případě stále preferoval předmět T1 za cenu 10 a v tomto případě nedošlo k žádnému poškození hráče b1 od hráče b2  V případě, že by se osoba b1 aukce nezúčastnila. Hráč b2 tak mohl zakoupit předmět T1, který je z jeho pohledu ohodnocen na 5. Můžeme tedy konstatovat, že v tomto případě došlo k poškození hráče b2 hráčem b1 ve výši 2.

Slabé stránky.

Navzdory dobré aukční síle má Vickreyova aukce i své slabé stránky.  Mimo jiné nemaximalizuje výnos vlastníka draženého předmětu. To nemusí platit vždy, protože pokud dražebníci vědí, že ve skutečnosti zaplatí méně, než nabízejí a nehrozí jim prokletí vítěze, nebojí se nabízet vysoké ceny – až do výše skutečného ohodnocení. Nicméně zejména v případě, že trh není příliš hluboký, tj. dražitelů je málo a jejich nabídky jsou velmi rozdílné (panuje velká nejistota o vnitřní hodnotě draženého předmětu), výnos aukce může být nízký.  Začátkem 90. let přistoupila novozélandská vláda k dražbám rádiových frekvencí pro telekomunikační firmy formou Vickreyovy aukce, ale výnosy nebyly uspokojivé. V roce 1990 vyhrála aukci firma, která za frekvenci nabídka 100 000 dolarů, ale zaplatila pouze 6 dolarů. Později vláda od použití tohoto typu aukce ustoupila ve prospěch „tradičnějších metod“, nicméně řešením by bylo i obohacení Vickreyovy aukce o rezervační cenu, tj. minimální cenu, za kterou může být předmět prodán.  Vickrey-Clarke-Groves mechanismus má své slabé stánky.  Př. Nesouměrné příjmy prodávajícího s ohledem na nabídky si ukážeme na následujícím příkladě. Uvažujme aukce, ve které jsou tři hráči: A, B a C a dva homogenní předměty: Y, Z. Hráč A nabízí za balení obou předmětů 2. Hráči B a C nabízení za jeden předmět 2 a zároveň je jedno, který z předmětů to bude. V případě, že hráči B a C budou hrát o jiné předměty. Například hráč B o předmět Y a hráč C o předmět Z. Pak zisk prodávajícího bude 0, jelikož druhá nejvyšší nabídka je nulová. V případě, že by hráči B a C hráli o předmět stejný. Zisk prodávajícího by byl 2. Oba by nabídli 2. Případně by mohli být ještě vyšší, pokud by se snažili předmět přeplatit. Z toho je tedy patrné, že hodnota zisků je velice nestálá.

Optimální strategie při vickreově aukci.

Optimální strategie při Vickrey aukce s jedním nedělitelným předmětem je pro každého hráče nabídnout skutečnou vnitřní hodnotu příslušné věci. Nechť vi je skutečná vnitřní hodnota nabízejícího pro aukční položku. Nechť bi je uchazečova nabídka na položku. Pak výplatní funkce vypadá takto:  formula_1  V této strategii dojde nejčastěji k přeplácení skutečné hodnoty. Předpokládáme, že nabídka uchazeče i je bi > vi. V případě, že maximální nabídka hráčej (bj) je menší než skutečná vnitřní hodnota pro hráče i (vi), pak by hráč i vyhrál předmět i pokud by nabídl skutečnou hodnotu stejně jako při nadhodnocení nabídky bi. Při změně strategii na nabízení skutečné hodnoty vi se nezmění výplatní funkce, ta zůstává stejná.  V případě, že maximální nabídka hráče j (bj) je větší, než nabídka hráče i (bi), pak tuto hru hráč i prohraje v každém případě. Tedy výplatní funkce zůstává stejná. V případě, že skutečná vnitřní hodnota hráče i (vi) je menší než nabízená hodnota hráče j (bj) a zároveň nabízená hodnota hráče j (bj) je menší než nabízená hodnota hráče i (bi), pak jedinou možností výhry pro hráče i je přeplacení své skutečné hodnoty. Výplatní funkce by pak při přeplacení byla záporná. Záporná je, protože platí, že hráč i zásadně přeplatil svojí vnitřní skutečnou cenu vi za předmět, zatímco při nabídnutí pouze ceny vi by byla výplatní funkce nulová. Tedy strategie přeplácení své skutečné vnitřní hodnoty je dominováno strategií pravdivého nabízení skutečné vnitřní hodnoty předmětu.  Podívejme se teď na případ podplácení předmětu. Tedy nabídnutí nižší hodnoty než vnitřní skutečné hodnoty. bi < vi. V případě, že maximální nabídka hráče j (bj) je větší než skutečná vnitřní hodnota hráče i (vi), pak by hráč i tuto hru prohrál i v případě podplacení nabídky a výplatní funkce by zůstala stejná.  V případě, že maximální nabídka hráče j (bj) je menší než nabídka hráče i (bj), pak by tuto hru hráč i vyhrál a tato strategie by byla úspěšná. Hodnota výplatní funkce bude i v tomto případě stejná.  V případě, že nabídnutá hodnota hráče i (bi) je menší než maximální nabídnutá hodnota hráče j (bj) a zároveň hodnota bj bude nižší než skutečná vnitřní hodnota hráče i (vi), pak jedinou možností výhry pro hráče i je nabídnutí skutečné vnitřní ceny. Výplatní funkce bude v případě nabídnutí skutečné hodnoty kladná, protože za předmět zaplatí nižší hodnotu, než je jeho skutečná vnitřní hodnota. V případně podplacení předmětu bude výplatní funkce rovna nule. Tedy strategie podplácení své skutečné vnitřní hodnoty je dominováno strategií pravdivého nabízení skutečné vnitřní hodnoty předmětu.  Pravdivě nabídnutí své skutečné vnitřní hodnoty dominuje výše zmíněné možné strategie: přeplacení, podplacení. Jedná se tedy o optimální strategii ve Vickreyově aukci.

Vickreyova aukce je typ aukce, která je prováděna obálkovou metodou, kde zájemci nabízejí své ceny, bez toho aniž by znali ceny ostatních zájemců (tedy jednokolová aukce s utajenými nabídkami). Autorem této aukční metody je kanadský nositel Nobelovy ceny William Vickrey.

Une enchère de Vickrey ou enchère au second prix est un type d'enchère à plis fermés où le lot est attribué au plus offrant mais au prix donné par le deuxième plus offrant. Elles portent le nom de William Vickrey, qui a démontré que ce type d'enchères incite les enchérisseurs à parier sur la valeur réelle qu'ils attribuent au lot.


Vzhled.

Konstrukce mobilu je vyrobena z leštěné korozivzdorné oceli a skla. Je tenký pouhých 11 mm. Na 3,5palcovém displeji můžete pouhým posunutím prstu procházet mezi třemi plochami, na které si zároveň můžete ukládat potřebné kontakty, aplikace a mnoho dalšího. Mezi aplikacemi procházíte poklepáním na displej, zoom zvládnete pomocí dvou prstů.

Sociální sítě.

Mobil je plně kompatibilní se sociálními sítěmi jako Facebook nebo Twitter a novinky si můžete procházet přímo na výchozím displeji. Je možné aktualizovat příspěvky a svoji aktuální polohu a sejít se tak s přáteli, či informovat ostatní o běžných věcech.

Nový Symbian.

Telefon byl představen s operačním systémem Symbian^3, který má jednodušší dotykové ovládání a přes 250 nových funkcí. Dovoluje také vytvářet vlastní aplikace a procházet mezi nimi, aniž by se snížila výkonnost baterie. Přístroj si můžete přizpůsobit mnoha způsoby dle vlastní potřeby. Novou možností je mít několik pohotovostních obrazovek, vizuální multitasking a ovládání gesty.  V srpnu roku 2011 byl systém aktualizován na verzi Symbian Anna. Změny se týkaly nového internetového prohlížeče a bylo přepracováno uživatelské prostředí.  Další verze operačního systému Symbian Belle, resp. Nokia Belle byla k dispozici v roce 2012. V systému přibyla nový stahovací panel pro rychlé nastavení připojení a zobrazení nových událostí, widgety je nově možné umisťovat libovolně, jsou v několika velikostech, počet pohotovostních obrazovek se zvýšil na šest. Uživatelské rozhraní doznalo grafických změn, místo textových tlačítek jsou nově pouze ikony. Frekvence pro natáčení videa byla zvýšena na 30 FPS.  Poslední verzí systému, která je dostupná pro Nokii C7 (a další telefony původně uvedené se systémem Symbian^3), je Nokia Belle Refresh. Vylepšení se týkalo internetového prohlížeče, některých widgetů předinstalovaných aplikací a map. Pro novější modely, které byly uvedeny na trh již se Symbian Belle (603, 700, 701 a 808 PureView), byla dostupná aktualizace Nokia Belle Feature Pack 2 (FP2), která přinesla podstatnější změny.

Nokia Oro.

Zvláštní verzí Nokie C7-00 je Nokia Oro. Okrasný lem přední části telefonu a boční tlačítka jsou vytvořeny z 18karátového zlata, hlavní funkční klávesu pak tvoří safírový křišťál. Zadní strana telefonu je potažena jemnou kůží, kterou dodávala společnost Bridge of Weir Leather. Telefon byl vyráběný ve dvou barevných variantách: černá a bílá s béžovou kůží na zadním krytu.

Nokia C7 je smartphone patřící do multimediální řady Cseries. Má 3,5" dotykový AMOLED displej s rozlišením 640 × 360 bodů. V základní výbavě se také nachází 8megapixelový fotoaparát s duálním bleskem, dále GPS navigace, Wi-Fi, EDGE, HSDPA, vestavěný kompas, FM vysílač, NFC a taky podporu MicroSD karet až do kapacity 32 GB. Interní paměť telefonu je 8 GB. Nokia C7 běží na OS Symbian^3 s podporou dotykového ovládání.

Le Nokia C7 est un téléphone fabriqué par l'entreprise finlandaise multinationale de télécommunications Nokia. Il est monobloc et équipé d'un écran tactile capacitif AMOLED.


Lidé.

Zatímco v roce 2010 bylo v Česku podle úmrtnostních tabulek procento dožití se 100 let od narození 0,08 % u mužů a 0,29 % u žen, tak v roce 1920 pouze 0,05 % pro obě pohlaví. Ovšem pravděpodobnost dožití se dalších narozenin ve věku 100 let byla v roce 1920 rovna přibližně 44 % a v roce 2010 byla jen nepatrně změněna u mužů na 52 % a u žen 57 %. Podle středních odhadů OSN zde nedosáhne střední délka života v roce 2050 ani 90 let (podle OSN dle extrapolací úmrtnostních tabulek Lee-Carterovou metodou muži ve vyspělých zemích dosáhnou 100 let u střední délky života až v roce 2300). Nárůst dožitého věku je dlouhodobě jen postupný. Převažuje totiž jen pokles dětské úmrtnosti, kdežto ve stáří nedochází téměř ke zlepšení. Nelze tedy očekávat prudké zvýšení dlouhověkosti, ale pouze vyšší procento pravděpodobnosti dožití se důchodového věku. Odhaduje, že u člověka je pro průměrný dožívaný věk limit přibližně 115 let. Úmrtnost totiž dále narůstá exponenciálně s věkem.  S rostoucím věkem roste také vliv ročních období na úmrtnost. I v oblastech bez extrémních výkyvů teplot je tento vliv pro věk nad 100 let více než třetinový. Ve starověku byla vyšší úmrtnost v létě (malárie), nyní je vyšší v zimě (a to ve větším poměru u žen a méně vzdělaných lidí). Úmrtnost ve vysokém věku také plavně kolísá s periodou přibližně 11 respektive 22 let slunečního cyklu (vyšší při vyšší sluneční aktivitě), o čemž se lze přesvědčit i z dat ČSÚ, kde také pravděpodobnost úmrtí formula_1 takto kolísá (například po roce 1945 pro 100leté muže mezi 39 % až 67 % bez výraznějšího trendu poklesu střední celkové pravděpodobnosti).  Podle průzkumů k dlouhověkosti nenapomáhá pozitivní myšlení, ale naopak rozvážné chování. Dlouhověkosti se lidé více dožívají v bohatších zemích a městech. Důležitá je i možnost dostatečného stravování pro potlačení infekčních onemocnění. Dědičnost má malý vliv.

Sto a víceletí.

Česká správa sociálního zabezpečení v červenci 2006 vyplácela důchod 464 sto a víceletým občanům, narozeným v letech 1898 až 1906, z nichž bylo 389 žen a 75 mužů. V lednu 2010 jich evidovala 918, v lednu 2011 913 a v lednu 2012 1035. V lednu 2013 evidovala 1103 seniorů, narozených v letech 1904 až 1913, z nichž bylo 920 žen a 183 mužů. Český statistický úřad předpovídá, že kolem roku 2050 by v Česku mohlo být 15 000 stoletých lidí.

Rostliny, houby, zvířata.

Pojem dlouhověkosti lze použít i pro jiné organismy. Je však relativní např. v rámci druhu. Záleží na prostředí a uzpůsobení metabolismu. Výběr organismů (v závorce roky):

Dlouhověkost znamená dožití se většího, především biologického věku. Tzv. maximální délka života (MLS) však zůstává pro organismy celkem konstantní a je spíše vnitřně určována jejich metabolismem.

La longévité potentielle d'un être vivant est la durée de vie pour laquelle il est programmé en tant qu'espèce biologique. Certains records de longévité atteints par des individus ayant bénéficié d'une durée de vie exceptionnellement longue peuvent même dépasser cette évaluation. La longévité moyenne correspond à l'espérance de vie, laquelle est très variable selon les populations et les générations concernées au sein d'une même espèce.


Děj.

Richard "Richie" Rich Jr. je nejbohatším dítětem na světě, syn bohatého miliardáře, byl vychován pomocí všeho, co mohou přinést peníze, ale jeho jediným společníkem je jeho věrný sluha Herbert Cadbury. Jednou, když slavnostně předává zaměstnancům továrnu, kterou nechal jeho otec Richard Rich Sr. modernizovat, si Richie všimne dětí, které hrají baseball. Richie si s nimi chce zahrát, ale jeho bodyguard Ferguson mu v tom zabrání.  Aby mohl být Richie neustále v kontaktu se svým zaneprázdněným otcem, vynalezl profesor Keenbean "Dadlink", který Richard v několika sekundách lokalizuje a umožní spojení mezi otcem a synem. Chamtivý finanční ředitel Rich Industries Lawrence Van Dough spolu s Fergusonem nechají vybouchnout letadlo s Richovými na cestě na návštěvu královny Alžběty II. s tím, že se pak Van Dough zmocní bohatství Richových. Na palubu letadla ale na poslední chvíli nenastoupí Richie – Cadbury pro něj zorganizuje víkend s dětmi z baseballového hřiště, se kterými se Richie spřátelí.  Richovým se podaří z letadla skočit do oceánu ještě před výbuchem. Van Dough věří, že všichni Richovi jsou mrtví, a tak se ujme vedení společnosti a začne omezovat její charitativní činnost. Zavírá i továrnu, kterou na začátku filmu Richie předával zaměstnancům, a ve které pracují Richieho noví přátelé. To Richieho naštve, a tak se prostřednictvím svého zákonného zástupce Cadburyho chopí vedení společnosti. Tím získá i zájem médií.  Van Dough zařídí, aby byl Cadbury obviněn z vraždy Richových, čímž znemožní, aby byl zákonným zástupcem Richieho. Tím se tak stane Van Dough. Ten propustí všechny zaměstnance v sídle Richových, toho tak izoluje od světe a udělá z něj vězně ve vlastním domě. Profesor Keenbean ale pomůže Richiemu uprchnout. Richie se pak rozhodne pomoci Cadburymu z vězení. Když Cadbury uprchne, je napaden jedním z Van Doughových nohsledů, ale ubrání se. Cadbury a Richie se pak s pomocí svých přátel rozhodnou získat Richieho dům zpět.  Když všichni proniknou do domu Richových, pomocí Dadlinku, který Richard na moři opravil, zjistí, že Richovi jsou v domě. Van Dough donutí Richovi, aby ho přivedli k jejich rodinnému trezoru. Fergusonova stráž dopadne Richieho a jeho přátele a uvězní je v jednom z Keenbeanových vynálezů, kde mají zemřít. Keenbean tento plán ale zmaří a osvobodí je. Richie si potom vezmu tašku plnou Keenbeanových vynálezů, aby mu pomohly osvobodit rodiče.  Richovi Van Dougha dovedou do rodinného trezoru, kde Van Dough zjistí, že trezor je plný památek na jejich život, to znamená, že tam není nic cenného pro něj. Zoufalý z toho, že nedostal peníze, pokusí se Van Dough Richovi zastřelit. Vtom zasáhne Richie, a tak se rozhodne zastřelit jeho. Díky jednomu z Keenbeanových vynálezů je ale Richieho oblečení neprůstřelné. Richovým se nakonec podaří uniknout, Van Dough je propuštěn a zatčen.  Později, když Richie hraje se svými novými přáteli baseball, Richard a Regina poznamenají, že teď je Richie skutečně nejbohatším chlapcem na světě, protože našel opravdu důležitou věc, kterou si za peníze koupit nemůže – přátele.

Sám doma a bohatý (orig. "Richie Rich", někdy stylizováno jako "Ri¢hie Ri¢h") je americká filmová adaptace komiksové postavy Richieho Riche od Harvey Comics v hlavní roli s Macaulayem Culkinem. Jedná se o jeho poslední film, ve kterém vystupoval jako dětský herec. O čtyři roky později bylo natočeno pokračování "".

Richie Rich (parfois stylisé "Ri¢hie Ri¢h") est un film américain réalisé par Donald Petrie en 1994, d'après le bande dessinée du même nom édité par Harvey Comics.


Cesta k moci.

Ahmad Chán Abdálí se narodil v roce 1722 podle některých zdrojů v Herátu (rodiště otce), podle některých zdrojů v Multánu (rodiště matky). V mládí vstoupil do armády perského šáha Nádira, kde se vypracoval až na velitele jízdních vojsk. Po zavraždění šáha Nádira v roce 1747 se Persie rozpadla a z jejich částí se staly nezávislé státy. Ahmad Chán Abdálí využil mocenského vakua a vydal se svou armádou na cestu do Kandaháru. Tam téhož roku bylo svoláno poradní shromáždění (tzv. Lója Džirga) nejmocnějších náčelníků paštunských kmenů. Shromáždění posléze zvolilo Ahmada Chána králem a byl mu udělen titul dur-e dourán (Perla doby), který si pak sám král změnil na titul dur-e durrán (Perla perel) a svůj kmen přejmenoval na Durrání (Perlový).  Ahmad Šáh Durrání se prohlásil králem celého Afghánistánu, prohlásil Kandahár hlavním městem své říše a podrobil si ostatní paštúnské kmeny. Poté co ovládl Kábul a Pešávar, zaútočil na Mughalskou říši. V roce 1748 se střetl s Mughaly u Mánupuru, a byl donucen se stáhnout. Příští rok Ahmad zaútočil znovu. Podařilo se mu dobýt Paňžáb a obsadit město Láhaur. V roce 1751 zaútočil na Indii potřetí, porazil nového mughalského krále a obsadil celý Paňdžáb včetně Multánu. Další mughalský vládce Álamgír II se pokusil Paňdžáb získat zpět, ale utrpěl několik porážek a nakonec ztratil i své hlavní město Dillí. Ahmad Šáh Dillí vyplenil, ustanovil svého přítele Nadžíb Chána správcem a vrátil se do Kandaháru.

Bitva u Pánipátu.

V roce 1758 indické vojsko obsadilo paňdžábské území až k řece Indu. Ahmad Šáh proti tomuto vojsku vyslal armádu, která se s Indy střetla u města Pánípat. V této bitvě bylo pobito přibližně 50 000 indických vojáků a prchajících obyvatel.

Smrt.

Ahmad Šáh Durrání zemřel v Muraghu v Afghánistánu na rakovinu kůže. Jeho hrobka se nachází v Kandaháru.

Hospodářství.

Hlavní částí příjmu státní pokladny byly dobyvačné výpravy a pozemkové daně. V dobytých zemích se získávala nová úrodná půda, dobytek, zlato a drahokamy. Tyto prostředky hradily potřeby mohutné armády. Co se týče daní vybíralo se jich několik. Nejvýnosnější byla třetinová daň tzv. thálitha, která se odváděla ze zavodněné půdy. Dále se platila daň z dobytka a ze mlýnů. Královské pozemky byly samozřejmě od daní osvobozeny. Členové vládnoucího paštunského kmene Durrání požívali různé daňové úlevy.

Poezie.

Ahmad Šáh Durrání napsal řadu básní v jazyce pašto, ve kterých vyjadřuje lásku ke svému národu i vlasti.

Ahmad Šáh Durrání (1722 – 1773) () také známý jako Ahmad Chán Abdálí () nebo Ahmad Šáh Bábá () byl zakladatelem říše Durrání – nezávislého afghánského státu. V roce 1747 byl zvolen emírem a vytvořil vojenskými výpravami velkou říši, která se po jeho smrti rozpadla.

Ahmad Chah Durrani (احمد شاه دراني, connu également sous le nom de Ahmad Khān Abdālī), né en 1722 à Hérat en Afghanistan et mort en 1772 à Kandahar, est l'empereur d'Afghanistan, émir de Khorasan, roi du Pendjab, roi du Sind, roi de Mashad, roi du Cachemire et le fondateur de la dynastie Durrani. Il règne sur l'Afghanistan de 1747 à 1772 soit durant 25 ans.


Ochrana dropů.

Řada druhů dropů patří mezi ohrožené druhy - z celkového počtu 26 druhů jsou čtyři zařazeny mezi kriticky ohrožené, ohrožené nebo zranitelné a další čtyři jako téměř ohrožené. U ostatních druhů dochází přinejmenším ke změnám jejich statusu. V současné době existuje řada národních a mezinárodních programů, zaměřených na ochranu vybraných druhů.

Fylogeneze.

Původ dropů je třeba hledat v jižní nebo východní části subsaharské Afriky; nejstarší uváděný zástupce čeledi ("Paleotis weigelti" ze středního eocénu Geiseltalské hnědouhelné oblasti v Německu), podporující evropský původ skupiny, se ukázal být ve skutečnosti malým druhem pštrosa. V průběhu miocénu a pliocénu došlo k výraznému rozšíření dropu, přičemž kolonizovali Evropu a Asii. Do Austrálie se evidentně rozšířili až v nedávné době (drop australský, "Ardeotis australis"). Fosilní doklady jsou velmi chudé. Jejich další vývoj je dosud málo prozkoumaný, což se odráží v nejednotnosti taxonomie a různém počtu uznávaných rodů. Výzkumy DNA prokázaly vzájemnou příbuznost těchto dvojic rodů: "Ardeotis" a "Neotis", "Afrotis" a "Eupodotis", "Chlamydotis" a "Otis".  Molekulární výzkumy ukázaly několik nesouladů s tradiční taxonomií. Především nebyl zjištěn žádný rozdíl mezi dropy rodů "Ardeotis" a "Neotis", kteří by tak měli být zahrnuti do jediného rodu. Dříve navrhované širší pojetí rodu "Eupodotis" se ukazuje jako neopodstatněné, protože rody "Lophotis", "Ardeotis" a "Lissotis" se od zástupců tohoto rodu oddělily před významnou dobou a tvoří samostatné linie. Rovněž postavení dropa Rüppellova ("Eupodotis rueppellii") je velmi nejasné; druh se výrazně geneticky liší od ostatních zástupců rodu a zdá se být opodstatněné jeho původní řazení do samostatného rodu "Heterotetrax".  Rovněž nejasným zůstává postavení rodu "Otis" v rámci čeledi. Analýzy DNA ukazují, že nejblíže příbuzným je oproti tradičním domněnkám rodu "Chlamydotis".

Dropovití (Otididae) jsou velcí ptáci z řádu krátkokřídlých někdy řazení do zvláštního řádu dropi (Otidiformes). Dropi patří k největším létajícím ptákům; jsou známí především svým unikátním chováním v průběhu toku. Mimo období toku žijí skrytě a jsou často přehlíženi vzhledem k dokonalému kryptickému zbarvení. Žijí v otevřených travnatých oblastech mírného a tropického pásu Starého světa; nejrozšířenější jsou v tropech Afriky, odkud zasahují do mírného pásu Eurasie (od Evropy po východní Sibiř), navíc žijí v Indii a Austrálii. V současné době je rozlišováno 26 druhů dropů, kteří kolonizovali veškeré vhodné biotopy v oblasti svého rozšíření. Na území ČR byly zjištěny tři druhy dropů.

Les Otididae sont une famille d'oiseaux terrestres trapus, des outardes, de taille grande à moyenne (de 40 à ), au long cou et longues pattes. C'est la seule famille de l'ordre Otidiformes.


Životopis.

Mládí.

Eligiusz Niewiadomski se narodil do rodiny Wincenta Niewiadomského, spisovatele a účastníka lednového povstání a ženy v domácnosti Julie Wernerové. Ve dvou letech ztratil matku, kterou mu nahradila sestra Cecilia.  V roce 1888 dokončil střední školy v oboru matematika. Ve studiu pokračoval na Akademii výtvarných umění v Petrohradě, kterou dokončil v roce 1894, a kde obdržel zlatou medaili za obraz "Kentauři v lese". Později získal ještě dvě stříbrné medaile. V letech 1894 – 1896 pokračoval ve studiu na akademii v Paříži. Jeho učitelem byl Wojciech Gerson. V roce 1891 se účastnil studentských demonstrací za nezávislost ve Varšavě. Roku 1897 se stal člen tajné národní ligy, kterou však brzy opustil proto, že během rusko-japonské války požadoval, aby LN provedla anti-ruské podvratné akce (vyhodit do povětří mosty na řekách Kamě a Volze). Jeho nápad byl odmítnut.

Umělecká činnost.

Po návratu do Varšavy se proslavil jako novinář a kritik umění – jeho články byly oceňovány odborníky. Od roku 1897 vyučoval kreslení na varšavské polytechnice, věnoval se především práci na přestavbu varšavské školy výtvarných umění na evropskou úroveň.  V roce 1901 byl zatčen za pašování polských letáků vyzývajících k samostatnosti do Haliče a uvězněn v Pawiaku a v jiných varšavských citadelách. Po propuštění přišel o práci na polytechnice.  Často chodil přednášet o historii umění. Přednášel také na ženských školách (např. na škole Cecilie Plater-Zyberkówny ve Varšavě, Polské Svobodné univerzitě aj.) Sám dodal nástěnné malby do města Konin, konkrétně do tamního kostela.  Během první světové války vytvořil Niewiadomski pro podporu umění tyto brožury: "Potrzeby artystyczne Warszawy wobec przewidywanych zmian politycznych" (1915) a "Program i metoda nauki rysunku w średnich i wyższych szkołach techniczno-mechanicznych" (1917).  V letech 1916-17 učil historii umění, maloval portréty, umělecké kompozice a ilustroval časopisy. Postavil se na stranu Dohody a nesouhlasil se spoluprací s Německem reprezentovanou Józefem Piłsudským a Wojciechem Studnickým. Dne 1. března 1918 byl jmenován vedoucím oddělení malby a sochařství na ministerstvu kultury a umění ve vládě Polského království.

Polská nezávislost.

Dne 28. února 1918 měl nehodu při výskoku z tramvaje. Dne 10. listopadu 1918 se aktivně zapojil do odzbrojování německých vojáků ve Varšavě.  V roce 1920, v době polsko-sovětské války, se přihlásil dobrovolně do armády, ale byl odmítnut z důvodu vysokého věku (bylo mu 51 let). Díky zásahu generála Kazimierze Sosnkowského byl přijat do kontrarozvědky generálního štábu, kde vyzýval k posílení bojů a sabotáží komunistických bašt, ale jeho myšlenky byly zamítnuty. Pocit zbytečnosti a znechucení jej donutil, aby požádal o převod do 5. pěšího pluku, kde se svým synem Stefanem bojoval na frontě.  V roce 1921 byl demobilizován, vrátil se do Varšavy na bývalou pozici na ministerstvu kultury a umění jako úředník.

Vražda a trest smrti.

Niewiadomski si však vysloužil i jedno negativní prvenství. Dne 16. prosince 1922 přišel na vernisáž výstavy ve varšavské národní galerii "Zachęta", na níž byl přítomen i první čerstvě zvolený prezident Gabriel Narutowicz. Niewiadomski se k němu přiblížil, vytáhl revolver a třikrát na prezidenta vystřelil. Narutowicz byl na místě mrtev. Niewiadomski se nijak nebránil, policie jej okamžitě zatkla.  Niewiadomski přiznal, že měl původně v úmyslu zabít Józefa Piłsudského, o kterém si myslel, že je hlavním viníkem úpadku polské demokracie. Od této myšlenky nicméně ustoupil, když zjistil, že Piłsudski nejeví zájem o prezidentský post. Vraždu začal opět promýšlet 9. prosince 1922, kdy byl Narutowicz zvolen prezidentem.  Dne 31. prosince 1922 byl odsouzen k trestu smrti. Při čekání na výkon trestu napsal "Zápisky z vězení", v nichž zobrazuje své názory na politiku, vlastenectví a obavy z polské budoucnosti.  Eligiusz Niewiadomski byl 31. ledna 1923 popraven zastřelením. Jeho poslední slova byla: ""Umírám za Polsko, které ničí Piłsudski"". V rukou svíral růži.  Byl pohřben na varšavském hřbitově 'Stare Powązki'. Pohřeb provázely demonstrace na ospravedlnění jeho činu, demonstrantů bylo asi 10 000, většinou národních demokratů, se kterými se Niewiadomski stýkal, a jejichž kandidát Maurycy Zamoyski prohrál v prezidentských volbách proti Narutowiczovi.  Po své smrti se Niewiadomski stal kontroverzní postavou. Zatímco pravicově orientovaní Poláci jej oslavovali jako národního hrdinu, pro zbylou většinu je pouze obyčejným a opovrženíhodným vrahem.

Eligiusz Józef Niewiadomski (1. prosince 1869 Varšava – 31. ledna 1923 Varšava) byl polský modernistický malíř, pedagog, umělecký kritik, sociální aktivista, účastník bojů za polskou nezávislost a sympatizant s nacionalisty.

Eligiusz Niewiadomski (né le et mort le à Varsovie) est un peintre moderniste et critique d'art polonais, membre de l'aile droite du parti Démocratie nationale jusqu'en 1904. En 1922, il assassine le premier Président polonais Gabriel Narutowicz peu après que celui-ci est entré en fonction.


Historie vzniku.

Zásluhu na vzniku formátu Mini-ITX má společnost VIA Technologies, která posléze přišla s ještě menšími Nano-ITX a Pico-ITX. Základní desky formátu Mini-ITX mají rozměry 170x170 mm, což dnes stačí na to, aby se na ně vešly plnohodnotné desktopové moduly DIMM, desktopové procesory a dokonce zbude i místo pro moderní slot PCI Express 16x. Teoreticky lze tedy pomocí Mini-ITX postavit plnohodnotný počítač. V praxi jsou však jistá omezení.  Společnost VIA jako třetí, ale dosud „živý“ výrobce procesorů x86 se již dlouho nesnaží konkurovat společnostem AMD a Intel na poli výkonu. Vydala se naopak cestou vysoké integrace, odolnosti a nízké spotřeby, což jsou kvality hodící se v průmyslovém odvětví, ale uživatele v domácnostech svým výkonem příliš neohromí. Pro běžného uživatele jsou tyto desky však drahé, i když se objevují alternativní řešení, jako například barebone MSI Axis 700 Lite založený na procesoru VIA C7.  Zařízení do domácností přinesla firma Intel a tradiční výrobci základních desek (Asus a MSI) v podobě desktopových verzí netbooků, například malé počítače Eee a Wind zvané nettopy, založené na procesorech Atom.  Firma NVIDIA odhalila slabinu platformy Atom v nízkém výkonu grafického čipu a připravila ION a posléze ION 2, který dokáže přehrávat video ve Full HD, a využít malé nettopy jako HTPC, tedy domácí multimediální PC. Nehodí se však jako hlavní domácí či osobní počítač, kde se uplatnily základní desky formátu Mini-ITX, které poskytují tři důležité prvky: socket pro desktopový procesor, slot PCI Express pro případnou grafickou kartu a sloty DIMM pro paměti, i když zde dnes bohatě stačí i mobilní verze SO-DIMM.  V této oblasti je úspěšná firma ZOTAC, ale své zástupce mají také firmy Intel, Asus či Gigabyte. Cena je přiměřená, neboť formát Mini-ITX už není exkluzivní, a je možné vybrat mezi modely pro sockety AMD AM3, Intel LGA 775, LGA 1156 i LGA 1155. Nabízeny jsou i desky formátu Mini-DTX, jehož výhoda je, že se na něj vejdou dva sloty, ale za cenu větších rozměrů.

Mini-ITX je v informatice označení pro základní desku počítače o rozměrech 17×17 cm, která byla vyvinuta firmou VIA Technologies. Mini-ITX je o něco menší, než microATX. Mini-ITX desky jsou často pasivně chlazené, což z nich díky nízké spotřebě energie dělá vhodné produkty pro PC systémy domácího kina, kde hluk ventilátoru může rušit. Jsou často používány ve SFF systémech ().

ITX est un format de carte mère développé par VIA pour ses plates-formes miniatures à faible dissipation thermique. En 2001, pendant qu'Intel et AMD en étaient encore à s'affronter à coup de gigahertz sans grand égard pour la dissipation, VIA présente ce format complètement à contre-courant. Ses produits remporteront un succès indiscutable mais limité par le manque de puissance globale du système.