Zákony týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity.

První Rakousko-Uherský Trestní zákoník (1878) trestal sexuální aktivitu mezi muži jako trestný čin (v maďarštině "természet elleni fajtalanság", v češtině "smilstvo proti přírodě") s trestní sazbou do 1 roku. Homosexuální aktivita mezi osobami staršími 20 let byla dekriminalizovaná v r. 1961, následně byl věk způsobilosti snížen na 18 let r. 1978 s platností nového Trestního zákoníku.

Stejnopohlavní soužití.

Neregistrované soužití bylo stejnopohlavním párům umožněno od r. 1996. To se týká všech párů žijících ve společné domácnosti, o níž pečují, což zahrnuje i stejnopohlavních páry. Neoficiální registrace je požadována. Zákon jim přiznává některá specifická práva, povinnosti a výhody pro dvě osoby žijící dohromady. Tato práva, povinnosti a jiné benefity nejsou automatická a musejí být potvrzená sociálním úřadem místní vlády. Neregistrovaní partneři jsou označováni Občanským zákoníkem jako „Druh či družka – není-li uvedeno jinak, jedná se o dvě osoby pečující o společnou domácnost se vzájemnou ekonomickou a emoční závislostí na druhém, nevstupující do manželství nebo registrovaného partnerství.“ Dědit je možno pouze ze závěti, právo na pozůstalostní důchod vzniká až po 10letém soužití.  Osvojení jednotlivcem je možné bez ohledu na sexuální orientaci, ale stejnopohlavní páry nemůžou společně osvojovat, ani si osvojit dítě partnera. Podle jedné ankety stejnopohlavní manželství podporuje 30 % Maďarů. Nicméně dle Eurobarometrického šetření z prosince 2006 pouhých 18 % Maďarů podporuje stejnopohlavní manželství a pouze 13 % by jim přiznalo právo společně si osvojit dítě v porovnáním s průměrem Evropské unie, který je 44 % a 33 %.  17. prosince 2007 Parlament obdržel první návrh zákona o registrovaném partnerství předloženého vládní koalicí Maďarskou socialistickou strana-Svaz svobodných demokratů. Od července 2009 můžou stejnopohlavní páry vstupovat do registrovaného partnerství. Zákon dává registrovaným partnerům vesměs stejná práva mimo osvojování dětí, náhradního mateřství a společného příjmení.  V lednu 2012 přijala vláda Viktora Orbána, předsedy Maďarské občanské unie, novou verzi Ústavy jasně vymezující manželství jako „trvalý vztah mezi mužem a ženou“, nezahrnující žádnou garantovanou ochranu na základě sexuální orientace s tím ale, že diskriminace na základě sexuální orientace zůstává nadále zakázaná prostřednictvím ostatních právních odvětví, ačkoli není přímo zakázaná Ústavou.

Adopce a zakládání rodiny.

Přestože nemůžou stejnopohlavní páry společně osvojit dítě, tak svobodný homosexuál může osvojit jako jednotlivec bez ohledu na sexuální orientaci nebo rodinný stav. Přisvojení dítěte druhého z páru je možné pouze v rámci manželství, tedy heterosexuálním svazku.  Svobodné ženy bez ohledu na sexuální orientaci mají přístup k asistované reprodukci, ale ne pokud žijí s jinou ženou v nesezdaném soužití nebo registrovaném partnerství.  V listopadu 2017 shledal úřad maďarského veřejného ochránce práv, že odmítnutí žádostí lesbického páru o zařazení mezi zájemce o adopci dětí bylo v rozporu se zájmem dítěte na péči a ochranu a s zákonem zakazujícím diskriminaci jiných sexuálních orientací. Společná adopce dětí homosexuálními páry sice není v Maďarsku možná, ale pár se odvolával na zákon, podle něhož se osvojitelem smí stát svobodný jednotlivec. Oběma ženám, které už od začátku vystupovaly otevřeně jako lesbický pár, bylo zpočátku vyhověno a do několika měsíců také získaly do péče šestnáctiměsíční holčičku. Později ale úřad sociálněprávní ochrany dětí ukončil adopční proces z důvodu sexuální orientace dotyčné žadatelky, protože se faktickou osvojitelkou může stát pouze jedna z partnerek. Rozhodnutí o odebrání dítěte se neblaze projevilo na jeho zdraví. Dívka odmítala jíst a musela být svěřená do péče psychologů. Poškozený pár se pak obrátil na úřad ombudsmana, který rozhodl v neprospěch úřadu sociálněprávní ochrany dětí, jenž podle jeho vyhodnocení postupoval v rozporu se zákonem. Ombudsman došel k závěru, že osoba žádající o osvojení dítěte nemá žádné právo na to, aby jí bylo vyhověno, ale musí být podrobená stejnému zacházení, jako ostatní žadatelé. Rozhodovat se při takovém procesu musí v souladu s nejlepším zájmem dítěte. V odůvodnění zmínil maďarský ombudsman rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva v kauze "E.B. proti Francii", v němž bylo deklarováno, že sexuální orientace nesmí hrát žádnou roli v řízení o osvojení dítěte.

Ochrana před diskriminací.

V r. 2000 rozhodl Ústavní soud o zahrnutí sexuální orientace do ústavního zákazu diskriminace. Zde existují anti-diskriminační zákony v poskytování zdravotní péče od r. 1997. V r. 2003 se tento zákon rozšířil i o podporu rovných příležitostí zakazující diskriminaci na základě sexuální orientace nebo genderové identity v zaměstnání, zboží a službách a zdravotní péči.

Práva transgender osob.

Translidé v Maďarsku dříve měli právo na změnu pohlaví. V roce 2020 byla zakázána úřední změna pohlaví.

Životní podmínky.

Maďarsko bylo v r. 2007 hostitelem soutěže Mr. Gay Europe a v r. 2012 Eurogames.  Budapest Pride byl první události tohoto typu v zemi bývalého Východního bloku. Zúčastňuje se jej stálý, ale poměrně malý počet LGBT osob a jejich podporovatelů. LGBT festival se koná každé léto spolu s filmovým festivalem, pochodem hrdosti a různými párty v maďarském hlavním městě Budapešti. Pravidelně se jej zúčastňuje několik veřejně známých osobností, včetně Gábora Demszkyho, budapešťského starosty a ministra zahraničních věcí.  V souvislosti s osobností maďarského premiéra Viktora Orbána začala LGBT práva v Maďarsku stagnovat. V březnu 2016 zablokovala maďarská vláda navrženou legislativu EU boje proti LGBT diskriminaci. V květnu 2017 uvítal maďarský premiér Viktor Orbán zástupce Světového kongresu rodin, který je ze strany Southern Poverty Law Center vykrslován jako nenávistná organizace, na půdě maďarského parlamentu.  Zároveň byly v posledních letech zaznamenány případy, čím dál větších sklonů maďarské politické reprezentace k otevřeně homofobní rétorice. V r. 2014 vydala maďarská opoziční strana Jobbik prohlášení „Parlament odmítá jakékoli devianty!“ během festivalu Budapest Pride a verbálně napadala účastníky a veškeré slogany na podporu LGBT práv. V listopadu 2016 byl zničen duhový plot ve městě Pomáz, a to navzdory tomu, že se ani nemělo jednat o žádnou spojitost s LGBT právy.  V roce 2017 se Budapest Pride zúčastnily tisíce lidí, včetně zástupců několika velvyslanectví, a to australského, kanadského, francouzského, německého, britského a amerického, ale i slovenského, slovinského a dalších.  V lednu 2018 rozhodl Soudní dvůr EU, že žadatelé o azyl nesmějí být ze strany úřadů podrobováni psychologickým testům majícím za účel určit sexuální orientaci.

Svoboda projevu.

V r. 2012 dal poslanec Adam Mirkoczki za stranu Jobbik návrh ústavního zákona, který by zakazoval "podporu sexuálních deviací". Podle jeho znění by šlo potrestat kohokoli, kdo podporuje homosexualitu nebo „jiné poruchy sexuálního chování“ až 8 lety odnětí svobody. LMBT federace, maďarská LGBT organizace, proti tomu protestovala a vyzývala parlament k zamítnutí tohoto návrhu. Demokratická koalice se proti němu rovněž vymezila a nazvala jej „ostudou maďarské politiky“. Návrh byl pak následně neprodleně zamítnut.  V listopadu 2016 přijalo zastupitelstvo malého města Ásotthalom vyhlášku zakazující „gay propagandu“, islámské modlitby a muslimský způsob oblékání. Místní starosta vyzval křesťanské obyvatele k podpoře svaté války proti muslimům a multikulturalismu. V dubnu 2017 byla tato vyhláška zrušená Ústavním soudem kvůli porušování lidských práv a přímého omezování svobody projevu, vyznání a svědomí.  V červnu 2018 zrušila Maďarská státní opera 15 plánovaných repríz muzikálu Billy Elliot poté, co vládní tisk řekl, že může v dětech vyvolat sklony k homosexualitě navzdory faktu, že je homosexualita považovaná za vrozený a neměnný stav.

Život LGBT osob v Maďarsku.

Na rozdíl od konzervativních středoevropských států jako je Polsko a Slovensko, patří Maďarsko mezi tolerantnější země s ohledem na práva LGBT osob a jejich začleňování. Maďarsko bylo rovněž hostitelskou zemí soutěží Mr. Gay Europe 2007 a Eurogames 2012.  Budapest Pride byl jedním z prvních festivalů gay pride v bývalých zemích Východního bloku se stálým počtem LGBT lidí a jejich příznivců. Festival se koná každý poslední týden v létě a jeho součástí je filmový festival a pochod hrdosti napříč městem. V minulosti byl zahájen za pozoruhodné podpory osobností, vč. Gábora Demszkyho, primátorky Budapešti Kingy Göncz a ministra zahraničních věcí.

Veřejné mínění.

Podle průzkumů veřejného mínění je maďarská veřejnost v otázce stejnopohlavního manželství nejednotná.  Podle Eurobarometrického šetření publikovaného v prosinci 2006 by pouze 18 % Maďarů podpořilo stejnopohlavní manželství a jenom 13 % by umožnilo homosexuálním párům osvojit si dítě, což je z hlediska průměru EU (44 % a 33 %) považováno za podprůměr. Nicméně průzkum uskutečněný o rok později v r. 2007 indikoval, že by stejnopohlavní manželství podpořilo 30 % Maďarů.  Eurobarometr z r. 2015 ukázal, že by stejnopohlavní manželství podpořilo 39 % Maďarů. Nejaktuálnější průzkum Pew Research Center publikovaný v květnu 2017 indikuje, že 27 % Maďarů podporuje stejnopohlavní manželství, zatímco 64 % je proti. Podpora je větší u osob bez náboženského vyznání (34 %) a věkové skupiny 18-34 let (39 %) v kontrastu s katolíky (25 %) a osobami staršími 35 let (23 %).  V květnu 2015 publikoval PlanetRomeo, LGBT sociální síť, první index gay spokojenosti (Gay Happiness Index GHI). Gayové ze 120 zemí byli tázáni na to, zda se cítí dobře ve společnosti, jaké mají zkušenosti ve vztahu s jinými lidmi, a jak hodnotí kvalitu svého života. Maďarsko se umístilo na 49. místě s výsledkem 47.  Podle průzkumu ILGA z r. 2017 zastává 64 % Maďarů názor, že by gayové, lesby a bisexuálové měli mít stejná práva a povinnosti jako heterosexuálové. 15 % mělo opačný názor. 64 % Maďarů dále souhlasí s ochranou sexuálních menšin před diskriminací na pracovišti. 13 % respondentů nicméně řeklo, že by lidé žijící v homosexuálním vztahu měli být vnímáni jako kriminálníci, proti bylo 64 %. Co se týče translidí, tak 60 % Maďarů by jim přiznalo stejná práva, 64 % ochranu před diskriminací na pracovišti a 48 % jim přiznává právo na úřední změnu pohlaví.

Práva leseb, gayů, bisexuálů a translidí (LGBT) se v Maďarsku v poslední době rozvinula. Homosexuální styk je legální mezi muži i ženami. Homofobní a transfobní diskriminace je zakázána. S páry stejného pohlaví a domácnostmi jimi tvořenými však zdejší zákony zacházejí jinak než s manželskými páry různého pohlaví. Od r. 2009 můžou homosexuální páry uzavírat registrované partnerství.

La Hongrie est un pays qui a légalisé l'homosexualité en 1961, la majorité sexuelle a été mise en place mais elle est inégale jusqu'en 2002.


Život.

Česko-francouzský umělec Jaroslav Serpan se narodil 4. června 1922 v obci Karlštejn poblíž Prahy jako Jaroslav Sossountzov (rusky "Сосунцов") v Československu usazeným lékařům, kteří emigrovali z Ruska. V roce 1924 se jeho rodina přesunula z Čech do francouzské kolonie Dahome, dnešního Beninu. V roce 1927 se následně usadili ve Versailles. Jaroslav Serpan vystudoval biologii a matematiku na pařížské Sorbonně a v roce 1953 na stejné instituci získal doktorský titul ze statistické biologie.  V letech 1946 - 1948 byl Jaroslav Serpan členem surrealistické skupiny shromážděné kolem Andrého Bretona. S tímto uskupením vystavoval v roce 1947 v Galerii Maeght na programové výstavě francouzského poválečného surrealismu nazvané "Surréalisme en 1947". Tato přehlídka byla následně díky úsilí Jindřicha Heislera částečně přenesena do Prahy a v témže roce byla uvedena v Topičově salonu pod názvem "Mezinárodní surrealismus". V roce 1948 se Serpan odvrátil od surrealismu a věnoval se informelu; partnerem v dialogu o možnostech informální malby mu byl kritik umění a kurátor Michel Tapié. Jejich intenzivní a dlouholetá spolupráce vyústila do řady výstavních projektů. Michel Tapié napsal celou řadu textů v katalozích samostatných výstav Jaroslava Serpana a zařadil jeho práci také do souborných přehlídek aktuální tvorby, jež pořádal. Jednalo se například o výstavy Jiné umění či Signifiants de l'Informel z roku 1951. Tapié sledoval Serpanovu práci i během 60. a 70. let a pravidelně zařazoval jeho obrazy do výstav, které pořádal v turínském Centru pro estetický výzkum.  Umělec přesídlil v roce 1957 do Le Pecq a svůj zdejší dům vyzdobil v interiéru informelní výmalbou. V témže roce byla uspořádána výstava jeho děl v galerii Smela v Düsseldorfu. Obrazy Jaroslava Serpana byly vystaveny v roce 1958 v Mnichově (Gallery van der Loo), Paříži (Galerie Stadler), Bruselu (Palais des Beaux-Arts), a v New Yorku (Kootz Gallery). V roce 1959 vystavoval v Galerii Hella Nebelung v Düsseldorfu a podílel se na "Documenta II" v Kasselu. Serpanova díla byla prezentována také v roce 1961 v Galerii Lutz a Meyer.  V roce 1963, Jaroslav Serpan vyhrál "Prix Marzotto" a "Couronne d'or", cenu udělovanou Mezinárodním centrem estetického výzkumu v Turíně. Jeden z jeho výrazných projektů byl triptych pro klášterní kostel Beaulieu vytvořený v roce 1972. V 70. letech se Jaroslav Serpan obecně věnoval realizacím určeným do veřejného prostoru a dále rozvíjel svůj zájem o sochařství. Prostorovost Serpanových soch a objektů přirozeně navazovala na reliéfní povrch jeho maleb, který byl často utvářen nejen vysokými pastozními nánosy barvy, ale byl strukturován také dalšími materiály jako byl například cement.

Jaroslav Serpan (4. června 1922, Karlštejn – květen 1976,při horolezeckém výstupu v Pyrenejích) byl česko-francouzský malíř, básník, spisovatel a matematik. Byl prohlášen za nezvěstného 17. května 1976 po horské túře provedené v Ariège v Pyrenejích; jeho tělo bylo nalezeno v květnu roku 1981.

Jaroslav Sossountzov Serpan, né le à Karlštejn près de Prague et mort le dans le massif des Pyrénées ariégoises, est un artiste franco-tchèque.


Před konferencí.

Britská delegace přijela 11. srpna. Krátce po tom se setkal Roosevelt s Churchillem v prezidentově sídle, které se jmenovalo „Hyde Park“. Šlo o ryze nepolitickou záležitost a po třech dnech odpočinku se Churchill vrátil do Québecu. Před prvním zasedáním se do místa konference dopravili Roosevelt, Harry Hopkins (jeho odborný poradce a vyslanec) a Anthony Eden (britský ministr zahraničí).

Konference – první zasedání.

Konference začala prvním zasedáním, které se konalo v Citadele (významná budova v Québecu) 19. srpna. Zde se velice řešila operace „Overlord“. Během konference byl schválen náčelníky štábů plán pro zmíněnou operaci vypracovanou generálem Morganem. Bylo vyřčeno, že po soustředění spojeneckých sil bude prioritním cílem prorazit s těmito silami do srdce Německa a zároveň bylo jednomyslně schváleno, že spojenecké operace ve Středomoří, kde byla právě dobyta Sicílie a připravovalo se vylodění na pevninskou Itálii, nesmí ohrozit úspěch operace „Overlord“. Sám Winston Churchill poté navrhl, aby se počet mužů, kteří se měli vylodit ve Francii, zvedl nejméně o 25 %. "„Ze všeho nejdůležitější je, aby počáteční uchycení na pobřeží bylo pevné.“" řekl, aby podpořil své tvrzení. S tím zároveň přišla na řadu otázka velení této operaci. Rozhodlo se, že této operaci bude velet Američan (kdo, to se rozhodlo těsně po konferenci v Teheránu), ovšem jen za předpokladu, že ve Středomoří bude velet Brit.  Ohledně Itálie bylo dohodnuto, že nyní se boj a postup rozřadí do tří částí. První část obsahovala myšlenku o tom, jak je důležité donutit Itálii, aby přestala válčit a vybudovat pak v tom případě letiště u Říma. Druhá část vyjadřovala nutnost obsazení Korsiky a Sardinie. Třetí poukazovala na možnost provedení operace „Anvil“ (vylodění na jižním pobřeží Francie) po obsazení Říma. Tato operace se pak měla stát předmětem velice ostrých debat mezi Američany a Brity. To se projevilo ale až o rok později.  Pacifik se stal na prvním zasedání kamenem úrazu,jelikož Britové velice prosazovali útok na Sumatru s tím, že by se po dobytí (byť i jen po částečném) tento ostrov skvěle hodil pro letecké útoky na japonské konvoje. Proti tomuto obsazení byl prezident Roosevelt, který poukazoval na fakt, že by to bylo jen plýtvání vojáků a materiálu. Tvrdil, že po americkém dobytí Filipín stejně tento ostrov padne. Navíc tento postup podle něj neodpovídal celkové strategii obkličování Japonska. Poté britský premiér ustoupil a zároveň dal slib, že se Británie bude podílet na akcích v Pacifiku proti samotnému Japonsku s Američany.

Konference – druhé zasedání.

Druhé zasedání se konalo 23. srpna večer a zase se v něm projednávala strategie postupu v jihovýchodní Asii. Celkově se jak Američané, tak i Britové shodli, že cílem v jihovýchodní Asii bude navázání silnice z Barmy do Číny a zabezpečení a zlepšení letecké cesty také z Barmy do Číny. Padl i návrh, že by mělo být ustanoveno samostatné velitelství v Jihovýchodní Asii. Byl přijat a velitelem byl ustanoven generál Louis Mountbatten. Winston Churchill poté řekl, že doufá, že Japonsko padne po Německu nanejvíc do dvanácti měsíců. Ostatní s tím souhlasili. Během konference však přišla špatná zpráva ze Středomoří, že při nadcházejícím vylodění v Itálii se z důvodu nedostatku sil zmenšil počet výsadkových divizí na šest. Okamžitě to bylo probráno a rozhodlo se, že musí být navýšen počet mužů ve Středomoří do října nejméně o sto tisíc mužů. Tím skončila konference. Obě dvě strany dosáhly velice slušných řešení a dokonce byl i uznán výbor Svobodných Francouzů.

První Québecká konference probíhala od 19. srpna až do 24. srpna 1943 v kanadském městě Québec. Je známá spíše jako operace pod krycím jménem „Quadrant“. Byla to konference, jež měla velmi velký vliv na operaci „Overlord“ a na postup Spojenců v Pacifiku a v jihovýchodní Asii. Byla to výhradně konference Západních Spojenců, a tudíž zde nebyla ruská účast. Hlavní představitelé této konference byli Winston Churchill (zastupoval Velkou Británii), Franklin Delano Roosevelt (zastupoval Spojené státy americké) a Mackenzie King (zastupoval Kanadu, která byla tehdy ještě dominiem Velké Británie).

La conférence de Québec (nom de code QUADRANT) est une conférence militaire tenue pendant la Seconde Guerre mondiale entre les gouvernements britannique et américain. La conférence eut lieu à Québec du au, à la citadelle de Québec et au château Frontenac. Les délégations furent dirigées par Winston Churchill, Franklin D. Roosevelt et William Lyon Mackenzie King.


Ve statistické genetice.

Poněkud odlišnou definici má termín ve statistické genetice: je to jev, kdy fenotyp dvojitého mutanta (mutanta ve dvou lokusech) nemůže být vysvětlen prostou kombinací obou jednotlivých mutací. Příkladem může být hypotetická situace, kdy mutace A i mutace B jednotlivě snižují odolnost k určité chemické látce o cca 10 % ve srovnání s výchozím (wild-type) stavem, přičemž však dvojitý mutant v A i B má odolnost sníženou o 90 %. Epistáze je příznakem genetické interakce dvou lokusů (genů).

Základní definice.

Epistáze je typ genové interakce, kdy jeden gen překryje fenotypický projev dalších genů. Epistatický gen překryje projev hypostatického genu. Jeden znak je u epistáze kódován více geny (oligogenní, polygenní, multifaktoriální dědičnoost). Epistáze nemá vliv na genotyp, ale pouze na fenotyp. Epistatických genů může být víc. Mohou působit jen za určitých okolností. Mohou působit na molekulární úrovni jen v některé fázi tvorby znaku, projeví se jen částečně. Epistáze může být mutace, která se v dalších generacích neprojeví. Existuje 6 hlavních epistatický interakcí.

1. Dominantní epistáze - 1:3:4.

Dýně může mít barvy založené na dominantní a recesivní alele: zelená (aa), žlutá (AA,Aa). Vedle genu A se vyskytuje i epistatický gen B, který v dominantní formě (BB,Bb) ruší účinek genu A, výsledkem je bílá barva dýně.  Recesivní homozygot (bb) nemá epistatický účinek.  Štěpný poměr 1 (zelená) 3 (žlutá) 12 (bílá - epistáze) je vysvětlen obrázkem.

2. Recesivní epistáze - 9:3:4.

Myši mohou mít barvy založené na dominantní a recesivní alele: Hnědá (bb), černá (BB,Bb)  Vedle genu B se vyskytuje i epistatický gen A, který ve formě recesivního homozygota (aa) ruší účinek ostatních genů, výsledek je bílá.  Dominantní homozygot (AA) ani heterozygoti (Aa) nemají epistatický účinek.  Štěpný poměr 9(černá) 3 (hnědá) 4 (bílá – epistáze) je vysvětlen obrázkem.

3. Komplementární epistáze (duplikátní recesivní epistáze) - 9:7.

Je situace, kdy recesivní alely na odlišných lokusech překrývají fenotypický projev dvou dominantních alel na stejných lokusech. Jinými slovy se projeví recesivní homozygot (aa), dominantní alely (AB) jsou potlačeny. Štěpný poměr 9:3:3:1 se změní na 9:7 v F2

4. Duplikátní dominantní epistáze - 15:1.

Dominantní alely (AB) na odlišných lokusech překryjí účinek všech možných kombinací alel kromě recesivních homozygotů (aabb). Tato situace nastává například u rýže či jiných rostlin, kdy se štěpný poměr pro kombinaci dvou genů 9:3:3:1 mění na poměr 15:1 v F2.  A je epistatické k B nebo b, současně B je epistatické k A nebo a.

5. Inhibice (dominant inhibitory epistasis) – 13:3.

Dominantní alela na jednom lokusu zabraňuje projevům jak dominantní tak recesivní alely na jiném lokusu.

6.Polymerická interakce genů (polymeric gene interaction)- 9:6:1.

Dvě dominantní alely (A,B) mají standardní efekt, pokud jsou separovány, ale pokud jsou spolu (AABB, AaBb,) získají zesílený (odlišný) efekt.

Epistáze v batesonovsko-mendelovské genetice je situace, kdy je aktivita jednoho genu maskována efekty genu jiného. Příkladem je mutace v genu SWI5, která má za následek poruchu v pohlavním rozmnožování kvasinek – tento mutantní efekt se však neprojeví, pokud je zároveň vhodně mutován SIN3 gen. SIN3 je tak epistatický k SWI5. Podobně, máme-li dvě mutace v jedné metabolické dráze, ta z mutací, jež blokuje první krok dráhy, bude epistatická k mutaci, jež blokuje krok následující – ta se totiž při dvojité mutaci vůbec neprojeví (v učebnicovém případě).

En génétique, l'épistasie désigne l'interaction existant entre deux ou plusieurs gènes. Il y a épistasie lorsqu'un ou plusieurs gènes (dominants ou récessifs) masquent ou empêchent l'expression de facteurs situés à d'autres lieux génétiques (locus). Historiquement, ce concept a été utilisé dans deux situations, où il possède des définitions différentes.


Název.

Tento druh je v závislosti na pojetí rodu řazen buď do rodu řešetlák ("Rhamnus") nebo do rodu krušina ("Frangula"). V české literatuře se lze setkat s názvy řešetlák Purshův, krušina Purshova, krušina počistivá nebo také řešetlák americký.

Popis.

Řešetlák Purshův je opadavý keř nebo strom dorůstající obvykle výšky do 12 metrů. Borka je popelavě šedá až tmavě hnědá, často červeně naběhlá, ve stáří šupinovitě rozpukaná. Mladé větévky jsou zprvu pýřité až plstnaté, později olysalé. Listy jsou úzce eliptické až podlouhle obvejčité, 5 až 18 cm dlouhé, na okraji mělce oddáleně pilovité až téměř celokrajné, na bázi kulaté, na vrcholu tupé nebo téměř uťaté. Žilnatina je tvořena 10 až 15 páry rovnoběžných, vystouplých žilek. Řapík je 1 až 2 cm dlouhý. Květy jsou početné, drobné, pětičetné, žlutavě zelené, na chlupatých stopkách, mohou být jednopohlavné i oboupohlavné, příležitostně nese rostlina květy pouze jednoho pohlaví. Kvete v květnu až červnu. Plody jsou 6 až 12 mm velké, zprvu červené, později purpurově černé až černé, obsahují 2 nebo 3 semena. Na chuť jsou sladké.

Rozšíření.

Tento řešetlák je rozšířený v západních oblastech Severní Ameriky od Britské Kolumbie v jihozápadní Kanadě po severní Kalifornii. V USA se vyskytuje na území států Oregon, Idaho, Kalifornie, Washington a Montana, mj. v severní části Skalistých hor a v Kaskádovém pohoří ("Cascade Range"). Nejčastěji roste jako podrostová dřevina v jehličnatých lesích pokrývajících horské svahy.

Význam.

Řešetlák Purshův je vyhledáván jako zdroj léčivé kůry. Kůra je loupána na jaře z mladých kmenů a tlustších větví a před použitím je třeba ji alespoň 1 rok uskladnit v suchu, aby dozrála. Používá se jako účinné laxativum podobně jako kůra evropské krušiny olšové a též jako hořké tonikum. Náleží k tradičním léčivům původních indiánských kmenů v západní Severní Americe. Další oblastí využití jsou trávicí potíže, hemoroidy a revma. Extrakt z listů či plodů je v Severní Americe používán v bylinném léčení.  V České republice je řešetlák Purshův pěstován zřídka jako sbírková dřevina. Je vysazen např. v Průhonickém parku v části zvané Obora, uváděn je i z Pražské botanické zahrady v Tróji a Arboreta Kostelec nad Černými lesy. V kultuře zpravidla roste jako řídký, široce vejcovitý a až 3 metry vysoký keř.

Řešetlák Purshův ("Rhamnus purshiana"), někdy též uváděný jako krušina Purshova ("Frangula purshiana"), je opadavý keř nebo strom, pocházející ze Severní Ameriky. Ve své domovině je znám nejčastěji jako cascara. Kůra této rostliny patří k tradičním indiánským léčivům, v současnosti je používána v lékařství a léčitelství zejména jako účinné projímadlo.

Le cascara ("Rhamnus purshiana" ou "Frangula purshiana") est un arbre de la famille des Rhamnacées, originaire de la côte ouest de l'Amérique du Nord. Il a été implanté en Afrique de l'Est où il a trouvé des conditions de culture similaires à celles de son habitat d'origine.


Historie města.

Když po Finské válce v roce 1809 Švédsko odstoupilo Finsko Rusku, hranice byly vytvořeny podél řek Tornio a Muonio. Město Tornio, na ostrově Suensaari v deltě řeky se stalo částí Finského velkovévodství v Ruském impériu tak, jak vyžadoval car Alexandr I. V té době v Torniu převládali švédsky mluvící obchodníci a řemeslníci, tvořící švédskojazyčný ostrov ve finsky mluvící oblasti. Po válce mnoho Švédů začalo budovat malou vesnici Haparanda těsně za hranicemi, čímž se Tornio stalo jednojazyčně finským městem. Haparanda se stala obchodním městem ("köping") v roce 1821 a v roce 1842 jí byl udělen status města.  Na začátku 20. století měla Haparanda navzdory své malé velikosti velký obchodní a politický vliv díky své poloze v deltě řeky Tornio a na severním okraji Botnického zálivu. Dřevo a kožešiny z celé severní Skandinávie a Ruska se do zbytku světa vyvážely odtud přes Baltské moře. Expedice do Arktidy a Antarktidy v 19. a 20. století používaly kožešiny od rodiny Hermansonů, jejíž obchod dosud, avšak zavřený, v Haparandě stojí.

Vliv státní hranice.

Vztahy mezi sousedícími městy byly vždy přátelské. Většina obyvatel Haparandy mluví oběma jazyky – finsky i švédsky. Dnes jsou obě města vzájemně blízce propojena jak ekonomicky, tak sociálně – tvoří přeshraniční konurbaci zvanou "EuroCity". Protože Švédsko a Finsko jsou v jiném časovém pásmu, Haparanda je hodinu pozadu za finským Torniem. To umožňuje unikátní podívanou během oslav příchodu nového roku, kdy lidé nový rok vítají dvakrát. Od roku 2005 se města též označují jako "Haparanda-Tornio" ve Švédsku a "Tornio-Haparanda" ve Finsku.  Haparanda má svou vlastní železniční stanici, ta je však v této době využívána jen pro nákladní dopravu. Staniční budovy jsou využívány místním klubem pro mládež nebo též pro občasné koncerty. Součástí stanice jsou také celní stanice a stanice hraniční kontroly. Tato železnice též byla jedinou cestou mezi Ruskem a Německem během první světové války a během té druhé se tudy zachránily desetitisíce finských dětí útěkem do Švédska.

Želežniční trať.

Haparanda je spojena se švédskou národní železniční sítí přes Haparandabanan (Haparandskou železniční trať). Most mezi Haparandou a Torniem je jediným přímým spojením mezi švédskou a finskou železniční sítí. Tyto dvě sítě využívají odlišné železniční rozchody, a kvůli tomu je při přejezdu státní hranice vyžadována výměna podvozku či přesun nákladu na jiný vagon. Mezi Haparandou a Torniem vede dvojrozchodná železniční trať, umožňující vlakům s dvěma různými podvozky jezdit po jedné trati.

Stavby ve městě.

Nový obchodní dům IKEA byl otevřen 15. listopadu 2006 v nové obchodní zóně na hranici s finským městem Tornio a stal se tak nejsevernějším obchodním domem IKEA na světě. Přestože lze platit pouze švédskými korunami, ceny a značky v obchodě jsou jak ve švédštině, tak ve finštině. Tento obchod ročně přiláká přibližně dva miliony návštěvníků. I přesto, že obchody v Haparandě samy přijímají eura i švédské koruny, mnoho jich bylo zavřeno z důvodu zahraniční konkurence.

Ochrana životního prostředí.

Na území komuny Haparanda, přibližně 25 km od města leží národní park souostroví Haparanda, vyhlášený v roce 1995.

Haparanda (finsky "Haaparanta", v překladu "osika" + "břeh řeky") je město v severním Švédsku v kraji Norrbotten. Leží vedle finského města Tornio. Haparanda má 6700 obyvatel (údaj z roku 2018).

Haparanda ("Haaparanta" en finnois) est une ville de Suède, chef-lieu de la commune de Haparanda dans le comté de Norrbotten. personnes y vivent.


Popis prostředí.

Série se odehrává ve fiktivním světě, kde se tanky z druhé světové války využívají nikoliv jako nástroje smrti, ale jako prostředek bojového umění a sportu určeného pouze pro dívky. Hlavními hrdinkami jsou dorostenky, jejichž střední školy se nacházejí oficiálně v běžných městech na pevnině, ale fakticky existují na palubách obřích lodí, jež připomínají tak plovoucí ostrovy ve tvaru slavných válečných plavidel. Na jejich palubách je celé město, obsahující rozsáhlé školní komplexy a obytné čtvrtě školní zařízení. Za touto zástavou se nachází zalesněné či zatravněné plochy s umělými horami, jež slouží jako tankodrom. Tankový výcvik a následné souboje se nazývají japonsky senša-dó (戦車道, česky doslova "cesta tanku", lze zjednodušit na "jízda tankem"). V podpalubí se nacházejí další objekty pro studentky z námořních studijních oborů. Každá školní loď je charakteristická napodobováním ostatních národů, avšak stále se jedná o japonské střední školy. Samotné tankové bitvy proti ostatním školám probíhají na pevnině. Organizátoři pro veřejnost uzavřou bojovou zónu, která se může nacházet v otevřené krajině, v lesích i ve městech. Tyto informace jsou vysvětlené ve dvou bonusových dílech a ve speciálních OVA, jež vznikaly souběžně s původním seriálem.  Hlavní hrdinkou série je Miho Nišizumiová, která pochází z rodiny slavných tankistek. Sebe samu považuje za netalentovanou a tíží ji špatné vzpomínky na jízdu tankem v jiné škole. Rozhodla se tedy přestoupit na školu v malém městečku Óarai, kde se jízda tankem nevyučovala. Krátce po jejím nástupu na Óaraiskou střední školu se vše dramaticky změnilo.

Seznam škol a postav.

V anime, mangách i v dalších médiích série se vyskytuje kromě výše zmíněné Miho mnoho dalších postav, ať už z Óaraie, nebo z jiných škol. V následujícím seznamu jsou seřazeny dle příslušnosti ke škole a týmu (resp. tanku). U každé postavy, jež se vyskytla v anime, je uvedena i její japonská dabérka.

Óaraiská dívčí střední škola.

"(県立大洗女子学園 - Kenricu Ōarai Džoši Gakuen)"  Seznam tanků: Panzer IV, Hetzer (předtím LT vz. 38), Typ 89 I-gó, Sturmgeschütz III, M3 Lee. Později přibyly Renault B1 bis, Typ 3 Či-nu, Porsche Tiger. V "Das Finale" přibyl Mark IV male.  Jedná se o školu na obří lodi ve stylu letadlová loď typu Šókaku, spadající administrativně pod japonské pobřežní městečko Óarai v Prefektuře Ibaraki. Před 20 lety výuku jízdy tankem zrušila, ale nyní ji opět zavedla. Z dřívějších dob zbyl v tankovém depu jediný tank. Další přečkaly schované na nejrůznějších místech. Óaraiská škola neimituje žádný národ a má různorodou tankovou armádu z hlediska původu, všechny tanky jen po jediném kusu. Znakem školy jsou modrobílé kandži pro jméno Óarai (大洗), které jsou napsané jeden přes druhý.  Tým Ďas (あんこうチーム - Ankó Čímu) - řídí německý střední tank Panzer IV Ausf. D s kanónem 7,5 cm KwK 37, později přestavěn na verzi F2 s kanónem 7,5 cm KwK 40 a nakonec na verzi H. Všechny jsou studentky druhého ročníku.  Tým Želva (カメさんチーム - Kame-san Čímu) - řídí československý lehký tank LT vz. 38, který byl později v 10. dílu původního seriálu upraven na Hetzera. V bitvách plní roli provokatérů a záškodníků. Všechny jsou studentky třetího ročníku a členky studentské rady.  Tým Kachna (アヒルさんチーム - Ahiru-san Čímu) - řídí japonský střední tank Typ 89 I-gó. Tvoří ho bývalé členky školního volejbalového týmu různých ročníků v naději, že účastí v jízdě tankem dosáhnou obnovení volejbalu na Óarai. Díky vynikající fyzické kondici patří mezi nejlepší japonské tankistky své generace, schopné vymáčknout z typu 89 naprosté maximum. Nebojí se plnit nebezpečné úkoly. Od "Der Filmu" mají nadstandardní vztahy se studentkami akademie Či-Ha-Tan, zvláště s Fukudou.  Tým Hroch (カバさんチーム Kaba-san Čímu) - Řídí německé samohybné dělo Sturmgeschütz III (Stug). Je tvořen studentkami druhého ročníku, označovanými jako Reki-džo, které si hrají na slavné historické osobnosti a přejímají jejich jména jako své přezdívky, a na drsňačky. Často popisují události očima dějin a jejich aktérů.  Tým Králík (ウサギさんチーム, Usagi-san Čímu) - Řídí americký střední tank M3 Lee. je tvořen šesticí upovídaných studentek prvního ročníku. Přes těžké začátky, kdy prosluly tím, že při exhibičním zápasu opustily tank, si dokážou při bitvě najít svou roli a oslabit soupeře, často inspirované z válečných filmů.  Tým Husa (カモさんチーム, Kamo-san Čímu) - Řídí francouzský těžký tank Renault B1 bis. Je tvořen trojicí studentek třetího ročníku, jež vedou disciplinární a mravnostní výbor. Bedlivě dohlížejí na dodržování školního řádu a zaznamenávají studentkám pozdní příchody. Tank ovládají ve třech lidech, přestože byl navržen pro čtyřčlennou posádku. Všechny tři dabovala ta samá osoba.  Tým Mravenečník (アリクイさんチーム, Arikui-san Čímu) - Řídí japonský střední tank Typ 3 Či-nu. Je tvořen třemi podivínskými dívkami, jež hrají online hry a v reálném životě se poprvé setkaly až u tanku, když se rozhodly přestoupit do jízdy tankem. Zjistily, že v reálu se tank řídí mnohem obtížněji než na počítači. Na to reagovaly trávením času posilováním a časem skutečně značně zesílily, když si podávají nábojnice jednou rukou, přičemž dříve sotva zařadily rychlost ve dvou lidech.  Tým Leopon (レオポンさんチーム, Reopon-san Čímu) - Řídí německý těžký tank Porsche Tiger. Je tvořen idealistickými členkami školního automobilového klubu, studentkami třetího ročníku, které se před vstupem do předmětu jízdy tankem zabývaly převážně údržbou a opravami tanků. Svůj Porsche Tiger si hýčkají a na hraně pravidel mu vylepšily pohonnou jednotku. Jejich snem je driftovat s tankem jak na závodní dráze. Místo tankové uniformy upřednostňují své žluté montérky.  Tým Žralok (サメさんチーム, Same-san Čímu) - Řídí britský tank Mark IV male. Je tvořen pěticí studentek námořního oboru, které se k jízdě tankem přihlásily v "Das Finale", aby pomohly Momo, které chtějí vrátit laskavost za to, že se za ně kdysi postavila, když čelily hrozbě vyloučení ze studia. V nejspodnější palubě školní lodi, jež tvoří slum, kde nemá žádnou autoritu ani studentská rada ani mravnostní výbor, vedou Bar Donzoko. Stylizují se do role pirátek. Rády děsí členky týmu Králík.  Ostatní:

Dívčí akademie Kuromorimine.

(黒森峰女学園, "Kuromorimine Džogakuen - "česky doslova Hora Černý les, německy Schwarzwaldspitze)  Seznam tanků: LT vz. 35, LT vz. 38, Panzer II, Panzer III, Panzer IV, Panzer V Panther, Tiger I Tiger II (věže typu „Henschel“ i typu „Porsche“), Maus; Stíhači tanků: Hetzer, Jagdpanzer IV, Jagdpanther, Elefant, Jagdtiger; Samohybná děla: Sturmgeschütz III.  Jedná se o dívčí školu z prefektury Kumamoto. Obří loď připomíná letadlovou loď Graf Zeppelin a škola je vedená v německém stylu. V jízdě tankem je tato škola nadmíru úspěšná a v předešlých deseti letech vyhrála devětkrát japonský národní pohár. Pouze v předešlé sezóně skončila druhá, když ji porazila Pravda. Škola vlastní širokou, prakticky kompletní paletu tanků Třetí Říše. Ve znaku mají upravený železný kříž a přes něj kandži nápis 黒森峰. V seriálu reprezentují tuto školu písně Erika a Panzerlied.

Dívčí akademie st. Gloriana.

"(聖グロリアーナ女学院, Sei Guroriána Džogakuin)"  Seznam tanků: Pěchotní a křižníkové: Matilda Mk II, Churchill, Crusader, Cromwell; Lehké tanky: Mk VI, Tetrarch, Harry Hopkins, M3 Stuart.  Jedná se o dívčí střední školu z prefektury Kanagawa, jež je vedená v britském stylu. Školní loď připomíná letadlovou loď HMS Ark Royal (91). Název školy je odvozen od přezdívky Gloriana, kterou nosila anglická královna Alžběta I. Dívky z této akademie často pijí čaj, a to i během bitev. Libují si v eleganci, v tradicích a v konzervatismu. Je to přísně výběrová, bohatá a úspěšná škola. Ve znaku mají štít s namalovanou čajovou sadou a s ibiškem syrským. Hlavní velitelka má ve zvyku obdarovávat soupeřky balením s šálky čaje, pokud uzná jejich kvality. V seriálu reprezentuje tuto školu píseň The British Grenadiers.

Střední škola při univerzitě Saunders.

"(サンダース大学付属高校, Sandásu Daigaku Fuzoku Kókó)"  Seznam tanků: Hlavní: M4 Sherman, M4A1(76) Sherman, M4A2 Sherman, Sherman Firefly, M4A6 Sherman; Tréninkové a pro jiné účely: M1 lehký tank, T7 Combat Car, M22 Locust (pronajaté od BC školy Svobodných)  Saunders je dívčí střední škola z prefektury Nagasaki, jejíž absolventky přecházejí rovnou na univerzitu Saunders. Je vedená v americkém stylu. Školní loď připomíná letadlovou loď USS George Washington (CVN-73). Mají ze všech škol k dispozici nejvíce finančních prostředků a mají největší počet tanků ze všech škol. Jsou známy i pořádáním velkých akcí jako doprovodný program k Jízdě tankem i mimo něj, kdy dávají najevo své bohatství i uvolněnou a energizující školní atmosféru. Přes toto bohatství však škola tradičně disponuje téměř výhradně tanky Sherman, i když si může dovolit daleko lepší bojovou techniku. Ve znaku mají bílý štít s pěticípou modrou hvězdou, se žlutým bleskem a pod hvězdou je červená stuha s nápisem Saunders. V seriálu reprezentují tuto školu písně Battle Hymn of the Republic, U.S. Field Artillery March a M4 Sherman Medium Tank A GO GO!

Střední škola Pravda.

"(プラウダ高校, Purauda Kókó)"  Seznam tanků: T-34/76, T-34/85, IS-2, KV-1, KV-2, T-70, ISU-152.  Pravda je dívčí střední škola z prefektury Aomori, jež je vedena v sovětském stylu. Školní loď připomíná letadlovou loď Kijev. Pyšní se titulem úřadující mistr Japonska. Název školy je přímo odvozený z názvu sovětského deníku Pravda. Na škole neexistuje studentská rada, místo toho mají jedinou vůdkyni, jež je zároveň hlavní velitelkou tankového týmu. Ta vládne škole diktátorským způsobem s kultem osobnosti. Neposlušné studentky jsou trestány „nucenými pracemi“ či výukou po škole v učebně bez oken. Znak školy připomíná znak Sovětského svazu. Je tvořen dvěma úhelníky a příložníkem, poskládanými tak, aby připomínal srp a kladivo, dále nůžky nahrazují rudou hvězdu. Na svých uniformách mají ještě znak čtyřcípé rudé hvězdy. V seriálu reprezentují tuto školu písně Kaťuša, Poljuško pole a v americké verzi také Korobuška.

Střední škola Anzio.

"(アンツィオ高校, Ancio Kókó)"  Seznam tanků: Carro Veloce L3/33, Semovente 75/18, Fiat M13/40, Carro Armato P40. Dále Carro Veloce L3/33 s protitankovým Solothurn S-18/1000.  Anzio je dívčí střední škola z prefektury Aiči, jež je vedena v italském stylu. Školní loď připomíná letadlovou loď Aquila. Devizou školy je italská kuchyně a turismus, kterých si studentky váží mnohem více než tanků. Těch má škola k dispozici z důvodu nedostatku financí poměrně málo a mnohé má kvůli tomu v nebojeschopném stavu. Přesto jich má ale více než Óarai. Na školní lodi mají mnoho replik italských památek, včetně Kolosea. Studentky se navzájem oslovují jako sestry. Ve znaku mají nakrájenou pizzu. Název školy pochází od bitvy u Anzia. V seriálu reprezentují tuto školu písně Funiculì, Funiculà a Fiamme Nere.

Rozlosování dívčích středních škol 63. japonského národního poháru v senša-dó dorostenek.

Na začátku turnaje byla všem přihlášeným družstvům vylosována za účasti kapitána čísla, jež byla zařazena do pavouka podle klíče 1+2, 3+4, atd.. V prvním a druhém kole (osmifinále a čtvrtfinále) smělo každé družstvo nasadit nejvýše 10 tanků. V semifinále 15 tanků a ve finále 20 tanků. V zápase turnaje vyhrál ten, kdo vyřadil tank soupeře, jenž měl u sebe vlajku. Výsledky zápasů jsou tedy zapsány ve tvaru počtu vyřazených tanků soupeře. Výherce zápasu má za číslem ještě znamení (V), jež znamená, že mezi vyřazenými tanky je i ten s vlajkou. Z průběhu anime bylo možné vyčíst výherce a poražené ve všech zápasech kromě zápasu mezi týmy středních škol Jogurt a Waffle. V Japonsku byly výsledky ostatních bitev, včetně seznamu použitých tanků a popisů bitev samotných, zveřejněny v magazínu Gekkan Senshado Magazine  Popis ostatních středních škol v turnaji Senša-dó  Popis ostatních středních škol, jež se nezúčastnily turnaje Senša-dó, ale též vyučují Jízdu tankem

Manga.

Následující tabulka představuje seznam všech mang na téma "Girls und Panzer", seřazený dle názvu, časaopisu a dle data vydání.

Girls und Panzer () je franšíza japonských anime seriálů, mang a videoher, jež vznikla v roce 2012 v dílně společnosti Actas. Hlavním tématem série je soupeření středoškolaček v tankových bitvách, jež jsou ve světě Girls und Panzer považovány za jeden z nejprestižnějších dívčích sportů. Děj původního seriálu "Girls und Panzer" a stejnojmenné mangy dále rozšířilo několik mang jiných autorů o dalších postavách či dějích odehrávajících se mimo hlavní dějovou linii. Vznikl i celovečerní anime film Girls und Panzer der Film, který měl premiéru 21. listopadu 2015.

La série est réalisée par Tsutomu Mizushima et produite par Kiyoshi Sugiyama. Takaaki Suzuki, qui avait été conseiller militaire pour Strike Witches et Upotte a déclaré être impliqué dans la production de la série. La diffusion a commencé au Japon le.


Zabránění samoopylení.

Samoopylení je u cizosprašných rostlin zabráněno různými mechanismy. Některé jsou fyziologické či genetické, jako je autoinkompatibilita (neschopnost spojení gamet pocházejících ze stejného jedince), jiné jsou morfologické (dichogamie, různočnělečnost).

Autoinkompatibilita.

Autoinkompatibilita je geneticky podmíněná fyziologická reakce, zabraňující oplození pylem z geneticky shodné rostliny. Může se jednat o pyl z téže rostliny nebo o pyl z jiné rostliny se stejným genomem, získané některým způsobem vegetativního rozmnožování. U většiny rostlin je tento proces regulován jediným genem v jediném tzv. S lokusu. Varianty v tomto lokusu jsou známy jako haplotypy, variace v samotném genomu jsou označovány jako alely. Pouze u některých rostlin je lokusů více (např. u některých trav nebo pryskyřníku prudkého. Při sporofytickém typu se nesnášenlivost projevuje již na povrchu blizny, např vzájemnou interakcí enzymů z pylového zrna s bílkovinami blizny. Pokud je S alela pylu shodná s S alelou blizny, pylová láčka v takovém případě vůbec nevyklíčí. Tento typ se vyskytuje zejména u rostlin se suchými bliznami (např. hvězdnicovité) a s trojbuněčnými pylovými zrny. Při gametofytickém typu se nesnášenlivost projeví až při prorůstání pylové láčky čnělkou nebo až v zárodečném vaku, a projevuje se postupným zastavením růstu pylové láčky. Tento typ se vyskytuje u rostlin s vlhkými bliznami a dvoubuněčnými pylovými zrny (např. lilkovité).  Autoinkompatibilita je vyvinuta u přibližně 50 % krytosemenných rostlin.

Různočnělečnost.

Samoopylení je u některých rostlin zabráněno rozdílnou stavbou květů, označovanou jako heterostylie (různočnělečnost). Vyskytuje se např. u prvosenek. U některých jedinců jsou květy dlouhočnělečné (čnělka je dlouhá a prašníky jsou umístěny pod ní v korunní trubce), jiné krátkočnělečné (čnělka je krátká a prašníky jsou nad ní, na dlouhých nitkách). Mimo to se tyto květy liší i velikostí pylových zrn a stavbou bliznových papil. U některých rostlin, např. u kypreje, existují dokonce tři typy květů (tzv. tristylie).

Dichogamie.

U některých rostlin blizny a prašníky nedozrávají v rámci jednoho květu ve stejný čas. Tento jev, nazývaný dichogamie, znesnadňuje samoopylení. Pokud jako první dozrávají prašníky, je to tzv. proterandrie (prvoprašnost). Vyskytuje se např. u hvězdnicovitých. Pokud jako první dozrává blizna a až po ní prašníky, jedná se o proterogynii (prvobliznost). Je zastoupena např. u plaménku či podražce.

Cizosprašnost v ovocnářství.

V ovocnářství je za cizosprašný považován jedinec (např. strom) nebo celý kultivar (odrůda), pokud k opylení potřebuje jiný kultivar, přičemž nezáleží na tom, zda jiný kultivar roste na druhém stromu, nebo je přiroubován na strom, o jehož opylení se jedná (např. hrušně, jabloně, třešně). Za samosprašný je považován jedinec (např. strom) nebo celý kultivar (odrůda), pokud se opylí pylem z libovolně umístěného květu stejného kultivaru (např. některé broskvoně, meruňky, višně).

Cizosprašnost (alogamie) je děj, při němž dochází k opylení pylem z jiné rostliny, jedná se tedy o rozmnožování pohlavní. Cizosprašnost je u rostlin mnohem častější než samosprašnost (autogamie). Cizosprašné rostliny mívají výraznější tvary, barvy a vůně květů. Cizosprašnost se vyvinula současně s evolucí opylovačů, zejména hmyzu, který opyluje asi 80 % květů. Mezi nejvýznamnější opylovače patří blanokřídlí.

L'allogamie correspond à la fécondation croisée (ou interfécondation) entre deux individus distincts. Cette notion s'oppose à celle d'autogamie, où les gamètes femelles sont fécondés par les gamètes mâles provenant d'un même individu (une fleur hermaphrodite effectuant une autopollinisation par exemple). D'une manière générale, l'allogamie est plus favorable à la diversité génétique que l'autogamie.


Popis.

Sociální stigma vzniká pod vlivem vnějšího okolí. Představuje nesplnění požadavků, představ nebo očekávání společnosti. Stigmatem může být jakýkoliv výraz odlišnosti jedince od určité sociální skupiny.  Jedinec se stigmatem může být vystaven opovržení, posměchu, urážkám nebo dokonce fyzickému násilí. K projevům dochází i na straně jedince, který se snaží přizpůsobit svému okolí tím, že se snaží změnit svůj vzhled, chování či sociální status.  Jedinci, kterým se nepodaří zbavit stigmatu přisouzeného okolím, trpí pocitem méněcennosti, depresemi a v nejhorších případech mohou spáchat sebevraždu.

Hlavní teorie z pohledu sociologů.

Erving Goffman.

Erving Goffman se tomuto tématu široce věnoval a napsal o něm i knihu Stigma. Definoval ho:  "Jev, kde je jedinec s určitou vlastností, která je odsouditelná společností, kde se nachází, odsouzen na základě této vlastnosti." "Stigma je právě ten proces, kdy reakce ostatních naruší jeho normální identitu."  Typy stigmat  Ervin Goffman rozlišuje 3 základní typy stigmat:  1. Tělesné – znetvoření  2. Charakterní vady – slabá vůle, nepoctivost, dominantní vášně ale také duševní poruchy, alkoholismus, homosexualita, nezaměstnanost  3. Kmenová stigmata – rasy, náboženství, národa

Stigmatizovaný, normální a zasvěcení.

Goffman také rozděloval vztah ke stigmatu do tří kategorií Goffman také dodává, že je potřeba vzít v úvahu různé situace, ve kterých se vyskytneme. Kdokoliv může být v rozdílných situacích jak stigmatizovaný, tak "normální". Udává ve svém díle příklad, že občas mohou na sobě nést stigma černí obyvatelé mezi bílými, ale může tomu být i naopak.  Popsal také, že může existovat "pozitivní stigma", například příliš hubený, bohatý, chytrý.  Sociální psychologové 21. století soudí, že stigmatizace a stereotypy je normálním projevem poznávacích schopností (a jejich limitů), ale také zkušeností a sociálních informací jednotlivých jedinců.

Émile Durkheim.

byl prvním, který se sociálním stigmatem zabýval (už v r. 1895). Napsal o něm:  "Představte si společnost svatých, perfektní klášter ukázkových osobností. Zločiny nebo deviace by zde byly neznámé. Ale odchylky, které by se nezasvěceným zdály malé, by zde způsobily stejný skandál jako obyčejný přestupek mezi obyčejnou společností. Pokud pak, tato společnost má moc odsuzovat a trestat, definuje takové akty jako kriminální nebo deviantní, a bude se k nim stejně tak chovat."

Gerhard Falk.

a historik o něm napsal:  "Všechny společnosti budou vždy stigmatizovat některé stavy a nějaké způsoby chování, protože to členy spojuje, pokud rozlišují mezi "outsidery" a "insidery"."

Sociální stigma v průběhu času.

Řím.

Všeobecně rozšířená stigmata se vyskytovala již ve starověkém Římě a stigmatizované skupiny byly za své negativně vnímané vlastnosti či jednání trestány. Například osoba označená za marnotratníka byla zbavena způsobilosti k právnímu jednání do té doby, než opět začala zacházet s rodinným majetkem společensky vhodným způsobem.  Existoval rovněž institut infamie (bezectnosti), který se jako následek recepce římského práva udržel ve středověké Evropě až do raného novověku. Mohl postihnout každého, kdo sobě nebo své rodině přivodil újmu na cti. Jednalo se o formu stigmatizace v tom smyslu, že dotyčná osoba ztrácela úctu a společenské postavení, se kterým se pojila mnohá občanská práva. Takto postihovat bylo možno například svobodnou ženu udržující intimní styk s otrokem, pachatele loupeží, podvodů nebo vykonavatele určitých povolání (herci a prostitutky).

Evropa.

Ve středověké Evropě bujela stigmata spojovaná s náboženským vyznáním. Zářným příkladem je nenávist vůči Židům, kteří byli uzavírání do ghett a stávali se oběťmi pogromů. Toto stigma pramení z nesčetných pověr o židovské zlomyslnosti, lakotě a krvavých rituálech. Židé byli podezíráni z trávení studní, rituálních vražd, snah o ovládnutí světa a byla jim připisována vina za smrt Ježíše Krista; podobná nařčení fungovala jako ospravedlnění utlačování a stigmatizace Židů, jejich kultury a náboženství. Antisemitismus se stal součástí oficiálního programu Třetí říše v podobě Norimberských zákonů, které Židy otevřeně diskriminovaly a kriminalizovaly kontakt s nežidovským obyvatelstvem. Stigma bylo ještě prohloubeno odlišením Židů žlutou hvězdou, jejíž nošení se stalo symbolem jejich méněcennosti.  Během průběhu křižáckých výprav byli křesťané rovněž nabádáni k nenávisti k vyznavačům islámu, o nichž neměli takřka žádné informace z jiného než zaujatého zdroje poplatného politické agendě. Církevní a státní propagandě se podařilo vytvořit silné stigma, přestože většina obyvatel se nikdy s žádným muslimem ani nesetkala.  Stigma se poutá i k různým nemocem, čemuž napomáhala i středověká křesťanská a islámská filosofie názorem, že nemoc je Božím trestem za hříchy. Nemocní byli proto považováni za nečisté osoby zasluhující si potrestání. Příkladem jsou malomocní, kteří byli během vrcholného středověku nuceni pobývat v institucích zvaných leprosárium, kde byli zcela izolováni od zbytku světa. Lepra byla obávanou nemocí, protože způsobuje viditelné trvalé následky (zohyzdění kůže), byla nevyléčitelná a považována za prudce nakažlivou.

USA.

S rozvojem námořních objevů počínaje patnáctým stoletím souvisí kontakt s odlišnými kulturami a etnicitami, z čehož pramení další důvody pro stigmatizaci. Do USA byli z Afriky ve velkém importováni černoši za účelem otrocké práce a bílým obyvatelstvem byli považováni za podřadné a nerovnoprávné osoby. Vedle jiných právních omezení kupříkladu platilo manželství mezi příslušníky rozdílných ras za protiústavní až do roku 1967 a takové vztahy byly společensky zcela nepřijatelné. K černošskému obyvatelstvu se vztahovalo nesčetné množství předsudků a černošské komunity se stávaly terčem nenávistných organizací typu Kukluxklan. Dvacáté století proběhlo v duchu zrovnoprávnění všech etnicit, nicméně ne všechny projevu rasismu a stigmatizace menšin se podařilo odstranit.  Během druhé světové války se v USA vzedmula obrovská vlna nepřátelství vůči válečnému protivníkovi Japonsku, někdy označovaná jako Yellow Peril (žlutá hrozba). Nenávistná nálada se projektovala do utlačování občanů japonského původu. Na spontánně vzniklé stigma reagovala vláda opresivními opatřeními, tito lidé byli vyháněni z domovů do internačních táborů, kde byli nuceni žít odděleně od zbytku společnosti. Tato opatření měla značnou lidovou oporu a v americké společnosti se odpor vůči Japoncům udržel i dlouho po konci druhé světové války.  Spojenými státy ve dvacátém století otřásly takzvané Red Scares (rudé paniky). Jednalo se o obavy pramenící z vývoje v Sovětském svazu, konkrétně z důsledků Říjnové revoluce a nástupu komunismu. První vlna trvala 2 roky počínaje rokem 1918. Vliv SSSR vzbuzoval ve společnosti strach ze sovětských špionů usilujících o destabilizaci a rozložení státu, zavedení bolševismu a následně anarchie. Lidé podezřelí ze sympatizování se Sovětským svazem byli udáváni, protizákonně zatýkáni, vyslýcháni a vyhošťováni. Začátek druhé vlny se překrývá s počáteční fází Studené války. Sociální stigma se týkalo symbolů spojovaných s komunismem či Ruskem, levicově zaměřených politických názorů nebo pouhé kritiky USA.

Homosexualita.

Dlouhou historii má stigmatizace homosexuality, která hojně přežívá dodnes. V roce 2014 je homosexuální vztah v 54 zemích oficiálně odsuzován a mnohdy se jedná o trestný čin.

HIV a AIDS.

Kvůli epidemii v roce 1980 se vytvořil ve společnosti také strach z nakažených virem HIV. Příčinami může být nevyléčitelnost, či okruhy lidí, ve kterých se vir HIV vyskytoval, např. homosexuálové nebo sexuální pracovníci, kteří ve společnosti často mají podobné stigma.

Sociální stigma je označení pro specifický rys osobnosti člověka, který může být okolím chápán jako nežádoucí. Na základě tohoto rysu je jedinec vyloučen ze společnosti, ve které se nachází.

La stigmatisation est un processus qui, à terme, marque l'individu ou le groupe d'un opprobre : les stigmatisés sont ceux et celles qui subissent une réprobation sociale parce qu'ils auraient contrevenu à une loi ou une norme sociale; ils sont vus comme étant déviants.


Historie.

Když papež Urban II. vyhlásil roku 1095 první křížovou výpravu, stanovil, aby se účastníci (křižáci), označovali křížem sv. Jiří, tj. červeným křížem v bílém poli. Svatý Jiří byl rovněž ve středověku velmi oblíbeným světcem zejména mezi šlechtou a rytíři. To vše vedlo k užití svatojiřského kříže v heraldice v různých křesťanských zemích. Známý kříž svatého Jiří se vyskytuje na vlajce Anglie, jejímž patronem je svatý Jiří. Přes ni se stal součástí vlajky Spojeného království.  Využití svatojiřského kříže na městských i zemských vlajkách sahá pravděpodobně až do doby, kdy byzantská armáda udržovala v Janově svou posádku. Standarta této posádky (červený kříž na bílém poli) byla věnována kapli svatého Jiří v Janově, a od té doby se používá jako znak a vlajka Janova. V roce 1190 získalo anglické loďstvo za vyrovnávací roční poplatek Janovské republice svolení plout pod janovskou vlajkou. Tím byli Angličané ve Středozemním moři chráněni před útoky janovského námořnictva a v Černém moři od nájezdů pirátů.

Užití svatojiřského kříže.

Vlajky: Anglie, Gruzie, (na základě jeruzalémského kříže), Malta, Janov (oba i ve znaku), válečné námořní vlajky Velké Británie a Indie.  Městské znaky: Almería, Barcelona, Batalha, Freiburg im Breisgau, Koblenz, Lincoln, City of London, Milán, Montréal, Padova, Svatý Jiří (okres Ústí nad Orlicí), York.  Další znaky: Diecéze trevírská, Arcidiecéze paderbornská, Diecéze kostnická, kanadské provincie Alberta, Manitoba a Ontario.  Řády: Jiřího kříž, ruský Řád sv. Jiří, Řád červené orlice, Řád sv. Michala a sv. Jiří, Podvazkový řád.  Sport: S odkazem na městské znaky převzaly do svých emblémů kříž sv. Jiří rovněž sportovní kluby AC Milán a FC Barcelona.

Kříž svatého Jiří či Svatojiřský kříž je červený kříž v bílém poli. Kříž je symbolem mučedníka svatého Jiří. Nejznámější zpodobnění je na vlajce Anglie, a je také součástí vlajky vlajky Velké Británie (tzv. Union Jack).

La croix de saint Georges est une croix rouge sur fond blanc. Elle est utilisée comme drapeau de l'Angleterre, dont le saint est également le patron. Elle est également de ce fait l'une des composantes de l'Union flag, le drapeau du Royaume-Uni. Elle figure aussi sur les armes de la Ville de Barcelone, celle de Gênes, sur le blason d'Aragon, sur ceux des villes de Coblence, Montréal, Fribourg-en-Brisgau, Londres et Milan, du land allemand de Rhénanie-Palatinat ainsi que sur celui de la région de Sardaigne. Depuis 2004, la Géorgie a également adopté un drapeau où figure la croix de saint Georges. Elle est également présente comme symbole de la ville de Bussy-Saint-Georges (Seine-et-Marne).


Životopis.

Shantel se narodila v Luverne v Minnesotě. Vyrůstala však v Dallasu v Texasu, kde navštěvovala Incarnate World Academy a Texas Christian University. V patnácti letech se začala věnovat modelingu pro Page Parkers Management.

Kariéra.

V roce 2005 se stala finalistkou soutěže stanice NBC "Sports Illustrated: Swimsuit Model Search" ale byla eliminovaná v první epizodě. V roce 2007 získala roli ve filmové adaptaci "You and I", po boku Mischy Barton. Film se natáčel v Los Angeles a Moskvě. Film měl premiéru 25. ledna 2011 v Rusku a v Americe o rok později.  V roce 2009 se jako Lori Milligan objevila ve filmu "Nezvratný osud 4" a ten samý rok získala hlavní roli v seriálu stanice The CW "One Tree Hill", kde zobrazovala Quinn James.  Roli Christine si zahrála ve filmu "Something Wicked." Film je posledním filmem herečky Brittany Murphy. Po boku Nikki DeLoach, Marka Famigliettiho a Roba Mayese se objevila ve filmu "Gold Christmas 3". V seriálu "Poslové" si zahrála jednu z hlavních rolí, seriál byl však zrušen po první sérii. Patty Spivot si zahrála v seriálu stanice The CW "The Flash". Od roku 2016 hraje jednu z hlavních rolí v seriálu "Shooter," který je založen na stejnojmenném filmu a novele "Point of Impact". V roce 2017 si zahrála Amy v poslední řadě seriálu "Tým Škorpion".

Osobní život.

Během let 2008 až 2009 chodila s fotbalistou Michaelem Johnsonem Od června roku 2009 do května 2010 chodila s hercem Jamesem Laffertym. Dvojice se seznámila na natáčení seriálu "One Tree Hill." Od roku 2017 chodí s kanadským hercem Victorem Websterem.

Shantel Yvonne VanSanten (* 25. července 1985, Luverne, Minnesota, Spojené státy americké) je americká herečka a modelka. Nejvíce se proslavila rolí Quinn James v seriálu stanice CW "One Tree Hill" a rolemi ve filmu "Nezvratný osud 4, You and I" a "Something Wicked."

Shantel Yvonne VanSanten est une actrice et mannequin américaine née le à Luverne, dans le Minnesota (États-Unis). Elle se fait connaître du grand public par le rôle de Quinn James dans la série télévisée dramatique "Les Frères Scott" (2009-2012).


Turnaje podle státu.

Seznam turnajů kalendáře WTA Tour podle státu. "Tabulky měsíců uvádí vítězky a finalistky dvouhry i čtyřhry a dále pak semifinalistky a čtvrtfinalistky dvouhry. Zápis –S/–Q/–D/–X uvádí počet hráček dvouhry/hráček kvalifikace dvouhry/párů čtyřhry/párů mixu, (ZS) – základní skupina."

Statistiky.

Premiérové a obhájené tituly.

Premiérové tituly.

"Hráčky, které získaly první titul:"

Obhájené tituly.

"Hráčky, které obhájily titul:"

Premiérový průnik do Top 10.

"Hráčky, které premiérově pronikly do první světové desítky žebříčku WTA:"

Žebříček.

Žebříček Race určil hráčky, jež se kvalifikovaly na říjnový Turnaj mistryň. Žebříček WTA a jeho konečné pořadí na konci sezóny byl sestaven na základě bodového hodnocení hráček za posledních 52 týdnů.

Dvouhra.

Tabulky uvádí 20 nejvýše postavených hráček na singlových žebříčcích Road to Singapore a WTA ke konci sezóny 2015. Šedý podklad vlevo uvádí hráčky kvalifikované na Turnaj mistryň. Modře jsou zvýrazněny dvě náhradnice.

Čtyřhra.

Tabulky uvádí 10 nejvýše postavených párů na žebříčku Race, určující postup na Turnaj mistryň a 10 nejvýše postavených hráček na žebříčku WTA ve čtyřhře ke konci sezóny 2015. Šedý podklad uvádí páry kvalifikované na Turnaj mistryň.

Výdělek hráček.

"Hráčky s nejvyšším výdělkem v sezóně"

Herní parametry.

"Statistiky hráček ve sledovaných herních parametrech sezóny 2015; k."

Ukončení kariéry.

Seznam uvádí tenistky (vítězky turnaje WTA, a/nebo ty, které byly klasifikovány alespoň jeden týden v Top 100 dvouhry a/nebo Top 100 čtyřhry žebříčku WTA), jež ohlásily ukončení profesionální kariéry, neodehrály za více než 52 uplynulých týdnů žádný turnaj, nebo jim byl uložen stálý zákaz hraní, a to v sezóně 2015:

Návraty.

"Významné návraty hráček, které již předtím ukončily kariéru, na okruh WTA Tour 2015:"

Rozpis zisku bodů.

Tabulka přidělovaných bodů dle kategorií v sezóně 2015.

WTA Tour 2015 představoval 45. ročník nejvyšší úrovně ženského profesionálního tenisu, hraný v roce 2015. Sezóna trvala od 5. ledna 2015 do 15. listopadu 2015. Zahrnula 59 turnajů, až na výjimky, organizovaných Ženskou tenisovou asociací (WTA).

Cette page rassemble les résultats de la saison 2015 de tennis féminin ou WTA Tour 2015 qui est constituée de 65 tournois répartis de la façon suivante :


Ekologie.

Rostliny vyžadují vlhké a na živiny bohaté humózní půdy, některé druhy snesou polostín, jiné potřebují ke kvetení plné slunce. Všechny však žádají stanoviště která jsou dostatečně a trvale zásobena vodou, vyhovují jim místa s vysokou hladinu spodní vody. Při dlouhodobém nedostatku vláhy vyrůstají jen krátké neplodné lodyhy, při krátkodobém rostliny svěšují listy.

Popis.

Dlouhověké vytrvalé byliny s lodyhou vyrůstající do výše až dvou metrů. Z krátkého oddenku roste trs přízemních listů které mají dlouhé řapíky, jejich čepele jsou nedělené, celokrajné nebo zubaté. Střídavě rostoucí lodyžní listy jsou tvarem podobné přízemním a směrem vzhůru se zmenšují a zkracují se jim řapíky.  Na koncích lodyh rostou na krátkých stopkách květní úbory které bývají uspořádané do chocholíků, hroznů nebo lat. Početnější květy (až 100) nacházející se ve středu úborů jsou oboupohlavné a mají trubkovitou pětilaločnou korunou, méně četné (0 až 15) jazykovité květy rostoucí po obvodu jsou pouze samičí. Květy jsou barvy žluté, oranžové nebo cihlově červené, později hnědnou. Válcovitý až zvonkovitý zákrov je tvořený jednou neb dvěma řadami kopinatých či podlouhlých nazelenalých, načervenalých nebo suše blanitých listenů; mívá ještě drobný vnější zákroveček.  Slámové až nahnědlé nažky se žebry jsou elipsoidní, válcovité nebo vřetenovité, obvykle mají zaoblené konce a jsou lysé. Jejich dvou nebo třířadý trvalý chmýr je nahnědlý nebo načervenalý. Ploidie rodu je x = 30. Rostliny se samovolně množí semeny (nažkami) nebo některé druhy odnožují, v zahradnické praxi dělením starších rostlin.

Význam.

Popelivky se občas prosazují v zahradní a krajinářské tvorbě, kde po dlouhou dobu vynikají svými velkými listy a květy. Vysazují se jako solitéry nebo ve skupinách s nižšími trvalkami okolo vodních ploch.

Externí odkazy.

Popelivka ("Ligularia") je rod bylin které jsou považovány za rostliny okrasné květem i listem. Rod je součásti široké čeledi rostlin hvězdnicovitých ve které je zatříděn do podčeledi "Asteroideae".

Ligularia est un genre de plantes à fleurs de la famille des "Asteraceae". Il en existe environ 120 espèces (Europe occidentale, Asie).


Definice.

Původní definice sídla městského typu pochází z Výnosu prezidia Nejvyššího sovětu Ukrajinské SSR z 12. března 1981. Do kategorie sídel městského typu podle něj mohly být zařazeny sídelní útvary umístěné u průmyslových podniků, železničních uzlů, hydrotechnických zařízení, podniků na výrobu a zpracování zemědělské produkce (proto je dodnes častější výskyt sídel městského typu v průmyslových a těžebních oblastech, např. v oblasti Donbasu) a také sídelní útvary, na jejichž území byla umístěna vysokoškolská a středoškolská speciální zařízení, vědeckovýzkumné instituce, sanatoria a jiná stacionární léčebná a zotavovací zařízení, která mají státní bytový fond s počtem více než 2 000 obyvatel, z nichž minimálně dvě třetiny jsou dělníci, zaměstnanci a členové jejich rodin.  V ojedinělých případech mohly být do kategorie sídel městského typu zařazeny sídelní jednotky s počtem obyvatel nižším než 2 000 lidí, avšak ne menším než 500 lidí v případě, že existoval předpoklad nárůstu počtu obyvatel v blízké budoucnosti v důsledku ekonomického a sociálního rozvoje.

Současnost.

Po vyhlášení nezávislosti Ukrajiny 1. ledna 1991 bylo v zemi 921 sídel městského typu, což představovalo 67,96% z celkového počtu městských sídel. V současnosti (leden 2014) má Ukrajina 885 sídel městského typu.  V platné ústavě Ukrajiny z roku 1996 se o administrativním členění hovoří v článku 133. Podle tohoto článku: „"Systém administrativně-teritoriálního uspořádání Ukrajiny tvoří: autonomní republika Krym, oblasti, rajóny, města, rajóny ve městech, sídla a vesnice."“ () Pojem „sídlo městského typu“ tedy jako součást administrativního členění Ukrajiny v ústavě neexistuje. Tento typ sídla ale reálně na Ukrajině existuje, pojem se vyskytuje v množství zákonů nižšího stupně, jakož i v národních statistických ukazatelích.  Orgánem státní výkonné moci v sídle městského typu je "sídelní rada lidových poslanců" ().

Sídlo městského typu, zkráceně SMT ( "selyšče miskoho typu"), je na Ukrajině oficiálním označením určitého typu sídelního útvaru, které v administrativním dělení Ukrajiny představuje mezistupeň mezi vesnicí a městem, přičemž z hlediska počtu obyvatel má blíže k městu. Před vznikem SSSR se tato sídla obvykle nazývala "mistečko" (, ), což je ekvivalent českého označení městys.

Une commune urbaine (en, "selychtche mis'koho typou") est la désignation officielle d'un certain type de localité, utilisée en Ukraine et dans 9 autres pays issus de l'ancienne Union soviétique.


Předpoklady pro vyjednávání o příměří.

29. září 1918 informovalo německé nejvyšší armádní velení císaře Viléma II. a říšského kancléře, hraběte Georga von Hertlinga, na říšském vojenském velitelství v belgickém Spa o tom, že vojenská situace Německa vypadá beznadějně. Generál Erich Ludendorff, který měl po neúspěchu německé jarní ofenzívy obavy z vojenského obratu, prohlásil, že nemůže zaručit udržení západní fronty v příštích 24 hodinách a požadoval, aby bylo uzavřeno okamžité příměří se státy Dohody. Také doporučil přijmout čtrnáct bodů navržených americkým prezidentem Woodrowem Wilsonem v lednu 1918 a usiloval o demokratizaci Německé říše ve snaze zmírnit válečné dopady na Německo a vymoci si výhodnější mírové podmínky. To mu umožnilo zachovat čest německé říšské armády a předat odpovědnost za kapitulaci do rukou demokratických politických stran a Říšského sněmu (Reichstagu).  3. října byl říšským kancléřem jmenován liberální politik a velkovévoda Maxmilián Bádenský, jenž v této funkci nahradil Georga von Hertlinga. Jeho úkolem bylo vyjednávat o příměří. Po dlouhých debatách s císařem a hodnocení politické a vojenské situace Německé říše zaslala německá vláda 5. října depeši americkému prezidentovi Wilsonovi, v níž vyjádřila souhlas s vyjednáváním o podmínkách příměří podle Wilsonových čtrnácti bodů. Jako předpoklad možného jednání požadoval Wilson ústup německých vojsk ze všech obsazených území, zastavení válečných aktivit na moři a abdikaci císaře Viléma II. 23. října byl vládou USA vznesen požadavek na bezpodmínečnou kapitulaci Německa.  Na konci října došlo k náhlé změně, když generál Erich Ludendorff vyhlásil obnovení bojů, přestože o měsíc dříve požadoval vyjednávání o příměří. Německá armáda byla tou dobou již na ústupu z obsazených území k hranicím Německa. Docházelo také k častým dezercím vojáků. Říšská vláda se v Německu držela i nadále u moci a generál Ludendorff byl ve funkci nahrazen Wilhelmem Groenerem. 5. listopadu se představitelé států Dohody shodli, že na jednáních o příměří budou požadovat válečné reparace. Poslední zprávu amerického prezidenta Wilsona přijala německá vláda v Berlíně 6. listopadu. Tentýž den byla do Francie odeslána delegace, kterou vedl tehdy subalterní politik Matthias Erzberger (byl pouze státním sekretářem bez portefeuille), s cílem vyjednávat o podmínkách příměří.  Při následujícím vyjednávání o příměří došlo ke konfliktu mezi Spojenými státy americkými a vládami Spojeného království, Francie a Itálie, které odmítaly přistoupit na Wilsonových čtrnáct bodů. To vedlo k pětitýdennímu zpoždění a k výraznému zhoršení sociální situace v Evropě před podepsáním příměří. Státy Dohody nesouhlasily s americkým návrhem, který počítal s demilitarizací všech zúčastněných zemí a domnívaly se, že by se mělo odzbrojení týkat pouze centrálních mocností. Existovaly také rozpory týkající se poválečného uspořádání Evropy, které by nezahrnovalo ideál práva na sebeurčení národů. Státy Dohody vnímaly čtrnáct bodů jako soubor nejasných principů, na nichž měl být vybudován mír v Evropě, které však byly podle nich nepřijatelné.

Listopadová revoluce.

V noci z 29. na 30. října 1918 vypukla vzpoura námořníků v přístavu Wilhelmshaven a během několika dnů se masové protesty a demonstrace rozšířily napříč celým Německem. To vedlo 9. listopadu k vyhlášení republiky, ustanovení dočasné správní vlády označované jako Rada lidových představitelů a k abdikaci císaře Viléma II. Pruského, jenž uprchl do nizozemského exilu. V tentýž den byla vláda předána z rukou říšského kancléře Maxmiliána Bádenského do rukou sociálně demokratického politika Friedricha Eberta.  Friedrich Ebert byl členem Sociálně demokratické strany Německa. Matthias Erzberger, jenž vyjednával ve Francii o příměří, zastupoval Německou stranu Centrum. Obě politické strany byly zastoupeny v Říšském sněmu a požadovaly mír už od roku 1917. Vzhledem k tomu, že Říšský sněm měl v Německém císařství jen malý vliv na vládu, k mírovým jednáním, která mohla vést k dřívějšímu vyhlášení republiky, nedošlo.

Vyjednávání příměří.

Německá delegace v čele s Matthiasem Erzbergerem překročila frontovou linii, deset hodin cestovala válkou poničenou severní Francií a na místo dorazila v ranních hodinách 8. listopadu. Členové delegace poté nastoupili do železničního vozu soukromého vlaku maršála Ferdinanda Focha, který byl odstavený na vlečce v Compiègneském lese poblíž Compiègne.  Během třídenního jednání se sám Foch objevil ve voze pouze dvakrát, a to v prvním dnu jednání, kdy vyslechl požadavky německé delegace a následně poslední den, kdy zkontroloval podpisy pod vyjednaným příměřím. Německá delegace předala požadavky představitelům států Dohody a dala jim 72 hodin na přijmutí. Delegace jednala s různými zástupci Francie a států Dohody, nikoliv však se samotným Fochem. Příměří zahrnovalo úplnou demilitarizaci Německé říše, na oplátku slíbily státy Dohody Německu některé ústupky. Námořní blokáda Německa nemohla být podle dohodnutých podmínek zrušena dříve, než bude dohodnut plnohodnotný mír.  Německé delegaci se podařilo vyjednat některé požadavky, které dříve zástupci Dohody odmítali, a také podali oficiální protest proti nepřiměřenosti požadavků a podmínek států Dohody. Nicméně zástupci Německé říše byli v pozici, ve které museli příměří přijmout a podepsat. V sobotu 10. listopadu ukázali francouzští zástupci německé delegaci pařížské noviny, které informovaly lid o tom, že německý císař Vilém II. Pruský abdikoval. Téhož dne obdržel Erzberger instrukce od Eberta, že má příměří podepsat. Německá vláda obdržela ještě před podpisem příměří žádost od Paula von Hindenburga, v níž žádal o podpis příměří i v případě, že se německým zástupcům nepovede u zástupců Dohody vyjednat lepší podmínky příměří. Příměří bylo definitivně dohodnuto 11. listopadu 1918 v pět hodin ráno s účinností od 11 hodin pařížského času (12 hodin německého času), z tohoto důvodu bývá někdy celá událost neformálně označována jako „jedenáctá hodina jedenáctého dne v jedenáctém měsíci“.  Po podpisu příměří v Compiègneském lese došlo k okupaci Porýní vojsky Spojených států amerických, Belgie, Francie a Spojeného království.

Prodloužení příměří.

Než byl přijat definitivní mír, bylo příměří celkem třikrát prodlouženo. Mír byl přijat 20. ledna 1920.

Klíčové osoby.

Za státy Dohody byli vyjednávání o příměří přítomni:  Za Německou říši byli vyjednávání o příměří přítomni:

Podmínky příměří.

Příměří zahrnovalo celkem 35 podmínek, mezi hlavní patřily následující:

Příměří z Compiègne bylo příměří uzavřené mezi Státy Dohody a Německou říší na konci první světové války. Vstoupilo v platnost 11. listopadu 1918 v 11 hodin pařížského času. Tím byly ukončeny boje na západní frontě války. Příměřím z Compiègne dosáhly Dohodové státy vítězství, zatímco Německá říše jím de facto doznala svoji porážku, ačkoliv formálně nekapitulovala. Předchozím vyjednáváním o příměří reagovalo Německo opožděně na program čtrnácti bodů prezidenta Spojených států amerických Woodrowa Wilsona z ledna 1918. I přesto, že příměří ukončilo boje první světové války, trvalo ještě šest měsíců, než byla během Pařížské mírové konference přijata Versailleská smlouva, která znamenala definitivní mír a faktickou kapitulaci Německa.

L’armistice de 1918, signé le à, met provisoirement fin aux combats de la Première Guerre mondiale (1914-1918) (de arma, arme et statio, état d’immobilité), reconnaîssant de facto la victoire des Alliés et la défaite de l'Allemagne, mais il ne s'agit pas d'une capitulation au sens propre, cet armistice étant prévu pour durer 33 jours, puis il a ensuite été renouvelé.


Název.

Politický proud německého liberalismu vystupoval v rakousko-uherské politice pod různými názvy, Deutsche Verfassungspartei (německá Ústavní strana, někdy jen ústavní strana, ústavověrní, německy Verfassungstreue nebo též spíše pejorativně "ústaváci"), Deutschliberale Partei (liberální strana, též němečtí liberálové, později s podmnožinami staroliberálů a mladoliberálů, respektive staroněmců a mladoněmců), Deutsche Fortschrittspartei (Německá pokroková strana). V parlamentu se dočasně sdružoval pod jménem Vereinigte Linke (německá levice), Vereinigte deutsche Linke (Sjednocená německá levice), Klub der Linken (Klub levice). Jeho spojencem a volnou součástí byla Strana ústavověrného velkostatku (Verfassungstreue Grossgrundbesitzer).

Historie.

S obnovením parlamentarismu v roce 1861 (únorová ústava) se mezi německou populací Rakouského císařství zformoval na jaře 1861 silný politický proud podporující liberální reformy, volnou hospodářskou soutěž a občanské svobody, hlásící se k německému jazyku a kultuře. Navazoval na dědictví liberálního proudu z revolučního roku 1848. V státoprávních sporech 60. let se tento proud vyprofiloval jako obhájce liberálního ústavního systému a centralizovaného státu, odpůrce klerikalismu a federalistických a autonomistických aspirací neněmeckých etnik monarchie. Německá ústavní strana byla zastáncem prosincové ústavy z roku 1867, která zavedla četné liberální svobody a potvrdila dualistické řešení v podobě rakousko-uherského vyrovnání. Po roce 1867 ustoupil v programu německých liberálů do pozadí velkoněmecký prvek a místo toho se posilovala identifikace s ideou rakouského státu. Tyto rysy se objevily v programu přijatém na sjezdu v roce 1870.  Strana podporovala i tzv. dubnovou ústavu, tedy soubor zákonů, kterými byla roku 1873 dokončena stabilizace ústavních poměrů v Předlitavsku zavedením přímé volby na Říšskou radu a tedy snížením role zemských sněmů.  České národní hnutí považovalo Deutsche Verfassungspartei trvale za svého protivníka a odpůrce českých autonomistických a federalistických snah. Výjimkou byl pokus o dohodu z roku 1878, když Adolf Fischhof a šéfredaktor liberálního listu "Neue Freie Presse" Michael Etienne vedl jednání s českými politiky (František Ladislav Rieger), jejichž výsledkem bylo takzvané Emmersdorfské memorandum, které nastínilo možnost spolupráce německorakouských a českých liberálů a splnění některých českých autonomistických požadavků. Nebylo ale realizováno právě pro odpor některých vlivných politiků Ústavní strany s českými postuláty. Německá ústavní strana dlouhodobě odmítala antisemitismus, mezi jejími představiteli byla řada německožidovských intelektuálů a podnikatelů (například ministr Joseph Unger nebo pražský novinář a politik David Kuh). Velkou roli na šíření postojů německých liberálů v Předlitavsku měl tisk. Ve Vídni to byl deník "Neue Freie Presse" (založený roku 1864), v Praze "Bohemia".  Vrchol vlivu německé ústavní strany nastal od konce 60. let 19. století. Například ve vládě Karla von Auersperga (nazývána též "Bürgerministerium", neboli měšťácká/měšťanská vláda) zasedlo několik předních německých liberálů jako Ignaz von Plener. Významnou roli v ní hráli němečtí liberálové z českých zemí. Ministr Leopold Hasner von Artha tehdy prosadil významné školské zákony, které zaváděly sekulární vzdělávací systém. Karl Giskra byl vlivným ministrem vnitra, ministr spravedlnosti Eduard Herbst zavedl tzv. májové zákony. Po dočasné fázi snahy o federalistickou dohodu s českým národním hnutím (vláda Alfreda von Potockého a vláda Karla von Hohenwarta) se němečtí liberálové vrátili na delší dobu k moci v rámci vlády Adolfa von Auersperga v období let 1871–1879. Právě dlouho úřadující vláda Adolfa von Auersperga je považována za zenit liberální orientace předlitavské politiky.  Liberální proud se od počátku 70. let rozděloval na staroliberální a mladoliberální odnož (používáno též označení staroněmci a mladoněmci). Ve volbách do Říšské rady roku 1873 získala Deutsche Verfassungspartei v širokém vymezení 218 z celkových 353 parlamentních mandátů. Z toho 88 křesel mělo staroněmecké křídlo vedené Eduardem Herbstem a 57 mladoliberální pokrokářská skupina. Dalšími mandáty disponovala Strana ústavověrného velkostatku a menší skupina demokratů z Vídně, tzv. demokratická frakce okolo vídeňské Demokratische Gesellschaft (například Johann Umlauft).  V 70. letech ale zároveň docházelo k opadání vlivu a popularity německých liberálů. Důvodem byl jednak krach na vídeňské burze roku 1873 a s ním spojená diskreditace ekonomického laissez faire, jednak rozrůzňování politického spektra mezi rakouskými Němci. Na síle německých liberálů se totiž negativně projevila jejich relativně úzká sociální základna. V podmínkách kuriového volebního systému s omezeným volebním právem se k ní hlásili především bohaté a vzdělané vrstvy populace z měst, zatímco mezi středostavovskými, malopodnikatelskými a venkovskými vrstvami získávaly na popularitě konzervativní, klerikální a nacionální proudy.  Mladoliberálové se na sjezdu v roce 1873 pokusili o modifikaci programových postulátů větším akcentem na národní německou myšlenku, což ale staroliberálové odmítali. Staroliberální platforma se sice taky hlásila k dominanci německé kultury a jazyka, ale v národnostních otázkách nebyla nesmiřitelná. Na Říšské radě pak fungoval samostatný mladoliberální Pokrokový klub (Fortschrittsklub) a staroliberální Klub levice (Klub der Linken).  Na konci 70. let se Ústavní strana ocitla v defenzivě. volby do Říšské rady roku 1879 potvrdily početní úpadek liberálů. Místo nich se v parlamentu utvořila konzervativně-autonomistická většina, kterou reprezentovala konzervativní německorakouská Strana práva, Český klub a Polský klub. Vyjádřením nového poměru sil byla vláda Eduarda Taaffeho (tzv. "železný kruh pravice"), která vládla v dlouhém období od roku 1879 až do roku 1893. Taaffeho volební reforma z roku 1882 rozšířila množinu voličů a posílila neliberální politické proudy, takže i volby do Říšské rady roku 1885 nepřinesly německým liberálům návrat k moci. Opoziční stanovisko vůči vládě vedlo mezi liberály k opětovné integraci. Od roku 1888 fungovala na Říšské radě společná liberální frakce Vereinigte deutsche Linke (Sjednocená německá levice). Volby do Říšské rady roku 1891 přinesly německým liberálům posílení a éra dominance Taaffeho vlády skončila. Během 90. let se pak liberálové stávali opět dočasnou i trvalou oporou vídeňských vlád.  Během 90. let docházelo k dalšímu rozrůzňování politického spektra, k čemuž přispěla i Badeniho volební reforma. Volby do Říšské rady roku 1897 etablovaly na celostátní úrovni nové německé politické subjekty jako Deutsche Volkspartei a Křesťansko-sociální strana. Silné pozice měla již dříve vzniklá Německá katolická lidová strana a zejména v českých zemích uspělo tzv. Všeněmecké sjednocení. V této době zanikla Deutsche Verfassungspartei jako původní volně definovaný politický proud a jejím nástupcem se stala Německá pokroková strana založená roku 1896, již jako moderní politický subjekt vycházející z mladoliberálních myšlenek.

Deutsche Verfassungspartei (česky německá ústavní strana) byla politická strana, respektive široký, liberálně, centralisticky a proněmecky orientovaný politický proud působící od 60. do 90. let 19. století mezi německou populací Rakouska-Uherska, včetně českých zemí, v roce 1896 nahrazený již přesněji vymezenou Německou pokrokovou stranou.

Le Parti libéral allemand ("Deutschliberale Partei") est un parti politique bourgeois de l'Empire austro-hongrois. Les personnalités politiques qui le composent ont soit participé à la révolution de 1848 ou en ont été fortement influencées.


Trestní zákony.

Neexistují žádné zákony proti stejnopohlavní sexuální aktivitě, konané v soukromí, mezi dospělými osobami a bez finanční odměny. Vatikán nemá svůj vlastní trestní zákoník. Místo něj v trestních věcech rozhoduje dle § 3 Zákona o zprostředkování práva (Zákon č. 2 z 6 základních zákonů schválených Lateránskými smlouvami r. 1929) italský trestní zákoník z r. 1889 ve znění pozdějších předpisů z r. 8. června 1929. S přijetím zákona z 21. června 1969 v italském právním řádu došlo k přechodu na verzi z 31. prosince 1924., kvůli znovuzavedení trestu smrti r. 1926 v Itálii. V r. 1930 Itálie zákon přijala, ale do vatikánského práva se nepromítnul. Spolu s přijetím Zákona o zprostředkování práva platného od 1. října 2008 (úč. 1. ledna 2009) § 7 aplikace italského trestního řádu jako takového byl přijat Zákon č. 2 § 3 ze 7. června 1929 a provedl mnoho změn v právním řádu Vatikánu, a byly tudíž znovu zavedeny (ve znění pozdějších předpisů) další nové zákony v Itálii platné, ve Vatikánu, pokud by se nedostanou do přímého rozporu s duchovními zákony nebo zákony přímo schválenými papežem (§ 3) ). V r. 2013 bylo sjednoceno zvýšení legálního věku způsobilosti k pohlavnímu styku ze 12 na 18 let.  V r. 1957 Římskokatolická církev oficiálně přijala doporučení od British Wolfden Report. Doporučení byla zprostředkována britskou vládou ohledně přezkoumání zákonů proti homosexualitě.

Občanská práva.

Vatikán nemá žádné zákony, které by nějak upravovaly, či se jinak zmiňovaly o sexuální orientaci nebo genderové identitě. Ovšem katechismus katolické církve z roku 1992 učí, že ačkoliv "homosexuální úkony jsou vnitřně nezřízené", lidé homosexuální orientace nesmějí být nespravedlivě diskriminováni.

Trestní zákoník týkající se homosexuality ve Vatikánu je založen na italském trestním zákoně z r. 1929, době kdy byl Vatikán uznán jako suverénní stát. Nicméně později v roce 2008 bylo oznámeno, že Vatikán nebude v budoucnu přijímat právní řád Itálie jako součást svého řádu s odůvodněním, že ohromná část italských právních norem je v rozporu se zásadami římskokatolické církve.

Les personnes lesbiennes, gays, bisexuelles et transgenres (LGBT) au Vatican peuvent faire face à des difficultés légales que ne connaissent pas les résidents non-LGBT. Les relations sexuelles entre femmes et entre hommes sont légales au Vatican, mais les foyers créés autour d'un couple homosexuel n'ont pas droit à la même protection légale que les couples hétérosexuels.


Historie a status instituce.

Historie.

Archiv a Muzeum literatury založil v roce 1958 Joseph Hans, člen Belgické královské akademie francouzského jazyka a literatury spolu s Hermanem Liebaersem, zakladatelem nové Belgické královské knihovny.  První poslání AML spočívalo v inventuře a katalogizaci archivních fondů francouzsky píšících belgických spisovatelů, fondů pocházejících z institucí Josepha Hansa a Hermana Liebaersa a dále v jejich zpřístupnění veřejnosti. Nejdříve se rozpracovávaly objemné osobní fondy belgických spisovatelů jako jsou Émile Verhaeren, Max Elskamp, André Baillon, Henry Van de Velde, Marie Gevers a Albert Mockel.  V roce 1968 bylo k AML připojeno "Musée de la parole" (Muzeum mluvy) založené Paulem Hellynem s významnou sbírkou fotografií a nahrávek, čímž vzniklo jádro audiovizuálního oddělení, které dnes spočívá ve zvukovém archivu, fototéce a videotéce. V roce 1979 bylo k AML připojeno rovněž "Centre international d'études poétiques" (Mezinárodní centrum poetických studií) založené Fernandem Verhesenem. Od roku 1980 AML věnuje větší pozornost divadlu a bylo vytvořeno vlastní divadelní oddělení, které zachovává a sbírá data o belgickém frankofonním divadle. Od roku 2006 je činnost AML těsně spojena s činností Evropské asociace frankofonních studií a od roku 2008 s Univerzitní agenturou frankofonie.

Dokumentační zdroje.

Archivní fond belgické literatury.

Archivní fond belgické literatury tvoří díla různých forem – (rukopisy, korespondence, knihy, fotografie, plakáty, umělecká díla, předměty spisovatelů). Jsou zde také fondy spisovatelů jako Charles Bertin, Madeleine Bourdouxhe, Gaston Compère, Pierre Daye, Louis Delattre, Conrad Detrez, Paul-Aloïse De Block, Vera Feyder, Jean Gérardy, Robert Goffin, Suzanne Gohy, Franz Hellens, Pierre Houart, Camille Lemonnier, Constant Malva, Marcel Moreau, Paul Nougé, Jean Raine, Raymond Rouleau, Albert Russo, Stanislas-André Steeman aj.  Ve archivních sbírkách se také nacházejí dopisy ilustrované Félicienem Ropsem adresované Edmondovi Picardovi, osobní knihovna Georgese Eekhouda, rukou psané dopisy a další dokumenty a díla Christiana Dotremonta, korespondence, smlouvy, vydané i nevydané texty spisovatelky Dominique Rolin, téměř většina rukopisů děl Henryho Bauchaua, zápisníky s kresbami Sarah Kaliski atd.  AML mj. obsahuje fondy různých nakladatelství: nakladatelství Erel, Lebègue, Les Eperonniers, Jacques Antoine, Les Lèvres nues atd.  Audiovizuální a fotografický archiv (mj. Josepha Cayeta, Roberta Kayaerta, Willyho Kesselse, Georgese Thiryho nebo Marca Triviera) je doplněn fotkami, audiovizuálními záznamy a nahrávkami vytvořené AML o dřívějších i současných představeních a performancích.

Specifické archivní fondy.

Jedna ze specifik Archivu a Muzea literatury spočívá ve velmi bohatých sbírkách mezinárodního archivu, často získané z pozůstalostí spisovatelů. Jsou zde například k dispozici knihy z Jižní Ameriky, knihy v románských jazycích (Španělsko, Portugalsko, Rumunsko, Itálie), ze Švýcarska nebo z Québecu. Co se týče nerománských jazyků, jsou velké sbírky ruských, rumunských, finských a českých knih. Mezi nimi se nachází samizdaty a díla exilových spisovatelů (mimo jiné časopis "Lettre internationale" Antonína Liehma).  Dokumentační fond Střední Afriky (Burundi, Kongo, Rwanda) zabírá důležité místo. Tento fond se zabývá frankofonními africkými spisovateli pocházejícími z těchto tří zemí. Jsou zde například fondy spisovatelů Nadine Fettweiss, Lomami Tchibamba nebo Albert Russo. Současně s tím se belgický literární fond věnovaný Střední Africe zabývá i obdobím kolonialismu a postkolonialismu.

Výzkumné centrum.

Partnerská centra a univerzity.

Mezinárodní spolupráce AML se uskutečňuje mj. ve spojení s Wallonie-Bruxelles International, Mezinárodní agenturou Frankofonie nebo Mezinárodní organizací Frankofonie. AML má vztahy i s několika partnerskými univerzitami v rámci pořádání konferencí a výstav mimo belgické hranice, dokumentačních fondů vytvořených AML ve specializovaných centrech a v rámci výzkumu (postgraduální studium, odborné publikace atd.).

Publikační činnost.

Jako první publikace AML začal vycházet "Archives du futur" (Archiv budoucna) (1979/1980). Byl vydáván nejprve ve spolupráci s nakladatelstvím Labor, poté s nakladatelstvím Luc Pire a dnes s nakladatelstvím La Renaissance du Livre. Tato edice vydává korespondence, texty, monografie, biografie belgických autorů, kolektivní publikace atd.  Dále AML vydává edici "Documents pour l'histoire des francophonies" (Dokumenty pro dějiny frankofonie) ve spolupráci s nakladatelstvím PIE-Peter Lang, která obsahuje tři řady: "Evropa, Afrika a Teorie Frankofonie".  Každé číslo časopisu "Textyles" obsahuje statistické údaje.

Kontakt s veřejností.

Výstavy.

Z důvodu nedostatečně velkých prostorů se pravidelně konají malé výstavy v čítárně AML. Cílová skupina těchto výstav je neodborná veřejnost. Představují jednoho spisovatele, jedno literární téma nebo belgické frankofonní divadlo. Větší a prestižní výstavy se konají v Královské knihovně nebo mimo budovu AML.

Katalogy.

Databáze sbírek AML se nazývá "Plume" (Pero). Tento název vybrán na počest Henriho Michauxei podle jeho stejnojmenného románu z roku 1938. Databáze obsahuje všechny sbírky získané od roku 1990 a také archivy partnerských institucí.  Dřívější fondy z let 1958 až 1989 jsou dostupné v tištěném katalogu nacházejícím se v čítárně knihovny AML. Pravidelně probíhá zpětná katalogizace.

Archives et Musée de la littérature (AML, tj. "Archiv a muzeum literatury") je kulturní instituce v Bruselu, v Belgii, zřízená Francouzským společenstvím Belgie, která se věnuje belgickému frankofonnímu divadlu a belgické frankofonní literatuře. Současným ředitelem AML je Marc Quaghebeur. Tato instituce zpřístupňuje rozsáhlý archiv o belgických spisovatelích a umělcích různých forem (divadlo, poezie, eseje, pohádky, beletrie atd.) a to na různých médiích (papír, fotografie, nahrávky, mikrofilmy). Tyto zdroje doplňují archivní fondy belgických nakladatelů a umělecká díla z oblasti výtvarných umění.

Les Archives et Musée de la littérature (AML) sont un centre d’archives agréé par la Communauté française de Belgique, consacré au théâtre et à la littérature belges francophones. Concrètement, cette institution donne accès à d'importants fonds d'archives sur des auteurs et des artistes belges, quelles que soient leurs formes d’expressions (théâtre, poésie, essais, contes, textes narratifs, etc.) ou leurs supports (papiers, photographies, enregistrements sonores, microfilms). Ces ressources sont complétées par des fonds d’archives d’éditeurs belges et par des œuvres d’artistes couvrant le domaine des arts plastiques.


Reprezentace.

Juniorské.

Se sovětskou reprezentací do 18 let získal tituly mistrů Evropy na turnajích v letech 1983 a 1984. V roce 1984 byl nominován také do mužstva do 20 let na mistrovství světa, kde vychytal zlato a byl zařazen do All star týmu turnaje. Juniorského světového šampionátu se zúčastnil i v letech 1985 (bronz) a 1986 (zlato, nejlepší brankář, All star tým).  Statistika na MSJ

SSSR.

Debutoval 19. prosince 1985 v Moskvě na turnaji Cena Izvestijí proti Švédsku. Trenér Viktor Tichonov jej postavil do branky reprezentace na domácím mistrovství světa 1986, kde Sověti vybojovali zlaté medaile. V následující sezoně hájil Bělošejkin sovětskou branku při dvojzápase proti výběru NHL (Rendez-vous '87) i při mistrovství světa v Rakousku (stříbro). Účastnil se Kanadského poháru 1987 (porážka ve finále). Na olympijských hrách v Calgary 1988 získal zlatou medaili, na turnaji se ovšem do branky nedostal. Celkem si připsal 45 reprezentačních startů.  Statistika na velkých mezinárodních turnajích

Klubová kariéra.

Odchovanec SKA Petrohrad (do roku 1991 nazvaného SKA Leningrad) si sovětskou nejvyšší soutěž zachytal za svůj mateřský klub poprvé v sezoně 1983/84. Již od následujícího ročníku hájil barvy HC CSKA Moskva, s kterým vybojoval pět mistrovských titulů. CSKA však kvůli špatné životosprávě opustil na podzim 1989 (viz níže). V ročníku 1989/90 nikde nechytal na vrcholové úrovni. V sezoně 1990/91 se objevil třikrát v brance Petrohradu, spíše však nastupoval za třetiligový petrohradský klub Ižorec.  V roce 1991 dostal příležitost od klubu NHL Edmonton Oilers, ti brankáře nejprve draftovali a pak si jej i pozvali do přípravného kempu. Bělošejkin však odchytal pouze tři utkání za Cape Breton Oilers, farmu Edmontonu v AHL. V letech 1992–1997 chytal za zmíněný Ižorec, kterému v roce 1995 pomohl k postupu do druhé ligy. Ve věku 31 let ukončil kariéru.

Osobní problémy a smrt.

Otec Vladimir (bývalý fotbalista klubu Zenit Petrohrad) byl zavražděn během Jevgenijova mládí a vztahy s matkou také nebyly dobré. Hráč měl během působení v CSKA problémy s alkoholem a i vyhrocený vztah s trenérem Tichonovem, který vedl reprezentaci i CSKA. Jedním z výstřelků bylo například to, že se spoluhráčem Alexejem Gusarovem z baru přivedli do Gusarovova bytu dvě ženy a následující den se oba probrali z bezvědomí ve vykradeném bytě. Dvakrát byl ženatý a v obou případech skončilo manželství rozvodem. Za disciplinární prohřešky byl vyhozen z CSKA. Později se přidaly u Bělošejkina i problémy s drogami a ve věku 33 let spáchal sebevraždu oběšením.

Ztracené medaile a ocenění.

Po smrti Bělošejkinovo medaile a ocenění svěřila jeho matka do rukou úředníka Leningradského sportovního výboru. Ten se odstěhoval do Německa a později zemřel on i Bělošejkinova matka. Panovalo domnění, že trofeje Bělošejkin prodal kvůli drogám a alkoholu. Syn zesnulého úředníka ale na podzim 2019 dal objevené medaile na internetový portál EBay, kde je koupil Bělošejkinův synovec.

Jevgenij Vladimirovič Bělošejkin (rusky Евгений Владимирович Белошейкин, * 17. dubna 1966 na Sachalinu, SSSR – 18. listopadu 1999, Petrohrad, Rusko) byl ruský hokejový brankář.

Ievgueni Vladimirovitch Belocheïkine - en russe : ("Evgenij Vladimirovič Belošejkin") et en anglais : "" (né le à Sakhaline en URSS - mort le à Saint-Pétersbourg) est un joueur professionnel russe de hockey sur glace. Il évolue au poste de gardien de but. Il a été retrouvé mort pendu dans une auberge de Saint-Pétersbourg. Il est enterré au cimetière Bogoslovskoïe de la ville.


Život.

Murlidhar Amte prožil idylické dětství v bohaté rodině, již jako dítě získal přezdívku "Baba". Už ve 14 letech měl vlastní pušku a vyrážel na lov divočáků a jelenů. Jakmile byl ve věku, kdy mohl sám řídit, dostal sportovní vůz zn. Singer. Zajímala ho kinematografie, začal psát kritiky pro filmový časopis "Picturegoer", psal si s herečkami Gretou Garbo a Normou Shearer. Když později začal pracovat s pacienty stiženými leprou, stala se Norma Shearer jedním z jeho prvních zahraničních dárců.  Vystudoval právo a v indickém městě Wardha provozoval úspěšnou právnickou praxi. Brzy se zapojil do hnutí za osvobození Indie od britské nadvlády a začal vystupovat jako obhájce lídrů tohoto hnutí.  Když se jedné noci vracel domů, narazil na člověka v hadrech, umírajícího na lepru. Počáteční zděšení vystřídal pocit, že těmto lidem je nutné pomáhat a usilovat o jejich lepší společenské postavení; lepra tehdy znamenala sociální stigma. Tomuto úkolu se pak věnoval po celý zbytek svého života. Založil tři ášramy, jejichž smyslem je léčba a rehabilitace nemocných leprou, ale i postižených či jinak sociálně znevýhodněných lidí. V jeho práci mu mimo jiné pomáhala i jeho manželka Indu Ghule a dva synové Vikas a Prakash, kteří se oba stali lékaři.  Baba Amte zemřel na rakovinu ve věku 94 let, v ášramu jménem Anandwan (v překladu "Les radosti"), který v roce 1948 založil. Mezi osobnosti, které ho v životě inspirovaly, patřili anglický spisovatel John Ruskin nebo ruský anarchista Petr Kropotkin, ale zejména básník Rabíndranáth Thákur a duchovní vůdce Mahátma Gándhí.

Murlidhar Devidas Amte, známý pod jménem Baba Amte (26. prosince 1914, Hinganghát, Britská Indie – 9. února 2008, ášram Anandwan, Warora, Indie) byl indický aktivista, který zasvětil svůj život práci s chudými lidmi trpícími leprou.

Baba Amte (en marathi: बाबा आमटे) ( - ), né Murlidhar Devidas Amte, est un militant indien contre la pauvreté. Il est le fondateur de nombreux ashrams (communautés) pour le soin et la dignité des lèpreux et des d'autres marginaux rejeté par la société. (littéralement "forêt de joie" ou "jardin de joie"), située dans le plus pauvre et le plus isolé district de Chandrapur, à Maharashtra, est la plus connue d'entre eux et c'est là où il habitait modestement.