Základní metody segmentace.

Prahování.

Prahování ("angl. tresholding") je nejjednodušší metoda segmentace obrazu založená na hodnocení jasu každého pixelu. Jejím principem je nalezení takové hodnoty (prahu) v histogramu, pro kterou bude platit, že všechny hodnoty jasu nižší než práh odpovídají pozadí, zatímco všechny hodnoty vyšší než práh odpovídají popředí. Nehomogenní obraz, obvykle obraz obsahující různě jasné úseky, neumožňuje určit přímo globální práh, je však možné využít metod adaptivního prahování.  V případě, že se rozložení jasu pixelů popředí a pozadí výrazně překrývá, například protože obraz obsahuje výrazný podíl šumu, může být přímé použití prahování prakticky nemožné.

Regionální metody.

Regionální metody ("angl. region-based methods") jsou metody, které jsou založeny na zjišťování podobnosti pixelů v nějaké vlastnosti, touto vlastností může být například jas nebo statistické vlastnosti okolí pixelu.  Podstatou metod je, že konstrukce segmentu postupuje zdola nahoru, od jednoho pixelu po celý segment. Nejprve jsou nějakým algoritmem v obraze rozmístěny iniciální (semínkové, "angl. seed") pixely, obvykle rovnoměrně nebo náhodně, segment pak vzniká iterativním rozrůstáním se okolí iniciálního pixelu.  Při použití metod založených na růstu segmentu není zaručeno, že při různém počtu a rozmístění iniciálních pixelů bude výsledek segmentace identický. Na druhou stranu jsou tyto metody schopny segmentovat i takový obraz, který obsahuje značné množství šumu.

Metody založené na hranici.

Metody založené na hranici ("angl. boundary-based methods") jsou založeny především na detekci regionálních rozdílů ve vlastnostech obrazu.

Detekce hran.

K detekci hran ("angl. edge detection") se obvykle používají gradientní operátory, např. Cannyho hranový detektor nebo Sobelův filtr. Protože výstupem gradientního operátoru je obraz, kde jsou sice hrany zvýrazněny, ale může obsahovat další artefakty odpovídající lokálním nehomogenitám v obraze, je třeba obraz dále upravit. K odstranění artefaktů vzniklých lokálními malými rozdíly obvykle postačuje prahování. Vzhledem ke svým vlastnostem mohou detektory hran vytvářet přerušované hranice i falešné hranice, obraz hranic je tedy třeba dále zpracovat.

Sledování hranice.

Sledování hranice ("angl. boundary tracking") je postup aplikovatelný na obrazy obsahující především informaci o hranicích, například na výsledky použití gradientních filtrů (gradientní obraz). Cílem metod je v gradientním obraze právě jen skutečné hrany a vyloučit artefakty. Sledování hranice může selhávat u příliš zašumělých obrazů nebo u příliš komplikovaných tvarů segmentu.

Další metody.

Aktivní kontura.

Aktivní kontura ("angl. active contour, snake") je pokročilá metoda segmentace obrazu. Metoda požaduje, aby jejím vstupem byla uzavřená křivka přibližně ohraničující segment, který je třeba ohraničit přesně. Na základě fyzikálních analogií se pak definují energie a síly, které v konečném důsledku deformují uzavřenou křivku tak, že se stane hranicí segmentu.

Segmentace rozvodím.

Segmentace rozvodím ("angl. watershed segmentation") je metoda založená na názorné představě zaplavování obrazu vodou, Jas pixelu je přitom chápán jako jakási nadmořská výška. Jeden segment je pak vlastně oblastí vyplněnou vodou, hranice segmentů je místem, kde se stýkají dvě zaplavené oblasti oddělené souvislou skupinou pixelů s vyšší hodnotou jasu.

Segmentace obrazu je metoda, nebo spíše skupina metod postavených na různých principech, digitálního zpracování obrazu, která slouží k automatickému rozdělení vlastního obrazu na oblasti se společnými vlastnostmi a které obvykle mají nějaký smysluplný význam. Typickým cílem segmentace obrazu je identifikace popředí a určení oblastí v obraze odpovídajícím významnému prvku zachycené scény.

La segmentation d'image est une opération de traitement d'images qui a pour but de rassembler des pixels entre eux suivant des critères pré-définis. Les pixels sont ainsi regroupés en régions, qui constituent un pavage ou une partition de l'image. Il peut s'agir par exemple de séparer les objets du fond. Si le nombre de classes est égal à deux, elle est appelée aussi binarisation.


Název.

Název se vyvíjel od varianty Nyempczicz (1349), Paruo Nemczicz (1350), Parvo Nempczicz (1365), Nemczicz (1368), Nyemcziczky (1412), Niemcžicky Hornij (1592), Niemcziczky (1609), Ober Niemtschitz (1673), Klein Nemschitz (1720), Klein Niemtschitz a Horní Němčičky (1749), Klein Niemtschitz, Niemciczký a Malj Němczize (1846), Klein Niemtschitz a Malé Němčice (1872), Horní Němčičky (1881), Klein Němčitz a Němčičky (1893), Němčičky (1924). Místní jméno je zdrobnělinou názvu Němčice (patrně na odlišení od nedaleké obce Velké Němčice).

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1349 v zemských deskách olomouckých. Je zde zmíněn název obce "Nyempczicz". První historicky doložení majitelé obce byli Čeněk a Levík, páni z Boleradic. Levík, kterému se říkalo také Těmík, změnil roku 1350 svůj přídomek a od té doby se vždy podepisoval jako Levík z Němčiček. Tentýž rok získal Levík také díl obce Morkůvky. To znamenalo, že obě obce měly od roku 1350 až do pádu feudalismu stejného pána. Jeden z pozdějších pánů Němčiček a Morkůvek byl Levíkův syn Crha z Němčiček.  V dalších stoletích vládli Němčičkám různé šlechtické rody. Velmi významní byli v letech 1433–1490 vladykové ze Zástřizl: roku 1433 získali obec tři bratři – Ondřej, Václav a Jan z Chvalkovic, řečení ze Zástřizl. Poté se stali pány Němčiček Jan Mléčko ze Zástřizl a na Hluku a vdova Anna z Tvorkova. Dcera Jana Mléčky, Eliška, se roku 1490 provdala za Jana z Potnštejna. Ten se později stal spolumajitelem Němčiček. Když Jan z Potnštejna zemřel, odkázala vdova Eliška roku 1519 obec svým čtyřem synům: Václavovi, Zdeňkovi, Burianovi a Hynkovi.  Po roce 1542 proběhlo tzv. střídavé období, to proto, že se majitelé často střídali. Nejdříve Němčičky patřily pánům z Pernštejna a poté Brnu. Následně se stal majitelem obce Pertolt z Lipé, nejvyšší maršálek království českého. Pak Němčičky patřily pánům z Boskovic a nakonec Čeňkovi z Lipé, jenž připojil obec ke svému hodonínsko-pavlovickému panství. Po bitvě na Bílé hoře se stali pány Němčiček Žampachové z Potštejna, poté hrabě Fridrich z Oppersdorfu, dále kníže Jan Adam z Lichtenštejna a nakonec hrabě Jan Czobor. V následujících letech, od roku 1762 do roku 1918, patřily Němčičky císařské rodině. Podle pověsti byl někdy na konci 19. století nalezen v domě č. 25 poklad z třicetileté války. Část pokladu byla dána k zaplacení nových varhan do kostela Navštívení Panny Marie z roku 1678.  V období první světové války v letech bojovali občané obce na různých frontách. Nakonec ve válce zahynulo 23 němčičských rodáků. Také v letech za druhé světové války obec opět bojovala. Nakonec byla dne 16. 4. 1945 osvobozena Rudou armádou. Dva dny před osvobozením, 14. dubna 1945 zahynul nedaleko kapličky u Větřáku na horním konci Němčiček Jan Schejbal, jenž byl postřelen německým vojákem.  V 70. letech 20. století byly v Němčičkách prováděny hluboké průzkumné vrty. Některé byly hlubší než 6000 m. Současně je dolní část Němčiček spíše sportovním areálem. Nejnovější atrakce jsou minigolf, první sjezdovka a první bobová dráha na jižní Moravě, které obec vlastní od roku 2009.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání 1930 zde žilo v 192 domech 814 obyvatel. 802 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 3 k německé. Žilo zde 750 římských katolíků, 1 evangelík, 55 příslušníků Církve československé husitské a 1 žid.

Struktura.

Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Pamětihodnosti.

Kostel Navštívení Panny Marie.

Kostel Navštívení Panny Marie byl postaven v roce 1678 na místě starší stavby, která v témže roce zcela vyhořela. Je chráněn jako kulturní památka České republiky.

Kaple.

Na katastru obce se nacházejí tři kapličky. Jedna z nich se nazývá "Poklona sv. Antonína". Jedná se o historickou stavbu z konce 18. století. 10 metrů od kapličky stál také větrný mlýn, který byl bohužel pro sešlost věkem zlikvidován. Kaplička však zůstala na místě, je od ní překrásný pohled na Bílé i Malé Karpaty, Kobylí, Vrbici, Bořetice, Velké Bílovice, Moravský Žižkov, Břeclav, Podivín, lednický minaret či valtickou Reistnu, Zaječí, sv. Kopeček u Mikulova, Klentnici, Pavlov, pálavská jezera, Strachotín, Hustopeče, Kurdějov i Horní Bojanovice. Za dobré viditelnosti uvidíme též poslední výběžky Malých Karpat-Vídeňské kopce.  "Kaple sv. Floriána" je rovněž druhá kaplička, jež se rozkládá v katastru Němčiček, která byla postavena koncem 18. století. Jde o kapličku sv. Floriána. Má hluboký výklenek s mříží, který je situován západním směrem.  "Kaple Božského Srdce Páně" je ze všech tří kapliček v katastru obce Němčičky nejmladší. Byla totiž postavena až v roce 1923. Uvnitř kaple lze vidět nádhernou sochu B.S.Páně. Ta je postavena z carrarského mramoru v životní velikosti. Kaple je z venku uzavřena kovovou brankou. Stavba byla postavena z bílých cihel.

Obec Němčičky (německy "Klein Niemtschitz") se nachází v okrese Břeclav v Jihomoravském kraji. Obcí protéká Němčický potok. Žije zde obyvatel. Obec se nachází v údolí v západní části Ždánického lesa v nadmořské výšce 247–312 m, leží 10 km od hustopečského nájezdu na dálnici D2.

Němčičky (en, auparavant ) est une commune du district de Břeclav, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Kariéra.

Odmala měl rád atmosféru závodů a poprvé řídil automobil již v osmi letech. V patnácti letech navštívil školu pro závodníky a s jeho snem mu pomáhal otec. Ten mu koupil jeho první automobil – Talbot Sunbeam, se kterým se Richard učil závodit. V osmnácti se přihlásil do prvních místních závodů. Svými úspěchy zaujal Davida Williamse, který se později stal jeho přítelem.  V roce 1990 se objevil na startu britského šampionátu s vozem Peugeot 205 GTI. Po domluvě s importérem Peugeot je domluven i start na RAC rallye 1990 s vozem Peugeot 309 GTI, kde končí na 28. místě a třetí ve své kategorii. O rok později opět startuje v domácím šampionátu a RAC rallye 1991, kde končí se stejným vozem šestnáctý a svou kategorii vyhrává. Jeho novým a stálým spolujezdcem se stává Robert Reid. Od roku 1993 se dostává do týmu Prodrive Subaru World Rally Team a soutěží s vozem Subaru Legacy RS. Stává se nejmladším britským šampionem. V následujících dvou letech startuje na několika soutěžích mistrovství světa a na RAC rallye 1995 končí třetí.  Od sezony 1996 startoval v týmu Mitsubishi a absolvoval jen vybrané soutěže a startoval s vozem Mitsubishi Carisma GT. Celkově skončil sedmý. V mistrovství světa v rallye 1998 se stal týmovým jezdcem Mitsubishi Ralliart, kde jezdil jako týmový kolega Tommi Mäkinena a zvítězil na Safari rallye 1998 a RAC rallye 1998. Poté se opět vrátil k Subaru. Zvítězil na Acropolis rallye 1999, Australská rallye 1999 a RAC rallye 1999 a třikrát dojel druhý a druhý skončil i celkově. V Mistrovství světa v rallye 2000 zvítězil na Safari rallye 2000, Portugalská rallye 2000, Argentinská rallye 2000 a RAC rallye 2000 a opět skončil celkově druhý.  V roce 2001 zvítězil na Rallye Nový Zéland 2001 a dojel čtyřikrát druhý. Před posledním závodem byl třetí za McRaem a Mäkinenem, ale rozdíl mezi nimi byly dva body. Oba jeho konkurenti odstoupili a on si třetím místem zajistil titul. V roce 2002 přešel k týmu Peugeot Sport, aby startoval s vozem Peugeot 206 WRC. V první sezoně dojel jen čtyřikrát na druhém místě a skončil celkově pátý. V roce 2003 dojel v prvních deseti závodech dvakrát druhý a pětkrát třetí a vedl šampionát. Po třech asfaltových soutěžích se ale propadl na čtvrté místo. Rozhodnout se mělo na Velšské rallye, ale do té Burns neodstartoval.

Nemoc.

Cestou na závod zkolaboval za jízdy ve svém Porsche. Ve voze kromě něj seděl závodník Markko Märtin, který vůz bezpečně zastavil. Po vyšetření se zjistilo, že Burns měl rakovinový nádor na mozku. Začal se okamžitě intenzivně léčit, ale i po druhé operaci se nádor vrátil. Zemřel na den přesně čtyři roky po zisku svého titulu.

Richard Burns (17. leden 1971, Reading – 25. listopad 2005) byl britský rallyeový jezdec a mistr světa z roku 2001. Zemřel na rakovinový nádor na mozku.

Richard Burns est un pilote de rallye anglais, né le 17 janvier 1971 à Reading et décédé le 25 novembre 2005 à Londres.


Popis.

Zástupci kunoniovitých jsou stálezelené keře a stromy, v případě rodu "Weimannia" někdy i škrtiče nebo hemiepifyty. Jediným opadavým druhem je "Eucryphia glutinosa", pocházející z Chile. Některé druhy dosahují horních pater tropického pralesa. Kůra je obvykle šedá nebo světle hnědá, s podélnými prasklinami, větévky s lenticelami. Listy jsou vstřícné (výjimečně střídavé – "Gumillea"), jednolisté, trojlisté, dlanitě složené nebo lichozpeřené. Palisty jsou přítomny a často nápadně vyvinuty. Lístky jsou obvykle zubaté se zuby zakončenými žlázkou. Žilnatina je zpeřená. Řapíky a střední žilka listu jsou často křídlaté. Chlupy na listech jsou jednoduché. Květy jsou pravidelné, oboupohlavné, drobné a vyrůstají v úžlabních nebo vrcholových květenstvích, nejčastěji v latách, thyrsech či chocholících. Květy jsou stopkaté nebo přisedlé, stopky květů jsou pod polovinou často článkované. Kalich je složen z různého počtu (4-5, příp. 3-10) volných nebo na bázi srostlých lístků. Korunní lístky jsou volné nebo bazálně srostlé, ve stejném počtu jako kališní, u některých zástupců koruna chybí. Květy jsou bílé, smetanové, růžové nebo světle oranžové, méně často jasně červené nebo jasně zelené. Tyčinek je obvykle dvakrát tolik co kališních lístků, nejčastěji 8 nebo 10. Semeník je svrchní nebo polospodní, srostlý ze 2 až 5 (až 14) plodolistů, u některých zástupců je gyneceum apokarpní. Čnělky jsou volné. Plodem je tobolka se 2 až mnoha semeny, výjimečně měchýřek, oříšek nebo peckovice, případě souplodí pukavých plůdků. Semena jsou lysá nebo chlupatá a obsahují olejnatý endosperm.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 27 rodů a asi 300 druhů. Největším rodem je "Weinmannia" (asi 150 druhů). Čeleď má primárně gondwanské rozšíření. Je rozšířena v tropické Americe, v jihovýchodní Asii a australské oblasti od Malajsie po Austrálii a Nový Zéland, v jižní Africe, na Madagaskaru a na ostrovech jižního Pacifiku. V některých oblastech (Jižní Amerika, jižní Afrika, Austrálie a Nový Zéland) je rozšířena mimo tropické oblasti a přesahuje až do mírného pásu. Centrum druhové diverzity je v Australasii (Nová Guinea, východní Austrálie, Nová Kaledonie), největší počet druhů je na Nové Kaledonii. V Malajsii jsou rozšířeny od nížin po nadm. výšky okolo 3500 metrů. Největší počet druhů je v horských lesích v nadm. výškách mezi 1000 a 2500 metry. V Americe se vyskytuje v počtu asi 80 druhů ve 4 rodech a je rozšířena od Mexika po mírné oblasti jihu Jižní Ameriky.  Většina druhů kunoniovitých roste ve vlhkých horských lesích. V některých typech horského mlžného lesa na Madagaskaru a v Jižní Americe jsou charakteristickou a převládající složkou. V Austrálii rostou některé druhy jako složka řídké keřové vegetace na písčitých půdách, na Nové Kaledonii na hadcích.

Ekologické interakce.

Květy produkují nektar a lákají různý hmyz, ptáky, netopýry a gekony. Květy některých druhů sladce voní, jiné zapáchají nebo jsou bez vůně. Pukavé plody většiny rodů zůstávají po dozrání na větvích, semena opatřená křídlovitými přívěsky nebo dlouhými chlupy z nich vypadávají a jsou šířena větrem. Několik rodů má nepukavé plody, které opadávají vcelku a jsou šířeny vzduchem nebo vodou. Dužnaté peckovice některých druhů (např. rod "Schizomeria") jsou šířeny kasuáry či jinými ptáky, netopýry nebo stromovými savci. Nafouklé plody jihoafrického rodu "Platylophus" jsou šířeny vodou.  U australského rodu "Davidonia" jsou na rostlinách přítomny tuhé žahavé chlupy.

Taxonomie.

V Cronquistově systému byla čeleď "Cunoniaceae" řazena do řádu růžotvaré ("Rosales"). Systém APG sloučil v řádu šťavelotvaré ("Oxalidales") několik čeledí řazených do té doby do různých řádů. Rod "Aphanopetalum" byl přeřazen do samostatné čeledi "Aphanopetalaceae" v řádu lomikamenotvaré ("Saxifragales"). Do čeledi "Cunoniaceae" byly vřazeny rody "Eucryphia", "Davidsonia" a "Bauera", zařazované dříve do samostatných čeledí.

Význam.

Dřevo stromovitých zástupců je především v Malajsii a Austrálii využíváno ve stavebnictví. Mnohé druhy mají velký obsah taninů a v minulosti byly jejich populace často vyhledávány a drancovány pro účely koželužství. Na Madagaskaru a Novém Zélandu jsou dřeviny rodu "Weinmannia" významným zdrojem medu podobně jako eukryfiové lesy na Tasmánii a v Chile. Druhy "Spiraeopsis celebica" a "Weinmannia fraxinea" se mohou stát na sekundárních travnatých stanovištích invazivními rostlinami.  Druhy rodu eukryfie ("Eucryphia") jsou v klimaticky příhodných oblastech Evropy při atlantském pobřeží využívány jako atraktivní zahradní dřeviny.

Seznam rodů.

"Ackama", "Acrophyllum", "Aistopetalum", "Anodopetalum", "Bauera", "Caldcluvia", "Callicoma", "Ceratopetalum", "Codia", "Cunonia", "Davidsonia", "Eucryphia", "Geissois", "Gillbeea", "Hooglandia", "Karrabina", "Lamanonia", "Opocunonia", "Pancheria", "Platylophus", "Pseudoweinmannia", "Pullea", "Schizomeria", "Spiraeanthemum", "Spiraeopsis", "Vesselowskya", "Weinmannia"

Kunoniovité ("Cunoniaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu šťavelotvaré ("Oxalidales"). Jsou to dřeviny se vstřícnými a často zpeřenými, zubatými listy a pravidelnými, většinou drobnými květy. Čeleď zahrnuje asi 300 druhů ve 27 rodech a je rozšířena zejména na jižní polokouli. Nejčastěji rostou ve vlhkých tropických horských lesích. Některé druhy jsou těženy pro dřevo nebo se z nich získávají třísloviny. Eukryfie jsou pěstovány jako okrasné rostliny.

Les Cunoniaceae sont une famille de plantes dicotylédones comprenant presque 300 espèces réparties en une vingtaine de genres. Ce sont des arbres et des arbustes des régions tempérées à tropicales plutôt originaires de l'hémisphère sud.


Popis.

Stálezelené stromy, keře nebo byliny s jednoduchými střídavými listy. Listy jsou zubaté nebo celokrajné, s palisty. Řapík je často na konci ztlustlý (pulvinus). Rostliny obsahují kyanogenní glykosidy. Žilnatina je zpeřená. Květy jsou pravidelné, obvykle oboupohlavné, bez nektáriového terče, v květenstvích různých typů. Kalich je složen ze 2 až 5 lístků, koruna z většího počtu (3 až 15). Tyčinek je různý počet, od 5 po velké množství. Semeník je svrchní nebo polospodní, srostlý ze 2 až 10 plodolistů. Plodem je bobule, tobolka nebo peckovice, plody jsou často velkých rozměrů.

Rozšíření.

Čeleď je rozšířena v tropech celého světa mimo většiny Austrálie (zde jen na malém území na severovýchodě kontinentu). Zahrnuje asi 145 druhů ve 30 rodech.

Taxonomie.

Původně čeleď zahrnovala jen 3 monotypické rody bylin a polokeřů rostoucích v jižní Africe. Rozsáhlé změny přišly s nástupem molekulárních metod. V systému APG II byla zcela zrušena velká a heterogenní čeleď "Flacourtiaceae", zahrnující původně okolo 89 rodů. Největší část této čeledi byla přesunuta do čeledi vrbovité ("Salicaceae"), menší část (27 rodů) do čeledi "Achariaceae".  Od čeledi vrbovité ("Salicaceae") se "Achariaceae" odlišují především obsahem kyanogenních glykosidů. Dále nemají na listech tzv. salikoidní zuby charakteristické pro vrbovité, v květech není nektáriový terč, počet kališních a korunních lístků je často nestejný nebo jsou lístky ve spirále.

Význam.

Ze semen některých druhů rodu "Hydnocarpus" je v Asii připravován tzv. chaulmoogrový olej, sloužící k léčení malomocenství. Podobné využití má olej ze semen "Caloncoba echinata" z tropické Afriky.  Plody rodu "Mayna" mají jedlý míšek. Borka druhu "Mayna grandifolia" je domorodci v Amazonii používána při lovu k trávení pásovce a jiných zvířat. Domorodci v Kolumbii připravují z listů a dřeva druhu "Mayna amazonica" léčivou koupel, také olej ze semen je používán při léčení kožních onemocnění.  Ze semen stromu "Pangium edule" je v jihovýchodní Asii vyráběn jedlý olej.

Seznam rodů.

"Acharia", "Ahernia", "Baileyoxylon", "Buchnerodendron", "Caloncoba", "Camptostylus", "Carpotroche", "Ceratiosicyos", "Chiangiodendron", "Chlorocarpa", "Dasylepis", "Eleutherandra", "Erythrospermum", "Grandidiera", "Guthriea", "Gynocardia", "Hydnocarpus", "Kiggelaria", "Kuhlmanniodendron", "Lindackeria", "Mayna", "Pangium", "Peterodendron", "Poggea", "Prockiopsis", "Rawsonia", "Ryparosa", "Scaphocalyx", "Scottellia", "Trichadenia", "Xylotheca"

Achariaceae je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Jsou to dřeviny i byliny, rozšířené v tropech téměř celého světa. V taxonomickém systému APG II z roku 2003 byla do čeledi "Achariaceae" přesunuta řada rodů ze zrušené čeledi "Flacourtiaceae". Některé druhy slouží jako léčiva, potraviny či olejniny.

La famille des Achariaceae regroupe des plantes dicotylédones ; elle comprend 165 espèces réparties entre 31 genres. Ce sont des plantes herbacées ou des arbustes, endémiques d'Afrique du Sud.


Život.

Narodil se v rodině českého emigranta Aloise Kroce (16. června 1879 – 15. ledna 1937, Chicago), který pocházel ze Stupna 16 km od Plzně (jiné zdroje hovoří o sousední vesnici Břasy na Plzeňsku); Alois Kroc byl prvorozeným synem Františka Kroce – hostinského v Horním Stupně č. 53 a Barbory rozené Hákové z Radnice. Český původ měla i matka Rose Mary Hrachová. Většina životopisů uvádí jako místo jeho narození Chicago, což bylo město s největší koncentrací českých imigrantů v Americe.  V mládí vystřídal řadu zaměstnání. Během první světové války zfalšoval údaje o svém věku, aby mohl nastoupit k Červenému kříži jako řidič sanitky (potkal se zde mj. s Waltem Disneyem, který učinil to samé, co on). Na frontu se však nedostal, válka po vstupu Američanů do ní rychle skončila.  Po válce to zkoušel jako jazzový pianista, realitní makléř a prodejce papírových kelímků firmy Lily-Tulip Cup Co. Poté sedmnáct let cestoval po celých USA jako prodejce multimixérů na mléčné koktejly pro firmu Prince Castle, vynálezce Earla Prince, který vynalezl nový typ mixéru. V roce 1953 ho zaujalo, že bratři Richard a Maurice McDonaldové si do své restaurace v San Bernardinu v Kalifornii objednali větší množství jeho mixérů. Chtěl podnik vidět na vlastní oči. A ohromil ho. Kroc byl fascinován systémem práce, který McDonaldové vymysleli, a který připomínal Fordův systém výroby v továrnách. Díky němu byla příprava jídla zkrácena na půl minuty, zatímco běžný standard všech restaurací v USA tehdy byl dvacet minut. Tehdy - ve svých 52 letech - Kroc přišel s nabídkou, že vstoupí do podniku s McDonaldovými a dodá jim obchodní model, který měl již dávno promyšlený: on bude jezdit po Spojených státech a nebude zakládat pobočky, jako to dělají jiné firmy a restaurační řetězce, ale bude nabízet místním drobným podnikavcům tzv. franšízy. Tedy značku a know-how, za něž centrální firma bude dostávat část ze zisku. A právě tímhle modelem z Mc Donald's brzy vytvořil největší restaurační řetězec v USA.  Jedním z Krocových přínosů firmě též bylo, že zavrhl tehdy oblíbené hot dogy a vsadil na hamburgery s mletým masem, v nichž viděl budoucnost.  V roce 1961 Kroc za 2,7 milionu dolarů koupil firmu celou. Roku 1963 pokořila hranici miliardy prodaných hamburgerů za rok. V roce 1966 vstoupila na newyorskou burzu, rok poté, po vybudování více než 700 restaurací ve své vlasti, Kroc založil první dvě mimoamerické jídelny - v Kanadě a Portoriku.  V roce 1974 Kroc odstoupil z vedení firmy a zakoupil baseballový tým San Diego Padres. Ale byl - při své proslulé věčné nespokojenosti a pedantismu - tak nespokojen s výkony hráčů, že ho raději předal svému zeti.  Ve svých 75 letech se pokusil porazit svou celoživotní náklonnost k alkoholu a podstoupil protialkoholní léčení. Šest let poté zemřel.  Jím vybudované impérium k roku 2015 působilo ve 120 zemích světa a stalo se symbolem konzumerismu, rychlého a jednoduchého moderního způsobu života, Spojených států a západní kultury vůbec. Stalo se také ale terčem kritiky, zejména kvůli údajně nezdravé stravě vedoucí k obezitě pravidelných zákazníků.  V roce 2016 byl o Krocovi natočen životopisný snímek "Zakladatel" s Michaelem Keatonem v hlavní roli, který nevynechal ani negativní stránky jeho charakteru, jako byla agresivita a nemilosrdnost.

Raymond „Ray“ Albert Kroc (5. října 1902 Oak Park – 14. ledna 1984 San Diego) byl americký podnikatel, známý hlavně díky tomu, že od bratrů McDonaldových koupil restauraci a značku McDonald’s a svou obchodní expanzí způsobil v 2. polovině 20. století nebývalý rozmach tzv. fast-food stravování. Jeho obchodní model napodobilo mnoho dalších firem. Časopis "Time" ho zařadil mezi 100 nejdůležitějších osob století.

Raymond Albert Kroc, dit Ray Kroc, né le à Oak Park et mort le à San Diego, est un pianiste puis vendeur devenu milliardaire en rachetant en 1961, puis en développant, la chaîne de restaurants d'hamburgers McDonald's aux deux frères Richard et Maurice McDonald.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 74 metrů na pomezí intenzivně zemědělsky využívané a hustě osídlené Izraelské pobřežní planiny a západních okrajů svahů Horní Galileji, cca 7 kilometrů od břehů Středozemního moře a 12 kilometrů od libanonských hranic.  Obec se nachází 7 kilometrů jihovýchodně od města Naharija, cca 105 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 22 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Mošav Amka obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je smíšené. V pobřežní nížině převládají židovská sídla. Na východní a jihovýchodní straně od mošavu začínají oblasti, které obývají izraelští Arabové, například město Abu Sinan jen cca 2 kilometry odtud.  Amka je na dopravní síť napojena pomocí severojižní tepny dálnice číslo 70.

Dějiny.

Amka byla založena v roce 1949. Na tomto místě stávalo ve starověku židovské město Bét-emek připomínané v Bibli, Kniha Jozue 19,27 Jméno tohoto města se pak uchovalo v názvu arabské vesnice Amka, která stávala do války za nezávislost v roce 1948 na místě nynějšího mošavu. Římané ji nazývali Kefar Amqa, křižácké prameny Amca. Stála tu mešita a základní chlapecká škola postavená roku 1887. Roku 1931 měla arabská Amka 894 obyvatel a 212 domů. Během války byla tato oblast roku 1948 ovládnuta židovskými silami a arabské osídlení zde skončilo. Zástavba vesnice pak byla zbořena s výjimkou budovy mešity a školy.  Zakladateli současného mošavu byla skupina židovských přistěhovalců z Jemenu.  Ze 145 zde žijících rodin provozuje 70 rodin zemědělská hospodářství. Ostatní dojíždějí za prací mimo obec. Plánuje se stavební expanze o 80 domů. Obec je jedním z center folklóru jemenitských Židů. Funguje tu zdravotní středisko a synagoga.

Demografie.

Obyvatelstvo mošavu Amka je nábožensky orientované ale žijí zde i sekulární rodiny. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Amka Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s populací, která od počátku 21. století narůstá. K 31. prosinci 2014 zde žilo 629 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 2,6 %. 0

Amka ( עַמְקָה, v oficiálním přepisu do angličtiny Amqa) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Mate Ašer.

Amka (hébreu עַמְקָה, arabe ) est un moshav du conseil régional de Matte Asher situé dans le district nord d’Israël, près d’Acre. L'emplacement du moshav correspond à peu près à celui du village palestinien du même nom, évacué pendant la guerre israélo-arabe de 1948. Il a été repeuplé par des Juifs yéménites arrivés sur place en 1949. En 2017 le village comptait 748 habitants.


Příběh.

Hvězdného data 3715.3 se kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 pod vedením kapitána Jamese Tiberius Kirka dostává na orbitu planety Gamma Trianguli VI. Výsadek čítající kapitána Kirka, pana Spocka, doktora McCoye, poručíka Čechova a několik dalších členů posádky zjišťuje, že planeta má neobvykle úrodnou půdu, teplota je po celém povrchu téměř konstantních 24,5 °C. Celé prostředí se zdá být jako rajská zahrada, ale pouze do doby, než umírá první člen výsadku (Redshirt).  Záhy se zjišťuje, že planeta je spíše plná nástrah, jedovatých květin, těkavých kamenů a bouří, které bleskem zabíjejí. Po smrti dalších dvou členů výsadku se setkávají s obyvatelem planety a objevují civilizaci v podobě kmenové vesnice. Kvůli závadám šéfinženýr Scotty nemůže nikoho z výsadku transportovat na "Enterprise" a navíc se objevuje neznámá energie, která přitahuje nebezpečně loď k planetě. Akuta (první kontaktovaný domorodec) představuje výsadku Vaala, existenci kterou zbožňují a považují za své božstvo. Ukazuje hrůzu nahánějící vstup do jeskyně, který označuje jako Vaal. Spock zjišťuje na vlastní kůži, že jde o jakýsi vchod k neznámé energii, která patrně i stahuje "Enterprise" z orbity. Kolem vstupu je ovšem silné silové pole. Zajímavé také je, že doktor McCoy zjišťuje, že domorodci nestárnou a neznají nemoce, ale také nemají děti a pojem láska je Vaalem zakázaný. Kirk a Spock pozorují vesničany při zvláštním obřadu, kdy do chřtánu vytesaného draka (vchod) vhazují potraviny. Spock je však přesvědčený, že jde o stroj. Muž a žena pozorují rozrůstající vztah mezi Čechovem a pobočnicí kapitána a začínají být zvědaví. Aby Vaal tomuto trendu zabránil, nařizuje Akutovi zmobilizovat ostatní muže kmenu a zabít všechny členy výsadku. Sám Akuta si ale není jistý tím, co má udělat. Při střetu jsou ovšem vesničané přemoženi a uvězněni. Scotty zkouší zapojit do energetického pohonu vše co je možné, ale není schopen "Enterprise" vyprostit z energie, která je přitahuje k povrchu planety. Zbývá pouhých pár hodin.  Když domorodci chtějí jít opět nakrmit Vaala, Kirk rozkazuje aby je McCoy a Čechov drželi v chatrči a zabránili jim za každou cenu dodávat energii Vaalovi. Aby Vaal svou energii vyčerpal co nejdříve, rozkazuje Kirk "Enterprise" pálit ze všech phaserů. Vaal toto dlouho nevydrží a přichází o veškerou energii. Kirk vysvětluje vesničanům, že dokáží žít i bez Vaala, pěstovat ovoce a zeleninu, vzdělávat se a především opět rozvíjet a rozmnožovat. Spock se stále pře s McCoyem a zastává názor, že při srovnání s rájem jsou tentokrát členové "Enterprise" ti, kteří podali Adamovi a Evě jablko. Kirk se ptá, jestli ho chce stavět do role Satana a v případě, že ano, jestli náhodou neví o jiném členu posádky "Enterprise", který by se podobal Satanovi.

„Jablko“ (v originále „The Apple“) je devátý díl druhé řady seriálu "Star Trek", později známého jako "". Premiéra epizody v USA proběhla 13. října 1967, v České republice 29. listopadu 2002.

La Pomme ("The Apple") est le cinquième épisode de la deuxième saison de la série télévisée "Star Trek". Il fut diffusé pour la première fois le sur la chaîne américaine NBC.


Historie.

Zdroj:  Sportovní klub ŠK Slovan Bratislava byl založen v roce 1919 jako čistě fotbalový klub, tehdy ještě pod názvem 1. ČsŠK Bratislava. V roce 1921 byl ve sportovním klubu založen hokejový oddíl, prvně ovšem jako oddíl bandy hokeje. Na lední (tehdy kanadský) hokej se oddíl přeorientoval v roce 1924. První zápas podle kanadských pravidel hry byl sehrán ve Vídni v prosinci 1924 proti mužstvu Wieneru EV, bratislavští v něm podlehli zkušenějšímu soupeři poměrem 1:6. V roce 1937 získal oddíl titul mistra slovenské župy. K zvýšení úrovně bratislavského hokeje přispělo i otevření zimního stadionu na Tehelném poli dne 14. prosince 1940.  Po druhé světové válce byl Slovan velmi dlouhou dobu jediným slovenským účastníkem nejvyšší soutěže a několikrát získal titul vicemistra. Jediný titul v československé lize v kategorii dospělých získal Slovan pod vedením trenéra Ladislava Horského v sezóně 1978/79. Kromě mužů získaly v osmdesátých letech mistrovské tituly i starší a mladší dorostenci. V letech 1974–1979 získaly starší dorostenci čtyři tituly v průběhu pěti let.  Po osamostatnění Slovenska se stal Slovan osmkrát mistrem své země v kategorii mužů a jedenáctkrát mistrem v mládežnickým kategoriích (od starších žáků až po juniory). Od sezóny 2012/13 pak mužské družstvo působilo v mezinárodní soutěži KHL. Konec v této mezinárodní soutěži přišel po ukončení sezóny 2018/19, kdy už nebyl Slovan schopen nadále finančně účinkovat na takovéto úrovni. Za éry působnosti v KHL pak samotný klub velmi špatně splácel své závazky vůči hráčům a nebo ostatním dlužníkům (např. vlastníkům zimního stadionu za pronájem). Velké množství hráčů bez výplat následně podalo na klub trestní oznámení za neplnění závazků vůči svým zaměstnancům. Vedení samotné soutěže po jeho odchodu začalo mluvit o neefektivním vedení, které i přes jeho podporu nedokázalo zajistit plynulý chod celé organizace.

Historické názvy.

Zdroj:

Přehled ligové účasti.

Zdroj:  Zdroj:

Účast v mezinárodních pohárech.

Zdroj:

HC Slovan Bratislava (celým názvem: Hockey Club Slovan Bratislava) je slovenský klub ledního hokeje, který sídlí v bratislavské městské části Nové Mesto. Od sezóny 2019/20 působí ve Slovenské hokejové extralize (Tipsport Liga), slovenské nejvyšší soutěži v ledním hokeji. Před touto sezónou Slovan přestoupil z finančních důvodů z ruské soutěže ledního hokeje KHL. Klubové barvy jsou tmavě modrá, bílá, červená.

Le HC Slovan Bratislava est l'équipe de hockey sur glace de Bratislava capitale de la Slovaquie. L'équipe évoluait dans la KHL de 2012 à 2019. Elle évolue maintenant dans la Extraliga.


Objevy.

Rod "Gigantopithecus" poprvé popsal německo-nizozemský paleontolog Ralph von Koenigswald v roce 1935 na základě objevu izolovaného zubu. Nezvykle velkou stoličku zachytil v čínské lékárně v Hongkongu, kde byla spolu s dalšími kostmi vyhynulých tvorů prodávána jako "„dračí zuby“" a "„dračí kosti“", užívané tradiční čínskou medicínou. Druhové jméno "blacki" zvolil Koenigswald jako poctu objeviteli sinantropa, jímž byl Davidson Black.  Větší množství fosilních pozůstatků rodu "Gigantopithecus", zahrnující stovky izolovaných zubů i celou spodní čelist bylo odhaleno v letech 1955 - 1956 v čínské provincii Kuang-si. Pro podobné nálezy z pohoří Siválik v Indii byl v roce 1969 navržen nový druh "Gigantopithecus bilaspurensis", přesunutý v roce 1979 do druhu "Gigantopithecus giganteus". V 60. letech 20. století byly fosilie rodu "Gigantopithecus" rozeznány také ve Vietnamu.

Popis.

"Gigantopithecus" je znám pouze z nálezů zubů a čelistí. Dosud nebyly zachyceny kosti obličeje, mozkovny ani postkraniální kostry. Dochované ostatky se ze všech žijících hominidů podobají nejvíce orangutanům. U většího druhu "Gigantopithecus blacki" se na základě obrovských zubů předpokládá výška 240–280 cm a hmotnost až 550 kg. To je téměř třikrát více, než dosahuje samec dnešní gorily. "Gigantopithecus" je tedy největším známým primátem, jaký kdy žil. Odhady ovšem nemusí být zcela správné, protože Gigantopithecus mohl být megadontním druhem. To znamená, že měl zuby v poměru k celkové velikosti těla výrazně zvětšené.  Vzhledem ke své velikosti se "Gigantopithecus" musel pohybovat převážně na zemi a nikoliv ve větvích. Způsob pohybu není možné rekonstruovat kvůli chybějícím nálezům kostí končetin, předpokládá se ale pomalejší čtyřnohá chůze. Nelze rozhodnout, zda se "Gigantopithecus" při chůzi opíral o celé plosky chodidel předních končetin a nebo jen o kotníky prstů jako současné gorily.  Velké ploché stoličky se silnou vrstvou skloviny i masivní čelisti dovolují předpokládat, že ve výživě býložravého rodu "Gigantopithecus" převažovala tuhá vláknitá potrava. Nejčastěji se uvažuje o spásání bambusu. Také rozbor fytolitů, odebraných z dochovaných zubů ukázal, že se Gigantopithecus mohl živit převážně bambusem nebo podobnou travinou, kterou doplňoval ovocem z čeledi morušovníkovité.

Druhy.

Do současnosti bylo nalezeno více než 1000 kusů ostatků rodu "Gigantopithecus", představují je však jen jednotlivé zuby. Výjimkou je několik masivních spodních čelistí. Nálezy pochází ze dvou oblastí - ze Sivalických hor na pomezí Indie a Pákistánu a z krasových jeskyní v jižní Číně a Vietnamu. Rozdělují se do dvou druhů, které se kromě oblasti výskytu liší i velikostí těla.

Zajímavosti.

"Gigantopithecus" představuje slepou vývojovou větev, která nezanechala v současné fauně žijící potomky. Přesto kryptozoologové předpokládají, že Yetti a podobní legendární hominidé mohou být právě přeživší exempláře rodu "Gigantopithecus" a nebo jeho neznámí nástupci. Důkazy pro tento předpoklad však zatím chybí.  Zajímavé také je, že "Gigantopithecus" žil ještě během pleistocénu, kdy se stal současníkem prvních lidí v Asii - druhu "Homo erectus". Člověk se tak mohl podílet na vyhubení gigantopitéka, přestože mnohem vážnější konkurencí byly pravděpodobně pandy, živící se podobnou stravou s převahou bambusu. Také lidé neohrožovali rod "Gigantopithecus" lovem, ale spíše využíváním bambusu. Kromě mladých výhonků, sbíraných jako potrava, používali i vzrostlé kusy, a to k výrobě nástrojů. Tato dvojí konkurence mohla být pro silně specializovaného lidoopa osudná. Nejvýznamnějším důvodem vyhynutí gigantopitéků byla nejspíše neschopnost adaptovat se na měnící se podmínky prostředí v době před zhruba 100 000 lety.

Gigantopithecus (z řeckého "γίγας – gigas" a "πίθηκος – pithecus" – „obří opice“) je rod vyhynulých hominidů, žijících od středního miocénu až do pleistocénu na území dnešní Indie, Číny a Vietnamu. Nejstarší ostatky pocházejí z doby před 6–8 miliony let, zatímco ty nejmladší jsou staré jen 310 tisíc let. Jedná se o jednoho z mála zástupců hominoidů, který přežil až do pleistocénu. "Gigantopithecus" je vzdáleným příbuzným moderních orangutanů, jak bylo předpokládáno podle fosilizovaných zubů a v r. 2019 potvrzeno genetickou analýzou založenou na molekulárních sekvencích zachovalých proteinů.

Gigantopithecus (du grec'« géant », et'« singe ») est un genre éteint de singes appartenant à la sous-famille des ponginés. Il est attesté en Asie du Sud-Est à partir d'environ deux millions d'années et jusqu'à environ cent mille ans avant le présent. On a trouvé des fossiles en Chine, au Viêt Nam, et plus récemment en Indonésie. Bien que les seuls fossiles connus de Gigantopithèque soient de nombreuses dents isolées et quelques mandibules, ils suggèrent que cette espèce est le plus grand singe connu qui ait jamais existé, avec une taille comprise entre deux et trois mètres, et un poids compris entre.


Vzdělání a rodina.

Po maturitě na gymnáziu v Novém Jičíně v roce 1999 nastoupila Ekonomicko-správní fakultu Masarykovy univerzity. Zde studovala obor národní hospodářství, po zvolení do poslanecké sněmovny v roce 2002 přešla na kombinované studium veřejné ekonomie a správy, které zakončila v roce 2003 s titulem bakalář. V roce 2009 získala titul inženýr na Vysoké škole finanční a správní. O čtyři roky později ukončila právní specializaci ve veřejné správě na Právnické fakultě Masarykovy univerzity a získala druhý titul bakalář.  V roce 2008 se vdala za Zdeňka Trefila, který pracuje jako odhadce nemovitostí. V roce 2015 přivedla na svět syna Šimona. Její rodiče jsou komunisté a ona sama přiznává, že od 90. let 20. století ovlivnili její politické smýšlení. Otec Kateřiny Konečné působil před rokem 1989 na postu tajemníka pro zemědělství na OV KSČ v Novém Jičíně.  Kateřina Konečná žije ve městě Nový Jičín.

Politická kariéra.

V roce 2000 byla členkou pětičlenného výboru zakládajícího stranu Mladí demokraté. Ve volbách v roce 2002 byla zvolena do poslanecké sněmovny, tehdy ještě jako nestranický kandidát za KSČM (volební obvod Moravskoslezský kraj). Byla nejmladší poslankyní dolní komory parlamentu. Do KSČM vstoupila v roce 2005. Byla členkou sněmovního zahraničního výboru. Mandát poslankyně obhájila ve volbách v roce 2006. Nyní byla místopředsedkyní zahraničního výboru sněmovny, dále členkou výboru pro životní prostředí. Opětovně byla zvolena ve volbách v roce 2010 a volbách v roce 2013. Zasedá nadále na postu místopředsedkyně zahraničního výboru a je i místopředsedkyní výboru pro životní prostředí. Ve stínové vládě KSČM spravuje resort životního prostředí a průřezový resort mládeže.  V komunálních volbách roku 2006 neúspěšně kandidovala do zastupitelstva obce Starý Jičín za KSČM. V komunálních volbách roku 2010 byla zvolena za KSČM do zastupitelstva města Nový Jičín. V komunálních volbách v letech 2014 a 2018 mandát zastupitelky města obhájila, když vedla tamní kandidátku KSČM.  Na X. sjezdu KSČM v Nymburku dne 21. dubna 2018 byla zvolena místopředsedkyní strany. Obdržela 188 hlasů, na starosti má evropské záležitosti. Předtím neúspěšně vyzvala v boji o post předsedy strany Vojtěcha Filipa.

Kandidatury do Evropského parlamentu (od r. 2004).

V roce 2004 krátce, od vstupu ČR do EU do voleb do Evropského parlamentu, zasedala jako kooptovaná poslankyně EP, než se mandátu ujali řádně zvolení poslanci za Českou republiku. Ve volbách do EP v roce 2004 kandidovala za KSČM, ale nebyla zvolena. V evropských volbách 2009 kandidovala na 6. místě, avšak nebyla zvolena.Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 kandidovala jako lídryně kandidátky KSČM a byla s počtem 28 154 preferenčních hlasů zvolena. Vzhledem k neslučitelnosti funkcí rezignovala dne 30. června 2014 na mandát poslankyně Poslanecké sněmovny PČR, ve Sněmovně ji nahradil Leo Luzar.  Také pro volby do Evropského parlamentu v květnu 2019 byla zvolena lídryní kandidátky KSČM ve spolupráci s dalšími levicovými uskupeními kandidujícími pod názvem "KSČM - Česká levice společně!". Volebním heslem uskupení je "Nenechme to tak!". Získala 38 650 preferenčních hlasů a podařilo se jí obhájit mandát europoslankyně.

Působení v Evropském parlamentu.

Konečná je v Evropském parlamentu místopředsedkyní Vyšetřovacího výboru pro měření emisí v automobilovém průmyslu (EMIS), místopředsedkyní zvláštního výboru pro Postup Unie pro povolování pesticidů (PEST), členkou Výboru pro životní prostředí, veřejné zdraví a bezpečnost potravin (ENVI) a náhradnicí ve Výbor pro dopravu a cestovní ruch (TRAN). Angažuje se i v parlamentních delegacích s Arménií, Ázerbájdžánem, Gruzií, Čínou a zeměmi jižní Asie (Bangladéš, Bhútán, Maledivy, Nepál, Pákistán, Srí Lanka).  Mezi její hlavní témata patří mezinárodní dohody TTIP a CETA, palmový olej, Dieselgate, podpora pacientských organizací, přístup k léčivům, boj proti modernímu otroctví, GMO a glyfosátům. Spolupracuje s mnoha českými a evropskými neziskovými organizacemi. Podařilo se jí prosadit kritickou zprávu výboru ENVI ohledně dvojí kvality potravin, která obsahovala řadu vlastních pozměňovacích návrhů, včetně úplného zákazu dvojí kvality potravin u jídla pro malé děti. Podařilo se jí vytvoření, vyjednání a schválení historicky první zprávy Evropského parlamentu k tématu palmového oleje a boji proti odlesňování. Také se jí podařilo prosadit řadu pro Českou republiku zcela zásadních změn v energetickém balíčku.  Jakožto místopředsedkyně parlamentní skupiny pro rovný přístup ke zdravotní péči uspořádala na půdě Evropského parlamentu mezinárodní konferenci zástupců pacientských organizací, kde české zástupce pacientů seznámila s jejich protějšky z jiných zemí EU. Jako osoba zodpovědná za celý Evropský parlament za Evropské středisko pro prevenci a kontrolu nemocí (ECDC) úspěšně provedla toto středisko přes dlouhé období bez řádného ředitele a přes období výměny budovy, ve které agentura sídlí.  V roce 2015 Konečná nominovala na Cenu evropské občana filosofa a zakladatele East Africa Star University v Burundi Marka Hrubce, který Cenu posléze skutečně obdržel. V roce 2017 Konečná opět úspěšně nominovala mobilní hospic Strom života.

Výroky v médiích.

V pořadu České televize "Hydepark" 6. listopadu 2013 prohlásila, že podle ní není zcela pravdivé tvrzení, že je Česko obklopeno kapitalistickými státy. Konstatovala také, že: ""Projekt Evropské unie je de facto projektem socialistickým.""  V dubnu 2019 prohlásila, že „musíme vést třídní boj a zničit kapitalismus“.

Zajímavosti.

Za svůj politický vzor považuje bývalou britskou konzervativní premiérku Margaret Thatcherovou. Někdejším předsedou Strany zelených Matějem Stropnickým je veřejně označována jako placená lobbistka společnosti Arcelor Mittal. Spolu s dalšími europoslanci za KSČM prosadila na říjnové plenární zasedání Evropského parlamentu ve Štrasburku v roce 2015 bod o bombardování nemocnice Lékařů bez hranic v afgánském Kundúzu.

Kateřina Konečná (* 20. ledna 1981 Nový Jičín) je česká politička, v letech 2002 až 2014 poslankyně Parlamentu ČR za Moravskoslezský kraj, členka KSČM, kde vykonává funkci stínové ministryně pro resort evropské politiky a EU. Od poloviny roku 2014 je poslankyní Evropského parlamentu, v dubnu 2018 se stala místopředsedkyní KSČM.

Kateřina Konečná, née le à Nový Jičín, est une femme politique tchèque membre du Parti communiste de Bohême et Moravie.


Historie.

Stavba arény.

Architekti začali rýsovat podobu nové arény na začátku devadesátých let po letech tlaku hokejových Bruins, kteří se chtěli přestěhovat z chátrající Boston Garden. TD Garden měla být umístěna trochu severněji od staré Boston Garden, když byla stavba ukončena a obě arény stály, bylo mezi nimi pouze 23 cm místa. Stavět se začalo 29. dubna 1993, což znamená, že stavba zabrala 27 měsíců, včetně sedmitýdnové přestávky kvůli sněhové kalamitě. FleetCenter byl otevřen 30. září 1995.

Název.

Při otevření arény pro Bruins a Celtics se aréna jmenovala FleetCenter. Byla otevřena 30. září 1995.  Při průběhu stavby se nová aréna jmenovala Shawmut Center. Shawmut Bank byla jednou z hlavních bostonských bank. Nedlouho před dokončením arény se ale spojila s jejím větším rivalem Fleet Bank z Providence. Po dokončení musela být kvůli změně názvu ještě změněna barva a všechny sedačky s logem Shawmut Bank musely být odstraněny.  Další změnou měla být v roce 2004 změna při spojení bank FleetBoston Financial a Bank of America. Banka se ale vykoupila z práv na jméno arény. Delaware North tak musela práva prodat a v březnu 2005 tak učinila. Novým názvem se stal TD Banknorth Garden, protože práva zakoupila TD Banknorth z Maine, což byla americká část kanadské Toronto-Dominion Bank. Změna na název ale proběhla až na začátku července téhož roku. Společnost pojmenovala TD Banknorth Garden jako vzpomínku na starou Boston Garden. Do té doby se aréna jmenovala YourGarden (česky "Vaše Zahrada").  Včetně současného jména TD Garden měla aréna už 33 názvů. Hráči Celtics při svém postupu v play-off 2002 říkali aréně "The Jungle".  V dubnu 2008 se TD Banknorth spojila s Commerce Bancorp a vytvořila novou TD Bank. O rok později oznámila společnost Delaware North Companies, že arénu přejmenuje na TD Garden v červenci 2009.

Renovace.

Před sezonou 2006-07 proběhla v aréně generální oprava. Nainstalována zde byla nová HD kostka. Aréna se stala vůbec první arénou s HD kostkou. Pro basketball nahradily původní rolovací panely na stěně video panely a přibyl průhledný ukazatel skóre nad košem.

Využití.

Sporty.

Aréna je domovem klubu ledního hokeje Boston Bruins, hrající NHL. Konala se v ní finále Stanley Cupu 2011, 2013 a 2019. Halu využívá také basketbalové družstvo Boston Celtics, hrající NBA. Mezi významné sportovní události se zařadily mistrovství Spojených států v krasobruslení 2001, All-Star Game NHL v roce 1996 a finále NBA v roce 2008. V hale se pořádají wrestlingové turnaje.  V NBA je TD Garden vedle orlandské Amway Areny jedinou arénou s parketovou podlahou. Je to tradicí, Celtics hrají na parketách již od konce druhé světové války, kdy bylo dřevo drahým a nedostatkovým zbožím.  Aréna byla vybrána za dějiště mužské týmové soutěže v tenise, Laver Cupu 2020.

Ostatní události.

TD Garden také pořádá nesportovní události, koncerty, Disney on Ice a další. Odehrála se zde také národní konvence Demokratické strany v rámci prezidentských voleb 2004. I přes horší akustiku budovy zde několik koncertovali Bruce Springsteen či U2, se čtyřmi koncerty v řadě k nahrání DVD "Elevation 2001: Live from Boston". Natáčeli zde i Fleetwood Mac, The Who, Genesis a Céline Dion. Vystoupení v aréně uskutečnili také Madonna, Metallica, Green Day, Bon Jovi a Pink.

TD Garden je víceúčelová aréna v Bostonu, hlavním městě amerického unijního státu Massachusetts. Název získala po sponzoru TD Bank a její přezdívka zní The Garden nebo Boston Garden. Dříve se jmenovala FleetCenter a Shawmut Center. Před otevřením arény společnost Fleet Boston Financial koupila Shawmut Bank a proto byla aréna přejmenována. TD Bank vlastní arénu od roku 2005. TD Banknorth Garden bylo jméno arény, ale společnost TD Banknorth se v roce 2009 spojila s Commerce Bancorp a byla přejmenována na TD Bank.

Le TD Garden (auparavant Shawmut Center et FleetCenter, surnommé "The Vault", "The Garden") est une salle omnisports située dans le quartier de West End à Boston au Massachusetts, aux États-Unis. Elle porte le nom de son sponsor, la société TD Bank, une filiale américaine de la Banque Toronto-Dominion.


Delaware North Companies.

Vlastní a řídí Delaware North Companies, kterou založil jeho otec. Firma pracuje v odvětvích pohostinství a potravinářství a sídlí v Buffalu. Je zároveň jednou z největších severoamerických společností v soukromém vlastnictví. Společnost pracuje v ubytování, sportování, hrách, zábavním průmyslu a řízení letišť. Po celém světě zaměstnává přes 50 tisíc lidí a roční výnos přesahuje 2 miliardy amerických dolarů.  Delware North také vlastní TD Garden, domov Boston Bruins a Boston Celtics. Arena je zároveň jedno ze špičkových sportovišť v Severní Americe co se týče koncertů. Koná se zde přibližně 200 událostí ročně a každý rok ji navštíví přes tři a půl milionu lidí.

Boston Bruins.

Je velmi znám pro mnoho sportovních fanoušků, několik let se vyskytuje na seznamu nejvlivnějších osobností sportu podle magazínu "Sports Business Journal". Byl uveden do Sportovní síně slávy západního New Yorku v říjnu 2006.  Od roku 1975 je vlastníkem týmu Boston Bruins hrající kanadsko-americkou NHL. Jacobs také reprezentuje klub na výboru ředitelů NHL a slouží ve výkonném výboru NHL. V roce 2007 byl zvolen prezidentem výboru ředitelů NHL a vystřídal calgaryjského Harleyho Hotchkisse po 12 letech.  Byl hnacím motorem zařizování Winter Classic pro rok 2010. V polovině července 2009 Jacobs a komisionář NHL Gary Bettman oznámili, že Winter Classic 2010 se bude hrát mezi týmy Boston Bruins a Philadelphia Flyers na baseballovém Fenway Parku v Bostonu. Protože v této sezoně se v NHL nehrálo Utkání hvězd, Winter Classic se tak stalo nejvýznamnějším zápasem sezony.  Změnil management týmu z důvodů zvětšení šancí na úspěch. Novým generálním manažerem se stal Peter Chiarelli, trenérem Claude Julien a navíc se Jacobsovi podařilo přivábit zpět legendu bostonského hokeje Cama Neelyho.  Nedávné spekulace naznačují že se zajímá o koupi Buffalo Bills z jeho rodného města, jestliže bude tým na prodej.

Další informace.

Jako aktivní filantrop, věnuje každý rok miliony dolarů na různé charity.  University at Buffalo v červnu 2008 oznámila, že od něj obdržela deset milionů dolarů na založení nového Jacobsova Institutu, který podpoří výzkum klinické spolupráce o příčinách, ošetřeních a prevencích srdečních a vaskulárních chorob. Tato dotace je vůbec největší v historii univerzity a dělá z něj nejšedřejšího dárce, dohromady už daroval přes 18 milionů dolarů.  Jako absolvent University at Buffalo a Harvard University v oboru managementu drží čestné doktoráty z University at Buffalo, Canisius College a Johnson and Wales University.  Značně podpořil kampaně prezidentských kandidátů George W. Bushe, Johna Kerryho, Mitta Romenyho, Hillary Clintonové, Joa Liebermana a Johna Edwardse.  Dále vlastní polovinu akcií regionální sportovní televize NESN, druhou polovinu vlastní jeho přítel John Henry, majitel Boston Red Sox.

Jeremy Jacobs, Sr. je vlastník hokejového týmu Boston Bruins a prezident Delaware North Companies. Rodák z Buffala bydlí v letních měsících se svou manželkou Margaret ve vesnici East Aurora ve státě New York a v zimních měsících ve Wellingtonu na Floridě. Prestižní magazín Forbes jej vyhlásil číslem 746 v žebříčku světových miliardářů.

<dfn>Jeremy Maurice Jacobs, Sr.</dfn> (né le à Buffalo, aux États-Unis) est un homme d'affaires et un dirigeant américain de hockey sur glace.


Popis.

Zástupci mučenkovitých jsou byliny, keře i liány se střídavými jednoduchými nebo zřídka dlanitě složenými listy s opadavými palisty nebo bez palistů. Čepel listů je celistvá nebo dlanitě či zpeřeně členěná, se zpeřenou nebo dlanitou žilnatinou, celokrajná nebo zubatá. Květy jsou pravidelné, nejčastěji pětičetné, jednotlivé nebo ve vrcholících, hroznech či latách. Kalich i koruna jsou složeny z 5 (výjimečně ze 3 až 8) volných nebo na bázi srostlých lístků. Tyčinek je 5 nebo mnoho, jsou volné nebo přirostlé ke gynoforu. U zástupců podčeledi "Passifloroideae" jsou v počtu 15 až mnoho přítomna staminodia. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 (2 až 5) plodolistů, s jedinou komůrkou. V každém plodolistu je 7 až velmi mnoho vajíček. Čnělka je 1 nebo až 5, volných či na bázi srostlých. Plodem je tobolka nebo bobule.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje téměř 1000 druhů v 27 rodech. Je rozšířena v tropech celého světa s hojnými přesahy do teplých oblastí mírného pásu. Největší rody jsou mučenka ("Passiflora", přes 500 druhů), pastala ("Turnera", 122 druhů) a "Adenia" (100 druhů).

Taxonomie.

V systému APG III byly sloučeny čeledi "Turneraceae" (10 rodů, především tropy), "Malesherbiaceae" (27 druhů v jediném rodu, jihoamerické Andy) a mučenkovité ("Passifloraceae"). Těmto čeledím odpovídá i současné členění na podčeledi: "Turneroideae", "Malesherbioideae" a "Passifloroideae".  Podle kladogramů APG je nejblíže příbuznou větví čeleď violkovité ("Violaceae").

Význam.

Různé druhy rodu mučenka ("Passiflora") poskytují ovoce lokálního nebo i mezinárodního ("Passiflora edulis") významu. Pro nápadné květy jsou některé druhy mučenek pěstovány pro okrasu, nejznámější je "Passiflora caerulea". Několik druhů je také využíváno místně v lidové medicíně.

Seznam rodů.

"Adenia", "Adenoa", "Afroqueta", "Ancistrothyrsus", "Androsiphonia", "Arboa", "Barteria", "Basananthe", "Crossostemma", "Deidamia", "Dilkea", "Efulensia", "Erblichia", "Hyalocalyx", "Loewia", "Malesherbia", "Mathurina", "Mitostemma", "Paropsia", "Paropsiopsis", "Passiflora", "Piriqueta", "Schlechterina", "Smeathmannia", "Stapfiella", "Streptopetalum", "Tricliceras", "Turnera", "Viridivia"

Mučenkovité ("Passifloraceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Zahrnuje asi 1000 druhů a je rozšířena v tropech celého světa, místy přesahuje i do mírného pásu. Jsou to byliny i dřeviny obvykle s jednoduchými listy a pravidelnými květy. Ze známých rostlin sem patří mučenka, pěstovaná jako okrasná liána. Pastala rozprostřená je používána jako afrodisiakum.

Les Passifloraceae (Passifloracées) sont une famille de plantes dicotylédones qui comprend plus de 600 espèces réparties en 17 genres. Ce sont des arbres, des arbustes, des lianes ou des plantes grimpantes herbacées des régions tropicales.


Dějiny.

Jméno oblastní rady je odvozeno od místního názvu, který zmiňuje starověký historik Flavius Iosephus. Někdy bývá pro židovská sídla v oblastní radě Misgav používáno také označení Guš Segev () – "Blok Segev".  Novověké židovské osidlování tohoto regionu začalo až v 2. polovině 20. století. První židovskou vesnicí tu byl polovojenský opěrný bod typu Nachal zvaný Segev, založený roku 1953. Od roku 1957 se proměnil na civilní mošav, ale čelil ekonomickým a sociálním potížím a byl fakticky opuštěn. Druhým pokusem o židovské osidlování byl vznik mošavu Jodfat roku 1960, které se podařilo uspět. Nicméně ještě v polovině 70. let 20. století se v těchto centrálních oblastech Galileje nacházela jen jedna židovská vesnice (a židovské město Karmiel založené v Bejtkeremském údolí)  Hlavní osidlovací tah přišel až od konce 70. let 20. století, kdy byl spuštěn program Micpim be-Galil, v jehož rámci v Galileji vzniklo několik desítek nových židovských vesnic. Nově byl roku 1983 osídlen i skomírající Segev, nyní pojmenovaný Acmon. Zakládání nových židovských sídel tu pokračovalo po celá 80. léta. Oblastní rada Misgav vznikla v roce 1982 a kromě velké části nově založených židovských vesnic zahrnula později i několik osad obývaných arabskými Beduíny.  Cílem zakládání nových vesnic bylo posílení židovských demografických pozic v tomto regionu. Dále šlo o to nabídnout populaci v severním Izraeli rezidenční bydlení předměstského stylu, mimo velká centra osídlení. Vznikla tu proto také průmyslová zóna Misgav.  Sídlo úřadů oblastní rady leží v zóně Misgav poblíž vesnic Rakefet a Acmon. Oblastní rada má velké pravomoci zejména v provozování škol, územním plánování a stavebním řízení nebo v ekologických otázkách.

Seznam sídel.

Oblastní rada Misgav sdružuje 7 kibuců (přičemž ale kibuc Jachad je součástí vesnice Hararit a kibucy Kišor a Pelech nemají trvalé obyvatelstvo a nejsou považovány za administrativně samostatné obce), 1 mošav a 22 společných osad ("jišuv kehilati"). Kromě toho do ní patří i 6 vesnic obývaných izraelskými Araby respektive Beduíny.  <mapframe latitude=32.8588889 longitude=35.2611111 zoom=11 width=480 height=400 text="Oblastní rada Misgav"> </mapframe>

Demografie.

K 31. prosinci 2014 žilo v Oblastní radě Misgav obyvatel. Z celkové populace bylo Židů. Včetně statistické kategorie „ostatní“, tedy nearabští obyvatelé židovského původu, ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, jich bylo. Ostatní jsou většinou izraelští Arabové.

Oblastní rada Misgav (, "mo'aca ezorit Misgav", Misgav Regional Council) je oblastní rada v Severním distriktu v Izraeli. Členské obce se nacházejí v kopcovité krajině v centrální a západní části Dolní a Horní Galileje, po obou stranách údolí Bejtkeremského údolí, poblíž měst jako Karmiel nebo Sachnin, která ale pod jurisdikci oblastní rady nespadají.

Le conseil régional de Misgav est un conseil régional du District nord d'Israël, situé en Galilée. Ce conseil gère la vie de 27,421 personnes en 2016, et comprend 35 petites villes, principalement des colonies communautaires, mais aussi plusieurs kibboutzim et de Moshavim. La population de 29 d'entre elles est principalement juives, et 6 sont bédouines. La région est connue pour la façon dont les communautés juives et non-juives vivent côte-à-côte.


Vlastnosti.

dwm podporuje více pracovních ploch, na rozdíl od podobného správce oken ratpoison, umožňuje pohybovat a měnit velikost oken pomocí myši. Starší verze dwm zobrazovala jejich stdin (standardní vstup) do stavového řádku napříč celou obrazovkou. Současná verze používá hlavní okenní jméno, které může být změněno jakýmkoli nezávislým procesem. Tato vlastnost je velmi často používána k zobrazování informací, které se vyskytují v jiných desktopových prostředí: hodiny, systémové informace, stav baterie notebooku, stav sítě, hudební přehrávač a tak podobně. Tento stavový řádek je často doplňován s dmenu, textovým programovým menu, které vyvíjí stejní vývojáři jako okenního správce dwm. dwm používá systém focus-follows-mouse, což znamená že fokus dostane to okno nad kterým se právě nachází kurzor myši.

dmenu.

dmenu je klávesnicí ovládané programové menu, která je vyvíjena jako část projektu dwm. dmenu je obvykle spouštěno uživatelem definovanou klávesovou zkratkou a je obvykle zobrazováno jako horizontální příkazový řádek v horní části obrazovky. Uživatel může začít psát název programu a dmenu zúží seznam možných kandidátů pro hledaný soubor. Pro navigaci v tomto menu je také možné použít klávesové šipky a manuálně vybrat ze seznamu kandidátů pro spuštění. Pokud je vybráno jméno existujícího programu, dmenu pošle vybrané jméno programu do stdout (standardní výstup), který je spojen s shellovým spouštěčem programů.  Pomocí příkazové řádky lze v dmenu nastavit barvu a font písma nebo nastavení vyhledávání názvů case-sensitive, kdy jsou rozlišována velká a malá písmena. dmenu je svou funkcí rychlého spouštění programů z grafického rozhraní pomocí klávesnice podobné aplikačním spouštěčům jako například Katapult nebo GNOME Do pro Linux nebo LaunchBar nebo Quicksilver pro Mac OS X.

Větvení a patche.

dwm měl vliv na mnoho dalších správců oken, které jsou založeny na jeho zdrojových kódech. Rozsáhlý seznam projektů, které jsou odvozeny od dwm je možné nalézt na oficiálních stránkách projektu dwm. Níže je seznam několika zajímavých příkladů:

dwm je dynamický, minimalistický dlaždicový okenní správce pro X Window Systém, který ovlivnil vývojáře několika dalších okenních správců pro X. Příkladem jsou xmonad a awesome. dwm je velice podobný okennímu správci wmii, ale vnitřně je mnohem jednodušší. dwm je programován kompletně v jazyce C a pro celkové zjednodušení nepoužívá pro konfiguraci žádný konfigurační soubor. Konfigurace dwm se provádí přímou úpravou zdrojového kódu respektive hlavičkového souboru. Aby se změny v nastavení projevily, je třeba celý projekt znovu překompilovat. Jedním z hlavních pravidel projektu je nepřekročit 2000 řádků zdrojového kódu.

dwm ("") est un gestionnaire de fenêtres libre fonctionnant au-dessus de sur les machines de type UNIX. Il est minimaliste, l'objectif étant de créer un gestionnaire de fenêtre dont le code source n'excéderait pas les.


Vznik a vývoj.

Gesellschafts- und Wirtschaftsmuseum bylo financováno převážně sociálně demokratickou obcí Vídně, která byla samostatným státem (známá jako Rudá Vídeň) v rámci nové republiky Rakouska. Základním úkolem muzea bylo informovat vídeňany o jejich městě. Neurath uvedl, že muzeum není žádná sbírka cenných předmětů, ale učící muzeum. Cílem bylo “ukázat sociální fakta pomocí obrázků” a přivést “mrtvou statistiku ” k životu tím, že ji vytvoří vizuálně atraktivní a pamatovatelnou. Hlavním mottem muzea bylo: “Pamatovat si zjednodušené obrázky je lepší, než zapomenout přesná čísla”. Hlavním nástrojem Vídeňské metody byly obrázové grafy, které by mohli být vyráběny v mnoha kopiích a mohli být posílány i na putovní výstavy.  Od svého počátku byla Vídeňská metoda "Isotype" týmová práce. Neurath vybudoval druh prototypu pro další rozšiřování grafického designu. V roce 1926 objevil dřevoryty německého umělce Gerdy Arntz a pozval ho ke spolupráci s muzeem. Arntz přijel do Vídně v roce 1929 a začal pracovat na plný úvazek. Jeho zjednodušený grafický styl opakovaných piktogramů pomohl a stal se nedílnou součástí Isotype. Vliv těchto piktogramů na dnešní informační grafiku je zřejmý i když snad ještě nebyl nikdy plně uznán. Hlavním úkolem isotype byla "transformace" v komplexní zdroj informací. Hlavním pracovníkem "transformace" byla od počátku Marie Reidemeister (v roce 1941 Marie Neurath)  Základem projektu byly v první fázi Isotype (později známy jako Vídeňská metoda) byla monumentální kolekce 100 statistických grafů, které jsou uloženy v "Gesellschaft und Wirtschaftmuseum" (1930).

Princip.

Prvním pravidlem Isotype je, že větší počet není zaznamenán větším piktogramem, ale větším počtem stejně velkých piktogramů. Podle Neurathova názoru rozdíl ve velikosti neumožňuje přesné srovnání (co se srovnává výška délka nebo plocha?), ale opakované piktogramy mají stálou hodnotu a dají se spočítat. Isotype piktogramy se téměř nikdy nezobrazovaly v perspektivě. Nejlepším zdrojem o principu Isotype je kniha Otty Neuratha "International picture language" (1936).  Vizuální vzdělání byl primární cíl Isotype, který byl zpracováván na výstavách a knihách určených k informování občanů (včetně školní mládeže) o jejich místě ve světě. Ovšem isotypy nikdy nebyli schopny nahradit verbální projev. Neurath si uvědomil, že Isotype nemůže být nikdy plnoprávný jazyk a tak nazval Isotype "jazyk -jako technika".

Isotype (obrazový jazyk) International System Of TYpographic Picture Education (Česky : "Mezinárodní vzdělávání pomocí obrazů") je metoda zobrazování sociálních, biologických a historických informací v obrazové formě. Nejprve známa jako "Vídeňská metoda obrazové statistiky" (Wiener Methode der Bildstatistik). Byla vyvinuta v Gesellschafts-und Wirtschaftsmuseum (sociální a ekonické muzeum) ve Vídni v letech 1925 až 1934. Hlavním iniciátorem byl sám zakladatel muzea Otto Neurath. Termín "isotype" byl poprvé použit na metodu v roce 1935, když byli hlavní aktéři nuceni opustit Vídeň díky vzrůstání moci fašistů.

L'Isotype (anglais : "International System Of TYpographic Picture Education", français : "Système international d'éducation par les images typographiques") est un langage visuel international créé en 1920 par le philosophe autrichien Otto Neurath (1882–1945) et l'artiste graphiste allemand Gerd Arntz (1900–1988).


Děj.

Clarice Starlingová, mladá agentka FBI, naváže z pověření šéfa svého oddělení Crawforda kontakt se sériovým vrahem dr. Hannibalem Lecterem, který je umístěn ve věznici se zvláštní ostrahou. Pro svou patologickou úchylku si zasloužil přezdívku „Hannibal-kanibal“ – všechny své oběti zavraždil a vždy některé jejich části snědl. Je považován za obzvlášť nebezpečného, protože je navíc i mimořádně inteligentní a jako psychiatr umí lidi analyzovat.  Agent Crawford, nadřízený agentky Starlingové doufá, že se jí podaří přimět Hannibala ke spolupráci k dopadení jiného sériového vraha, který zatím nepoznán uspokojuje své perverzní choutky. Přezdívají mu „Buffalo Bill“, protože své ženské oběti stahuje z kůže. Starlingová odcestuje do baltimorské státní nemocnice pro psychicky narušené zločince, kde ji doprovodí ředitel vězeňského zařízení dr. Frederick Chilton k cele Lectera. Její příchod vzbudí mezi odsouzenými pozdvižení. Rozhovor s Lecterem nevede k žádnému pokroku a Starlingová odchází pryč. Když prochází kolem cely jednoho z onanujících vězňů, ten po ní hodí své sperma a potřísní jí vlasy.  Lecter je svědkem situace a zavolá ji zpátky, omluví se a vysvětlí, že se mu hnusí neslušné chování (později dotyčného vězně zavraždí – odveta). Řekne jí, ať vyhledá jeho bývalého pacienta. Tato stopa vede k odhalení garáže, kde Starlingová nalezne v lihu naloženou mužskou hlavu. Vrátí se za doktorem Lecterem a ten jí prozradí, že muž má spojitost s Buffalo Billem. Nabídne jí psychologický profil Buffalo Billa výměnou za přemístění do jiné věznice, neboť ředitele Chiltona nemůže vystát.  Lecter, který dosud odmítal spolupracovat, uzavře se Starlingovou dohodu „quid pro quo“. Za každou informaci o totožnosti Buffalo Billa mu musí vyprávět příběh ze svého života. Lecter se tak dozvídá o jejím otci, který – sám policista – byl pro ni vzorem, než byl zastřelen lupiči. Dozvídá se, jak zemřel, i to, jaké trauma si Clarice odnesla z dětství. Rozhovory v přísně střežené věznici se stávají soubojem, vedeným se vší psychologickou vynalézavostí. Když se do spárů Buffalo Billa dostane dcera senátorky Martinové Catherina, využije Lecter situaci, aby dosáhl zlepšení podmínek svého věznění. Je přeložen do provizorního vězení v Tennessee, ze kterého se mu podaří uniknout. Ještě předtím však poskytne Starlingové vodítko, které později vede k dopadení Buffalo Billa.  Starlingová studuje Lecterovy poznámky ve složce o případu (kterou mu předtím poskytla) a uvědomí si, že Buffalo Bill znal svou první oběť (Fredericku Bimmelovou) osobně. Vrah své oběti vždy svrhl do řeky, předtím jim vyřízl kůži z části těla a vložil do úst kokon lišaje smrtihlava. To symbolizuje jeho touhu po přeměně. Agentka vydedukuje, že Buffalo Bill je krejčí, který si záměrně vybíral silnější ženy, které poté nechával několik dní hladovět, aby se jim uvolnila kůže. Odjíždí do města, kde žila Bimmelová. Telefonuje Crawfordovi, že Buffalo Bill se snaží ušít z kůží zavražděných žen oblek. Crawford je v letadle a na cestě k vytipovanému místu, kde se podle něj vrah nachází. Z Lecterova svědectví a záznamů z nemocnice přišel na muže jménem Jame Gumb, jenž si zažádal o operaci – změnu pohlaví. Starlingová poté pokračuje v pátrání a zpovídá v Ohiu přítelkyni Bimmelové. Crawford a policejní komando vtrhne do prázdného domu Gumba v Illinois. Agentka Starlingová navštíví „Jacka Gordona“ a všimne si poletujícího lišaje smrtihlava, který usedne na cívky nití. Uvědomí si, že má před sebou hledaného masového vraha. Chce jej zadržet, ale Gumb zmizí. Starlingová je nyní pod velkým tlakem, musí jej najít v jeho domácím prostředí. Všechny výhody jsou na straně protivníka. Ve sklepě narazí na Catherinu Martinovou, která je uvězněna ve studni. Gumb vypne světla a nasadí si noktovizor (zařízení umožňující vidět ve tmě). Vidí ji, jak tápe ve tmě, téměř se jí dotýká. Když Starlingová stojí zády k němu, natáhne kohoutek svého revolveru. Agentka to zaslechne a okamžitě zareaguje. Otočí se a několikrát vystřelí po zvuku. Jame Gumb je zasažen a umírá.  Během oslavy FBI po úspěšné akci dr. Lecter zatelefonuje z letiště v Bimini Starlingové a ujistí ji, že ji nechá na pokoji. Zeptá se, zda ona udělá totéž, což mu Clarice nemůže slíbit. Lecter zavěsí se slovy, že „čeká na oběd starého přítele“ a pustí se do sledování Fredericka Chiltona, který mu ve věznici působil ústrky.

Žánr.

Film "Mlčení jehňátek" nelze žánrově přesně zařadit. Klaus Theweleit vystopoval ve své analýze několik různých rovin. Nejprve je to konvenční kriminální film s velmi působivými akčními scénami - policie pátrá po pachateli a nakonec zaznamená úspěch. Film se opírá o autentický případ, který byl rozvířen na stránkách bulvárního tisku. Atraktivní mladá žena se utkává s neméně fascinujícím představitelem zla. Je to „thriller mezi nevinností a vrcholnou zkažeností“. Dále se jedná o psychologický film. Díky svému výraznému pozorovacímu talentu Lecter rozpozná u svého protějšku momenty záměrně potlačovaných vzpomínek. „"Příčinu těžké poruchy chování hledejte v dětství. Bývá spojena s násilím,"“ zní Lecterova rada pro Clarice, která si během rozhovorů připomíná své vlastní trauma. Dlouhá léta ji totiž pronásledoval děsivý řev jarních jehňátek, která byla na farmě jejího strýce zabíjena a z nichž nedokázala Clarice ani jedno zachránit. Theweleit označuje tento film také jakýsi „druh výchovného románu, v němž mladý hrdina zažívá jak osobní, tak i profesní růst“. Clarice Starlingová právě ukončila školu pro agenty FBI a je konfrontována s cizím, znepokojivým a děsivým světem. Na konci filmu se Starlingová odloučí od svých tří "otců" - od vlastního pokrevního otce, od šéfa Crawforda i od Hannibala Lectera - a může se hrdě prokázat čerstvým diplomem agentky FBI. Především pak se jedná o film pojednávající o proměně. Také ostatní protagonisté prodělávají podobně jako lišajové, které chová Buffalo Bill, metamorfózu. Vezněný Lecter je na konci zase volný. Pouze Bufallo Billovi se nepodařilo „vyloupnout ze své kukly“. Theweleit dospívá k tomuto shrnutí: "„Metamorfóza, o níž film pojednává, popisuje i vlastní podobu filmu. Před našima očima dochází k nepřetržité proměně od jednoho filmového žánru k druhému.“".

Kritika.

Mladé publikum může film sledovat jako napínavou zábavu a intelektuálové si ho zase mohou vychutnat jako virtuózní hru s kulturněhistorickými kódy. Kunsthistorik Heinrich Niewöhner označil film "Mlčení jehňátek" za „mystické perpetuum mobile“. Klec, v níž Lecter po svém přeložení sedí, připomíná Baconovy variace na portrét papeže Innocence X. Cela, v níž je umístěn na začátku filmu, se nachází hluboko pod zemí. Buffalo Bill drží své oběti v díře v zemi, a hmyz, který chová, žije ve tmě. Niewöhner spatřuje ve filmu transformaci mýtického světa - perverzní sériový vrah působí jako bůh podsvětí Hádés. Jakkoliv však mohou být takové interpretace legitimní, k pochopení filmu nejsou zapotřebí.

Tajný režisérský záměr.

Režisér Jonathan Demme se soustřeďuje na představitele hlavních rolí, Jodie Fosterovou a Anthonyho Hopkinse. Jejich obličeje jsou během rozhovoru ukazovány ve velmi krátkých záběrech, protizáběrech a detailech. Demme mistrovsky buduje děj a protkává ho překvapivými zvraty. Paralelním střihem ukazuje, jak policie vtrhne do domu a zároveň jaký dramatický boj se odehrává uvnitř mezi Clarice a Buffalo Billem. Teprve na konci sekvence si divák všimne, že podlehl klamu: policie vtrhla totiž do nesprávného domu a Clarice se musí spolehnout sama na sebe.

Mlčení jehňátek (v originále The Silence of the Lambs) je americký thriller, který režíroval Jonathan Demme. Hlavními herci filmu jsou Jodie Fosterová, Anthony Hopkins, Scott Glenn, Anthony Heald, Ted Levine a Frankie Faison. Film měl premiéru ve Spojených státech 14. února 1991. Scénář je napsán podle stejnojmenného románu Thomase Harrise. Film získal celkově pět Oscarů - nejlepší film, nejlepší režie, nejlepší herec v hlavní roli, nejlepší herečka v hlavní roli a nejlepší adaptovaný scénář.

Le Silence des agneaux ("") est un thriller policier américain, réalisé par Jonathan Demme, sorti en 1991. Le film est l'adaptation du deuxième opus d'une écrite par Thomas Harris mettant en scène le personnage fictif d'Hannibal Lecter, brillant psychiatre cannibale. Les trois autres romans ont également été transposés au cinéma : "Dragon rouge" ("Red Dragon") — "remake" de " Le Sixième Sens" ("Manhunter") réalisé en 1986 — se déroule avant "Le Silence des agneaux", "Hannibal" en est la suite et " (Hannibal Rising)", comme son nom l'indique, revient sur les causes du cannibalisme chez Hannibal adolescent.


Rozšíření.

Na výše uvedeném teritoriu žijí v primárních i ve starších, druhové bohatších sekundárních tropických lesích, galeriových lesích, mangrovech, v subtropických suchých, stejně jako v lesích sezónně opadávajících. Mají v oblibě husté stromové porostý s bohatými vrcholovými patry. Byly viděny i v nadmořských výškách přes 3000 metrů, kde bývá teplota i jen +5 °C.

Popis.

Mirikinovití jsou jediné noční opice obývající Nový Svět. Studiem fosílií bylo prokázáno, že tato vlastnost se u nich vyvinula až druhotně, jako ochrana před nebezpečím ze strany predátorů a pro možnost se nasytit v době, kdy ostatní potravní konkurenti spí. Mirikina Azaraova, obývající v Argentině a Paraguaji areál Chaca, má schopnost shánět si potravu jak ve dne, tak i v noci. Pravděpodobně se tak chce vyhnout aktivitě za extrémně chladných bezměsíčných nocí.  Opice váží asi okolo 800 až 1200 gramů a měří asi 30 až 40 cm, stejná je i délka jejich ocasů. Rozdíl mezi samci a samicemi ve velikostí téměř není. Hřbet mají zbarvený šedohnědě, tmavý obličej je olemován bíle, na hlavě jsou tři podélné pruhy. Mají buď oranžové břicho a hrdlo (mirikiny andská, Azarova, černohlavá a loretská) nebo hrdlo mají šedé a břicho žluté (mirikiny Brumbackova, Hernandezova, křiklavá, obecná, panamská, severokolumbijská a šedobřichá). Hustota jejich srsti je závislá na prostředí ve kterém žijí.  Mají výborný zrak, kterému ani temná noc nebrání v jasném rozpoznávání předmětů a odhadu vzdálenosti, který je pro pohyb ve větvích vysoko nad zemí životně důležitý. Jejich vidění je dichromatické, vidí jen černobíle, což je výhodou pro prostorové orientaci při nízké světelné úrovni. Kulaté oční bulvy jsou veliké, mají více tyčinek a méně čípků. Sluch mají dobrý, ušní boltce malé.

Stravování.

Jejich základní potravou je ovoce a další plody stromů. Příležitostně se živí také květy, listy, pupeny, hmyzem, který obvykle chytají v letu při soumraku a rozbřesku, spícími ptáky a jejich vejci a mláďaty. Jejich jídelníček je rozdílný u druhů žijících v tropech a u druhů žijících v suchých lesích a v horských oblastech.

Způsob života.

Pohybují se po větvích po čtyřech končetinách a jsou výborní skokané, přeskakují na další stromy i na vzdálenost 5 metrů. Přes den přespávají v dutinách stromů nebo ve spleti lián vysoko v korunách stromů a po západu slunce odcházejí hledat potravu. Krmí se asi do půlnoci, pak 90 až 120 minut odpočívají. Při jasných nocích s úplňkem procestují dvojnásobnou vzdálenost než při bezměsíčných. Do svých spacích míst se vracejí s úsvitem.  Mirikinovití jsou monogamní, žijí v párech, ale mláďata se s rodiči zdržují až do dospělosti, proto obvykle lze spatřit malou skupinku s 2 až 5 zvířaty. Obvod svého území si ohraničují hlasitým voláním o nízké frekvenci které se v lese široko rozléhá, je podobno sovímu. Mají většinou několik rozdílných hlasových projevů pro vzájemnou komunikaci. Ve svém teritoriu také zanechávají pachové značky z močí nebo žlázových výměšků, které slouží k dorozumívání ve skupině.

Rozmnožování.

Samice rodí zhruba po 120 až 130 dnech březosti jedno nebo dvě mláďata, která kojí asi půl roku. Mláďata nejdříve krátce nosí samice a později je předá samci, který se o ně stará asi do jejich 4 až 6 měsíců.  Nemají pro svůj způsob nočního života vysoko v korunách stromů mnoho přirozených nepřátel, snad jen při špatně zvoleném denním úkrytu mohou být kořistí ptačích dravců. Dožívají se v zájetí zhruba asi 12 až 20 let.  Podle IUCN jsou považovány za zranitelné tyto druhy:

Rozdělení mirikin.

V poslední době došlo k rozdělení původně jednoho druhu na základě genetických zkoumání na druhů několik, jejich počet ani české názvosloví není dosud stabilní. Zde je jedna z možných klasifikací:  rod mirikina ("Aotus") Illiger, 1811

Mirikinovití (Aotidae) je čeleď ploskonosých opic, které žijí v Jižní a Střední Americe, od Panamy po Paraguay a sever Argentiny. Čeleď mirikinovitých byla vyčleněna z čeledi malpovitých (Cebidae), kde byla zařazena jako podčeleď.

Aotus est un genre de primates nocturnes du Néotropique, connus sous le nom de douroucouli. Le genre "Aotus" est l'unique représentant de la famille des Aotidae. Dans certaines classifications, les Douroucoulis forment la sous-famille des Aotinae au sein des Cebidae.


Vzhled.

"Pasteurella multocida" je drobný kokobacil až tyčinka, velikost mikrobiálních buněk je 0,3 - 0,5 x 1 - 1,5 μm. V zorném poli mikroskopu se nacházejí většinou jednotlivě. Může tvořit i různě dlouhá vlákna. Při barvení dle Grama se barví růžově, patří tedy mezi gramnegativní bakterie. Při barvení Giemsou nebo Leishmanovým barvivem často vynikne pro pasteurely typické bipolární zbarvení bakteriálních buněk, modře se obarví jen oba konce tyčinek, střed zůstane světlý. Takto se dá identifikovat zvláště v orgánových roztěrech barvených dle Giemsy, v hnisavých ložiscích a v hnisu ale může být pro přímou detekci bakteriálních buněk příliš málo. U opouzdřených kmenů je pouzdro prokazatelné metodou negativního barvení.

Biologické vlastnosti.

"Pasteurella multocida" je nepohyblivá, netvoří spory a je fakultativně anaerobní, roste za přítomnosti i nepřítomnosti kyslíku.  Její biochemické vlastnosti jsou značně podobné ostatním druhům z rodu "Pasteurella" a dále i rodům "Actinobacillus", "Bibersteinia" a "Avibacterium".  Produkuje enzymy oxidázu, katalázu i ornitin dekarboxylázu, zkvašuje glukózu bez tvorby plynu, dále zkvašuje také sukrózu i mannitol. Laktózu ani maltózu metabolizovat nedokáže. Při svém růstu tvoří indol a sirovodík. Nezkapalňuje želatinu a netvoří ureázu.Nezpůsobuje hemolýzu.  "Pasteurella multocida" tvoří tři fenotypově odlišné poddruhy, které se liší schopností zkvašovat další cukry, sorbitol a dulcitol.  Poddruh "P. multocida multocida" je významným patogenem domácích zvířat. "P. multocida gallicida" byla získána z ptáků a je možným původcem cholery drůbeže.

Antigenní vlastnosti.

S výjimkou R-fáze mají bakteriální buňky na svém povrchu termostabilní kapsulární K-antigen a O-antigen, které patří chemicky mezi lipopolysacharidy. Podle specifického typu K-antigenu se "P. multicida" dělí na pět séroskupin, A, B, D, E a F. a na 16 různých somatických sérotypů podle typu O-antigenu (ty jsou očíslované 1-16) Jednotlivé sérovary "P. multocida" se označují písmenem označující séroskupinu, následuje dvojtečka a číslo somatického sérotypu.  Některé sérovary jsou přímo spojené s určitým onemocněním a liší se od sebe i patogenitou k určitému hostiteli.  Sérotypizace se provádí použitím přímého či nepřímého hemaglutinizačního testu, který určí séroskupinu vyšetřovaného kmene, somatický sérotyp je odlišen metodou imunoprecipitace v gelu. Antigeny jednoho kmene však mohou reagovat s větším počtem monotypových sér, takže se zjišťují i sérotypy jako například A:3,4 či B:3,4, některé kmeny nemohou být touto metodou popsány vůbec. Některé další kmeny dávají při použití těchto imunochemických metod falešně negativní výsledky, zvláště ty, co nemají pouzdro.  Kapsulárních antigenů je navíc více, než jen K a O-antigen. Jednotlivé biovary odlišných fenotypových vlastností se proto označují také čísly: biovar 3 odpovídá staršímu označení biovaru A, biovar 1 je dřívější biovar B, biovar 2 je nové jméno biovaru C a biovar 10 označuje dřívější biovar D. Podle tohoto nového systému se u prasat vyskytují kapsulární biovary 1, 2, 3, 8, 12, 13 a 14.

Faktory patogenity.

Jako faktory patogenity či virulence se označují jakékoliv vlastnosti choroboplodného zárodku, které mu umožňují vyvolat onemocnění či které vedou ke klinickým příznakům u hostitele.  Hlavním faktorem patogenity "P. multocida" jsou samotné somatické antigeny bakterie, lipopolysacharidy, které se po rozpadu bakteriální buňky uvolňují do tkání hostitele a působí zde jako tzv. endotoxin. Přítomnost endotoxinu v krvi stimuluje uvolnění mediátorů zánětu, jako je interleukin-1. To způsobuje u hostitele horečku a slabost. Je-li endotoxinu uvolněno velké množství, jako se stane v případě bakteremie, celotělová zánětlivá reakce způsobí rozvinutí septického šoku a úhyn hostitele. Sepse způsobená endotoxinem je podstatou patogeneze pasteurelóz jako je hemoragická septikémie skotu, akutní cholera drůbežeči úhyny králíků po infekci virulentními kmeny pasteurel, které mohou klinickými příznaky připomínat mor králíků.

Kultivace na mikrobiologických půdách.

"P. multocida" roste na obyčejném, lépe na krevním agaru,při optimální teplotě kolem 37 °C a pH 7,2-7,8. Viditelné kolonie vytvoří za 24 - 48 hodin. V tekutých půdách obohacených peptonem, hydrolyzátem kaseinu nebo ptačím sérem naroste za 16-24 hodin s difuzním zákalem a následným viskózním sedimentem. Při kultivaci ze smíšených infekcí se používá selektivní medium obsahující antibiotikum klindamycin, které brání růstu jiných bakterií.  Pasteurely na pevných kultivačních půdách snadno disociují, takže se můžeme setkat s hladkou, mukózní i drsnou fází růstu "P. multocida". Silně virulentní a opouzdřené bakterie izolované z akutních epizootií zpravidla rostou v S-fázi v podobě hladkých, lesklých, konvexních, charakteristicky nasládle zapáchajících a světlolomných kolonií velikosti 2–3 mm, s tendencí splývat. Sérotyp A tvoří větší, mukoidní kolonie, a to díky přítomností velkého pouzdra tvořeného kyselinou hyaluronovou. Kolonie sérotypu D mohou díky své světlolomnosti nabývat měňavých barev.  Ze sporadických případů chronické cholery lze vykultivovat kolonie plošší, menší (1–2 mm), namodralé barvy, nesvětlolomné a ohraničené. Takové izoláty jsou obvykle méně virulentní a neopouzdřené. Někdy vyrůstají pasteurely v podobě mukózních, vlhkých, velkých, šedých a splývajících kolonií - tato M-fáze je typická pro pasteurely kultivované z případů chronických bronchopneumonií a či o neopouzdřené avirulentní kmeny. Virulentní izoláty mohou během kultivací disociovat a růst v podobě namodralých, šedých i drsných kolonií. Rozdílné růstové formy mohou být do určité míry ovlivněny složením média; mají význam pro výběr imunogenních kmenů. V R-fázi rostou především starší kmeny po opakované pasáži na živných půdách.  "P. multocida" jen velmi neochotně roste na Endově agaru, roste na něm značně opožděně a kolonie mají průměr maximálně 0,3 mm. Výsledek kultivace může být také negativní. Na McConkeyově a Simmonsově citrátovém agaru neroste vůbec.

Rozšíření.

Vyskytuje se celosvětově, většinou jako komenzál na sliznicích bezpříznakových nosičů. Volně ve vodě může přežít i rok, dlouho přežívá také v organickém materiálu. Bakterie ničí sluneční světlo, při vysušení zanikají za 2-3 dny. Teploty nad 60 °C ničí pasteurely během několika minut. Za stejnou dobu je ničí běžné dezinfekční prostředky – formaldehyd, fenol, louh sodný i draselný, betapropiolakton nebo glutaraldehyd.

Historie výzkumu.

"P. multocida" byla objevena v souvislosti s nejzávažnější nákazou, kterou způsobuje, s cholerou drůbeže. Ta způsobila několik epizootií v Evropě v druhé polovině 20. století. V roce 1877 a 1878 profesor Edoardo Perroncito a Eduard Semmer pozorovali jednotlivě vyskytující se kokobacily v roztěrech tkání nemocné drůbeže. O rok později byla bakterie izolována Henri Toussaintem a ten také dokázal, že je tato příčinou cholery.  V roce 1880 izoloval bakterii také Louis Pasteur. Ten v sérii experimentů prokázal, že staré kultury pasážované na živných půdách nezpůsobují po inokulaci onemocnění drůbeže, ale navozují u zvířat imunitu proti infekci.  V roce 1883 dostala bakterie svoje první jméno, "Micrococcus gallicidus", a pak mnoho dalších: "Micrococcus cholerae gallinarum", "Octopsis cholerae gallinarum", "Bacillus cholerae gallinarum".  V roce 1885 ji izoloval Theodore Kitt z případů plicní pasteurelózy skotu (transportní horečka, shipping fever) a pojmenoval jí "Bacterium bipolare multocidum".  V roce 1886 získaly známé izoláty z jednotlivých druhů zvířat samostatné jméno, jako například "Bacterium avisepticum" pro kmeny získané z případů cholery drůbeže a Bacillus bovisepticus pro kmeny z nemocného skotu. Rodové jméno Pasteurella, podle L. Pasteura, získaly bakterie až další rok. Nadále ale panovalo rozdělení podle hostitelů: "P. boviseptica", "P. aviseptica", "P. muriseptica", "P. suiseptica", "P. lepiseptica". Až v roce 1929 byly tyto druhy spojeny do jediného, "P. septica". Toto pojmenování ale ujalo jen ve Velké Británii. Bylo to až jméno "Pasteurella multocida" z roku 1939, které se začalo používat celosvětově a je dnes pojmenováním oficiálním pod kterým je organismus zapsaný v Bergey's Manual of Systematic Bacteriology.  Druhové jméno "multocida" pochází z latinských slov "multo", mnoho, a caedo, zabít.

Pasteurella multocida je malá nepohyblivá bakterie, která je původcem onemocnění domácích i divoce žijících zvířat. Tyto nemoci se souhrnně označují jako pasteurelózy: Nejzávažnější z nich je cholera drůbeže, která patří mezi nebezpečné nákazy. Druhou v Česku významnou nákazou je pasteurelóza králíků. "Pasteurella multocida" se ale vyskytuje i jako komenzál na sliznicích dutiny ústní či horních cest dýchacích u klinicky zdravých zvířat a onemocnění způsobí při oslabení imunity v důsledku vnějších vlivů, případně je "Pasteurella multocida" sekundárním patogenem nebo součástí smíšených infekcí. "Pasteurella multocida" může způsobit i onemocnění člověka a to infekci měkkých tkání, případně i celkové septické onemocnění po kousnutí psem, kočkou či králíkem.

Pasteurella multocida, ou P. septica, est le bacille du choléra des poules étudié par Louis Pasteur. Germe très répandu chez différentes espèces animales dont il est un commensal banal ou au contraire un agent pathogène important.


Dějiny.

Po smrti Václava Lucemburského zdědil burgundský vévoda Filip Smělý Brabantsko a Limbursko. V roce 1411 zdědila Lucemburské vévodství Eliška Zhořelecká, jelikož jí ho odkázal její strýc Zikmund Lucemburský, protože je nebyl schopný vyplatit.  Ta roku 1441 uzavřela dohodu s burgundským vévodou Filipem III. Dobrým, která mu umožňovala okamžitě převzít administrativu Lucemburska a zdědit po její smrti vévodství. Filip souhlasil, ale o dva roky později nařídil na její území noční útok a převzal území hned. Eliška byla ze země vypovězena. Lucembursko se tak stalo součásti držav burgundských Kapetovců z rodu Valois. Vévoda Karel Smělý syn Filipa III. Dobrého a Isabely Portugalské, dále rozšířil moc a území burgundského vévodství. Jeho snem bylo vytvořit z Burgundska a dalších svých území samostatné království nezávislé na Francii. Za tímto účelem podobně jako jeho otec utvořil koalici s Anglií proti francouzskému králi Ludvíkovi XI. V rámci rozšiřování svého panství a hlavně spojením svých držav, které rozdělovalo Lotrinské vévodství, vedl válku proti Ludvíkovým spojencům Švýcarům a Ludvíkovi věrným šlechticům sídlícím poblíž švýcarských hranic. Dočasně získal Lotrinské vévodství vévody Reného s hlavním městem Nancy, tak byly dočasně spojeny burgundské državy. Lotrinský vévoda René zanedlouho ale uspěl v pokusu získat zpět Lotrinsko a vévoda Karel o něj přišel. Karel Smělý ale chtěl získat Lotrinsko zpět, ale zemřel na bitevním poli 5. ledna 1477. Lotrinský vévoda René najmul jeho nepřátele: Švýcarskou pěchotu a připravil tak Karlovi drtivou porážku, jež vévodu stála život (nechal se opět překvapit a jeho armáda se opět rozutekla).  Jeho dcera Marie se po otcové smrti stala burgundskou vévodkyní a podle dohody se provdala za císařova syna Maximiliána Habsburského. Práva na burgundské dědictví museli mladí manželé hájit zejména proti nárokům francouzského krále Ludvíka XI. a jeho nástupců, kteří je považovali za odumřelé léno. Uhájit všechny rozsáhlé Karlovy državy pro potomky se nepodařilo.  Podle mírové smlouvy v Senlis 1493 bylo burgundské vévodství rozděleno:  Zároveň od té doby probíhá spor mezi Kapetovci a Habsburky o to, komu má náležet titul vévody burgundského.

Burgundský stát (francouzsky "État bourguignon"), Burgundské státy ("États bourguignons"), případně Valoiské Burgundsko, Burgundsko-vlámský stát apod., jsou moderní označení historiků pro personální unii Burgundského vévodství, Burgundského hrabství, Lucemburska a mnoha dalších drobných států sdružených do Burgundského Nizozemí pod vládou burgundských vévodů z dynastie Valois v letech 1384–1482, rozkládající se na východě dnešní Francie, Belgie a Nizozemska. Za vlády vedlejší burgundské linie rodu Valois dosáhlo Burgundsko vrcholu své moci a burgundští vévodové započali usilovat o dosažení nezávislosti na Francii a vytvoření samostatného království. Tento svazek státních útvarů bývá proto někdy historiky nadneseně označován jako „Třetí Burgundské království“, což má kromě smělých ambicí naznačovat i tu skutečnost, že panství burgundských vévodů se plně vyrovnalo svým předchůdcům a dosáhlo hranic někdejšího Burgundskému království, avšak vytouženého cíle získat královskou korunu a vymanit se z područí Francie se burgundským vévodům z rodu Valois nepodařilo.

Le terme dÉtat bourguignon, de Grande Principauté de Bourgogne ou — de façon plus consensuelle — dÉtats bourguignons, sert dans l'historiographie contemporaine à désigner l'ensemble des possessions détenues par les ducs de Bourgogne de la maison de Valois et leurs successeurs de la maison de Habsbourg.


Historie.

Kibuc byl založen v roce 1926 členy dělnicko-sionistické skupiny Gdud ha-Avoda. Jejich cílem bylo usadit se v Jeruzalémě a vydělávat si na živobytí manuální prací, jako například prací v kamenictví, výstavbou bytů či prací v dopravě. Poté, co žili v provizorním táboře v Jeruzalémě, se skupina deseti průkopníků usadila na kamenité parcele na 803 metrů vysokém kopci jižně od města. Kibuc však byl zničen během arabských nepokojů v roce 1929. Stovky Arabů tehdy tuto zemědělskou školu napadli a vypálili. Osadníci se však o rok později na stejné místo vrátili.  Koncem 40. let měl kibuc rozlohu katastrálního území pouhých 90 dunamů (9 hektarů). Během války za izraelskou nezávislost byl kibuc dočasně odříznut od města. 23. května 1948 k vesnici dorazila egyptská armáda a do 26. května se opakovaně pokoušela o jeho dobytí, čímž by se jí otevřel přístup k centrálním částem západního Jeruzaléma obývaného převážně Židy. Kibucem několikrát během těchto dnů prošla fronta, ale nakonec byl egyptský útok odražen.  V následujících letech měl Ramat Rachel charakter hraniční osady. 23. září 1956 zde došlo k tragickému incidentu. Jordánský voják zahájil palbu na kibuc, ve kterém právě probíhala archeologická konference. Čtyři lidé byli zabiti. Jordánské úřady pak oznámily, že voják byl duševně nevyrovnaný. V roce 1967 byla obec cílem intenzivního dělostřeleckého ostřelování z jordánských pozic.  S postupným rozšiřováním Jeruzaléma směrem na jih kibuc Ramat Rachel územně splynul se souvisle zastavěným územím města stal se administrativní enklávou obklopenou urbanizovanou krajinou.

Ekonomika.

Ekonomika kibucu se točí kolem jeho hotelu a banketního sálu, jejž kibuc vlastní. Kibuc rovněž provozuje veřejné koupaliště a nabízí lázeňské procedury. V kibucu se taktéž nachází archeologický park, a to na vrchu kopce, kde je možné nalézt pozůstatky masivního paláce a vodních děl, o kterých se předpokládá, že se datují až do počátku Izraelského království.

Archeologické nálezy.

První vědecký průzkum místa, známého v arabštině jako "Khirbet es-Sallah", byl řízen Benjaminem Mazarem a Moše Stekelisem v letech 1930 až 1931. Během řady vykopávek v letech 1959 až 1962 Jochanan Aharoni toto místo předběžně identifikoval jako biblický Bejt ha-Kerem (Kniha Jeremjáš 6:1), jedno z míst, odkud bylo do Jeruzaléma ohněm signalizováno varování ke konci období prvního Chrámu. Jigael Jadin datoval palác odkrytý Aharonim do vlády královny Atalji a identifikoval jej jako „dům Baalův“, jenž je zmíněn ve 2. knize královské 11:18. Jedním z mnoha důležitých artefaktů objevených v kibucu Ramat Rachel jsou otisky pečetí LMLK, nalezené na rukojetích rozbitých nádob. Archeolog Gavri'el Barkaj, který působil na zdejších vykopávkách v roce 1984 prohlásil, že starověký název tohoto místa může být MMST, jedno ze čtyř záhadných slov, které se objevují na rukojeti. Barkajovu teorii podporuje střep objevený Aharonim, který zobrazuje podobiznu krále Chizkijáše, který v této době vládl. Na místě současného kibucu však bylo nalezeno více rukojetí s písmeny HBRN (Hebron) a ZYF (Zif) než s MMST.  Archeologické práce pokračovaly v roce 2004 pod vedením archeologů z Telavivské univerzity Odedem Lipschitsem a Manfredem Oemingem. Podle Lipschitse byl palác či administrativní centrum s vodními díly „v Erec Jisra'el jedinečný.“  V červenci 2008 archeologové v Ramat Rachel objevili hrnec z prvního století tohoto letopočtu, obsahující patnáct velkých zlatých mincí. Hrnec byl nalezen pod podlahou kolumbária.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ramat Rachel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 474 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 5,3 %.

Ramat Rachel ( רָמַת רָחֵל, doslova „"Rachelina výšina"“) je izraelská vesnice typu kibuc, nacházející se v jižní části Jeruzaléma jako enkláva v rámci jeruzalémských městských hranic. Z kibucu je možné spatřit Betlém, Ráchelin hrob a nachází se uvnitř hranic z roku 1949, tzv. zelené linie. Spadá pod správní obvod oblastní rady Mate Jehuda.

Ramat-Rachel (רמת רחל) est un kibboutz situé au sud de Jérusalem, en direction de Bethléem. Il dépend du conseil régional de Mateh Yehuda.


Kastilští králové.

Zakladatel dynastie Jindřich II., hrabě z Trastámary se stejně jako kastilská šlechta dostal do sporu se svým starším bratrem králem Petrem I., který vládl v letech 1350-1369. Ten totiž během své vlády tvrdě vystupoval proti šlechtě a městům, dal také zavraždit milenku svého otce, kterou byla právě matka Jindřicha II. (zvaného "Bastard"). Do čela odboje šlechty se tedy postavil Jindřich zTrastámary, který získal podporou Francie. Petr I. se sice udržel trůnu s anglickou vojenskou pomocí po v bitvě u Nájery roku 1367. Nedlouho poté byl ale v roce 1369 poražen v bitvě u Montiel, kde byl po bitvě zajat a zabit. Po jeho smrti se tak stal kastilskýmn a leónským králem právě Jindřich II. (mír v Bayonne z roku 1386).  Trastámarská dynastie poté pokračovala v původních snanách kastilských králů o sjednocení celého tehdejšího Španělska (Hispánie, tj. včetně Portugalska). Král Jan I. se jako manžel portugalské dědičky Beatrix neúspěšně snažil získat pro kastilskou korunu také Portugalsko (1385), unii s Portugalskem podporoval také král Jindřich IV. Z obav Portugalců z kastilské nadvlády z toho nakonec sešlo a portugalský trůn získala dynastie Avis.  Druhorozený syn krále Jana I. Ferdinand se stal v roce 1412 aragonským králem (také sicilským a valencijským). V době nedospělosti Jana II. spravoval záležitosti kastilské koruny.  Sestra krále Jindřicha IV. Isabela I., která se po smrti bratra stala královnou (1474), uzavřela za podpory velké části kastilské šlechty v roce 1469 sňatek s příbuzným aragonským králem Ferdinandem II. Tím byla od roku 1479 vytvořena dynastická unie zemí kastilské koruny a aragonské koruny, došlo ale také k posilováním královského absolutismu, unie ale hlavně vytvořila cestu ke sjednocení Španělska.  Kastilští a leonští králové z dynastie Trastámara:

Aragonští králové.

Když v roce 1410 vymřela původní aragonská královská barcelonská dynastie, rozhořel se boj o trůn. Jedním z kandidátů byl také druhorozený syn kastilského krále Jana I. Ferdinand z Antequery.  V Aragonii nastoupila Ferdinandem I. z Antequery na základě rozhodčího výroku z roku 1410 v Caspe, po smrti Martina I. Staršího. Dědicem trastamarské dynastie se stali Habsburkové na základě sňatku královny Jany s Filipem I. Sličným.  Dědic aragonského trůnu budoucí král Ferdinand II. uzavřel v roce 1469 sňatek se svou dědičnou kastilského trůnu Isabelou Kastilskou (taktéž z dynastie Trastámára, viz výše). V roce 1474 se tak spolu se svou ženou stal "králem manželem" v Kastilii. Vládl až do své smrti v roce 1516, kdy nastoupil na trůn jeho vnuk Karel I. (V.) z rodu Habsburků, první španělský král. Jejich dcera Jana I. Šílená (poslední panovník Trastámarské dynastie) si totiž vzala za manželka Habsburka Filipa Sličného.  Aragonští králové z dynastie Trastámara:

Trastámarská dynastie (') nebo jen Trastámarové byla královská dynastie v Kastilii (1368–1504) a Aragonii (1412–1516) a zemích s nimi spojených (Sicílie, León, Barcelona, Valencie, atd.). Dynastii založil nemanželský syn kastilského krále Alfonse XI. (Burgundsko-Ivrejská dynastie), hrabě z Trastámary a pozdější kastilský a leónský král Jindřich II. V roce 1469 položil sňatek Ferdinanda II. Aragonského a Isabely Kastilské základ budoucímu Španělsku (oba z této dynastie), které později sjednotil jejich vnuk Karel I. z dynastie Habsburků (vládl v letech 1516-1556) a byl nejmocnějším evropským panovníkem.

On donne le nom de Maison de Trastamare (en espagnol : "Casa de Trastámara") à une dynastie de rois qui occupa les trônes de Castille (de 1369 à 1555), d'Aragon (de 1412 à 1516), de Navarre (de 1425 à 1479) et de Naples (de 1458 à 1516).