Kultura.

Státním náboženstvím chanátu byl islám, víra jeho vládce. V Tjumeni i v Sibiři byly vybudovány honosné mešity, paláce a hradby. Je známo, že vrchní imámové a muftíové Sibiřského chanátu měli jistý vliv i v Povolží a dokonce i v Samarkandu. Chanát byl nejsevernějším historicky doloženým muslimským státem; jeho území sahalo až Severnímu ledovému oceánu.

Historie.

Sibiřský chanát a s ním moderní město Tjumeň vznikly pravděpodobně mezi lety 1405 a 1428, v době úpadku někdejšího Čingischánova impéria. Původ zakladatele jménem Taibuga není jasný. Sídlem prvních chánů bylo město Čimki-Tura poblíž místa, kde Rusové založili r. 1586 pevnost Tjumeň poté, co po porážce chanátu Jermakovými kozáky bylo město zničeno nebo opuštěno.  Na vládu nad chanátem si činili nárok také přímí potomci Čingischánova syna Šajbana, z nichž Ibak Chán porazil a zabil Taibugova vnuka Mara. K restauraci Taibugovců došlo, když Marův vnuk Muhammad porazil a zabil Ibaka cca roku 1493. Muhammad se rozhodl opustit Čimki-Turu a založil na Irtyši nové hlavní město Iskar (Sibir). Nakrátko se stal i chánem v Kazani (1496).  Dobytí Kazaně Rusy r. 1552 vedlo taibugovského chána Jadigara ke snaze navázat přátelské vztahy s Moskvou. V cestě mu však stál vnuk Šajbanovce Ibaka Küčüm. Boje v letech 1556-1563 skončily Jadigarovou smrtí a Küčüm se stal chánem.

Konec chanátu.

Küčüm usiloval obrátit Sibiřské Tatary, převážně šamanisty, na islám. Jeho rozhodnutí napadnout stroganovské obchodní stanice vyprovokovalo expedici, kterou proti chanátu vyslali Stroganovové, složenou z 540 donských kozáků a tří set jejich vlastních ozbrojenců, pod vedením kozáka Jermaka. Ten Küčümovo vojsko porazil roku 1582 v bitvě na Čuvašově mysu a ještě téhož roku vstoupili kozáci do Iskaru. Küčüm doplnil svoje vojsko, roku 1584 zabil v bitvě Jermaka a znovu ovládl Sibir.  V následujících čtrnácti letech však Rusové chanát zvolna dobyli. V roce 1598 byl Küčüm poražen na březích Obu a donucen uprchnout na území Nogajců. Jeho vláda skončila.

Nápojová plechovka je společně s lahvemi a nápojovými kartony nejběžnější malospotřebitelský obal pro nápoje. Slouží pro transport nápojů i jako nádoba na pití. Plechovky se používají především pro nápoje sycené oxidem uhličitým jako je pivo a nápoje na bázi koly. Moderní nápojové plechovky jsou vyrobeny jako jednodílné válcové nádoby z hliníku nebo bílého plechu, uzavřené zalemovaným hliníkovým víčkem. Ve víčku je oválný prolis s přinýtovaným kovovým očkem. Kovové očko při zvedání tlačí na část víčka uvnitř prolisu. Protože materiál víčka je v linii prolisu zeslabený, páčením za pomoci očka se odtrhne a ohne dovnitř plechovky. Tím se otevře oválný otvor pro pití. V Evropě nejrozšířenější velikosti plechovek jsou 0,33 litru a 0,5 litru. Vedle toho existují také pětilitrové soudky na pivo. Ze soudků se ale pivo čepuje výčepním ventilem. Další ve světě rozšířené velikosti jsou 0,15 litru podávané v letadlech, 0,25 litru pro energetické nápoje, 0,355 litru neboli 12 uncí, což je oblíbená velikost v USA. Nápojové plechovky odolávají vnitřnímu tlaku do 6 Bar a disponují díky dovnitř prohnutému dnu bezpečnostní rezervou. Než plechovka přetlakem praskne, vyboulí se dno a zvětší tak vnitřní prostor.

Une canette, ou boîte boisson, ou encore boîte métallique, désigne depuis les années 1980 une boîte métallique (en aluminium et/ou en fer-blanc) qui contient une boisson que l'on peut emporter puis boire sans outil ni gobelet.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v mužstvu 1. FC Brno. V 18 letech přestoupil do Slavie Praha, kde prošel staršími dorosteneckými výběry.

SK Slavia Praha.

V listopadu 2009 si jej tehdejší trenér A-týmu Karel Jarolím vytáhl pro zápas Českého poháru proti Karviné a postavil jej rovnou do základní sestavy. V základní jedenáctce nastoupil také následující víkend při své ligové premiéře 29. listopadu 2009 v utkání 16. kola 1. ligy proti Brnu (výhra 3:1). Celkem za Slavii odehrál dva ligové zápasy, ve kterých se gólově neprosadil.

FC Hlučín (hostování).

V létě 2010 odešel na hostování do klubu FC Hlučín, který byl tehdy farmou Slavii. V dresu Hlučína nastoupil ke 12 střetnutí v lize, branku nedal.

FK Baumit Jablonec.

Před jarní částí ročníku 2010/11 přestoupil do Baumitu Jablonec. 24. dubna 2013 vstřelil v prvním utkání semifinále českého fotbalového poháru dvě branky, Jablonec ale podlehl Liberci 3:4. Odvetu Jablonec vyhrál 2:0 a postoupil do finále. 17. května 2013 se Ondřej podílel na vítězství ve finále Poháru České pošty 2012/13 proti Mladé Boleslavi. Utkání se rozhodlo až v penaltovém rozstřelu, který skončil poměrem 5:4 pro Jablonec (po konci řádné hrací doby byl stav 2:2), Vaněk svůj pokus proměnil.  V odvetě třetího předkola Evropské ligy 2013/14 8. srpna 2013 se jednou brankou podílel na výhře 3:1 proti domácímu norskému týmu Strømsgodset IF, když zúročil bleskový protiútok hostů střelou pod padajícím brankářem. Jablonec po vítězství 2:1 z prvního utkání doma postoupil do 4. předkola (resp. play-off).  17. srpna 2013 vstřelil branku v ligovém utkání s hostujícím týmem 1. SC Znojmo, zápas skončil divokou remízou 5:5. Trefil se také 10. listopadu v ligovém utkání proti 1. FK Příbram, Jablonec vyhrál vysoko 6:0. 30. listopadu 2013 vstřelil gól v posledním ligovém kole podzimní části proti Spartě Praha, zápas ale skončil porážkou domácího Jablonce 2:3. Celkem za Jablonec odehrál 72 ligovým utkáním, ve kterých se 9x střelecky prosadil.

Kayserispor.

V lednu 2014 byl na testech v tureckém klubu Kayserispor. Do klubu nakonec po úspěšné lékařské prohlídce přestoupil. S vedením Kayserisporu podepsal smlouvu na 31⁄2 roku. Na konci sezony 2013/14 s klubem sestoupil do druhé turecké ligy. Za Kayserispor nastoupil k devíti zápasům v lize, gól nevstřelil.

FC Viktoria Plzeň.

V květnu 2014 se dohodl z důvodu sestupu Kayserisporu do druhé ligy na angažmá s FC Viktoria Plzeň. Svůj přestup komentoval slovy: „Jsem moc rád, že vše klaplo. Zahraničního angažmá nelituju, ale po turecké zkušenosti jsem chtěl do týmu s velkými ambicemi. Mým snem je hrát o titul, uspět v evropských pohárech. Věřím, že k těmto cílům mohu Viktorii Plzeň pomoci.“ S vedením podepsal kontrakt na tři roky.

Sezóna 2014/15.

Díky umístění Plzně na druhé příčce konečné tabulky předchozí sezóny se s Viktorkou představil ve 3. předkole Evropské ligy UEFA 2014/15 proti rumunskému týmu FC Petrolul Ploiești. V první utkání klub uhrál na půdě soupeře nadějnou remizu 1-1. V odvetě Plzeň prohrála 1-4 a z evropských pohárů vypadla.

Sezóna 2015/16.

18. července 2015 se podílel na zisku Superpoháru, když Viktorka porazila FC Slovan Liberec 2-1. S Plzní se představil ve 3. předkole Ligy mistrů UEFA, kde klub narazil na izraelský celek Maccabi Tel Aviv FC. V prvním zápase na půdě soupeře Viktorka zvítězila 2-1, ale v odvetě prohrála 0-2 a vypadla. S mužstvem následně hrál 4. předkolo Evropské ligy UEFA, kde tým narazil na klub ze Srbska FK Vojvodina Novi Sad. V prvním utkání na domácím hřišti mužstvo vyhrálo 3:0, Vaněk dal v 51. minutě branku na 2-0, když napřáhl zpoza velkého vápna a prostřelil hostujícího brankáře. Viktorka zvládla i odvetu, ve které zvítězila 2:0, a postoupila do základní skupiny Evropské ligy, kde bylo mužstvo nalosováno do skupiny E společně s FK Dinamo Minsk (Bělorusko), Villarreal CF (Španělsko) a Rapid Vídeň (Rakousko). V konfrontaci s těmito týmy Západočeši získali čtyři body, skončili na třetím místě a do jarní vyřazovací části nepostoupili. Za Plzeň v základní skupině Evropské ligy odehrál kvůli zranění jen dvě utkání.  V utkání proti FC Fastav Zlín hraném 9. dubna 2016 vstřelil v 74. minutě branku na konečných 2-1. V ročníku 2015/16 získal tři kola před konce sezony s Viktorkou mistrovský titul, klub dokázal ligové prvenství poprvé v historii obhájit. V dresu Viktorie si připsal 48 ligových startů, ve kterých vsítil sedm branek.

FK Ufa.

Před sezonou 2016/17 akceptoval zajímavou nabídku z ruského klubu FK Ufa, kam odešel na přestup.

FC Zbrojovka Brno.

Od srpna 2019 se připravoval s B-mužstvem Zbrojovky. Od září téhož roku je v kádru A-mužstva Zbrojovky.

Klubové statistiky.

Aktuální k 6. září 2019

Reprezentační kariéra.

Ondřej Vaněk nastupoval za českou reprezentaci do 21 let. Debutoval 7. září 2012 v utkání proti Černé Hoře (0:0). 10. září 2012 vstřelil gól proti Walesu v posledním utkání českého celku v kvalifikační skupině 3 na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 konané v Izraeli. Zápas skončil jasným vítězstvím České republiky 5:0, ta postoupila z prvního místa do baráže o ME U21 2013. ČR se na závěrečný šampionát neprobojovala přes baráž, v níž vypadla po prohře 0:2 doma a remíze 2:2 venku s Ruskem.

A-mužstvo.

9. srpna 2013 jej reprezentační trenér Michal Bílek poprvé nominoval do A-týmu ČR (nahradil zraněného Daniela Koláře). 14. srpna 2013 debutoval během přátelského zápasu v Budapešti s domácím Maďarskem, který skončil remízou 1:1. Druhý zápas v národním dresu absolvoval 6. září 2013 v pražské Eden Aréně proti Arménii, ve kterém ČR podlehla soupeři 1:2. 10. září 2013 absolvoval kvalifikační utkání proti domácí Itálii (nastoupil v průběhu druhého poločasu), která zvítězila 2:1. ČR zůstala pouze teoretická naděje na postup alespoň do baráže o Mistrovství světa 2014 v Brazílii.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Ondřeje Vaňka v české reprezentaci do 21 let

Ondřej Vaněk (* 5. července 1990 v Brně) je český fotbalový záložník a reprezentant, od září 2019 působící v FC Zbrojovka Brno. Mimo Česko působil na klubové úrovni v Turecku a Rusku. Jeho fotbalovým vzorem je Fernando Torres.

Ondřej Vaněk, né le à Brno en Tchécoslovaquie, est un footballeur international tchèque, qui évolue au poste de milieu offensif.


Vznik a vývoj skupiny.

"The Rasmus" vznikli v roce 1994. Všichni tehdejší členové skupiny chodili ještě na střední školu, kde také společně vystoupili na školní besídce, tehdy ještě pod názvem Sputnik. Brzy se ovšem přejmenovali na Atilla a nakonec na Rasmus. Koncem roku 1995 vydali své první album Peep, měli přibližně 100 představení jak ve Finsku tak i v nedalekém Estonsku. Tato deska jim vynesla slávu po celé jejich zemi a z neznámých hudebníků se pomalu stávaly hvězdy.  Druhé CD Playboys vydala skupina v roce 1997 a stejně jako Peep se stalo ve Finsku opět zlatým. Skupina také vystoupila na festivalu na helsinském olympijském stadionu.  Roku 2000 se přejmenovali na dnešní "The Rasmus". O rok později vydali CD Into, které bylo úspěšné už i v Německu a Dánsku. Poté se skupina společně s HIM a Roxette vydala na turné po celé severní Evropě.  Další album Dead Letters bylo úspěšné již celosvětově, v roce 2004 vyšlo i ve Spojených státech. Díky němu je The Rasmus ve světě nejznámější finskou hudební skupinou.  The Rasmus rozhodně nepatří mezi studiové kapely. Během své postupně rostoucí popularity odehráli velké množství koncertů. Předskakovali americkým Garbage, ale také Red Hot Chili Peppers.  V roce 2005 vydali další album, Hide From The Sun, z něhož pochází i hit No Fear. 16. listopadu 2005 poprvé koncertovali v České republice, a to v Praze.  V roce 2008 skupina vydala nové album Black Roses, se kterým následně v první polovině roku 2009 zahájila turné po Evropě. 20. února 2009 zahráli The Rasmus opět v Praze a to ve sportovní hale Na Folimance.

The Rasmus je finská alternativně rocková skupina založená v roce 1994. Do povědomí široké veřejnosti se dostali díky hitům jako např. „First Day of My Life“, „No Fear“ nebo „In the Shadows“.

The Rasmus est un groupe de rock finlandais originaire d'Helsinki. Il fit ses débuts en 1994, ses membres étant alors âgés de 16 ans. Il était alors formé de Lauri Ylönen (chant), Pauli Rantasalmi (guitare), Eero Heinonen (basse) et Janne Heiskanen (batterie), qui quitta le groupe en 1998. Il sera remplacé par Aki Hakala (batterie). En 1996, ils sortent leur premier album "Peep", puis l'année suivante c'est au tour de "Playboy". La musique des Rasmus est plutôt orientée funk. En 1998, l'album "Hell of a Tester" fait son apparition et le funk laisse sa place au rock mélodieux. Leur best-of "Hell of a Collection" sort l'année suivante.


Kariéra.

Narodila se do rodiny surfařů 8. února 1990 na havajském ostrově Kauai. Bethany začala se surfováním v mladém věku. V osmi letech vstoupila do své první surfařské soutěže, Rell ne. Menehune akce na Oahu, kde vyhrála obě soutěže – krátké a dlouhé prkno divize.  Ve třinácti letech, 31. října 2003, byla Bethany napadena pětimetrovým žralokem tygřím při surfování z Kauai na North Shore. Při útoku přišla o levou paži. Poté, co ztratila přes 60 % krve, a podstoupila několik operací, byla bez komplikací na cestě k zotavení. Měla neuvěřitelně pozitivní postoj. Záchranáři a lékaři se domnívali, že její rozum a víra v Boha jí pomohli dostat se přes traumatizující zážitek.  Přesně jeden měsíc po útoku se Bethany vrátila k vodě, aby pokračovala v prosazování svého cíle stát se profesionálním surfařem. V lednu roku 2004 se umístila na 5. místě. Ohromující je, že i přes svůj handicap stále vystupuje a vyniká v soutěžích. V roce 2005 získala 1. místo v divizi Explorer žen – vyhrála první národní titul.  V roce 2007 realizovala svůj sen a stala se profesionální surfařkou. Bethany se od té doby účastnila řady soutěží. V roce 2009 se umístila na 2. místě v ASP Mistrovství světa juniorů.

Popularita.

Vzhledem k tomu, že přišla o ruku, se Bethanin příběh vysílal ve stovkách médií a byla mnohokrát oceněna. Stále veřejně vystupuje a má závazky v televizích a rádiích. V říjnu 2004 se podělila o svůj životní příběh v autobiografii s názvem "Soul Surfer". O sedm let později byl natočen stejnojmenný film, který byl v kinech promítán v dubnu. Bethany byla také inspirací pro dokumentární film Becky Baumgartenerové "Heart of Soul Surfer", jenž byl natočen v roce 2007. Mimoto se její životní příběh stal námětem několika knih.

Charitativní činnost.

Bethany se podařilo dotknout velkého počtu lidí, kteří s ní zastávají charitativní úsilí. Bethany uvedla na trh svou vlastní nadaci, "Friends of Bethany", která podporuje ty, co prožili traumatickou amputaci. Podílí se na mnoha dalších dobročinných akcích. Je velkou inspirací pro lidi s podobným osudem.

Bethany Hamilton (* 8. února 1990) je americká surfařka. Známá je hlavně tím, že přežila útok tygřího žraloka, při kterém přišla o celou levou paži.

Bethany Meilani Hamilton-Dirks est une surfeuse américaine née le à Kauai, à Hawaï. Elle a survécu à une attaque de requin sur la côte Nord d'Hawaï et continue de surfer malgré la perte de son bras gauche, accident qui a fourni le sujet d'un film.


Hranice.

V roce 1932 hraničila na západě s Nižnevolžským krajem, na severozápadě s Srednevolžským krajem a Západosibiřským krajem, na severu s Uralskou oblastí, na jihu se středoasijskými sovětskými republikami, a na jihovýchodě s Čínou.

Ekonomika a doprava.

Podíl průmyslové výroby v celkovém produktu v roce 1931 tvořil 36,8% (18,4% v 1927/28). V roce 1931 bylo více než 40 mil. hektarů půdy vhodných k obdělávání, ze kterých se použila mizivá část — pouhých 5,6 mil. hektarů - v roce 1932. 10 mil. ha tvořily posečené louky, 95 mil. ha sena a 40 mil. ha pastviny. V prvních pěti letech dával Kazachstán okolo 10% obilnin do ostatních republik SSSR. V roce 1932 bylo združstevněno 66% hospodářství a 85,6% sečných ploch vlastnila zemědělská družstva, rovněž bylo organizováno na 300 chovatelů dobytka.  Celková délka železnic v roce 1932 čítala 5474 km (3241 v roce 1927).

Historie.

Kazašská ASSR vznikala v roce 1925 v důsledku přejmenování Kyrgyzské autonomní sovětské socialistické republiky. Současně s přejmenováním republiky bylo hlavní město přeneseno z Orenburgu do města Ak-Mečeť, které bylo přejmenované na Kyzyl-Orda a Orenburská gubernie byla vrácena Ruské sovětské federativní socialistické republice. V květnu 1927 bylo hlavní město přeneseno do Alma-Aty. V srpnu 1928 byly zrušeny všechny gubernie Kazašské ASSR, a její teritoria byla rozdělena na 13 obvodů a okresů. V březnu 1930 byla Karakalpatská autonomní oblast vyřazena z Kazašské ASSR a bezprostředně podřízena RSFSR. V březnu 1932 bylo území republiky rozděleno na šest velkých oblastí. V prosinci 1934 byl menší okrsek na severu republiky předán nově vytvořené Orenburské oblasti. Se schválením nové Ústavy SSSR 5. prosince 1936 byl status Kazašské ASSR povýšen na svazovou republiku, která byla vyvedena z RSFSR.

Kazašská autonomní sovětská socialistická republika, rusky Казакская Автономная Советская Социалистическая Республика byla samosprávná republika v Sovětském svazu, která existovala od roku 1925 do roku 1936.

La République soviétique socialiste autonome kazakhe était une république autonome dans la république soviétique fédérative socialiste de Russie, au sein de l'Union soviétique. Elle a existé de 1920 à 1936. Son territoire correspond à celui du Kazakhstan actuel.


O Albu.

50 Cent plánoval vydat album Before I Self Destruct, ale později se rozhodl toto album odložit a nahrál album "Curtis". Název alba se měnil hned dvakrát, nejdříve z "Curtis" na "Curtis S.S.K." a poté nazpět. "S.S.K." mělo hned několik významů: "SoundScan Killer", "South Side King" a "Shoot, Stab, Kill". 50 Cent oznámil, že album bude odrážet jeho život před komerčním úspěchem a i proto zvolil název "Curtis", protože ho tak lidé znali, dříve než si našel fanoušky jako 50 Cent.  Zajímavostí je, že 50 Cent napsal část textů v domě svých prarodičů, kde vyrůstal, proto, aby měly větší hloubku a správnou atmosféru.  V lednu 2007 byl vydán první single s názvem "Straight to the Bank", v květnu byl zveřejněn druhý single "Amusement Park", v červnu vyšel úspěšný single alba "I Get Money", který se dočkal i několika remixů. V červenci jako poslední single před vydáním alba byla vydána píseň "Ayo Tehnology (ft. Justin Timberlake)", která se stala nejúspěšnějším singlem z alba. V listopadu, téměř dva měsíce po vydání alba, byl vydán poslední single "I'll Still Kill (ft. Akon)"  Album obsahuje 17 písní na nichž 50 Cent spolupracoval s umělci jako jsou: Akon, Justin Timberlake, Robin Thicke, Eminem, Mary J. Blige, Tony Yayo, Young Buck a Nicole Scherzinger.

Po vydání.

Alba se prodalo úctyhodných 695 000 ks první týden. Celkově přes 1 300 000 kusů v USA. Album získalo v USA ocenění zlatá deska společnosti RIAA hned první týden prodeje, platinovou certifikaci album získalo na konci října 2007. Ocenění zlatá deska album získalo i v Německu a Maďarsku. Celosvětově se alba prodalo přes 2 miliony kusů.

Seznam skladeb.

U.K. Bonus Tracks

Curtis je třetí studiové album amerického rappera 50 Centa. Album se prodává od 11. září 2007, tedy od stejného dne jako třetí studiové album rappera a zpěváka Kanyeho Westa. Oba umělci rozpoutali velkou mediální aféru okolo jejich sázky kdo prodá více alb první týden, sázku vyhrál Kanye West o 266 000ks.

Curtis est le troisième album studio de 50 Cent, sorti le. L'album contient des productions de Dr. Dre, d'Eminem, Timbaland et plusieurs autres producteurs. 50 cent a aussi invité plusieurs artistes comme Akon, Justin Timberlake, Nicole Scherzinger ainsi que d'autres musiciens notables. Les critiques ont noté que le rappeur avait divisé son album entre des chansons « dures » et « douces ». "Curtis" a connu un succès commercial significatif, vendant copies dès sa première semaine de sortie. C'est la plus grande vente d'un album de rap East Coast depuis l'album "" de Jay-Z qui en a vendu 680 000. La concurrence de vente d'album avec "Graduation" de Kanye West était considéré comme « un grand jour pour le hip-hop ».


Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk dosahuje 30 až 150 milimetrů v průměru, v mládí je polokulovitý, později polštářovitý, různě zprohýbaný, suchý, jemně sametový, později lysý, barvy světle hnědé, žlutohnědé, olivově hnědé až šedohnědé. Okraj je v mládí dlouho podvinutý.  Rourky jsou středně dlouhé, zprvu světle žluté, později citrónově žluté až špinavě olivově žluté. Póry stejné barvy. Po poranění nebo otlačení modrají nebo modrozelenají. Kolem třeně jsou vmačklé, jakoby vykrojené.  Třeň je 30 až 150 mm vysoký, 10 až 50 mm tlustý, v mládí břichatý, později kyjovitý až válcovitý, ke špičce ztenčený. V horní části žlutavý, v dolní části má často pěknou krvavou barvu, někdy je i celý červený a na bázi až hnědočervený. Má plasticky vystupující síťku stejné barvy jako podklad. Po otlačení modrá.  Dužnina je bělavá nebo nažloutlá, v bázi třeně až špinavě červená, na řezu přechází rychle do modrozelena. Brzy se však odbarvuje. Chuť je zpočátku nasládlá, posléze výrazně hořká. Vůně nevýrazná, houbová.

Mikroskopický.

Výtrusný prach světle okrový až hnědofialový, spory elipsoidně vřetenovité, barvy žlutoolivové, velikosti 12 - 16 × 4,5 - 5,5 μm.

Výskyt.

Roste především ve vyšších polohách pod jehličnany (smrky a borovicemi), může se ale objevit i v nížinách pod listnatými stromy. Preferuje kyselé půdy. Pilát jej řadil mezi houby horských smrčin. Fruktifikuje od června do října.

Rozšíření.

Vyskytuje se v Evropě, Severní Americe (USA, Kanada) a Asii (Japonsko). Z Evropských zemí jsou uváděné: Belgie, Česká republika, Dánsko, Francie, Gibraltar, Chorvatsko, Irsko, Itálie, Lucembursko, Maďarsko, Německo, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království (plus ostrov Man), Španělsko, Švédsko a Švýcarsko.

Záměna.

Někteří houbaři jej mylně považují za hřib satan, který se však nevyskytuje v horských oblastech pod jehličnany, ale v teplých nížinách pod listnáči na vápenitých půdách. Záměnu s jedlými modráky lze vyloučit podle barvy pórů, které jsou v případě kříště žluté, nikoli červené. Podle výrazně hořké dužniny lze vyloučit záměnu se všemi podobnými druhy, které se vyskytují v České republice, s výjimkou hřibu medotrpkého.

Boletus calopus f. candicans.

Světle zbarvená forma s bělavým kloboukem a žlutavým třeněm, která se zřídka objevuje v podhorských lesích, byla popsána pod názvem "Boletus calopus" f. "candicans".

Boletus calopus f. ereticulatus.

Forma, která se vyznačuje rudě zbarveným třeněm bez síťkování, byla popsána jako "Boletus calopus" f. "ereticulatus".

Hřib kříšť ("Caloboletus calopus" ) je nejedlá houba z čeledi hřibovitých. Řadí se do sekce "Calopodes" a mezi modrající a barevné hřiby.

Boletus calopus, le Bolet à beau pied, est une espèce de champignons du genre "Boletus" de la famille des "Boletaceae". Il se rencontre en été et à l'automne, en Europe du Nord, Amérique du Nord et en Asie, dans les forêts de conifères et de feuillus. Ce champignon vivement coloré possède un chapeau beige à olive de de large, des pores jaunes et un pied rougeâtre de de haut et de de large. La chair jaune pâle se colore en bleu lorsqu'elle est cassée ou meurtrie.


Hudební kariéra.

Schuldiner založil Death jako Mantas v roce 1983, když mu bylo pouhých 16 let. Původní členové byli Schuldiner (kytara), Rick Rozz (kytara) a Kam Lee (bicí a vokály). V lednu 1986 se Schuldiner přestěhoval do Toronta a dočasně se připojil ke kanadské skupině Slaughter. [12] Rychle se však vrátil, aby pokračoval ve tvorbě Death.  V roce 1987 vyšlo debutové album Scream Bloody Gore. Chris Reifert hrál na bicí a Chuck zpívál, hrál na kytaru a na basu. 1988 vyšlo Leprosy S bývalým kytaristou Rickem Rozzem, baskytarista Terry Butler a na bicí usedl Bill Andrews. 1990 vyšlo Spiritual Healing a Ricka Rozze nahradil James Murphy. Album Human bylo techničtější a progresivnější a Chuck opustil krvavé texty, pojednávájicí o smrti atd. Na desce Chuck více předvedl kytarové dovednosti a šlo vidět, že si označení,kytarový mág, opravdu zaslouží. Album Individual Thought Patterns bylo stejně technické a progresivní, ale svého předchůdce nepřekonalo. 1995 vyšlo Symbolic, ve kterém Chuck často kritizuje společnost (v textech). Od roku 1994 taky hrál ve skupině Voodoocult s kytarisou a zpěvákem Kreator Mille Petrozza nebo bubeníkem Slayer Dave Lombardo. Po dvou deskách se ale rozpadla. Chuck se začínál zajímat o čistý progresivní metal, a tak rozpustil Death, protože jí nechtěl nutit do jiného stylu, a tak založil Control denied. Musel ale vydat ještě jednu desku se skupinou Death a v roce 1998 vyšlo The Sound of Perseverance. Na albu se nachází písně, konkrétně Spirit Crusher, Bite the Pain, Story to Tell, Voice of the Soul a A Moment of Clarity, které měl Chuck napsaná pro Control Denied, ale to Chuck popřel.  B.C. Rich Stealth model je kytara, kterou Chuck používal po většinu jeho kariéry. Od roku 2008 byla uvedena jako signature model. Před tou kytarou používal BC Rich Mockingbird, kterou vyrobil někdo na Floridě, a BC Rich Ignitor.  Většinou používal snímač DiMarzio X2N.  Chuck byl samouk. V roce 1993 vyjádřil nezájem o hudební teorii.  Schuldiner na počátcích používal hluboký chraplavý growling. V roce 1993 řekl, že to je vyčerpávající a vyžaduje to hodně energie.

Death by MetaL.

V roce 2016 vyšel dokument o Chuckovi. Režiroval ho kanadský režiser Felipe Belalcazar.  Zachycuje život Chucka a jeho hudební kariéru.

Charles Michael "Chuck" Schuldiner (13. května 1967, Long Island, New York – 13. prosince 2001) byl americký zpěvák, hudební skladatel a kytarista známý především z metalových kapel Death a Control Denied. Je považován za duchovního otce death metalu. Britský časopis Kerrang! ho v lednu 2002 označil za "jednu z největších osobností v historii metalu". Mezi jeho největší hudební inspirace patřily kapely jako Iron Maiden, Kiss, Billy Idol a později i Slayer a Metallica.

Charles Michael « Chuck » Schuldiner (aussi connu, surtout à ses débuts, comme Evil Chuck), né le et mort le, est le guitariste, chanteur, compositeur américain de metal, fondateur et seul membre constant du groupe Death et guitariste/compositeur du groupe Control Denied, avec lequel il joue jusqu'à sa mort prématurée. Il a également officié dans Voodoocult, un groupe de thrash metal allemand, avec Dave Lombardo et Mille Petrozza.


Životopis.

Roku 1760 odjel do Anglie, aby zde prosazoval nový Lineův systém klasifikace. Od roku 1763 byl asistentem knihovníka Britského musea a následujícího roku byl zvolen členem Královské společnosti. Poté dostal funkci dohlížitele tištěných knih v Britském museu. Roku 1768 byl Solander spolu se svým spolupracovníkem Dr. Hermanem Spöringem zaměstnán Josephem Banksem a poté se zúčastnil první plavby Jamese Cooka do Tichého oceánu na palubě lodi HM Bark Endeavour. Po Banksovi a Solanderovi nese jméno australský Botanický záliv, kde Cookova expedice poprvé v Austrálii přistála. Záliv byl původně nazván Botanist bay (Záliv botaniků). Solander pomáhal popisovat sbírku australské květeny, zatímco "Endeavour" kotvila na místě, kde je dnes Cooktown, 7 týdnů předtím, než byla poškozena na Velkém bariérovém útesu. Tato sbírka rostlin později vytvořila základ sbírky rytin "Banks' Florilegium".  Po návratu z výpravy se stal Banksovým tajemníkem a knihovníkem a žil v jeho domě na Soho Squere. Roku 1772 doprovázel Bankse na jeho plavbě na Island, Faerské ostrovy a Orkneye. V letech 1773 až 1782 byl vedoucím přírodozpytného oddělení Britského musea. Roku 1773 byl zvolen za zahraničního člena Královské švédské akademie věd.  Solander vynalezl knižní schránku zvanou Solander box, která se dosud používá v knihovnách a archivech jako nejvhodnější způsob k ukládání tisků, kreseb, herbářů a různých manuscriptů. Ve věku 49 let zemřel v Banksově domě na Soho Squere na mozkovou mrtvici dne 13. května 1782.  Jeho jméno nesou zahrady Solander Gardens, nacházející se ve východní části Londýna a také Solanderův ostrov, ležící v blízkosti Jižního ostrova Nového Zélandu. Jednou z mnoha rostlin po něm pojmenovaným je "Nothofagus solandri".  Solander byl spoluautorem Banksova díla "Illustrations of the Botany of Captain Cook's Voyage Round the World" a jeho "The Natural History of Many Curious and Uncommon Zoophytes" bylo sestaveno Johnem Ellisem a vydáno posmrtně roku 1786.

Daniel Carlsson Solander (19. února 1733 Piteå – 13. května 1782 Londýn) byl švédský botanik. Solander se narodil v obci Piteå, v Norrlandu ve Švédsku v luteránské rodině. V roce 1750 se přihlásil na universitu v Uppsale a zahájil studia jazyků a humanitních oborů. Profesorem botaniky na universitě byl slavný Carl Linné, na kterého brzy udělaly dojem Solanderovi schopnosti a který pak přesvědčil Solanderova otce, aby syna nechal studovat přírodozpyt.

Daniel Carlsson Solander est un naturaliste et botaniste suédois, né le à Piteå (province de Norrbotten) et mort le à Londres.


Životopis.

Narodila se v obci Silver v Jižní Karolíně jako dcera zemědělského pachtýře. Dětství prožila ovšem v newyorském Harlemu. Ve škole měla problémy a brzy opustila domov. Kromě tenisu se věnovala také jezdectví, golfu, košíkové a stolnímu tenisu.  S podporou sponzorů začala v roce 1946 trénovat v severokarolínském tenisovém centru ve Wilmingtonu. Následující rok již vyhrála první z deseti za sebou jdoucích titulů národního mistrovství USA ve dvouhře, turnaje pořádaného Americkou tenisovou asociací pro afroameričany. Až v roce 1950 jí byla poskytnuta příležitost startovat na US Championships, kde byla překonána rasová segregace. Kromě sportovní kariéry se vrátila také ke studiu a v roce 1953 absolvovala Florida A&M University a přestěhovala se do Jefferson City v Missouri, kde pracovala jako sportovní trenérka na místní Lincolnově univerzitě.  Poté co jí bylo umožněno hrát turnaje i pro bílé tenisty, vyhrála v roce 1956 Mezinárodní mistrovství Itálie. Další rok získala svůj první grandslamový titul ve dvouhře i v ženské čtyřhře spolu s Angelou Buxtonovou na French Championships. Buxtonová prošla podobnou diskriminací, protože byla Židovka a stala se také první židovskou vítězkou (včetně mužů) ve Wimbledonu, když spolu s Gibsonovou vyhrály čtyřhru roku 1956. Anglické noviny vydaly po jejich triumfu článek s nadpisem "„Minorities Win“" (Menšiny zvítězily). Gibsonová na tomto nejslavnějším turnaji světa ve dvouhře vyhrála v letech 1957 a 1958, je tak prvním vítězem s africkými kořeny a prvním hráčem černé pleti.  V roce 1957 prohrála finále dvouhry na Australian Championships proti Shirley Fryové Irvinové, které podlehla i ve finále předešlého grandslamu US Championships 1956. Po předčasném ukončení kariéry Buxtonové ve 22 letech, pro vážné zranění ruky, vytvořila s Fryovou Irvinovou deblový pár, který v Austrálii roku 1957 triumfoval.  Po zisku dvou grandslamů sezóny 1957 byla na konci roku poprvé hodnocena na 1. místě mezi tenistkami ve dvouhře a stala se také Nejlepší sportovkyní USA. Světovou jedničkou zůstala i v roce 1958, kdy obhájila singlový titul ve Wimbledonu, na kterém zároveň získala třetí deblové vítězství v řadě. Opět se stala Nejlepší sportovkyní USA. V roce 1958 opustila amatéry, kde nebyly výsledky finančně honorovány, a protože neexistovala ženská profesionálníé soutěž jako u mužů, začala hrát exhibice.  Podle Lance Tingaye z "Daily Telegraphu" a "Daily Mailu", byla v první desítce ženského tenisu v období 1956 až 1958, na 1. místě klasifikována pak v letech 1957 a 1958. V těchto dvou letech byla také první hráčkou USA.  Po ukončení kariéry vydala svůj životopis a v roce 1959 natočila hudební album "Althea Gibson Sings". Také si zahrála ve filmu "The Horse Soldiers." Roku 1963 se stala první afroamerickou ženou, která nastoupila do profesionální golfové soutěže Ladies Professional Golf Association.  Roku 1975 ji unijní stát New Jersey jmenoval komisařskou v oblasti sportu. V pozdním věku měla mozkové aneurysma a v roce 1992 prodělala cévní mozkovou příhodu  Zemřela roku 2003 ve věku 76 let v East Orange a je pochována na rosedalském hřbitově Rosedale Cemetery, tamtéž.  V rámci úvodního večera na US Open 2007, při příležitosti 50. výročí vítězství tenistky na tomto grandslamu, byla in memoriam uvedena do místní síně slávy.

Golf.

Stala se první afroameričankou, která v roce 1963 nastoupila do profesionální golfové soutěže pořádané Ladies Professional Golf Association. Golfovou kariéru ukončila v roce 1978.

Althea Gibsonová (25. srpna 1927 Silver, Jižní Karolína – 28. září 2003 East Orange, New Jersey) byla americká tenistka, ženská světová jednička, vůbec první afroameričanka, která nastoupila na tenisový okruh a první, která vyhrála grandslamový titul v roce 1956.

Althea Gibson est une joueuse de tennis américaine des années 1950, et aussi une golfeuse professionnelle, née le à Silver (Comté de Clarendon, Caroline du Sud) et morte le à East Orange (New Jersey).


Historie a původ.

Lingvisté předpokládají, že lidé mluvící khoikhoiským jazykem žili v oblastech jižní Afriky u pobřeží Atlantského oceánu. Tato teorie je podporována archeologickými vykopávkami hrnčířských výrobků a pozůstatků dobytka žijícího na těchto místech. Podle nových výzkumů z území Bečuánska, dnešního státu Botswana, se migrací dostali Khoikhoiové více na jih k řece Orange, dál pak na pobřeží k jejímu ústí, či do Kapska. Byli vyšší a tmavší než zde usídlení Sanové a dostávali se s nimi do sporů. Byli nejen sběrači a lovci, ale i pastevci a rozmíšky vznikaly kvůli dobytku, který Sanům vytlačoval jejich lovnou zvěř. Byli dobrými bojovníci, je znám jejich střet s výpravou Vasco da Gamy v roce 1510, kdy zabili celou šedesátičlennou výpravnou skupinu včetně prvního místokrále Portugalské Indie Francisca de Almeidy. V 16. století, před příchodem Holanďanů, jich bylo na území dnešní Jihoafrické republiky zhruba 100 000. V rámci evropské kolonializace nicméně byla jejich populace zotročena a zdecimována, a to jak vojensky, tak nechtěně dovezenými pravými neštovicemi. Mezi lety 1904 a 1907 pak v rámci německé kolonializace dokonce docházelo k cílené genocidě těchto skupin. Odhaduje se, že v důsledku těchto událostí zahynulo až 10 000 Khoikhoiů, polovina celé tehdejší populace.

Způsob života.

Obživa.

Khoikhoiové mají podle lingvistické základny původ v domorodých lovcích jižní Afriky. V oblasti blíže oceánu změnili svůj způsob života a stali se pastevci. Přitom muselo dojít k významným změnám v jejich sociální organizaci. Zpočátku podřadní členové zemědělské společnosti se později stali nezávislí honáci s vlastními právy. Prvním domestikovaným zvířetem byly ovce. Při ztrátě dobytka v důsledku sucha, chorob nebo krádeží museli Khoikhoiové, aby přežili, přejít k lovu. Když měla rodina domácí zvířata, považovali se za Khoikhoie, ale když ztratili svůj majetek a museli se vrátit k životu „v křoví“, byli označování jako "Soaqua" se sníženým sociálním statusem (odtud pochází označení pro Sany/Křováky). Vztah mezi pastevci (Khoikhoii) a lovci (Křováky) nebyl poklidný. Křováci kradli z khoikhoiských stád. Nicméně na druhé straně zde vznikaly přátelské vztahy, když Křováci pracovali pro khoikhoiské pastevce.  V pozdějších dobách byl domestikován také skot. Tento dobytek vyžaduje velké množství pastvy, proto se museli pastevci přibližovat se zvířaty do vnitrozemí, kde byl dostatek srážek. Nalezení vody a pastvin bylo zásadní, sociální organizace byla proto soustředěná kolem tohoto. Většina aktivního obyvatelstva mohla kočovat po většinu roku, avšak staří lidé a ženy s malými dětmi zůstávali na jednom místě s několika dojnými kravami. Tato skupina obyvatel se tak věnovala sběru (mořští korýši, podzemní části rostlin). V závislosti na období nevídali hlavní stáda několik týdnů.

Společenské uspořádání.

Vesnice osídlené khoikhoiskými skupinami byly relativně rozsáhlé, často je obývalo přes sto osob. Základem obytné zástavby byly kulaté chatrče (matjioeshuis) zhotovené z rámu z větví zasazených do země, nahnutých k sobě a dohromady svázaných. Tyto rámy byly přikryty rákosovým listím. Tato obydlí mohla být rozebrána a znovu postavena na jiném místě (když se v oblasti vyčerpaly pastviny, viz úvodní obrázek). Jestliže Khoikhoiové věděli, že se vrátí na stejné místo, odstranili pouze pokrytí. Během teplého počasí bylo uvnitř příjemně díky štěrbinám mezi rákosím, dovolujícím proudění vzduchu. V zimním období býval vnitřek lemován kůžemi, což poskytovalo dobrou ochranu proti nepříznivým vlivům. Každá vesnice se skládala ze členů klanu z přímé linie mužských potomků jednotlivého předka, jejich manželek a dětí. Vesnice zahrnovaly některé další rody, další rodinné příslušníky nebo služebníky (Bergdamové, Křováci nebo zchudlí Khoikhoiové). Pozice náčelníka náležela dědičně prvorozenému synovi předka. Náčelníci rozhodovali kdy a kam se stěhovat. Rovněž působili jako zprostředkovatelé nebo soudci v trestních nebo občanských sporech. Několik vesnic bylo obvykle propojeno do větších kmenových jednotek. Kmeny měly příbuzenský základ, který byl vytvořen provázáním klanů, přičemž jeden klan měl vždy vyšší postavení. Náčelník tohoto klanu byl náčelníkem celého kmenu. Rozloha země daného kmene byla definována přesnými hranicemi kolem klíčových vodních zdrojů. Kmenoví náčelníci kontrolovali příchody cizích lidí k těmto zdrojům. Pro cizince platilo pouze dočasné užívací právo. Ochota sdílet vlastní zdroje, byla oplacena jindy na jiném místě.  Muži jednoho klanu si museli hledat ženy u jiného. Protože si však byly spřízněné klany geograficky blízko, je pravděpodobné, že většina mužů nalezla své manželky v domácím klanu. Manželství byl silný společenský mechanismus ke spojení různých skupin. Zvykem bylo, že ženich musel strávit první měsíce manželství (do narození prvního dítěte) ve vesnici svého tchána a tchyně. Potom bylo očekáváno od nevěsty, že zbytek manželství bude trávit ve vesnici jejího manžela.

Vlastnictví.

Množství jídla bylo důležitým aspektem života ve vesnici. Jakékoliv zabití bylo sdíleno všemi, ovce nebo dobytek zabité během obřadů jedli všichni zúčastnění. Ačkoliv se bohatství měřilo od množství vlastněného dobytka, lov a sběr byl přístupný všem členům kmene bez rozdílů. Khoikhoiové měli velká stáda ovcí tlustoocasých, dlouhorohého skotu a koz. Dobytek byl chován pro mléko a jeho zabíjení bylo povoleno pouze při rituálních událostech. Voli byli využívání jako soumaři, zvláště při přesunu tábořišť. Náčelníci a významné osoby vlastnili velké množství majetku, zatímco sluhové nejspíš vůbec nic. Jelikož nebyla obava z dravců, dobytek se pohyboval volně. Stáda byla každý den vyvedena na pastvu a v noci se vracela do skalních převisů. Mezi lidmi vládla přísná dělba práce. O dobytek se starali muži a ženy dohlížely na domácnost. Během dne zůstávali dospělí ve skalním převisu, vyráběli nádobí a zbraně. Muži chodili na lov a ženy sbíraly plody divoce rostoucích rostlin.

Náboženství.

Božstva.

Khoikhoiové přiřazovali zvláštní význam Měsíci. Nov a úplněk byly důležitými časy pro obřady spojené s tancem a přivoláváním deště. Zdá se, že na Měsíc bylo pohlíženo jako na fyzické zjevení nejvyššího bytí ztotožňovaného s nebem, zemí a zvláště deštěm (klíčový význam má pro národy žijící v suchých regionech, jejichž existence je na dostatku srážek závislá).  Božstvo, které představovalo předchůdce všech Khoikhoiů je Taj-//goab. Stvořitel, patron zdraví, zdroj blahobytu a hojnosti, který kontroluje déšť a jeho přidružené úkazy, mraky, hromy a blesky. V opozici mu stojí zlý //Gaunab, který způsobuje choroby a smrt. Další významnou postavou je Haitsi-aibib, lidový hrdina a kouzelník ohromné reputace, který mohl měnit svou podobu. Haitsi-aibib zemřel mnohokrát na různých místech, ale měl schopnost znovu obživnout, často se zrodil do jiné formy. Jeho hroby se nacházejí na mnoha místech. Vidět je, pro tamní obyvatele znamená štěstí. Kolemjdoucí pokládají na hroby kameny nebo tam zanechávají větve, kusy šatstva nebo kůže.  Mnoho Khoikhoiů však v průběhu let své tradiční náboženství opustilo a konvertovalo k islámu nebo křesťanství.

Obřady.

Ústředním tématem téměř všech obřadů byla představa proměny nebo přechodu z jednoho stavu do dalšího. Většina rituálů byla uskutečňována při významných obdobích změn v osobním životě – narození, dospívání, dospělost, manželství a smrt.  Rituálním příkladem je narození dítěte: Před porodem byla matka umístěna do chatrče, ve které zůstala ještě nejméně sedm dní po porodu. Byla to nevyhnutelná praktika, protože byli v tu dobu oba velmi zranitelní. Nikomu nebylo dovoleno vstoupit do chatrče. Matka i dítě se museli vyhnout kontaktu s vodou. Po době odloučení byli matka i dítě ceremoniálně znovu přivítaní do společnosti. Jejich těla byla namazaná kravským hnojem, tukem a buchu (voňavou rostlinou). První tři měsíce bylo dítě krmeno kozím nebo kravím mlékem, nikoliv mateřským.  Obřady začlenění byly svátky, jež se účastnili všichni členové klanu a jejich pokrevní příbuzní. Během svátečních období se Khoikhoiové určitým věcem vyhýbali, např. vodě, zatímco jiné, jako oheň a buchu, byly ztotožňovány s ochranou. Jedincům, kteří prošli zasvěcovacími obřady, byla na krk pověšena část střeva obětovaného zvířete.  Obřady odhalují něco o vztazích a postavení Khoikhoiů. Bohatí Khoikhoiové získávali prestiž, díky své schopnosti poskytnout majetek na účely svátků. Manželství mělo za následek přesun majetku.  Uvědomění jakým způsobem byl dobytek součástí sociálního a politického života Khoikhoiů je rozhodující pro porozumění rozdílu světového vnímání. Pro Khoikhoie nebyl dobytek jen zboží ke koupi a prodeji, měl obřadní a společenský význam, který daleko převyšoval peněžní hodnotu. Po příchodu Holanďanů nastal v obchodování rozpor. Krádež, nátlak a nepeněžní výměna dobytka za alkohol, měď, korále a tak dále, vedly ke ztrátě majetku a vytvořily klesající spirálu, ze které se Khoikhoiové nemohli dostat. Selhání sociálních a ekonomických hodnot Khoikhoiů šlo ruku v ruce s větší závislostí a rostoucí důvěrou Holanďanům jako prostředníkům ve sporech, a tím v rostoucím zasahování Holanďanů do sporů mezi khoikhoiským obyvatelstvem.

Khoikhoiové (česky též Kojkojnové; Khoikhoi = Khoekhoe = Khoi = Kwena; doslovně „praví lidé“) je tradiční pojmenování pro původní obyvatele jihozápadní Afriky. Termín souhrnně označuje etnické skupiny Namů (obývajících Namibii, Botswanu a Jihoafrickou republiku) a Damarů (Namibie) a nejrůznější jihoafrické kmeny jako!Orana, Xirikua, Griekwa, AmaGqunukhwebe nebo!Gona.

Les Khoïkhoï ou Khoï (dits péjorativement "Hottentots") sont un peuple pastoral d'Afrique australe. Ils se dénomment eux-mêmes ainsi (littéralement « hommes des hommes ») par opposition à leurs voisins chasseurs-cueilleurs Bochimans, qu'ils nomment Sankhoï.


Charakteristika.

Fíkovníky jsou opadavé nebo stálezelené keře, stromy nebo liány. Některé druhy rostou jako tzv. škrtiče, které ovinou kmen hostitelského stromu spletí dřevnatých stonků a postupně jej zadusí. Zřídka rostou jako epifyty. U epifytů a některých lián bývají vyvinuty adventivní vzdušné kořeny. Stromy mají nezřídka u paty kmene opěrné pilíře. Rostliny obsahují mléčný latex. Listy jsou jednoduché, střídavé, řidčeji vstřícné nebo víceméně přeslenité. Čepel listů je celistvá nebo laločnatá, se zpeřenou nebo dlanitou žilnatinou, lysá nebo chlupatá, celokrajná nebo zubatá. Palisty jsou u většiny zástupců charakteristicky kápovitě srostlé a uzavírající vrcholový pupen, opadavé nebo víceméně vytrvalé. Na bázi střední žilky nebo v úžlabí hlavních žilek na spodní straně listů bývají voskové žlázky.  Rostliny jsou jednodomé nebo dvoudomé. Květenství fíkovníku je velmi specializované, nazývané sykonium nebo prostě fík. Fíky jsou přisedlé nebo stopkaté a vyrůstají v úžlabí listů nebo přímo z větévek či kmenů, výjimečně i pod úrovní terénu. Samotné květy jsou velmi drobné, bezkorunné a jsou umístěny na vnitřní straně duté češule (receptákula), která je s vnějškem spojena jen drobným apikálním pórem, někdy navíc uzavřeným šupinovitými listeny. Na bázi fíku jsou obvykle 3 zákrovní listeny, někdy jsou přítomny i opadavé nebo vytrvalé šupinovité listeny na boční straně. Ve fíku jsou až 3 druhy květů. Květy jsou obvykle podepřeny kalichem až se 6 laloky. Samčí květy obsahují nejčastěji 1 až 3 tyčinky, v samičích je jediný semeník s 1 nebo 2 nestejnými čnělkami. Sterilní květy jsou podobné samičím, netvoří ale semena a obvykle jsou obydleny fíkovými vosičkami. Plodem jsou nažky, obvykle uzavřené v dutém zdužnatělém fíku.

Rozšíření.

Rod fíkovník zahrnuje asi 1000 druhů. Je rozšířen v tropech a subtropech celého světa, s největším druhovým zastoupením v jihovýchodní Asii. V Evropě roste jediný druh, fíkovník smokvoň ("Ficus carica"), pocházející původně z Přední Asie a dnes rozšířený v celém Středomoří.  V tropických deštných lesích Afriky, Asie i Ameriky náleží fíkovníky mezi důležité složky stromového patra.

Ekologické interakce.

Fíkovníky mají vysoce specializovaný a unikátní systém opylování. Květy jsou opylovány tzv. fíkovými vosičkami z čeledi fíkovnicovití ("Agaonidae"), jejichž životní cyklus je úzce spjat s cykly vývoje fíků. Každý druh fíkovníku většinou obligátně opyluje jeden druh vosičky. Okřídlené jsou pouze samičky, které po vylíhnutí opustí sykonium a přenášejí pyl do jiného fíku. Při snaze dostat se dovnitř obyčejně ztrácejí křídla. Uvnitř sykonia samičky nakladou vajíčka do krátkočnělečných samičích nebo do sterilních květů, zatímco květy s dlouhou čnělkou jsou pro jejich kladélko nedosažitelné. V dlouhočnělečných květech dozrávají semena, z ostatních se po určitém čase líhne nová generace vosiček. Bezkřídlí samci jsou slepí, mají však mohutné kousací ústrojí. Kopulují se samičkami a prokousávají otvory ve stěně, kterými potom samičky fík opouštějí. Po výletu samiček fíky nezřídka mění barvu a stávají se atraktivní pro různá plodožravá zvířata a ptáky. Molekulární studie ukázaly, že samičky fíkových vosiček jsou velmi výkonné v roznášení pylu na velké vzdálenosti, čítající území o rozloze stovek čtverečních kilometrů.  Na tropických fíkovnících fíky zpravidla dozrávají po celý rok a jsou tak v tropických deštných lesích podstatným potravním zdrojem, na kterém jsou mnohá zvířata a ptáci závislí zejména v obdobích nedostatku jiných plodů.  Některé druhy klíčí ze semen v ptačím trusu jako epifyty v korunách stromů a později se spojují se zemí.

Taxonomie.

Fíkovník je jediným rodem podčeledi "Ficeae" čeledi morušovníkovité ("Moraceae").  V minulosti byl rod fíkovník některými autory rozdělen podle květní morfologie na množství samostatných rodů, avšek toto členění se šířeji neujalo.

Česká nomenklatura.

Ustálené české jméno pro rod "Ficus" je fíkovník. Občas je zvláště v populární literatuře používáno označení fíkus, rozdělení rodu na fíkusy a fíkovníky však nemá oporu v taxonomii.

Význam.

Fíkovník smokvoň ("Ficus carica") pochází z Přední Asie a byl pěstován již 3000 let před naším letopočtem. Fíky se jedí syrové nebo se suší či zpracovávají na kompoty, marmelády, vína a podobně. Jedlé plody mají i mnohé jiné fíkovníky, např. asijské druhy "Ficus glomerata" a "F. pumila", africký "F. capensis" a jihoamerické druhy "Ficus dulciaria" a "F. velutina".  Fíkovník pryžodárný ("Ficus elastica") je oblíbenou pokojovou rostlinou, ve své domovině v asijských pralesích však dosahuje výšky až 30 metrů. Stromy byly v minulosti pěstovány na plantážích, neboť latex obsahuje 10 až 30% kaučuku. Podobně byl pěstován i africký druh "Ficus lutea". Později byly vytlačeny kaučukovníkem brazilským ("Hevea braziliensis"). Z latexu asijského druhu "Ficus ceriflua" je získáván vosk používaný na výrobu svíček.  Fíkovník banyán ("Ficus benghalensis") je proslulý spouštěním opěrných sloupovitých kořenů z vodorovných postranních větví. Jeden jedinec se tak může postupně rozrůst v celý lesík kmenů. Tuto vlastnost mají i některé jiné druhy fíkovníků. Fíkovník posvátný ("Ficus religiosa") je vysazován jako kultovní dřevina u buddhistických chrámů v celé jihovýchodní Asii. Některé druhy jsou pěstovány v tropech pro dřevo nebo jako rozměrné stínící stromy se širokou korunou. Fíkovník plazivý ("Ficus pumila") je používán k pokrytí zdí a podobně.  Mnohé druhy fíkovníků jsou rychle rostoucí stromy, jejichž kořeny mohou nadzdvihnout chodníky nebo poškodit podzemní potrubí. Některé druhy, např. "Ficus microcarpa" a "Ficus aurea", jsou invazivní druhy.  Některé tropické druhy fíkovníku jsou oblíbené pokojové rostliny, známé a pěstované nejčastěji pod názvem fíkus. V bytových podmínkách se pěstuje zejména fíkovník drobnolistý ("Ficus benjamina"), známý jako benjamin, dále fíkovník pryžodárný ("Ficus elastica"), "Ficus ginseng", fíkovník lyrovitý ("Ficus lyrata") a dlouholistý "Ficus binnendijkii". Některé druhy jsou pěstovány jako bonsaje, např. fíkovník maloplodý ("Ficus microcarpa") nebo "Ficus retusa", známý jako 'Ginseng'.

Fíkovník ("Ficus") je rod vyšších dvouděložných rostlin z čeledi morušovníkovité ("Moraceae"). Zahrnuje asi 1000 druhů a je rozšířen v tropech a subtropech celého světa. Fíkovníky jsou dřeviny s jednoduchými listy a drobnými květy ve specializovaném dužnatém květenství, z něhož se pak vyvíjí charakteristický plod – fík. Fíkovníky mají dosti všestranné využití. Fíkovník smokvoň poskytuje známé ovoce, fíky. Některé druhy patří mezi oblíbené pokojové rostliny, pěstované nejčastěji pod názvem fíkus.

Ficus est un genre dans la famille des "Moraceae", représenté par des arbres, des arbustes ou des lianes. Avec plus de 750 espèces connues il s'agit, avec "Dorstenia", d'un des principaux genres de sa famille. Ce sont principalement des plantes tropicales dont toutes ont en commun de produire des inflorescences et infrutescences particulières, les sycones ou figues.


Popis.

Marantovité jsou to vytrvalé byliny se vzpřímenými stonky a s krátkými, škrobnatými, podzemními oddenky. Mohou to být pozemní rostliny i epifyty, zřídka liány. Listy jsou jednoduché, střídavé, dvouřadě až spirálně uspořádané, většinou dlouze řapíkaté. Řapík je často křídlatý a je zakončen charakteristickým pulvinem. Na bázi řapíku je křídlatá listová pochva. Čepele jsou často barevně vzorované, jednoduché, celokrajné, asymetrické, kopinaté, podlouhlé až vejčité, žilnatina je zpeřená až zpeřeně souběžná. Jsou to jednodomé rostliny s oboupohlavnými květy. Květy jsou uspořádány po 2 a každý pár je podepřen listenem, páry květů často skládají vrcholičnaté květenství. Květenství jsou vrcholová nebo zakončují postranní větev. Květy jsou výrazně nesouměrné. Okvětí je rozlišeno na kalich a korunu. Kališní lístky jsou 3, volné, zelené a spíše nenápadné. Koruna se skládá ze 3 lístků. Prostřední lístek bývá větší a kápovitý. Na bázi jsou korunní lístky srostlé v krátkou trubku. Fertilní tyčinka je jen 1 a nese pouze půlku fertilního prašníku. Nitka této tyčinky je buď tenká nebo rozšířená a petaloidní (napodobuje korunu). Zbylé 3 až 4 (zřídka 2) tyčinky jsou přeměněny na staminodia, která jsou také pataloidní, srůstají ve spodní části v trubku, která je delší než trubka koruny. Semeník je spodní, synkarpní, srostlý ze 3 plodolistů. Obsahuje 3 komůrky nebo u některých rodů vlivem potlačení ostatních plodolistů pouze jedinou komůrku (např. maranta). V každém plodolistu je jediné vajíčko. Čnělka je tenká a dlouhá, zakončená nálevkovitou bliznou. Plodem je pouzdrosečná tobolka nebo výjimečně bobule. U rodu "Thalia" je plod suchý a nepukavý.

Rozšíření.

Čeleď marantovité zahrnuje přes 550 druhů ve 28 rodech. Největší rody jsou kalatea ("Calathea", asi 300 druhů), "Monotagma" (37), "Ischnosiphon" (35) a maranta ("Maranta", 25 druhů). Čeleď je rozšířena v tropech celého světa s výjimkou Austrálie. Největší počet druhů (asi 80 %) roste v tropické Americe. Z ostatních oblastí rostou zejména v tropické západní Africe a jihovýchodní Asii. V Americe čeleď okrajově přesahuje i do teplých oblastí mírného pásu. V Severní Americe se vyskytují pouze 2 původní druhy rodu klunice ("Thalia"), a to na jihovýchodě USA. "Thalia dealbata" je endemit této oblasti a jediný zástupce marantovitých, který se nevyskytuje v tropech. "Thalia geniculata" má naopak široký areál rozšíření sahající od Floridy po Argentinu, vyskytuje se také v západní Africe.  Marantovité nejčastěji rostou v podrostu tropických pralesů a na mokřinách v nadmořských výškách do 1000 metrů. Většina druhů vyhledává světliny v pralese, vzniklé např. pádem stromu. Pouze malý díl druhů roste skutečně v přítmí pralesa.

Ekologické interakce.

Listy marantovitých jsou schopny se natáčet ke zdroji světla a maximálně tak využít sluneční svit v podrostu tropických pralesů. Umožňuje to ztlustlina na konci řapíku, tzv. pulvinus. Květy jsou opylovány včelami (zejména z tribu "Euglossini"), v tropické Americe je navštěvují i kolibříci.  U marantovitých byl popsán složitý, aktivní mechanismus opylování. Zahnutá čnělka je v květu zaháknutá za kápovitou patyčinku, při aktivaci tohoto mechanismu opylovačem se čnělka pružně stáčí směrem dolů, seškrábne pyl z těla opylovače a zároveň jej popráší vlastním pylem, který je uskladněn v drobné dutince na bázi čnělky. Při pozorování květů "Thalia geniculata" bylo zjištěno, že včely spouštějí nástražný mechanismus vždy, kolibříci asi v polovině případů a motýli vůbec. Semena kaláteí mají míšek a jsou vyhledávána a šířena mravenci. Výrazně modrá semena některých druhů jsou pravděpodobně šířena ptáky.

Význam.

Maranta třtinovitá ("Maranta arundinacea") je v tropech běžně pěstována pro oddenky z nichž se získává jedlý škrob. Pochází z tropické Ameriky, pěstuje se však i v jiných oblastech tropů. Oddenky jsou po tepelné úpravě poživatelné. Hlízy kalátey jedlé ("Calathea allouia") domorodci v tropické Americe používají podobně jako brambory. Ve Střední Americe také domorodci jedí mladá květenství některých druhů kaláteí, listy jsou používány k balení jídla, k vyplétání a jako krytina na střechy. Ze spodní strany rozměrných listů "Calathea lutea" je získáván vosk. Duté stonky některých druhů "Ischnosiphon" slouží amazonským Indiánům jako pomůcka ke šňupání. Z rozštípnutých stonků "Ischnosiphon arouma" se pletou koše.  Různé druhy zejména z rodů kalátea a maranta jsou pěstovány jako pokojové rostliny s atraktivním olistěním. V českých botanických zahradách se lze setkat zejména s různými druhy kaláteí a marant, řidčeji jsou pěstovány rody ktenante ("Ctenanthe"), "Pleiostachya", "Stromanthe", "Pleiostachya" aj. Obzvláště nápadně kvete "Calathea crotalifera".

Seznam rodů.

"Afrocalathea", "Calathea" (včetně "Thymocarpus"), "Ctenanthe", "Donax", "Halopegia", "Haumania", "Hylaeanthe", "Hypselodelphys", "Indianthus", "Ischnosiphon", "Koernickanthe", "Maranta", "Marantochloa" (vč. "Ataenidia"), "Megaphrynium", "Monophyllanthe", "Monotagma", "Myrosma", "Phrynium" (vč. "Cominsia", "Monophrynium", "Phacelophrynium"), "Pleiostachya", "Sanblasia", "Saranthe", "Sarcophrynium", "Schumannianthus", "Stachyphrynium", "Stromanthe", "Thalia", "Thaumatococcus", "Trachyphrynium"

Marantovité ("Marantaceae") je čeleď jednoděložných rostlin z řádu zázvorníkotvaré ("Zingiberales"). Jsou to vytrvalé byliny s dlouze řapíkatými jednoduchými listy a nepravidelnými květy. Čeleď zahrnuje přes 550 druhů ve 28 rodech a je rozšířena v tropech celého světa s výjimkou Austrálie. Maranta třtinovitá je v tropech pěstována pro škrobnaté oddenky. Různé druhy rodů kalátea a maranta se pěstují jako pokojové rostliny s atraktivním olistěním a někdy i zajímavými květenstvími.

La famille des Marantaceae (Marantacées) regroupe des plantes monocotylédones ; elle comprend 400 espèces réparties en 30 genres. Ce sont des plantes herbacées ou des lianes, rhizomateuses, parfois épiphytes, des régions sub-tropicales à tropicales.


Příčiny.

Státní bankrot může nastat ze tří příčin:

Důsledky.

Státní bankrot postihuje věřitele státu, jeho hospodářství i občany. Věřitelé se obvykle musí spokojit se ztrátou všech nebo části půjčených peněz. Například po argentinské krizi v letech 1999–2002 přišli věřitelé až o 75 % půjčených prostředků. Při bankrotu v Ekvádoru v lednu 2009 byly závazky vydraženy za 31 % nominální hodnoty. Stát ztrácí bankrotem důvěru a není pak schopen – alespoň dočasně – získat normální úvěr (například prodat své dluhopisy). Musí se obrátit na Světovou banku, Mezinárodní měnový fond (MMF) a podobně, kteří mu ovšem úvěr poskytnou jen za velmi nepříjemných podmínek rozpočtové kázně (například snížení platů a důchodů, případně jiných výdajů). Proto se současné státy často snaží vyjednávat s MMF ještě před vlastním bankrotem, aby si vyjednaly lepší podmínky (v posledních letech například Lotyšsko, Litva, Maďarsko, Řecko). Občané ztrácejí devalvací nebo reformou měny značnou část svých úspor a v důsledku státního bankrotu dochází obvykle i k bankovním, ekonomickým a měnovým krizím, k růstu nezaměstnanosti a podobně.

Příklady.

Ke státním bankrotům docházelo v novověké historii už dříve, neměly však takové mezinárodní důsledky. Španělsko vyhlásilo státní bankrot za vlády krále Filipa II. celkem třikrát (1557-1596). Po napoleonských válkách bylo insolventní například Rakouské císařství (1811) a Dánsko (1813). Roku 1918 odmítlo Sovětské Rusko splácet dluhy carského Ruska. Německo postihl státní bankrot roku 1923 a 1948, což se řešilo reformou měny. V nedávné době bylo insolventní například Rusko 1998, Argentina 2002 nebo Island 2008.  V roce 2011 se uvažovalo o bankrotu, který hrozil několika státům EU (Řecku, Itálii nebo Španělsku), jejichž státní zadlužení bylo neúnosné, důvěra investorů značně klesla a dosavadní reformy se zdály nedostatečné. Po složitých jednáních a zásahu ECB a MMF se však podařilo bankrotu předejít a přes trvající potíže se obavy z bankrotu nepotvrdily. Dlouhodobé úrokové sazby se v roce 2014 vrátily zhruba na úroveň před krizí, ale po vítězství extrémní levice ve volbách v lednu 2015 vláda odmítla návrhy věřitelů a pokračovala v zadlužování země, takže v červenci 2015 Řecko de facto zbankrotovalo.  Následující tabulka zobrazuje země s více než jedním případem nesplácení státního dluhu v období od roku 1976:

Státní bankrot čili platební neschopnost (insolvence) státu znamená, že stát nesplatí nějaký závazek včas, anebo vyhlášení vlády, že nebude (zcela nebo částečně) své závazky splácet. Nesplácení státního dluhu je selháním státu (), kdy suverénní stát nesplácí své závazky, u kterých již nastalo datum splatnosti. Od klasického úpadku (bankrotu) se však značně liší.

Un défaut souverain est le fait pour un gouvernement ou un État souverain de ne pas payer entièrement sa dette.


Historie.

Při návštěvě Palestiny v roce 1925, během svého britského mandátu zjistil James Henry Breasted, zakladatel a ředitel Orientálního ústavu University of Chicago, že Jeruzalém postrádá řádné archeologické muzeum pro správu významných regionálních nálezů.  Povzbuzen tehdejším britským vysokým komisařem lordem Plumerem požádal Breasted o podporu amerického filantropa Johna D. Rockefellera. Rockefeller souhlasil a daroval částku dvou milionů dolarů, což bylo na tu dobu poměrně značné množství peněz. Předtím nabízel vybudování archeologického muzea v egyptské Káhiře, ale byl odmítnut, pravděpodobně kvůli tlaku ze strany britské vlády, která se snažila zdržet Ameriku od založení opory v tomto regionu. Krátce po darování financí bylo vybráno místo pro stavbu na kopci Kerem el-Sheik, který se nachází těsně za severovýchodním rohem hradeb Starého Města.  Muzeum navrhl Austen St. Barbe Harrison, hlavní architekt ministerstva veřejných prací (Mandatory Department of Public Works), který vypracoval plány na stavbu z bílého vápence včetně integrace východních a západních architektonických prvků. Základní kámen nového muzea byl položen <time datetime="1930-06-19">19. června 1930</time> a pro veřejnost bylo otevřeno <time datetime="1938-01-13">13. ledna 1938</time>.  Oficiálně se muzeu říkalo "Palestinské archeologické muzeum", ale od počátku to bylo známé jako "muzeum Rockefellerovo". Muzeum řídila mezinárodní správní rada až do roku 1966, kdy jej znárodnil jordánský král Husajn I. Brzy poté, v roce 1967, během šestidenní války se muzeum dostalo do rukou Izraele. Během války byla budova obsazena izraelskými vojáky a hexagonální věž sloužila jako rozhledna. Konaly se zde nelítostného boje mezi izraelskou a jordánskou armádou, ve kterých izraelská vojska zvítězila a skončila jordánská okupace východního Jeruzaléma.  Od roku 1967 bylo muzeum společně spravované Izraelským muzeem a izraelským "Ústavem pro památky a muzea" (později přejmenovaném na Izraelský památkový úřad).

Sbírky.

První kurátor muzea byl John H. Iliffe, který setřídil artefakty v chronologickém pořadí, od nejstarších dva miliony let až do roku 1700 našeho letopočtu. Mezi nejcennější sbírky patří dřevěné panely z 8. století z mešity al-Aksá a z období křížových výprav a také mramorové nadedveřní překlady z Baziliky Svatého hrobu. Kolekce je založena na nálezech archeologických vykopávek z raných let 1890-1948 v regionu. Vystaveny jsou artefakty objevené v Jeruzalémě, Megidu, Aškelonu, Lachiši, Samařsku a Jerichu.  Součástí sbírek jsou některé ze svitků od Mrtvého moře, které byly objeveny na archeologickém nalezišti Kumránu přibližně v roce 1946, a které obsahují biblické a další náboženské texty. Svitky byly Izraelem zakoupeny brzy poté co byly objeveny. Nejdříve byly uchovány v Rockefellerově muzeu a následně za války v roce 1967 přestěhovány do Svatyně knihy.

Rockefellerovo muzeum (), dříve Palestinské archeologické muzeum je archeologické muzeum ležící ve východním Jeruzalémě a obsahující velkou sbírku artefaktů objevených ve vykopávkách prováděných v Palestině na konci 19. století. V budově muzea je také sídlo Izraelského památkového úřadu.

Le musée Rockefeller est un musée d'histoire situé face aux murailles de la vieille ville de Jérusalem, et abrite de nombreux vestiges découverts en Israël et en Palestine et plus particulièrement à Jérusalem.


Stavba.

Žaberní oblouky jsou upevněné na lebku a skládají se z několika částí, tzv. branchiálií. Nejhořejší část se upevňuje k neurálnímu endokraniu (mozkovně), další díly vedou podél boční strany těla. Na žaberních obloucích se upevňují žaberní paprsky a žaberní tyčinky, zahrnující i bohatě prokrvenou tkáň žaber. U ryb bývají žaberní oblouky kryty skřelemi.  Jednotlivé elementy žaberního oblouku se (v pořadí od neurokrania směrem dolů k tyčince basibranchiale) nazývají: epibranchiale, ceratobranchiale, hypobranchiale. Proto např. říkáme, že hyomandibulare je přeměněné epibranchiale jazylkového oblouku, zatímco Meckelova chrupavka (mandibulare) je svým původem ceratobranchiale.

Další vývoj.

Ačkoliv žaberní oblouky mají smysl pouze u živočichů žijících ve vodě, v obměněné podobě se vyskytují u všech obratlovců. Všichni obratlovci se totiž vyvinuli z předků ve vodě. Ti měli zřejmě 9 párů žaberních štěrbin a oblouků. Kruhoústí (primitivní obratlovci) mají tento stav do velké míry zachovaný, ale již u čelistnatých obratlovců došlo k velkým stavebním změnám, díky nimž vznikly čelisti. Například u ryb jsou žaberní oblouky sloužící k výměně plynů pouze čtyři, pátý bývá přeměněn na požerákové zuby.  Tyto rybí žaberní oblouky se samozřejmě u suchozemských obratlovců ve své původní funkci nezachovaly; přesto se během embryonálního stadia zakládají a vytváří neuvěřitelné množství struktur v lidské hlavě i krku. U člověka z tkáně „prvního“ žaberního oblouku (pokud jich uvažujeme celkem 7) vzniká např. malá část horní a spodní čelisti, ale také dvě sluchové kůstky, kladívko a kovadlinka a dále také cévy a svaly upínající se k těmto kostem. Druhý žaberní oblouk je základem pro třmínek, část jazylky, bodcovitý výběžek a mnohé obličejové svaly. Z oblouku třetího vznikají některé hluboké krční svaly, dolní část jazylky, ale i přilehlé kosti a nervy, účastnící se polykání. Čtvrtý oblouk dává vzniknout hlubokým částem krku, části hrtanu a okolním svalům a cévám. Podobný osud má i pátý a šestý žaberní oblouk, tzn. dávají vzniknout zejména krčním chrupavkám.

Žaberní oblouky ("arcus branchiales") jsou přepážky, které oddělují jednotlivé žaberní štěrbiny. Voda proudí z žaberních štěrbin přes bohatě prokrvenou tkáň na žaberních obloucích, čímž dochází k okysličování krve. Žaberní oblouky se vyskytují u obratlovců, ale u těch suchozemských spíše jen během embryonálního vývoje.

L’arc branchial, appelé aussi arc pharyngé, est, chez les vertébrés, un des organes qui apparaît lors du développement du cou et de la tête. Les branchies sont formées par des arcs branchiaux sur lesquels s'insèrent des rangées de filaments (ou lamelles) branchiaux. Les arcs pharyngés se forment, chez l'homme, à la quatrième et à la cinquième semaine du développement, donnant à l'embryon un aspect extérieur très caractéristique, et forment à l'issue de l'embryogenèse des sections de la mâchoire inférieure, de l'oreille moyenne et du larynx.


Výskyt.

Centrum původu pcháče rolního není zcela jasné, pravděpodobně pochází z jihovýchodní Evropy z oblastí okolo Středozemního moře, odkud se v 16. století kontaminaci osiva rozšířil po celé Evropě, západní Asii a severní Africe. V 17. století se dostal do Severní Ameriky, kde nyní roste hlavně mezi 37° a 59° severní zeměpisné šířky, o málo později do mírného pásma Jižní Ameriky, Austrálie i na Nový Zéland.  V ČR je rostlinou hojnou po celém území, roste hlavně v termofytiku a mezofytiku, méně častěji v oreofytiku. Vyskytuje se od planárního po montánní stupeň, vzácně i výše, nejvýše byl zaznamenán v Krkonoších na Luční hoře a v Hrubém Jeseníku na Pradědu ve výškách okolo 1500 m n. m.

Ekologie.

Pcháč rolní patří mezi významné plevele, je řazen mezi deset hlavních plevelů světa, má vysoké nároky na odběr živin i vody, zastiňuje kulturní rostliny a jeho kořeny vylučují alelopatické látky, které působí inhibičně na pěstované plodiny a jiné plevele. Roste na čerstvě vlhkých až sušších půdách různých struktur, včetně kyselých s hodnotami pH mezi 3 a 4, stejně jako na mírně zasolených. Vyskytuje se na polích, kde roste téměř ve všech zemědělských kulturách, hlavně v obilovinách, okopaninách, v zahradách, na vlhčích pastvinách, loukách i opuštěné zemědělské půdě, na pasekách, kamenitých stráních, podél cest a na různých náspech. Preferuje půdy vápnité, hluboké a hlinité, dokáže však růst i na místech velmi suchých, neboť jeho kořeny sahají až do hloubky dvou i více metrů a obvykle tam dokáží získat vodu.  Až do podorniční vrstvy sahá rozvětvený, několikapatrový sytém vodorovných i svislých kořenů s velkým počtem adventivních pupenů, nejhojnější bývá do hloubky asi 35 cm. Postranní kořeny často až hlízovitě tloustnou a jsou zásobárnou živin, jejichž množství v nich silně klesá v době květů a plodů a obnovuje se zase na podzim. Na těchto postranních kořenech a horní části hlavního kořene průběžně vzniká, i v zimě pod zmrzlou půdou, mnoho pupenů a z nich rostlina na jaře vytváří celé kolonie.  Mladé výhonky z jara vyrážejí na povrch, vytvoří listovou růžici a květonosnou lodyhu a na podzim odumírají až do hloubky, kde přirůstají ke kořenu. Nepoškozené kořeny během několika let vymírají a přestávají vytvářet nové výhonky a rostlina na tomto místě hyne. Naopak orba rostlinu podporuje, neboť kořeny se spícími pupeny jsou roznášeny po poli a vznikají tak rostliny nové.  Semeno klíčící na podzim vytvoří malou listovou růžici, která sice přes zimu odumírá, ale předem vytvoří kořen a na jaře z něj vyroste nová růžice a květonosná lodyha. Semeno vyklíčené až na jaře většinou vytvoří jen růžici listů, která obvykle uschne. Většina mladých růžic vyrašených na jaře není ze semen, ale je tvořena novými výhonky z kořenů. Jedná rostlina dokáže během dvou vegetačních sezón kolonizovat plochu o průměru dvou metrů. Ze semen vyrostlé exempláře jsou na obdělávaných půdách poměrně vzácné, neboť semenáče bývají zničeny při jarním nebo podzimním zpracováváním půdy. Ploidie druhu je 2n = 34.

Popis.

Vytrvalá, dvoudomá, ostnatá bylina s přímou lodyhou 50 až 120 cm vysokou, rostoucí z přibližně 2 m dlouhého a široce do stran rozprostřeného kořene. Lodyha je tuhá, v horní části silně rozvětvená a někdy je dolní půli přerušovaně nebo souvisle ostnitě křídlatá. Je po celé délce olistěná, lysá nebo pavučinatá a zelená či hnědofialově naběhlá. Listy v přízemní růžici jsou zúžené v řapík, vejčitě obkopinaté, celistvé nebo peřenolaločné a záhy zasychají. Střídavé lodyžní listy bez palistů přisedající zúženou srdčitou bázi jsou velmi variabilní, mohou být vejčitě kopinaté až podlouhlé, po obvodě bývají celokrajné nebo mělce vykrajované či peřenolaločné až peřenosečné, někdy mívají okraj zkadeřený a slabě až silně ostnitý a na spodu jsou vlnaté nebo lysé.  Na konci lodyhy a jejich větví vyrůstají jednotlivě úbory, celkově jich bývá 10 až 30 a vytvářejí bohatou chocholičnatou latu. Samičí rostlina má úbory menší, bývají široké 14 až 20 mm a obsahují 100 až 140 květů, u samčí rostliny jsou široké až 30 mm a mívají 90 až 130 květů; obvykle bývá větší počet rostlin samičích. Květy mají redukovaný kalich a jsou zpravidla funkčně samčí nebo samičí, samčí ale občas vytvoří několik životaschopných nažek, které jsou drobnější a hůře klíčí. Růžově fialové trubkovité koruny květů jsou rozeklané až k bázi v čárkovité cípy. Samičí květy s korunou dlouhou asi 15 mm silně voní po medu nebo vanilce a mají tyčinky se zakrnělými prašníky o málo kratší než koruna a pestíky s rozevřenými rameny blizen. Samčí květy s korunou dlouhou asi 20 mm voní po medu pouze slabě, tyčinky s vyvinutými prašníky s trikolporátním pylem jsou o málo delší než koruna a pestík má v době kvetení ramena blizen k sobě přitlačená. Zákrov úborů je podlouhle vejčitý až válcovitý, nafialovělý, pavučinatý a lepkavý, asi 1,5 cm dlouhý a samičí se za plodů prodlužuje na délku 2 cm. Zákrovní listeny jsou nahoře fialově naběhlé, vnější jsou zakončené vně zakřiveným měkkým, bělavým ostnem, střední a vnitřní jsou širší a směrem do středu i delší a mají vně zahnutou špičku nebo osten. Rostliny kvetou v červnu až září, produkují nektar a jsou opylovány hmyzem, hlavně včelami.  Plod je béžová, zelenavá, světle žlutá až světle hnědá či tmavě hnědá nažka dlouhá 3 až 4 mm a široká 1 mm. Je hladká, zploštělá, zahnutá nebo přímá a zakončená valem s hrbolkem uprostřed. Chmýr má pérovitě větvený (rozlišovací znak od bodláků, které mají chmýr nevětvený), zpočátku špinavě bílý a později nažloutlý, u nažek ze samičích rostlin bývá dlouhý 2 až 2,5 cm a ze samčích jen 1 až 1,5 cm.

Rozmnožování.

Rostlina se může rozmnožovat vegetativně nebo generativně, vegetativní rozmnožování silně převládá na obdělávané půdě. Přerušování kořenů a jejich výběžků způsobuje řízkování rostliny a vyvolává aktivaci dosud spících pupenů, ze kterých vyrůstají noví jedinci s vysokou konkurenční schopností. Jarní čerstvé lodyhy se rychle prosazují i v hustě setých plodinách, jako jsou obiloviny, luštěniny i ozimá řepka, nejvíce však poškozují širokořádkové plodiny s malou schopností jim konkurovat, jako brambory, řepa, zelenina, kukuřice.  Při generativním rozmnožování je důležité množství vyprodukovaných semen, jejich klíčivost, dormance, délka životnosti v půdě a způsob šíření. V samičím úboru pcháče rolního se vytváří pouze okolo 80 nažek a z nich je mnoho parazitováno nebo nedozraje, počet živých nažek v úborech tak obecně bývá jen 10 až 15 %. Nažky se šíří především areochorně větrem až na vzdálenost 3 km. Šíří se i vodou, ve které vydrží po několik dnů bez újmy na klíčivosti. Dochází také k zoochornímu šíření. Chmýří se lepí se na srst zvířat i oblečení a boty lidí, semena roznášejí též ptáci živící se jimi nebo hlodavci ukládající si je do zimní zásoby, stejně jako mravenci zanášející je pro obsah tuku a bílkovin do mravenišť. Semena prošlá zažívacím traktem dobytka také neztrácejí klíčivost.  V půdě si zachovávají klíčivost běžně 6 a ojediněle až 20 roků, část se jich dostává i mezi semena sklizených plodin. Dobře klíči již na podzim ihned po dozrání, hlavně při teplotách přes 20 °C a z povrchu nebo hloubky do 2 cm, u nižších teplot klíčí nepravidelně, pomalu a z hloubky nad 5 cm nevyklíčí vůbec. Pro rozšíření druhu na zcela nové místo je důležité, aby se tam dostaly samčí i samičí rostliny.

Význam.

Pcháč rolní je velmi rozšířený obtížný plevel rostoucí v jednoletých i víceletých obilovinách i okopaninách, na vinicích, chmelnicích i zelinářských zahradách. Obzvláště silně se rozrůstá v jarních obilovinách a okopaninách sázených do nesprávně ošetřované půdy a při nedodržování pravidel o střídání plodin a nepoužívání herbicidů.  Mělké zpracování půdy poškozuje pouze svrchní část kořenového systému, což vyvolává velmi silnou regeneraci vedoucí k rychlému přemnožení. Snaha o jeho mechanickou likvidaci nebývá úspěšná ani při hluboké orbě, jeho mohutné, do hloubky sahající kořeny nelze mechanicky zcela zničit, ze spících pupenů na úlomcích roztrhaných kořenů vždy vyraší noví jedinci. Slabina pcháče rolního však spočívá v tom, že sice velmi silně odnožuje pokud jsou poškozovány kořeny, ale jakmile toto ustane a půda ulehne, v několika létech rostlina uhyne.  K jeho chemické likvidaci se obvykle používá, s ohledem na okolní kultury, systémově působící růstový herbicid. Aplikuje se ve fázi, kdy má listová růžice dva až tři listy, herbicid je listy jímán a následně proniká do kořenů které ničí. Chybné použití herbicidu v ranější růstové fází nebo ve slabší koncentraci se v mnoha případech projeví následným hromadným rašením nových výhonů.

Pcháč rolní ("Cirsium arvense"), známý též jako pcháč oset, je vytrvalá, dvoudomá, ostnitá rostlina kvetoucí v létě růžově fialovými květy sestavenými do mnoha úborů a je v mnoha zemích považována za jeden z nejnebezpečnějších a velmi obtížně likvidovatelných plevelů. V české krajině není původní druh, ale archeofyt se silně invazním chováním.

Le cirse des champs ("Cirsium arvense"), appelé aussi chardon des champs et chardon du Canada, est une plante vivace appartenant au genre "Cirsium" et à la famille des Astéracées (ou Composées).


Mládí.

Gowon se narodil jako páté z jedenácti dětí v malé vesnici Kanke, ale krátce po narození se celá rodina přestěhovala do Zarie, kde Yakubu vyrůstal a získal vzdělání. Ve škole vynikal hlavně ve sportu - hrál fotbal, skákal o tyči, běhal dlouhé tratě a věnoval se i boxu. Do nigerijské armády vstoupil v roce 1954. V druhé polovině 50. let a na začátku let šedesátých studoval Gowon na vojenských akademiích ve Velké Británii (např. na Royal Military Academy Sandhurst). V letech 1960-61 a 1963 se už tehdy podpukovník Gowon dostal do Konga (Zairu) jako člen mírových sil Organizace spojených národů. Od této doby nebyl Gowon pouze voják z povolání. V Nigérii rostlo napětí mezi etnickými skupinami a Gowon, který sice pocházel ze severu Nigérie, avšak nepatřil mezi Hausy ani Fulby, a nebyl ani muslimského vyznání, rozhodl se se svým zajímavým původem zasahovat i do politiky.

Politický vzestup.

V lednu 1966 skupina mladých důstojníků provedla státní převrat, během něhož bylo zabito i mnoho vysoce postavených politiků. Po tomto převratu se Gowon vrátil do Velké Británie, kde studoval a k moci se dostal generál Johnson Aguiyi-Ironsi. Během této doby však napětí mezi etniky vzrostlo a vyústilo v násilnosti, při kterých byl Ironsi 29. července 1966 popraven. Gowon se dostal do čela vojenské vlády, situace však byla stále velmi vyostřená a nakonec vedla k občanské válce.

Poválečný život a svržení.

Po občanské válce došlo v Nigérii k ekonomickému vzestupu, a to hlavně díky těžbě ropy. Toto období však bylo spojeno i s růstem korupce a úplatkářství. 1. října 1974 generál Gowon prohlásil, že Nigérie není připravena k civilní vládě a posunul termín předání na dobu neurčitou. Zatímco se v červenci 1975 Gowon účastnil summitu Organizace africké jednoty v Kampale, v Nigérii došlo k dalšímu vojenskému převratu, při kterém byl Yakubu Gowon svržel a do čela státu se dostal Murtala Mohammed.

Život v exilu.

Gowon odešel do Velké Británie, kde studoval politologii na University of Warwick. Yakubu Gowon byl zapleten do neúspěšného puče (únor 1976), který vedl podplukovník Dimka, a při kterém měl být Muhammed zabit. Dimka se údajně setkal s Gowonem v Londýně a získal od něj podporu k převratu. Generál Gowon stále žije ve Velké Británii, a je zapojen do mnoha programů týkajících se např. africké politiky či problémům s AIDS.

Generál Yakubu "Jack" Dan-Yumma Gowon (* 19. října 1934) je bývalý nigerijský voják a politik, který se po vojenském převratu v roce 1966 dostal do čela Nigérie a v době občanské války (1967-1970) porazil biaferské separatisty. V roce 1975 byl Gowon svržen při dalším vojenském převratu.

Le général Yakubu Gowon (né le ), est un homme d'État nigérian. Il a été chef d'État du Nigeria entre 1966 et 1975. Il obtint le pouvoir par un coup d'État en 1966, mais fut destitué par celui de Murtala Muhammed neuf ans plus tard.


Publikace.

Lynnovy psychometrické studie zkoumající mezirasové rozdíly v úrovni inteligence byly hojně citovány v kontroverzní knize The Bell Curve autorů Richarda J. Herrnsteina a Charlese Murraye. Jeho článek, "Skin color and intelligence in African Americans" ("Barva kůže a inteligence Afroameričanů"), ukazuje, že Afroameričané se světlejší barvou kůže mají vyšší IQ než ti s tmavší barvou kůže. To je podle něj dáno tím, že světlejší Afroameričané mají více bílých genů. Některé teorie naopak tyto rozdíly v inteligenci a tím i v socioekonomickém postavení, které pozitivně korelují s barvou pleti, vysvětlují diskriminací (viz kolorismus).  Společně a Tatu Vanhanenem je spoluautorem knihy "IQ and the Wealth of Nations" ("IQ a bohatství národů"), která vyšla v roce 2002. V této knize tvrdí, že rozdíly v národním příjmu (tzn. bohatství jednotlivých národů světa ve formě HDP na hlavu) jsou z větší části způsobeny rozdíly v národním IQ.  V knize "Race Differences in Intelligence: An Evolutionary Analysis" shromáždil Lynn velké množství dat o kognitivních schopnostech z celého světa. Kniha řadí data podle devíti světových regionů; obsahuje 620 studií z celého světa s celkem 813,778 testovanými jedinci.  Analýza zahrnuje údaje o průměrném IQ "Východních Asiatů" (105), "Evropanů" (99), "Inuitů" (91), "jihovýchodních Asiatů a amerických Indiánů" (87), "Pacifických ostrovanů" (85), "Asiatů (Střední východ, severní Afrika a jižní Asie)" (84), "východních a západních Afričanů" (67), "australských domorodců" (62) a "Křováků a Pygmejů" (54).  Aškenázští Židé mají průměrné IQ 107-115 v USA a Británii, o něco nižší pak v Izraeli. Černoši v USA mají vyšší IQ (až 85) než Afričané (67), což autor připisuje větší promísenosti Afroameričanů s bílou populací (uvádí se, že mají až 25% bílých genů) a lepším životním podmínkám oproti Africe (např. lepší výživa).  Tvrdí, že zmíněné studie mají vysokou "spolehlivost" v tom smyslu, že rozdílné studie vykazují podobné výsledky, a vysokou validitu v tom, že silně korelují s výsledky mezinárodních studií výkonů v matematice a vědě a také s ekonomickým rozvojem jednotlivých národů.  V roce 2006 pokračoval ve spolupráci s Dr. Tatu Vanhanenem; společně napsali knihu "IQ and Global Inequality" (IQ a globální nerovnost), což je pokračování jejich "IQ and the Wealth of Nations" a zahrnuje rozšíření argumentu, že rozdíly v ekonomickém vývoji jednotlivých států jsou z větší části způsobeny rozdíly v inteligenci národů (vypočítané na základě výzkumů a IQ testů v jednotlivých zemích); kniha obsahuje také odpověď na kritiku předchozí knihy.  Jeho poslední vydanou knihou (2008) se stala "The Global Bell Curve: Race, IQ, and Inequality Worldwide" (Globální zvonová křivka: Rasa, IQ a nerovnost ve světě). V této knize dokumentuje, že ten samý typ rasové hierarchie, který zdokumentovali Herrnstein a Murray ve své známé knize "The Bell Curve", existuje celosvětově. Autor zde také tvrdí, že hodnoty IQ různých ras a etnik jsou stejné, ať už jejich příslušníci žijí kdekoli - nezáleží na tom, jestli tvoří většinu nebo menšinu, takže rozdíly v IQ a tím pádem i v socioekonomickém statusu nelze připisovat diskriminaci.

Kritika a ocenění.

Jeho výzkum je kontroverzní a silně politicky nekorektní, podobně jako většina prací zabývajících vztahem mezi rasou a inteligencí. Je citován v knize "The Bell Curve". Byl také jedním z vědců, kteří se v roce 1994 podepsali pod veřejné prohlášení nazvané "Mainstream Science on Intelligence", uveřejněné na stránkách novin Wall Street Journal. Toto prohlášení vzniklo jako odpověď na (podle autorů) nepravdivé a zavádějící informace prezentované v médiích ohledně vztahu dědičnosti, rasy a inteligence v souvislosti s vydáním "The Bell Curve".  Je členem edičních rad akademických časopisů "Personality and Individual Differences a Mankind Quarterly. Manking Quarterly je žurnálem, který je mimo jiné nazýván "časopisem bílé nadřazenosti""". Byl také členem ediční rady akademického časopisu Intelligence, v roce 2018 byl nicméně z ediční rady odvolnán."  Americký psycholog židovského původu Leon Kamin viní v recenzi knihy "The Bell Curve" Lynna z přehlížení vědecké objektivity, zkreslování dat a rasismu. Kamin tvrdí, že Lynnovy studie kognitivních schopností citované Herrnsteinem a Murrayem v "The Bell Curve" vykazují silnou kulturní předpojatost (tzv. cultural bias). Kamin také vytýká Lynnovi, že si "vymýšlí" hodnoty IQ z výsledků testů, které nemají žádnou souvztažnost s IQ. Dále také tvrdí, že Lynn selektivně vyřadil studii, která nenašla žádný rozdíl mezi výkonem černochů a bělochů v IQ testech a ignoroval výsledky studie, kde černoši měli dokonce vyšší výsledky než běloši. Kamin je nicméně zastáncem extrémního názoru, že dědičnost IQ je nulová, a lidé se tedy rodí jako tabula rasa.  Naopak W. D. Hamilton, který je R. Dawkinsem považován za jednoho z největších evolučních teoretiků dvacátého století, napsal v roce 2000 v recenzi Lynnovy knihy "Dysgenics", že to je "statečná a plodná kniha" a také, že Lynn je "statečný, má hroší kůži a nebojí se plavat proti populárnímu nerealistickému proudu". Hamilton také píše, že Lynn "skvěle pracuje s fakty".  Jeho práce na téma rasových rozdílů v kognitivních schopnostech v současném světě, zvláště výzkumy, byly jeho oponenty kritizovány kvůli nedostatkům v měření, zkreslení a závěrům vyvozeným z výsledků testů nízkého počtu testovaných osob.  Např. některé údaje o IQ v jeho knize "IQ and the Wealth of Nations" nebyly získány od obyvatelů daných zemí. Údaje o Surinamu byly založeny na údajích z testů Surinamců, kteří emigrovali do Nizozemska. Podobně údaje o IQ Etiopie byly založeny na údajích o IQ Etiopanů, kteří emigrovali do Izraele a nejednalo se tedy o reprezentativní vzorek etiopské populace. Dělo se tak z důvodu absence jiných údajů o IQ z těchto zemí. Navíc pokud předpokládáme, že prostředí má alespoň částečný vliv na lidské IQ, můžeme si odvodit, že emigranti budou mít o něco vyšší IQ, než má populace v zemích jejich původu. Děje se tak z toho důvodu, že v hostitelských zemích mají lepší životní podmínky a dostává se jim lepšího vzdělání a výživy.  V knize byly provedeny korekce pro tzv. Flynnův efekt, což je efekt postupného zvyšování průměrného IQ (národů, populací) v čase. U hodnot IQ byl tedy vzat v úvahu i rok vzniku IQ studie a podle toho se k dané hodnotě IQ a přičetla se k ní určitá hodnota IQ navíc; čím byla studie starší, tím byla hodnota přičteného IQ vyšší. Korekce však byly provedeny bez ohledu na úroveň kulturního či ekonomického rozvoje zkoumaných zemí. Zatímco v rozvinutých zemích není v současnosti Flynnův efekt tak markantní, v rozvojových zemích je výraznější díky postupnému zlepšování životních podmínek a výživy, jak ukázala studie v Keni (Daley, Whaley, Sigman, Espinosa, & Neumann, 2003).  J. Philippe Rushton ve své recenzi knihy "IQ and Global Inequality" napsal, že Adam Smith dokázal, že svobodný trh podporuje ekonomický rozvoj a Lynn a Vanhanen dokázali, že rozdíly v IQ národů do značné míry vysvětlují rozdíly mezi národy a státy ve velké řadě hospodářských a sociálních jevů. Rushton uvádí, že své nové knize Lynn a Vanhanen přesvědčivě vyvrátili tvrzení jejich kritiků, kteří prohlašovali, že jimi uváděná národní IQ postrádají spolehlivost a platnost. Naopak řada Lynnem a Vanhanenem uváděných údajů se dalšími výzkumy potvrdila.

Richard Lynn (* 1930 Bristol) je britský psycholog, emeritní profesor psychologie na University of Ulster v Severním Irsku. Je znám díky svým pracím týkajícím se výzkumu lidské inteligence. Tvrdí v nich, že existují rozdíly v inteligenci mezi lidskými rasami a pohlavími.

Richard Lynn, né le, est un psychologue britannique et ancien professeur des universités à l'université d'Ulster. Parfois qualifié d'essayiste controversé, il est connu pour ses vues racialistes. Il considère en effet qu'il existe des différences en matière d'intelligence fondées sur le sexe et les races.


Počátky ruské literatury (do roku 1700).

Ruská literatura se začala vyvíjet vlastně už v době, kdy Rusové ještě neznali písmo, formou lidové slovesnosti. Témata lidových básní byla buď mytologická (hlavně Slovanská mytologie), hrdinská a historická. Později přišlo na území Ruska křesťanství a to mělo na vývoj ruské literatury značný vliv, hlavně zavedením písma cyrilice. Přes příchod křesťanské víry se v ruské literatuře dodnes udržely vlivy starých slovanských mýtů, hlavně v ruských pohádkách.  Nejstarší díla ruské literatury byla sepsána kolem 12. století ve staroruském jazyce. Mezi ně patří například epos "Slovo o pluku Igorově", náboženské dílo "Život svatých" ("жития святых"), soubor hrdinských epických básní Byliny. Byliny vlastně sjednocují starou pohanskou mytologii s křesťanskou věrouku a jsou sbírkou epických básní do té doby šířených mezi lidem pouze ústně. Později od 14. do 16. století vznikala další významná díla jako válečný příběh "Zádonština" a "Život Alexandra Něvského", historické dílo "Kyjevská synopsis" a cestopis "Putování ruského kupce Afanasije Nikitina přes tři moře v 15. století do Indie".  V období středověku nabírá ruská literatura také silně náboženský charakter a přebírá některé elementy staroslověnské literatury. Klade přitom důraz kromě spirituality i na jednotu ruského národa a tvorbu jeho národní identity. Koncem 17. století se kromě staroruštiny začíná v písemnostech užívat i hovorové ruštiny a prvním dílem psaným hovorově rusky se stala autobiografie kněze Avvaka Petrova "Život protopopa Avvakuma jím samým sepsaný", kde popisuje svůj život a také protestuje proti reformám Ruské církve z roku 1652.

Literatura v době osvícenství (1700–1830).

S nástupem Petra Velikého na ruský trůn začíná modernizace celého Ruska a stejně tak i ruské literatury, která podobně jako celá země značně zaostávala za zbytkem Evropy a modernizace byla již naprostou nutností. Došlo k reformě ruské abecedy a byla zavedena svoboda užívání písma i v ostatních oblastech literatury, než jen v náboženství. S tím a s otevřením Ruska Evropě přichází do ruské literatury i zahraniční vlivy rozvinutějších literatur, hlavně francouzské. Průkopníky osvícenské literatury byli počátkem 18. století v Rusku Antioch Dmitrijevič Kantemir, Vasilij Tredjakovskij a Michail Lomonosov.  Jejich pokračovateli byli básník Gavrila Romanovič Děržavin, dramatici Alexandr Petrovič Sumarokov a Denis Ivanovič Fonvizin a prozaici Alexandr Nikolajevič Radiščev či Nikolaj Michajlovič Karamzin. Ti bývají považováni za tvůrce moderního ruského spisovného jazyka, který v ruské literatuře nahrazuje hovorovou ruštinu i zbytky vlivu staroruštiny. Všichni výše jmenovaní spisovatelé předznamenávají příchod zlatého věku ruské literatury, v níž vznikají vrcholná díla a ruská literatura začíná pronikat významně i do světové literatury.

Zlatý věk ruské literatury (1830–1900).

Prakticky celé 19. století je dnes nazýváno „Zlatým věkem“ ruské literatury. V tomto období dostává spisovná ruština svou definitivní podobu. Za vlády cara Alexandra I. přichází do Ruska romantismus a s ním i první generace talentovaných básníků v čele s Vasilem Žukovským a Alexandrem Sergejevičem Puškinem, který vlastně udal směr dalšího vývoje ruské literatury. Jeho nejvýznamnějším dílem byl veršovaný román Evžen Oněgin.  S Žukovským a Puškinem se objevili i tito romantičtí básníci: Michail Jurjevič Lermontov, Jevgenij Abramovič Baratynskij a Konstantin Nikolajevič Baťuškov. Po nich přichází další generace básníků, kterou tvoří Nikolaj Alexejevič Někrasov, Fjodor Ivanovič Ťutčev, Afanasij Fet a Alexej Konstantinovič Tolstoj. Všichni následovali Puškinův příklad. Období bylo literárně velice plodné i přes to, že docházelo k omezování svobody tisku a posilování cenzury. Hrdinové v dílech této éry nemívají jednoduchý život a mívají pocit, že do této doby ani nepatří. Jiní autoři zase přidávají do svých děl satiru a hodnoty morální.  V období romantismu se kromě poezie též rozmohla i próza a drama. Nikolaj Vasiljevič Gogol se stal prvním světově proslulým ruským prozaikem a dramatikem. Do této doby spadají i Nikolaj Leskov, Ivan Sergejevič Turgeněv a Michail Jevgrafovič Saltykov-Ščedrin, tvůrci krátkých příběhů a novel. Jejich slavnější kolegové Ivan Alexandrovič Gončarov s Lvem Nikolajevičem Tolstým dokonce dosáhli mezinárodního uznání a jejich novely byly prohlášeny za jedny z nejlepších, co byly do té doby napsané. Značný krok vpřed zaznamenalo také ruské drama. O Gogolovi již byla zmínka, ale od poloviny 19. století začíná psát dramata Anton Pavlovič Čechov, který po zbytek období diktuje nejen ruský, ale i celosvětový vývoj dramatu. Dalšími dramatiky byli Alexander Nikolajevič Ostrovskij a Alexandr Sergejevič Gribojedov. Ivan Andrejevič Krylov se oproti ostatním zaměřil spíše na tvorbu bajek a navazoval ve svých dílech na Ezopa a La Fontaina.  Od 60. let 19. století je romantismus postupně nahrazen realismem, což znamená tematický posun k sociálním otázkám a životem společnosti. Asi nejznámějším představitelem tohoto období byl Fjodor Michailovič Dostojevskij, který byl zároveň předchůdcem moderní psychologické prózy. Do tohoto období spadá literární kritik Vissarion Grigorjevič Bělinskij, který kritizoval autory za příliš velké přizpůsobování svých děl západu. Jeho kolega Alexandr Ivanovič Gercen naproti tomu psal hlavně pro-západní literaturu a stal se v Rusku vůbec prvním literárním průkopníkem socialismu v Rusku a jeho díla byla přejímána pozdějšími radikály jakými byli socialisté-revolucionáři, Narodnici nebo Trudovici.

Předrevoluční (Stříbrný) věk (1900–1922).

Literatura se na začátku 20. století přesunula ze zlatého období do takzvaného „Stříbrného věku“ poezie. Toto období je ve znamení posunu vnímání života a dochází k postupné radikalizaci společnosti spojené s nárůstem hlavně levicového extrémismu. Uplatňuje se symbolismus a částečně se do ruské poezie vrací romantismus. Mezi významné básníky této epochy patří Alexander Alexandrovič Blok, Sergej Alexandrovič Jesenin, Valerij Brjusov, Konstantin Balmont, Michail Alexejevič Kuzmin, Igor Severjanin, Saša Čornij, Nikolaj Stěpanovič Gumiljov, Maxmilián Alexandrovič Kirjenko-Vološin, Innokentij Fjodorovič Anněnskij, Zinaida Nikolajevna Gippius.  Do tohoto období spadají i tito básníci, přestože jsou spjati spíše se sovětskou érou: Anna Andrejevna Achmatovová, Marina Cvatajevová, Osip Mandelštam a nositel Nobelovy ceny za literaturu Boris Pasternak.  Kromě výše zmiňovaných „oficiálních“ básníků se objevila ještě skupina avantgardních básníků, kterým šlo o odvrácení od tradičního vývoje ruské literatury. Mezi ně patřili futuristé Velemir Chlebnikov, David Burliuk, Alexej Kručonych a Vladimír Vladimirovič Majakovskij.  Mimo poezii, která tvořila v této éře většinu tvorby ruské literatury, pokračují někteří spisovatelé i v psaní prózy. Mezi ně se řadí Alexandr Ivanovič Kuprin, nositel Nobelovy ceny za literaturu Ivan Alexejevič Bunin, Leonid Nikolajevič Andrejev, Fjodor Sologub, Alexej Michajlovič Remizov, Jevgenij Zamjatin, Dmitrij Sergejevič Merežkovskij, Andrej Bělyj. Většina z nich psala prózu i poezii.

Sovětská literatura (1922–1991).

Řada představitelů avantgardy revoluci přivítala (Blok v poémě "Dvanáct", Majakovskij ve "Správné věci"), vznikly novátorské spisovatelské skupiny OBERIU (Sdružení skutečného umění), jejímiž členy byli Daniil Charms nebo Alexandr Vveděnskij, nebo Serapionovi bratři (Konstantin Fedin, Venjamin Kaverin). Na téma revoluce a občanské války vznikly knihy "Rudá jízda" (Isaak Babel), "Tichý Don" (Michail Šolochov), "Bílá garda" (Michail Bulgakov). V roce 1934 se konal první sjezd Svazu sovětských spisovatelů, na kterém byl přijat socialistický realismus jako obecně závazná doktrína. Jejími představiteli byli Maxim Gorkij, Nikolaj Ostrovskij, který popsal svoji účast v budování země navzdory fyzickému handicapu v autobiografii "Jak se kalila ocel", Vasilij Ažajev ("Daleko od Moskvy"), nebo básník Sergej Michalkov, autor textu sovětské hymny. Upevňování Stalinovy moci vedlo k potlačování tvorby satiriků jako Andrej Platonov nebo Michail Zoščenko. Někteří spisovatelé byli popraveni (Isaak Babel, Arťom Vesjolyj), jiní zemřeli v nápravném táboře (básník Osip Mandelštam), další nemohli publikovat (Michail Bulgakov).  Druhá světová válka byla důležitým tématem, které ztvárnili např. Valentin Katajev ("Syn pluku"), Konstantin Simonov ("Živí a mrtví"), Boris Polevoj ("Příběh opravdového člověka") nebo Boris Vasiljev ("...a jitra jsou zde tichá"). Dlouholetý předseda svazu spisovatelů Alexandr Fadějev popsal odbojové hnutí na okupovaných územích v románu "Mladá garda". Michail Šolochov, laureát Nobelovy ceny za literaturu, věnoval údělu válečných zajatců knihu "Osud člověka".  Po nástupu Chruščova nastala epocha uvolnění, kterou Ilja Erenburg označil jako „tání“. Debutovali básníci Jevgenij Jevtušenko, Andrej Vozněsenskij nebo Bella Achmadulinová, životní pocity nové generace vyjadřovali Vladimir Vojnovič nebo Vasilij Aksjonov. Důležitou roli hrál časopis Novyj mir, vedený Alexandrem Tvardovským, v němž vyšla vzpomínka Alexandra Solženicyna na gulag "Jeden den Ivana Děnisoviče". Nesmělo však zdaleka vyjít všechno: zakázán byl román Vasilije Grossmana "Život a osud", historická kronika Borise Pasternaka o osudech ruské inteligence v době okolo revoluce "Doktor Živago" byla vydána v Itálii a oceněna Nobelovou cenou, proti autorovi však byla vedena tvrdá propagandistická kampaň a byl donucen cenu odmítnout. V době brežněvovské stagnace opět zesílila cenzura, stále více autorů publikovalo v samizdatu. Důležitým proudem tohoto období byla venkovská próza, udržující si důraz na tradiční hodnoty: Valentin Rasputin, Vasilij Šukšin, Boris Možajev. S nástupem perestrojky začala vycházet díla účtující s obdobím stalinismu: "Děti Arbatu" (Anatolij Rybakov), "Na hrudi obra obláček zlatý" (Anatolij Pristavkin), vznikala nezávislá nakladatelství a literární časopisy. Po revoluci odešlo mnoho ruských intelektuálů do emigrace. Významnými představiteli exilové literatury byli prozaici Vladimir Nabokov (i když své nejznámější knihy napsal anglicky) a Mark Aldanov nebo básníci Vladislav Chodasevič a Marina Cvětajevová, která pobývala i v Československu, roku 1937 se vrátila do SSSR, kde však záhy zemřela. Ivan Bunin obdržel za svoji lyrickou autobiografii "Život Alexeje Arseňjeva" roku 1933 jako první Rus Nobelovu cenu za literaturu. Za Brežněvovy vlády, kdy už nepohodlní intelektuálové nebyli zatýkáni a popravováni, ale spíše nuceni k odchodu ze země, následovala další emigrační vlna, do níž patřili Solženicyn, petrohradský básník Josif Brodskij, oceněný Nobelovou cenou, satirici a provokatéři Saša Sokolov, Eduard Limonov a Sergej Dovlatov, esejista Andrej Amalrik nebo Vasilij Aksjonov, vypovězený z vlasti za účast na ineditním almanachu Metropol.  Vzhledem k tvrdé cenzuře v oficiálních nakladatelstvích se od šedesátých let rozvíjela samizdatová literatura. Výraznými představiteli byli Venědikt Vasiljevič Jerofejev, sarkasticky popisují odvrácenou tvář sovětského způsobu života, Varlam Šalamov, popisující v knize "Kolymské povídky" šestnáct let strávených v sibiřských lágrech, disidentka a vydavatelka Natalja Gorbaněvská nebo experimentální básníci Jevgenij Rejn, Genrich Sapgir, Dmitrij Prigov, Konstantin Kedrov nebo Gennadij Ajgi.  Vzhledem ke snaze režimu indoktrinovat obyvatelstvo od nejútlejšího věku byl kladen velký důraz na dětskou literaturu. Povinnou četbou byly básně Samuila Maršaka nebo knihy Arkadije Gajdara "Timur a jeho parta" a "Čuk a Gek". Dalšími představiteli sovětské dětské literatury byli Lev Kassil ("Švambránie"), Jurij Oleša ("Tři tlouštíci"), Nikolaj Nosov (série o Neználkovi) nebo autor didaktických příběhů o zvířatech Vitalij Bianki. V poválečném období vynikli Eduard Uspenskij, autor později zfilmovaných příběhů krokodýla Geni, a Kir Bulyčov s humornými vědeckofantastickými příběhy určenými starším dětem.  Vědeckofantastická literatura se v Sovětském svazu objevila už ve dvacátých letech: "Aelita" Alexeje Nikolajeviče Tolstého nebo Bulgakovovo "Psí srdce". Rozvoj však zaznamenala až po druhé světové válce, kdy navíc umožňovala alegorické vyjádření jinak nepublikovatelných komentářů ke společenské situaci. Představiteli žánru byli Arkadij a Boris Strugačtí, Jeremej Parnov, Ivan Antonovič Jefremov, Vladislav Krapivin nebo Gennadij Samojlovič Gor.  Vzhledem k tomu, že ruština byla nejrozšířenějším jazykem v SSSR, psali v ní i autoři, kteří nebyli ruského původu, např. Abchazové Bulat Okudžava a Fazyl Abdulovič Iskander, čukčský spisovatel Jurij Rytcheu nebo Kyrgyz Čingiz Ajtmatov.

Ruská literatura po roce 1991.

Po pádu komunistického režimu a zrušení cenzury se vůdčím směrem v ruské literatuře stal postmodernismus, odrážející chaotické poměry v zemi. Jeho průkopníky byli Andrej Bitov ("Puškinův dům"), Viktor Jerofejev ("Ruská krasavice") a Jevgenij Popov ("Duše vlastencova"), dalšímu výraznými představiteli se stali Vladimir Sorokin ("Třicátá Marinina láska", "Den opričníka") nebo Viktor Pelevin ("Omon Ra", "Čapajev a prázdnota"). Ženskou tematikou se zabývají Ljudmila Ulická nebo Ljudmila Petruševská, životní styl mladé generace popisuje Irina Děněžkinová. Rostla poptávka po komerční literatuře, jíž vyšli vstříc detektivkáři Boris Akunin a Darja Doncovová či autoři fantasy Sergej Lukjaněnko a Nick Perumov. Představiteli tzv. nového realismu, kriticky reagujícího na současné poměry v zemi, jsou Zachar Prilepin, Alexandr Karasjov nebo Oleg Jermakov. Na tradici ruské lyrické poezie v kulisách nové doby navazují Dmitrij Voděnnikov nebo Andrej Nitčenko, volným veršem píše organizátor literárních akcí a občanský aktivista Dmitrij Kuzmin.  Otevřené hranice vedly k tomu, že řada rusky píšících spisovatelů žije v zahraničí, např. Dina Rubinová a Linor Goraliková v Izraeli nebo Michail Šiškin ve Švýcarsku.

Ruská literatura je označení pro veškerou literaturu psanou v ruském jazyce obyvateli Ruska nebo ruskými emigranty. Do ruské literatury se zahrnují i neruští spisovatelé z menších národů žijících na území Ruska nebo bývalého Sovětského svazu. V období od středověku do konce období klasicismu se o rozkvět ruské literatury starali hlavně ruští básníci a méně celosvětově známí spisovatelé. Od 30. let 19. století zaznamenala ruská literatura nebývalý rozmach a vstoupila do svého zlatého věku, který pokračoval až do počátku století dvacátého.

La littérature en langue russe proprement dite naît au cours du, tout d'abord avec la poésie et le théâtre, mais très tôt naît une très riche tradition romanesque.