Život.

František I. se narodil na hradě Cognac v dnešním departementu Charente jako syn Karla z Angoulême (1459 – 1. ledna 1496), který byl bratrancem krále Ludvíka XII. Jeho matka byla Luisa Savojská (11. září 1476 – 22. září 1531).  Jeho první manželka byla Klaudie Francouzská, dcera Ludvíka XII. a Anny Bretaňské. Sňatek byl uzavřen 18. května 1514 a z manželství se narodilo sedm dětí. Po smrti Klaudie v roce 1524 pojal František za druhou manželku Eleonoru Habsburskou, kterou si vzal 7. srpna 1530. Neměl s ní žádné děti.

Francouzský vládce.

Vnitřní politika.

František I. byl králem Francie korunován v katedrále v Remeši v roce 1515 ve věku 21 let. Jeho vláda se už odpočátku podstatně lišila od vlády jeho dvou předchůdců, Karla VIII. a Ludvíka XII.. Tito monarchové pokračovali ve stejném stylu chování i uvažování, které ovládalo francouzskou monarchii po celá staletí. Proto jsou považováni za poslední středověké francouzské monarchy, zatímco František I. položil pevné základy k francouzské renesanci.  Pevné kontakty mezi Francií a Itálií v dlouhé sérii válek za Karla VIII. a Ludvíka XII. přinesly do Francie nové myšlenky, které znatelně ovlivnily i mladého Františka. Mezi jeho dvorní učitele patřil Desmoulins, učitel latiny, a Christophe de Longeuil, vzdělanec v nových způsobech, kteří se snažili mladému Františkovi vštípit do hlavy ty nejnovější myšlenky a nový styl chování. Také Františkova matka projevovala veliký zájem o renesanční umění, který se později přenesl i na jejího milovaného syna. Objevují se názory, že mladý František získal humanistické vzdělání; většina jeho učitelů však nebyla zasažena novým stylem – renesancí. Jiní vědci ale dodávají, že František získal vzdělání mnohem více ovlivněné humanismem, než kterýkoli předchozí král Francie.

Války.

Františkovo panování nesklidilo po vojenské stránce příliš mnoho úspěchů. Během několika let propadl nezkrotitelné touze stát se římským císařem, kvůli čemuž vedl několik krutých válek v Itálii.  V bitvě u Marignana v roce 1515 zvítězil nad Švýcary, což mu umožnilo pokračovat ve vojenském tažení směrem k Milánu. V roce 1516 podepsal s papežem Bolognský konkordát, který zaručil francouzským králům právo jmenovat církevní hodnostáře ve Francii (galikanismus).  Prodělal však i několik zdrcujících porážek, např. v bitvě u Pavie (1525), kde byl dokonce zajat římským císařem Karlem V. Hercolani zranil jeho koně a František byl zajat Španěly Juanem de Urbietem, Diegem Dávilem a Alfonsem Pitem. František musel ze žaláře vydávat ústupné rozkazy svému vojsku. Po svém propuštění a návratu do Francie František prohlásil, že jeho dohoda s Karlem V. byla vynucena ve vazbě a je tedy neplatná.

Reformy a diplomacie.

Na svém zámku ve Villers-Cotterêts v Aisneu podepsal František I. v roce 1539 edikt, kterým učinil francouzštinu administrativním jazykem místo latiny. Stejný královský výnos vyžadoval, mimo jiné, i přítomnost kněze při narození dítěte, při uzavření manželství nebo při úmrtí. Král František založil také matriky v každé farnosti. Tento edikt patřil mezi první svého druhu a způsobil velký rozruch v Evropě.  Důležitou událostí v celé evropské historii byla Františkova dohoda s osmanskými Turky. Františkovi se dokonce podařilo spojit dvě síly - francouzskou a tureckou - proti Karlovi V., na kterého měl František stále zlost. V roce 1543 se tyto síly dokonce spojily při námořním útoku na Nice.

Hospodářská politika.

František I. byl pro Francii po umělecké stránce doslova „klenotem“. Po ekonomické stránce svou zemi ale totálně zruinoval. Jeho velkolepé paláce a několik delších válek byly pro zemi tak nákladné, že už v posledních letech své vlády měl co dělat, aby se jeho země ekonomicky nezhroutila. Aby František finančně zachránil svou zemi, začal extrémně zvyšovat daně, čímž si získal antipatie chudých občanů Francie: daně rolníků se více než zdvojnásobily, zatímco "gabella" (daň ze soli) se více než ztrojnásobila. František se také snažil objevit nové způsoby, jak zvýšit příjmy. Začal prodávat cenné korunovační klenoty, začal „okrádat“ ostatní země a prodával i vybavení ze svých zámků. Začal zkrátka obchodovat se vším, co se dalo prodat. Naštěstí v této době nerozprodal nejvzácnější umělecká díla ze svých sbírek.

Politika vůči Novému světu.

Jako král v roce 1524 finančně pomohl občanům Lyonu k expedici Giovanniho da Verrazana do Severní Ameriky; při této expedici Verrazano prohlásil Newfoundland za součást francouzské Koruny.  V roce 1534 finančně zabezpečil plavbu Jacquese Cartiera, který měl prozkoumat Řeku svatého Vavřince v Québecu, s posláním objevit "certaines îles et pays où l'on dit qu'il se doit trouver grande quantité d'or et autres riches choses" („jisté ostrovy a země, kde se podle pověstí udává, že tam musí být velké množství zlata a jiného bohatství“). V roce 1541 poslal František Jean-Françoise de la Roque de Robervala do Kanady, s úkolem usadit se tam a rozšiřovat „svatou katolickou víru“.

Podporovatel umění.

Výtvarné umění.

V době, kdy František usedl na trůn, v roce 1515, se renesance pomalu, ale jistě prosazovala v oblasti kultury vlády a František byl jejím důležitým zastáncem. Stal se i hlavním francouzským patronem umění, poskytl finanční podporu mnohým z největších umělců své doby a povzbudil je k tomu, aby navštívili Francii. Někteří z těchto umělců pro něj pracovali, například i takoví velikáni jako Andrea del Sarto nebo Leonardo da Vinci, kterého František dlouhé měsíce přesvědčoval, aby opustil Itálii a přestěhoval se do Francie. Zatímco Leonardo da Vinci namaloval za svého pobytu ve Francii jen několik méně významných obrazů, přinesl s sebou z Itálie řadu svých špičkových děl, jako byla např. Mona Lisa, jež zůstala ve Francii i po jeho smrti.  Mezi další umělce, které František zaměstnával, patřil např. i zlatník Benvenuto Cellini a malíř Rosso a Primaticcio, jimž dával za úkol zdobit jeho luxusní paláce. Musíme však zmínit i Michelangela, Tiziana a Raffaela, které nechal pozvat do Francie. František I. se pokusil převézt do Francie i da Vinciho obraz "Poslední večeře", tento pokus se však nepodařilo prakticky zrealizovat. Za jeho vlády byly královské paláce vyzdobeny obrovským množstvím obrazů a soch od těch největších velikánů doby. Tím vytvořil obrovskou sbírku umění, která patří dodnes mezi největší na světě.

Architektura.

František I. byl také vášnivým stavitelem. Do nových fascinujících architektonických děl investoval obrovské množství peněz z královské pokladny. Dokončil zámek Amboise, který rozestavěli už jeho předkové a odstartoval kompletní renovaci zámku Blois. Brzy poté se rozhodl vybudovat velkolepý a jedinečný zámek Chambord, který byl zřejmě inspirovaný italskou renesancí, a možná i navržený Leonardem.  Kompletně také zrenovoval zahrady Louvru, kde bývalé středověké pevnosti přebudoval v renesančním stylu. Financoval stavbu nové pařížské radnice, postavil zámek Madrid a přestavěl zámek Saint-Germain-en-Laye. Nejvíce je Františkův vliv patrný na přestavbě zámku Fontainebleau, který celkově zrekonstruoval a který se stal oblíbeným bydlištěm jak Františka, tak později i jeho titulární milenky, Anne de Pisseleu d'Heilly, věvodkyně z Etampes. Každý z objektů, buď vystavěný či zrekonstruovaný Františkem I., byl zdoben působivými dekoracemi jak ve vnitřním zařízení, tak na fasádě a před objektem. Důkazem toho je i to, že na svém zámku Fontainebleau měl na nádvoří fontánu, kde teklo víno smíchané s vodou.

Spisovatel a básník.

František I. byl sám proslulým spisovatelem a skvělým básníkem. I jeho básně a spisovatelská tvorba měly velkou zásluhu na rozvoji francouzské kultury v 16. století.  František si dal také za úkol zlepšovat a rozšiřovat královskou knihovnu, což se mu podařilo až neuvěřitelným způsobem. Jmenoval velkého francouzského humanistu Guillaume Budého jako hlavního knihovníka a začal aktivně rozšiřovat knihovní sbírku, jejíž některé kusy byly starší několika desítek let. Zaměstnal také veliké množství lidí, kteří měli za úkol hledat vzácné knihy a rukopisy, ale i on sám se dal do aktivního pátrání po uměleckých dílech a výtiscích knih. Za jeho vlády se knihovna rozrostla až neuvěřitelným způsobem a objevila se v ní celá řada prestižních rukopisů a knih, které za celá léta hledání nalezl. František však knihy nejen sbíral, ale i bedlivě pročítal. V královské knihově trávil i hodně času. Svou důležitost a oblíbenost si upevnil i tehdy, kdy knihovnu zpřístupnil učencům z celého světa, s cílem usnadnit získávání nejrůznějších informací.

Konec života.

František I. zemřel na svém zámku Rambouillet a je pohřben po boku své první manželky, Klaudie Francouzské, vévodkyně z Bretaně, v bazilice Saint-Denis. Na trůnu ho vystřídal jeho syn Jindřich II.

Manželství a potomstvo.

Se svou první ženou Klaudií Francouzskou (13. října 1499 – 20. července 1524), s níž se oženil 18. května 1514, měl František následující děti:  Se svou druhou ženou, Eleonorou Habsburskou (15. listopadu 1498 – 25. února 1558), kterou si vzal 7. srpna 1530, neměl František žádné děti.

František I. Francouzský (; 12. září 1494 – 31. března 1547), přezdívaný „Rytířský král“ ("le Roi-Chevalier") a také označovaný jako „otec a obnovitel literatury“ ("le père et le restaurateur des lettres"), byl francouzským králem v letech 1515 až 1547.

François (né sous le nom de François d’Angoulême le à Cognac et mort le à Rambouillet) est sacré roi de France le dans la cathédrale de Reims. Il règne jusqu’à sa mort en 1547. Fils de Charles d'Orléans et de Louise de Savoie, il appartient à la branche de Valois-Angoulême de la dynastie capétienne.


Patogeneze.

DIC náleží mezi koagulopatie, poruchy hemostázy, při kterých problém není ani tak v krevních destičkách, jako přímo v koagulačních faktorech, bílkovinách krevní plazmy. Při fyziologickém srážení krve se aktivuje kaskáda těchto faktorů, na jejímž konci je nerozpustný fibrin, který vytvoří sraženinu. Koagulační kaskáda je za normálních okolností regulována tak, aby ke srážení docházelo jen místně, tam, kde zrovna dochází k úniku krve z cév.  Při DIC je tato rovnováha rozvrácena a koagulační kaskáda je nastartována na mnoha místech krevního řečiště současně. Hlavní příčinou aktivace je tkáňový faktor, tromboplastin, který se normálně vyskytuje na tělních buňkách, ale ne v cévách.  Možné zdroje tkáňového faktoru uvnitř cévního systému jsou mnohé: mohou to být tkáňové buňky, které se do oběhu dostaly při rozsáhlých poraněních, během operace nebo při porodu, dále mohou tromboplastin exprimovat buňky nádorové, a to jak buňky leukemické, tak nádorové metastázy, které pronikly do cirkulace. Dalším zdrojem mohou být aktivované nebo poškozené endotelie a monocyty (druh bílých krvinek) při systémovém zánětu, vlivem toxinů či masivně uvolněných mediátorech zánětu, nebo tkáňový faktor uvolněný z červených krvinek při hemolýze.  Dalšími, méně významnými příčinami aktivace kaskády může být přímé poškození stěny cév spojené s odhalením kolagenu (další významný aktivátor), diseminovaná intravaskulární koagulace může vzácně vzniknout také při potlačení antikoagulačních mechanismů.

Důsledky DIC.

Náhodná tvorba mikrotrombů ve vlásečnicích, které vyživují tkáně a orgány, vede k ischemii a infarktům postižených tkání (játra, ledviny, plíce). Zároveň se spotřebovávají krevní destičky i koagulační faktory a jejich zásoba se tak vyčerpává - proto je diseminovaná intravaskulární koagulace označována také jako konzumpční koagulopatie. Následně nastupuje zvýšená krvácivost, hemoragická diatéza. Dochází ke krvácení do gastrointestinálního traktu, krvácení z nosu, krvácení z operačních ran i z menších poranění (vpichy po jehlách apod.), nakonec i ke krvácení do vnitřních orgánů a do mozku. Dochází k multiorgánovému selhání a smrti.

Možné příčiny DIC.

Diseminovaná intravaskulární koagulace může být vyvolána většinou etiologických agens, některé ji spouštějí i více než jedním způsobem.

Terapie.

Cílem terapie je znovu obnovit rovnováhu mezi blokádou další koagulace a zastavením krvácení, substituce koagulačních faktorů a hrazení krevních ztrát.  Jako profylaxe i léčebně při již vzniklé DIC se podává heparin (obvykle 10.000-30.000 j./d kont. i.v.), dále antitrombin III a při krvácení mražená plazma, krevní destičky i červené krvinky. Diseminovaná intravaskulární koagulace je život ohrožujícím stavem s nejistou až nepříznivou prognózou.

UH-60 Black Hawk je americký dvoumotorový, čtyřlistý, středně těžký víceúčelový vrtulník vyráběný společností Sikorsky Aircraft. Konstrukce vrtulníku vznikla pro konkurz Utility Tactical Transport Aircraft System (UTTAS) v roce 1972, který uspořádala americká armáda. V armádě označili prototyp jako UH-60A a vybrali Black Hawk jako vítězný vrtulník programu v roce 1976. První prototyp vzlétl v říjnu 1974 a sériově se stroje začaly vyrábět v roce 1979. Je užívaný k vzdušným útokům, výsadkům a záchraně vojenských jednotek i civilních osob.

Le UH-60 Black Hawk est un hélicoptère de manœuvre et d'assaut moyen de l'armée américaine. Conçu par Sikorsky Aircraft Corporation pour remplacer le UH-1 Huey qui devenait obsolète, ce nouvel hélicoptère effectua son premier vol en 1974 et fut admis au service actif en 1979. Le remplacement du Huey par le Black Hawk ne se fit pas nombre pour nombre à cause du prix élevé de l'appareil ; les unités les plus importantes étant celles prioritairement dotées de cette nouvelle machine.


V psychologii.

Profesorka psychologie Barbara Fredricksonová tvrdí, že naděje přichází při hrozící krizi sama od sebe a otevírá nás novým tvůrčím možnostem. Fredricksonová je přesvědčena, že s velkou potřebou se dostavuje nezvykle široký rozsah nápadů, stejně jako kladné emoce jako je štěstí a radost, odvaha a posílení. Tyto emoce vycházejí ze čtyř různých oblastí sebe sama: z kognitivní, psychologické, sociální nebo fyzické perspektivy. Lidé s nadějí jsou „jako malý motor, který může, [protože] si stále opakují: Myslím, že mohu, myslím, že dokážu.“ Takové pozitivní myšlení přináší ovoce, když je založeno na realistickém smyslu optimismu, nikoliv na naivní „falešné naději“.  Psycholog Charles R. Snyder spojil naději s existencí cíle a to v kombinaci s rozhodným plánem k dosažení tohoto cíle: Alfred Adler obdobně argumentoval pro ústřední význam hledání cílů v lidské psychologii, stejně jako filozofičtí antropologové jako Ernst Bloch. Snyder také zdůraznil souvislost mezi nadějí a duševní vůlí, stejně jako potřebu realistického vnímání cílů, argumentující, že rozdíl mezi nadějí a optimismem spočívá v tom, že první z nich obsahuje skutečné cesty ke zlepšené budoucnosti.  D. W. Winnicott viděl nespolečenské chování dítěte jako vyjádření nevědomé naděje pro vedení širší společností, když se nejužší rodině nepodařilo dítěti stanovit hranice. Teorie objektních vztahů podobně považuje analytický přenos jako motivovaný nevědomou nadějí, že minulé konflikty a traumata mohou být znovu řešeny.

Teorie naděje.

Jako specialista na pozitivní psychologii Snyder zkoumal, jak může naděje a odpuštění ovlivnit několik aspektů života jako je zdraví, práce, vzdělání a vlastní smysl. Předpokládal, že existují tři hlavní věci, které tvoří nadějné myšlení:  Jinými slovy, naděje byla definována jako vnímaná schopnost vymyslet cesty k požadovaným cílům a odhodláním motivovat sama sebe k použití těchto cest.  Snyder tvrdí, že jednotlivci, kteří jsou schopni naplnit tyto tři složky a rozvíjet víru ve své schopnosti, jsou nadějnými lidmi, kteří dokáží stanovit jasné cíle, představit si několik proveditelných cest k těmto cílům a vytrvat, i když narazí na překážky.  Snyder navrhl „stupnici naděje“, která naměřenou naději odvozuje z odhodlání člověka dosáhnout svých cílů. Snyder rozlišuje mezi nadějí přiměřenou dospělým a nadějí přiměřenou dětem. Stupnice naděje dospělých se skládá z 12 otázek: 4 měří schopnost hledání cest, další 4 měří odhodlání a zbylé 4 jsou vycpávky. Každá osoba odpovídá na jednotlivé otázky s využitím osmibodové stupnice. Fibel a Hale empiricky měří naději spojením Snyderovy stupnice naděje s jejich vlastní stupnicí všeobecného očekávání úspěchu (, GESS). Snyder se domníval, že psychoterapie může pomoci člověku soustředit pozornost na své cíle, při spoléhání na tacitní znalosti způsobů jejich dosažení.  Podobně, u naděje existuje "pohled na svět" (úhel pohledu) a "vnímání reality" (míru realismu). Jejich kombinace odlišují "Žádnou naději", "Ztracenou naději", "Planou naději" a "Skutečnou naději".  Současný filozof Richard Rorty chápe naději jako více než stanovení cíle, spíše jako metanaraci, příběh, který slouží jako příslib nebo důvod pro očekávání lepší budoucnosti. Rorty jako postmodernista věří, že minulé metanarace, včetně křesťanského příběhu, utilitarismu a marxismu, ukázaly plané naděje; tato teorie nedokáže nabídnout sociální naději; a že liberální člověk se musí naučit žít bez konsensuální teorie sociální naděje. Rorty říká, že je zapotřebí nový doklad příslibu, aby mohla znovu existovat společenská naděje.

Ve zdravotnictví.

Hlavní teorie.

Z nesčetných modelů, které zkoumají důležitost naděje v životě jednotlivce, existují dvě hlavní teorie, které získaly značné uznání v oblasti psychologie. Jedna z těchto teorií, kterou rozvinul Charles R. Snyder, tvrdí, že naděje by měla být považována za kognitivní (poznávací) dovednost, která ukazuje schopnost jednotlivce udržet si nadšení při uskutečňování konkrétního cíle. Tento model usuzuje, že schopnost jedince mít naději závisí na dvou typech myšlení: přemýšlení o vhodných cestách () a odhodlání se po některé vydat (). Zatímco "agency thinking" odkazuje na vůli jedince dosáhnout svých cílů navzdory možným překážkám, "pathway thinking" odkazují na cesty, o kterých je jedinec přesvědčen, že vedou k dosažený těchto osobních cílů.  Snyderova teorie používá naději jako mechanismus, který je nejčastěji vidět v psychoterapii. V těchto případech pomáhá terapeut svým klientům překonat bariéry, které jim brání v dosahování cílů. Terapeut pak pomůže klientovi nastavit dosažitelné a podstatné osobní cíle (tj. „Najdu něco, do čeho jsem nadšený a díky čemu budu spokojený sám se sebou.“) a pomůže jim udržet naději v jejich schopnosti dosáhnout těchto cílů a navrhne jim k tomu správné cesty.  Zatímco Snyderova teorie se zaměřuje na naději jako na mechanismus, jak překonat nedostatek motivace jedince k dosažení cílů, další hlavní teorie formulované Kaye A. Herthovou se konkrétněji zabývá budoucími cíli jedince ve vztahu ke zvládání nemocí. Herthová vnímá naději jako „motivační a kognitivní atribut, který je teoreticky nutný k vyvolání a udržení činnosti směřující k dosažení cíle“. Stanovení adekvátních a dosažitelných cílů je v této situaci obtížnější, neboť jedinec s největší pravděpodobností nemůže přímo ovlivnit své budoucí zdraví. Místo toho Herthová navrhuje, že by se cíle měly týkat toho, jak si jedinec poradí se svojí chorobou – „Namísto pití, abych zmírnil bolest mé nemoci, se obklopím přáteli a rodinou.“  Zatímco podstata cílů ve Snyderově modelu se liší od těch v modelu Herthové, oba považují naději za způsob, jak udržet osobní motivaci, což nakonec povede k většímu optimismu.

Hlavní empirické nálezy.

Naděje a konkrétně specifikovaná naděje byly prokázány jako důležitá část procesu uzdravení; má pro pacienty silné psychologické výhody a pomáhá jim účiněji zdolávat jejich onemocněním. Naděje například motivuje lidi k tomu, aby pro uzdravení usilovali o zdravé chování jako je konzumace ovoce a zeleniny, přestali kouřit a či se pravidelně pohybovali. To nejen usnadňuje zotavení z nemocí, ale na prvním místě také pomáhá předcházet rozvoji nemoci. Pacienti, kteří si udržují vysokou úroveň naděje, mají lepší prognózu v případě život ohrožujících onemocnění a vyšší kvalitu života. Víra a očekávání, které jsou klíčovými prvky naděje, brání bolesti u pacientů trpících chronickými nemocemi prostřednictvím uvolnění endorfinů a napodobováním účinků morfinu. Následkem tohoto procesu může víra a očekávání vyvolat v těle řetězovou reakci, která může zvýšit pravděpodobnost zotavení z chronických onemocnění. Tato řetězová reakce je obzvláště patrná u studií demonstrujících placebo efekt, tj. v situacích, kdy je naděje jedinou proměnnou pomáhající při zotavení těchto pacientů.  Studie celkově ukázaly, že udržení pocitu naděje v období léčby nemoci je přínosné. Pocit beznaděje během léčby vedl v mnoha případech k nepříznivým zdravotním podmínkám pro pacienta (např. deprese a úzkost provázející proces léčení). Vedle toho větší míra naděje před a během kognitivní terapie vedla u válečných veteránů k omezení příznaků deprese v souvislosti s posttraumatickou stresovou poruchou. Bylo také zjištěno, že naděje souvisí s pozitivnějším vnímáním vlastního zdraví. Nicméně recenze výzkumné literatury poznamenávají, že spojení mezi nadějí a závažností příznaků u jiných poruch duševního zdraví jsou méně jasné, jako v případě jedinců se schizofrenií.

Použití.

Zahrnutí naděje do programů léčby má potenciál v prostředí fyzického i duševního zdraví. Naděje jako mechanismus pro zlepšení léčby byla studována v kontextu posttraumatické stresové poruchy, chronické fyzické nemoci a smrtelné nemoci, spolu s ostatními poruchami a onemocněními. V rámci praxe v oblasti duševního zdraví kliničtí lékaři navrhli používat zásahy do naděje jako doplněk k více tradičním kognitivně behaviorálním terapiím. Z hlediska pomoci u fyzických onemocnění, výzkum naznačuje, že naděje může podpořit uvolňování endorfinů a enkefalinů, které pomáhají blokovat bolest.

Překážky.

Existují dva hlavní argumenty založené na posouzení proti těm, kdo obhajují zapojení naděje do léčby těžkých onemocnění. První z nich je, že pokud mají lékaři příliš velkou naději, mohou léčit pacienta agresivně. Lékař se bude držet špetky naděje, že se stav pacienta může zlepšit, což jej povede ke zkoušení metod, které jsou nákladné a mohou mít vedlejší účinky. Jedna lékařka poznamenala, že lituje dřívější naděje, kterou měla pro svého pacienta; způsobila mu o tři roky delší trápení bolestí, které by pacient nemusel přetrpět, kdyby si uvědomila, že uzdravení není možné.  Druhým argumentem je rozdíl mezi nadějí a přáním. Ti, kteří mají naději, se aktivně snaží přijít na nejlepší způsob jednání, ale berou v úvahu i překážky. Výzkum ukázal, že ačkoliv mnozí z těch, kteří mají „naději“, mají jen zbožné přání, zatímco se nechávají unášet děním, jako kdyby popírali svou skutečnou situaci. Popírat realitu a mít zároveň příliš mnoho naděje může mít negativní dopad jak na pacienta, tak na lékaře.

Přínosy.

Dopad, který může mít naděje na proces zotavení pacienta, je silně podepřen empirickým výzkumem i teoretickými přístupy. Nicméně recenze literatury také uvádějí, že je zapotřebí více širokého a metodologicky spolehlivého výzkumu, aby bylo možné zjistit, které zásahy do naděje jsou skutečně nejúčinnější a v jaké situaci (tj. chronické onemocnění vs. smrtelné onemocnění).

V kultuře.

Ve věci globalizace je naděje zaměřena na posílení ekonomického a sociálního postavení.  Při zaměření na části Asie naděje převzala světskou nebo materialistickou podobu ve vztahu k úsilí o hospodářský růst. Základním příkladem je vzestup ekonomik Číny a Indie, který koreluje s pojmem Číndie (Chindia). Dalším podstatným příkladem je nárůst použití současné architektury v rostoucích ekonomikách, jako je například výstavba Světového finančního centra v Šanghaji (Burdž Chalífa a Tchaj-pej 101), které vyvolalo převládající naději v daných zemích. V chaotických prostředích je naděje překonána bez kulturních hranic, děti syrských uprchlíků jsou podporovány vzdělávacím projektem UNESCO prostřednictvím tvůrčí vzdělávací a psychosociální pomoci. Další mezikulturní podpora pro vštěpování naděje zahrnuje potravinářskou kulturu, uvolňující uprchlíky z traumatu tím, že je ponoří do bohaté kulturní minulosti.

V řízení.

Robert Mattox, sociální aktivista a futurista, navrhl v roce 2012 teorii sociální změny založené na fenoménu naděje ve vztahu k vůdcovství. Larry Stout v roce 2006 předpokládal, že musí existovat určité podmínky ještě předtím, než i nejtalentovanější vůdcové mohou vést změnu. Vzhledem k těmto podmínkám Mattox navrhuje teorii řízení změn točící se kolem naděje, přičemž naznačuje, že vůdce může vést ke změně a formovat kulturu v rámci komunity nebo organizace vytvářením „scenérie naděje“ () a využitím systému naděje.

V literatuře.

Klasickým odkazem na naději, která vstoupila do moderního jazyka, je koncept naznačující, že „naděje pramení věčně“. Pochází z "Eseje o člověku" () anglického básníka Alexandra Popea, spojení zní „Naděje věčně tryská v lidské hrudi, člověk nikdy není, ale vždy by měl být požehnaný“. Jiným populární odkaz, „naděje je věc s peřím“, pochází z básně Emily Dickinsonové.  Naděje může být použita jako umělecký nástroj zápletky a je často motivující silou pro změnu dynamických postav. Obecně známý odkaz ze západní populární kultury je podtitul „“ původního prvního dílu (nyní považována za Epizodu IV) z vesmírné opery Star Wars. Podtitul se týká jedné z hlavních postav, Luka Skywalkera, od kterého se v ději filmů očekává, že v budoucnu umožní dobru zvítězit nad zlem.  Vlaštovka byla symbolem naděje v Ezopových bajkách a mnoha dalších historických literárních dílech. Symbolizuje naději, zčásti proto, že patří mezi první ptáky, kteří se objeví na konci zimy a začátku jara. Dalšími symboly naděje jsou kotva a holubice.

V mytologii.

Elpis (Naděje) se objevuje ve starověké řecké mytologii s příběhem Dia a Promethea.  Prometheus ukradl oheň od boha Dia, čímž nejvyššího boha rozzuřil. Na oplátku Zeus vytvořil schránku, která obsahovala všechny způsoby zla, aniž by o nich příjemce schránky vědět. Přestože byla varována, aby tak nečinila, otevřela Pandora schránku a uvolnila množství škodících duchů, které přinesli lidstvu mor, choroby a onemocnění. Duchové chamtivosti, závisti, nenávisti, nedůvěry, smutku, hněvu, pomsty, chtíče a zoufalství se rozptýlili široko daleko a hledali lidi k mučení. Uvnitř schránky však byl také nevypuštěný uzdravující duch se jménem Naděje. Od prastarých časů lidé uznávali, že duch naděje má sílu uzdravovat neduhy a pomáhat jim snášet časy velkého utrpení, nemocí, katastrof, ztrát a bolestí způsobených zlovolnými duchy a událostmi. V Hesiodově básni "Práce a dni" se personifikace naděje jmenuje Elpis.  Norská mytologie však považovala Naději ("Vön") za slinu kapající z úst vlka Fenrira: jejich představa odvahy si nejvíce cenila veselé statečnosti za "nepřítomnosti" naděje.

V náboženství.

Naděje je klíčovým konceptem většiny významných světových náboženství. Často to znamená, že lidé v naději věří, že jedinec či společná skupina dosáhnou konceptu nebe. V závislosti na náboženství může být naděje považována za nezbytnou podmínku a / nebo vedlejší produkt duchovního dosažení.

Křesťanství.

Naděje je jednou ze tří nejvyšších ctností křesťanského náboženství, které vyjmenovává již sv. Pavel v Prvním listu Korintským – vedle naděje je to víra a láska.  „Naděje“ ve Svaté bibli znamená „silné a jisté očekávání“ budoucí odměny (viz Titus 1:2 ). V moderním pojetí je naděje blízká důvěře a přesvědčenému očekávání. Apoštol Pavel tvrdil, že naděje je pro křesťany zdrojem spasení: „Jsme spaseni v naději;... Ale doufáme-li v to, co nevidíme, trpělivě to očekáváme.“  Sv. Tomáš Akvinský definuje naději jako očekávání věci budoucí, dobré, nesnadno dosažitelné, ale možné. (ST, I-II q. 40 a. 1 co.)  Podle "Holmanova slovníku bible" je naděje „důvěřivým očekáváním... předjímáním příznivého výsledku dle boží vůle.“ V "Poutníkově cestě" ("") je to Naděj, které potěší křesťana v Hradu pochybností; zatímco u vchodu do Danteho Pekla byla naopak slova „Naděje zanech, kdo mnou ubírá se!“

Hinduismus.

V historické literatuře hinduismu se naděje spojuje s "Pratidhi" (sanskrt: प्रतिधी), nebo s "Apêksh" (sanskrt: अपेक्ष). Je probírána s pojetím touhy a přání. Ve védské filozofii byla "karma" spojena s rituálním obětováním ("yajna"), naděje a úspěch byly spojeny se správným provedením těchto rituálů. Ve Višnusmrti je obraz naděje, morálky a práce symbolizován jako ctnostný člověk, který jede na dvoukolém voze vedeném jeho nadějnou myslí směrem k vytouženým přáním, taženém jeho pěti smysly, které drží vůz na cestě ctností, a tak není rozptýlen špatnostmi jako je hněv, chamtivost a jiné neřestí.  V následujících stoletích se koncept "karmy" změnil z posvátných rituálů ke skutečné lidské činnosti, která vytváří a slouží společnosti a lidské existenci – filozofii vystižená v Bhagavadgítě. Naděje, ve struktuře víry a motivace, je dlouhodobé "karmické" pojetí. V hinduistické víře mají činy následky: přestože úsilí a práce jedince mohou ale nemusí v blízké budoucnosti přinést ovoce, tak poslouží dobru – cesta přičinlivého úsilí jedince (karmy) a způsobu, jakým jedinec sleduje tuto cestu, dříve nebo později vede k blaženosti a mókše.

Naděje je optimistický stav mysli, který je založen na očekávání kladných výsledků s ohledem na události a okolnosti v životě člověka nebo na celém světě. Podstatou naděje je vnímání možnosti pozitivního zakončení v neznámé či dokonce zdánlivě neřešitelné situaci, která následně vytváří víru, že vše dobře dopadne i přes vnímané problémy.

L’espoir est une disposition de l'esprit humain reposant sur l'attente d'une situation meilleure à celle existante. Classé parmi les émotions, l'espoir est à ce titre opposé au désespoir.


Fyzikálně-chemické vlastnosti.

Fruktóza byla objevena jako štěpný produkt sacharózy a protože stáčí rovinu polarizovaného světla doleva, byla dříve nazývána "levulóza". Volná fruktóza tvoří přednostně pyranoidní šestičlenný kruh. Furanoidní se vyskytuje pouze v oligosacharidech (sacharóze), v polysacharidech (inulinu) a v některých fosforečných esterech cukrů.

Metabolismus.

Syntéza.

U rostlin.

Rostliny jsou schopné vytvářet jednoduché cukry včetně fruktózy v procesu fotosyntézy. V tzv. temné fázi fotosyntézy probíhá Calvinův cyklus, jehož produkt glyceraldehyd-3-fosfát může být metabolizován např. na fruktóza-6-fosfát. Fruktóza je pro rostliny důležitým cukrem; koneckonců rostlinný disacharid sacharóza, kterou konzumujeme jako kuchyňský cukr, je složen z glukózy a právě fruktózy.

U živočichů.

I člověk je schopen vytvářet fruktózu či její deriváty. Některé deriváty fruktózy vznikají např. v procesu glukoneogeneze (fruktóza-6-fosfát). Tzv. sorbitolová (polyolová) dráha je dokonce schopna přetvářet glukózu na fruktózu. Uplatňuje se v čočkách diabetiků, kteří mají vysokou hladinu glukózy a ta je tak přeměňována v oku na fruktózu. U zdravých jedinců je aktivní např. v semenných váčcích varlat, kde následně fruktóza slouží jako důležitý zdroj energie pro spermie.

Odbourávání v lidském těle.

Živočichové často fruktózu přijímají v potravě a následně ji využívají jako zdroj energie. Fruktóza je v lidském těle metabolizována v játrech a ve svalech – ale v každém těchto orgánů jinak. Ve svalech fruktózu fosforyluje hexokináza (tedy stejný enzym, který fosforyluje glukózu, ovšem na fruktóza-1-fosfát. Ten poté snadno vstupuje do glykolytické dráhy. Játra místo hexokinázy obsahují jen glukokinázu (která není schopná fruktózu přeměňovat) a metabolismus fruktózy se tam tedy musí ubírat jinými cestami.  Jaterní metabolismus fruktózy je poměrně složitý a zahrnuje sedm enzymů: fruktokinázu, fruktóza-1-fosfát aldolázu (za vzniku glyceraldehydu) a následně buď glyceraldehydkinázu (vzniká glyceraldehyd-3-fosfát), nebo dochází k přeměně glyceraldehydu enzymy alkoholdehydrogenázou, glycerolkinázou, glycerolfosfátdehydrogenázou a triózafosfátizmerázou.

Využití.

Fruktóza je asi o 1/5 sladší než glukóza. Právě s glukózou se mísí v tzv. glukózo-fruktózový sirup, který se dále využívá. Med, sirupy z různého ovoce (agávový, datlový) obsahují hodně fruktózy. Malý obsah fruktózy mají obilné sirupy (rýžový, z ječného sladu). Glukózo-fruktózový sirup se vyrábí například z kukuřice či pšenice.  V posledních desetiletích se používá v potravinářském průmyslu jako doplněk nebo substituent cukru (sacharózy), popřípadě jako alternativa k umělým sladidlům, jako je např. aspartam nebo acesulfam. Ve velké míře se v posledních cca 30 letech používá v nealkoholických nápojích (limonádách, sodách, ochucených minerálních vodách, mléčných nápojích, sportovních nápojích, aj.), dále v různých omáčkách, dressincích, příchutích k jiným potravinám, atd.

Zdravotní účinky.

Fruktóza dokáže sice dodat tělu glykogen rychleji než řada jiných sacharidů nebo škrobů (prostřednictvím jednoho z fosfátů xylulózy) a je např. oproti glukóze zhruba o polovinu levnější, ale má zřejmě i některé negativní dopady na zdraví.  Prof. Robert Lustig se svými kolegy na Kalifornské Univerzitě v San Franciscu (UCSF) v roce 2007 v jedné ze svých přednášek shrnul negativní účinky nadměrné konzumace fruktózy, glukózo-fruktózového sirupu nebo potravin s jejím vysokým obsahem. Podle výsledků jejich práce je nadměrná konzumace těchto potravin (které v USA v současnosti převládají mezi zpracovanými/kupovanými potravinami a jídly tzv. rychlého občerstvení) v dlouhodobém důsledku zodpovědná za několik závažných zdravotních komplikací, mezi něž patří:  Způsobuje také srdeční choroby.

Fruktóza ("ovocný cukr", "levulóza") je monosacharid, který se řadí k šestiuhlíkatým monosacharidům (hexózám), patří mezi ketózy. Nachází se v mnoha potravinách, např. v medu (38 %), dále zejména v ovoci bohatém na vlákniny – jahodách, ostružinách, borůvkách a i v některé zelenině jako např. melounech, sladkých bramborách, cibulích, kukuřici a dalších. K její izolaci se užívá nejčastěji polysacharidu inulinu.

Le fructose (ou lévulose) est un ose (sucre simple non-hydrolysable) du groupe des cétoses, que l'on trouve en abondance dans les fruits et le miel. C'est un hexose (sucre à de carbone) qui présente la même formule brute, décrite par Augustin-Pierre Dubrunfaut en 1847, que ses isomères, en particulier le glucose : CHO.


Příběh.

Pandemie moru již dlouho plení zemi, dosud žádná morová rána nebyla tak obludná, padla mu za oběť již polovina říše. Princ Prospero si prozíravě přichystal azyl, kde se hodlá ukrýt. Vypraví se do odlehlého kláštera i s početným doprovodem zdravých přátel, rytířů a dvorních dam. Klášter byl vybaven zásobami, takže byl schopen čelit venkovnímu šílenství za jeho zdmi, aniž by se osazenstvo uvnitř znepokojovalo. Princ pamatoval i na všelijaké radovánky, najal komedianty, baletky, hudebníky, víno teklo proudem. Jen blázen by se staral o to, co se děje venku. Brány byly uzavřeny a závory zataveny, dovnitř ani ven se nikdo nedostane.  Koncem pátého či šestého měsíce uspořádal princ pro svých tisíc přátel velkolepý maškarní ples, zatímco venku zuřil mor v plné intenzitě. Klášter má několik komnat, každá z nich je vyvedena v různých barvách. Je to dílo princova vkusu. V západní černé komnatě má světlo pronikající dovnitř rudým sklem gotických oken děsivý účinek, vyvolává strach, jenž je podpořen hlubokým zvukem mohutných ebenových hodin. Kdykoliv začnou odbíjet, zábava je na chvíli přerušena a lidé v sále zneklidní. Nejistota je všudypřítomná.  Maškarní bál pokračuje, koná se přehlídka originálních a vtipných masek, když se opět ozvou hodiny odbíjející půlnoc. Shromážděné dvořanstvo zaznamená přítomnost nového hosta, jenž si zvolil odpudivou masku – vzal na sebe podobu Červené smrti. Princ Prospero zrudne hněvem a káže chopit se přítomného ve zrůdné masce a strhnout mu ji. Vychrtlý muž v masce však vzbuzuje svým ledovým klidem a pomalou chůzí posvátnou bázeň a nikdo se neodváží vztáhnout na něj ruku. Princ tasí dýku a spěchá k postavě, jež je otočena zády k němu. V momentě se nezvaný host otočí a princ klesá mrtev k zemi. Každému v sále je jasné, že Červená smrt si přišla pro své poddané. Nikdo neunikne.

Česká a slovenská vydání.

Česky či slovensky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Maska červené smrti:  Pod názvem Maska rudé smrti:  Pod názvem Maska Rudé smrti:  Pod názvem Maska Červenej smrti:

Filmová a hudební zpracování.

Film  Hudba

Maska Červené smrti nebo též Maska rudé smrti a Maska Rudé smrti (anglicky The Masque of the Red Death, původním názvem The Mask of the Red Death: A Fantasy) je povídka Edgara Allana Poea poprvé publikovaná roku 1842 v "Graham's Magazine".

Le Masque de la mort rouge (') est une nouvelle d'Edgar Allan Poe publiée pour la première fois en dans le "Graham's Lady's and Gentleman's Magazine" sous le titre ', avec le sous-titre "". Une version révisée est parue le dans le "Broadway Journal" sous son titre définitif. Traduite en français par Charles Baudelaire, elle fait partie du recueil "Nouvelles histoires extraordinaires". La nouvelle se situe dans la tradition du roman gothique et a souvent été analysée comme une allégorie sur l'inéluctabilité de la mort, bien que d'autres interprétations aient été faites.


Etymologie.

Řecký název souvisí se slovem "foiníkis", které označovalo purpurovou barvu, kterou foiníčané získávali z mořských plžů a barvili jimi látky. Stejného původu (z akkadštiny) je i starší označení Kanaán.

Historie.

Původní semitské obyvatelstvo (kanaánci, kananejci) osídlili oblast Kanaánu od počátku 3. tisíciletí př. n. l. a vytvořili zde městské státy. Podle Starého zákona na výšinách sídlili Amorejci, zatímco Kananejci na pobřeží a v údolí Jordánu. V 2. polovině 2. tisíciletí do oblasti přišli Aramejci, Izraelci a Pelištejci, další semitské kmeny, které kananejce vytlačily do pobřežního pásu. Zde se na kompaktním území zformovala svébytná kultura známá pod řeckým označením Foiníkie.  Fénicie však nebyla celistvým státem, spíše jakousi skupinou kulturně příbuzných měst (Byblos, Arad, Bérytos, Sidón, Týros), městských států, kterým vládli králové. Vůdčí úlohu hrálo město Sidón, později Týros (dnešní Súr). V 8. století př. n. l. ztratila Fénicie svoji nezávislost a byla pod nadvládou okolních říší, Asýrie, Novobabylonské a Perské říše.  Týros dobyl a zničil Alexander Veliký roku 322 př. n. l. a těžiště fénické kultury se přeneslo do Kartága, fénické kolonie, založené v 9. století př. n. l. Fénicie se dostala pod vládu Seleukovské říše a po jejím dobytí se stala součástí římské provincie Sýrie.

Popis země.

Fénicie byl úzký pruh země mezi Středozemním mořem a Libanonským pohořím, asi 220 km dlouhý a 15-20 km široký. Zasahovala z části i do Syrské vysočiny a v podstatě se kryje s územím dnešního Libanonu. Celé pobřeží má četné výběžky, kde se tvoří mysy se zátokami a celou zemi to dělí na řadu malých, dobře odvodněných a úrodných údolí. Dařilo se zde vinné révě, fíkům a moruším. Na stráních se nacházely šťavnaté pastviny, husté cedrové lesy, cypřišové háje, v horách byla hojná naleziště železné a měděné rudy, v moři spousta ryb a u pobřeží nachoví měkkýši.

Hospodářství.

Féničané byli proslaveni jako zdatní řemeslníci, zejména těžbou a zpracováním cedrového dřeva, výrobou purpurového barviva z mořských měkkýšů "Haustellum brandaris" a "Hexaplex trunculus" a také barvením látek. Rozvinuli výrobu skla, včetně čirého. Všechny tyto produkty byly velmi žádaným zbožím v Egyptě, v Řecku i po celém Středomoří. O obchodnících a řemeslnících ze Sidónu se několikrát zmiňuje Homér, o libanonských cedrech mluví bible na desítkách míst. Nejstarší zprávy o vývozu cedrového dřeva do Egypta jsou z roku 2750 př. n. l., o 300 let mladší jsou zprávy z Mezopotámie. Dřevo se užívalo ke stavbě lodí, k výzdobě chrámů a paláců i k výrobě luxusního nábytku. Z původních asi půl milionu hektarů cedrových lesů však zbylo už za Alexandra Velikého velmi málo a dodnes jen asi 2000 ha.

Kultura.

Nejvýznamnějším fénickým kulturním činem bylo vytvoření fénického písma, prvního souhláskového písma o 22 znacích, které se stalo základem pro řeckou i latinskou abecedu. Z fénické literatury se bohužel nic nedochovalo a jazyk je znám jen z nápisů, mincí a citátů u římských autorů.

Kolonie a mořeplavba.

Féničané si vytvořili systém námořních cest a od 11. století i kolonií (šlo zejména o obchodní osady, přístavy, kotviště a opěrné body) na Kypru, ostrovech Egejského moře, Maltě, Sicílii, Sardinii, na jihu Iberského poloostrova a na severním pobřeží Afriky až po Tanger v Maroku. Nejvýznamnější kolonií bylo Kartágo, založené v 9. století př. n. l. Podle Hérodota měli dokonce Féničané z pověření faraona Neka II. kolem roku 600 př. n. l. obeplout z Rudého moře celou Afriku a vrátit se do Středozemního moře Gibraltarským průlivem. Při obeplouvání jižního cípu Afriky, dnešního mysu Dobré naděje prý viděli slunce na pravé straně, to znamená na severu. Tento údaj byl příčinou toho, že Hérodotos i jiní antičtí historikové zprávě nevěřili, pro dnešní historiky však toto tvrzení představuje důkaz, že se Féničané octli opravdu až na jihu Afriky a pokračovali do Guinejského zálivu. Je téže známo, že se dostali až k břehům britských ostrovů a na Azory.

Fénicie (řecky Φοινίκη "Foiníké", latinsky "Phoenice") neboli Foiníkie bylo historické území Foiníčanů (Féničanů), mořeplavců a obchodníků semitského původu (podle jazykové skupiny) na východním pobřeží Středozemního moře, v místech dnešního Libanonu, Izraele a Sýrie. Jejími hranicemi bylo na západě pobřeží moře, na východě pohoří Libanon, na severu město Ugarit a na jihu město Akko. Působení Féničanů se neomezovalo jen na Fénicii, ale zakládali kolonie po celém jižním Středomoří a jejich dějiny končí de facto až do roku 146 př. n. l., kdy nejdůležitější kolonii Kartágo porazili a zničili Římané.

Les Phéniciens sont un peuple antique originaire des cités de Phénicie, région qui correspond approximativement au Liban actuel. Cette dénomination provient des auteurs grecs qui ont écrit à leur sujet. La Phénicie a toujours été divisée entre plusieurs cités, dont les plus importantes étaient Byblos, Sidon (Sayda), Tyr (Sour) et Arwad, et on ne sait pas si celles-ci ont eu conscience d'une identité commune. Les historiens ont repris l'adjectif « phénicien » pour désigner la civilisation qui s'est épanouie dans la région entre 1200 et 300


Životopis.

Dětství a vzdělání.

Enid Mary Blyton se narodila 11. srpna 1897 v londýnské čtvrti East Dulwich do rodiny prodejce příborů Thomase Careyho Blytona (1870–1920) a jeho ženy Theresy May Blytonové (roz. Harrisonové; 1874–1950). Měla dva mladší bratry, Hanlyho (1899–1983) a Careyho Charlese (1903–1976). Enidin otec se o ni staral, když se jako tříměsíční nakazila černým kašlem, na jehož následky málem zemřela.  S otcem měla Enid vřelý vztah a byl to právě on, kdo jí vštípil lásku k přírodě – ve své autobiografii o něm napsala, že "miloval květiny i ptactvo a divoká zvířata, o nichž věděl víc než kdokoliv, koho jsem kdy potkala". Po otci zdědila také zájem o zahradničení, umění, hudbu, divadlo a literaturu a často s ním chodila na výlety do přírody, s čímž nesouhlasila její matka, která s dcerou nesdílela nadšení pro její koníčky. Enidin otec dceru vedl také ke hře na piano, které se naučila dost dobře na to, aby začala uvažovat o studiu na Guildhall School of Music a profesionální hudební dráze, ale nakonec se rozhodla pro psaní. Malá Enid potom těžce nesla, když v jejích třinácti otec od rodiny odešel kvůli jiné ženě. S matkou nikdy neměla příliš dobrý vztah, a když její rodiče zemřeli, nepřišla na pohřeb ani jednomu z nich.  Mezi lety 1907 a 1915 navštěvovala budoucí spisovatelka beckenhamskou St Christopher's School, kde se stala školní přebornicí v tenise a kapitánkou lacrossového týmu. Kromě sportu se jí dařilo také ve slohu, a tak se v roce 1911 zúčastnila dětské básnické soutěže spisovatele a novináře Arthura Mee, který se pak nabídl její verše publikovat. Enidina matka dceřino básnické úsilí považovala za "ztrátu času i peněz", ale nechala se přesvědčit, aby Enid podpořila  Když v roce 1915 dokončila studium jako studentská předsedkyně, odstěhovala se od matky a nadále žila u přátel, mj. v sídle Seckford Hall, jehož tajná chodba a ložnice, v níž údajně straší, později sloužily spisovatelce jako inspirace při psaní. Tehdy jí také přítelkyně požádala o pomoc při výuce v mateřské škole v Ipswichi. Díky této zkušenosti se v září roku 1916 rozhodla přihlásit se do učitelského kurzu nadace National Froebel Union.V té době prakticky přestala komunikovat se svými příbuznými.

Učitelská kariéra.

Když Blytonová v prosinci 1918 dokončila učitelský kurz, podařilo se jí získat místo v chlapecké škole Bickley Park School. O dva měsíce později získala učitelský certifikát v přírodovědě, zeměpisu, literatuře, základní matematice a základech pedagogiky.  V roce 1920 se přestěhovala do londýnského předměstí Surbiton, když se stala vychovatelkou čtyř synů architekta Horace Thompsona. U Thompsona pak vyučovala 4 roky, během nichž kvůli nedostatku míst na okolních školách přibírala žáky z řad dětí ostatních rodin ze sousedství.

Manželství a rodinný život.

Enid Blytonová se 28. srpna 1924 v Bromley vdala za majora Hugha Alexandera Pollocka, DSO (1888–1971), otce dvou dětí a redaktora vydavatelské firmy George Newnes. Právě Pollock Blytonovou ještě před svatbou požádal o napsání dětské knihy o zvířatech "The Zoo Book", a stal se jejím redaktorem. Několik let po svatbě se spolu nastěhovali do usedlosti Old Thatch, která figuruje v jedné z prvních knižních sérií Enid Blytonové, tzv. "Old Thatch Series" (česky nevyšlo).  První dcera jménem Gillian se Blytonové narodila 15. července 1931. Tou dobou už Enid několik let publikovala v časopisech, ale na výraznější spisovatelský úspěch musela teprve počkat. V roce 1934 potratila. Znovu ovšem otěhotněla a její druhá dcera, Imogen, se narodila 27. října 1935.  V polovině třicátých let se rodinný život Blytonové začal pomalu hroutit. Její manžel, veterán první světové války, začal pít (zřejmě kvůli válečným traumatům, která se v něm probudila během redaktorské práce na Churchillově knize The World Crisis). Po začátku druhé světové války navázal vztah se svou sekretářkou z domobrany Home Guard, o 19 let mladší spisovatelkou Idou Crowe, čímž se situace v manželství ještě zhoršila. Ida Crowe později ve své autobiografii napsala, že Blytonová v té době také měla několik mimomanželských vztahů, včetně lesbického s chůvou svých dětí. V roce 1941 Blytonová navázala vážný poměr s londýnským chirurgem Kennethem Fraserem Darrell Watersem. Když se o tom dověděl její manžel Hugh Pollock, vyhrožoval jí zveřejněním této nevěry. Blytonová, obávajíc se o svou pověst, pak sama požádala o rozvod, v němž získala do výhradní péče obě dcery.Kromě toho také využila svého vlivu v literárních kruzích, aby bývalému manželovi zabránila získat další práci v knižním průmyslu, následkem čehož musel Pollock o několik let později vyhlásit osobní bankrot.  Enid Blytonová si potom 20. října 1943 svého milence, chirurga Darrella Waterse, ve Westminsteru vzala a nechala své dcery přejmenovat na Darrell Watersovy. V dalších letech se kromě psaní stala poslušnou a spokojenou manželkou. V roce 1945 čekala Darrell Watersova prvního syna, po pádu ze žebříku ovšem znovu potratila.  Mezi její koníčky v tomto období života patřil tenis, který ráda hrála nahá – naturismus byl na vzestupu a nahý tenis byl mezi střední třídou populární kratochvílí.

Úmrtí.

Na konci 50. let se Blytonové začalo horšit zdraví, v roce 1960 začala vykazovat známky přicházející demence a postupně se u ní rozvinula Alzheimerova choroba. Zdraví se v té době podlomilo i jejímu muži, takže ji nemohl příliš podporovat, neboť trpěl silnou artritidou krku a kyčlí, hluchotou a záchvaty vzteku. Zemřel v září 1967, Enid Blytonová ho následovala o rok a dva měsíce později. Zemřela 28. listopadu 1968 v domově důchodců Greenways Nursing Home v londýnském Hampsteadu ve věku 71 let.

Literární činnost.

Začátek kariéry.

Zatímco první básnické pokusy Enid Blytonové, jež měl publikovat ve svém časopise spisovatel Arthur Mee v roce 1911, nejsou dohledatelné, její další dílo, čítající na 762 knih, se 20. stoletím vine od 20. let v obrovských nákladech až do její smrti v roce 1968. Její první zaznamenanou publikací se ale už v roce 1917 stala báseň, která vyšla v časopisu Nash's Magazine, následovaná dvěma dalšími básněmi tamtéž. V roce 1921 napsala několik povídek pro periodika jako "Saturday Westminster Review", "The Londoner", "Home Weekly" nebo "The Bystander".  O rok později, v roce 1922, vydala Enid Blytonová svou první knihu, kterou byla kratičká sbírka 28 básní nazvaná "Child Whispers" ("Dětský šepot"; česky nevyšlo). Sbírka byla ilustrovaná Enidinou bývalou spolužačkou a pozdější častou spolupracovnicí Phyllis Chaseovou. Ještě téhož roku pak Blytonová začala psát pro periodika vydavatelství Cassell & Co a George Newnes Ltd., v oborovém časopisu "Teacher's World", zaměřeném na učitelství, učitele a jejich žáky, jí vyšla povídka "Peronel and His Pot of Glue" ("Peronel a jeho hrnec lepidla"; česky nevyšlo). V roce 1923 se jí podařilo upoutat pozornost veřejnosti, když její básně vyšly ve speciální čísle "Teacher's World" společně s díly Rudyarda Kiplinga, Waltera de la Mare a G. K. Chestertona. Její další publikací toho roku byla sbírka 33 nových básní "Real Fairies" ("Opravdové víly"; česky nevyšlo), z nichž jedna, nazvaná "Pretending" ("Předstírání"), vyšla již dříve v humoristickém magazínu "Punch". V následujícím roce pokračovala ilustrovanou "The Enid Blyton Book of Fairies" ("Kniha víl Enid Blytonové", česky nevyšlo) a v roce 1926 "Book of Brownies" ("Kniha skřítků"; česky nevyšlo). V roce 1927 napsala a vydala několik souborů divadelních kusů, například "A Book of Little Plays" ("Kniha krátkých her"; česky nevyšlo).  Na začátku 30. let se Blytonová tematicky zaměřila na mýty a folklorní příběhy: v roce 1930 vznikly mj. "The Knights of the Round Table", "Tales of Ancient Greece", "Tales of Robin Hood" ("Rytíři Kulatého stolu", "Příběhy starého Řecka", "Příběhy Robina Hooda"; česky nevyšlo). Další takto tematicky orientovaná dílka následovala v roce 1934.  Enid Blytonová se ovšem i nadále věnovala tématu učitelství, kde získala jistý vliv, a to zejména s publikacemi "The Teacher's Treasury" (1926), "Modern Teaching" (1928), "Pictorial Knowledge" (1930) a "Modern Teaching in the Infant School" (1932; "Učitelova pokladnice", "Moderní výuka", "Obrázkové učení", "Moderní výuka v mateřské škole"; česky nevyšlo).

Komerční úspěchy.

Knižní seriály: 1934–1948.

V roce 1934 Blytonová začala knihou "The Talking Teapot and Other Tales" ("Mluvící čajník a další příběhy"; česky nevyšlo) svou sérii "Old Thatch", která se měla v budoucnu rozrůst až na 28 dílek. Další úspěšnou sérií, jejíž první kniha se objevila toho roku, byly příběhy Kmotra Králíka v díle "Brer Rabbit Retold" ("Převyprávěné příběhy Kmotra Králíka"; česky nevyšlo), založené na afroamerické ústní lidové slovesnosti, kterou do hledáčku veřejnosti poprvé dostal americký novinář Joel Chandler Harris ve svých knihách "Uncle Remus: His Songs and Sayings" (1880), "Nights with Uncle Remus" (1883) a d. (česky např. Rozprávky strýčka Rémuse, Albatros: 1972).  Roku 1937 Blytonové vyšla první delší kniha, "Adventures of The Wishing Chair" ("Dobrodružství s Křeslem přání"; česky nevyšlo), následovaná o dva roky později prvním svazkem série o Kouzelném stromu: "The Enchanted Wood" ("Vzhůru na Kouzelný strom"; Albatros: 2003). Tato série je inspirovaná germánskou mytologií, která Blytonovou odmalička fascinovala, a stejně jako "Adventures of The Wishing Chair" vyprávěla příběhy dětí přenesených do kouzelných světů plných skřítků, víl, trpaslíků a dalších kouzelných bytostí.  Prvním delším dobrodružným románem Enid Blytonové se roku 1938 stalo dílo "The Secret Island" ("Dobrodružství na ostrově"; Albatros: 2004), kterou dobová recenze popisuje jako "robinsonádu odehrávající se na ostrově v jednom z anglických jezer". Tato kniha se dočkala několika pokračování, která také vyšla v Albatrosu. Další romány následovaly o rok později: první díl Cirkusové trilogie "Mr. Galliano's Circus" ("Cirkus pana Galliana"; česky nevyšlo) a začátek série o panence Amélii – "Naughty Amelia Jane" ("Zlobivá Amélie"; Albatros: 2005). Románová Amélie má údajně předobraz ve skutečné panence, kterou Enid vlastnoručně vyrobila své dceři Gillian ke třetím narozeninám.  Ve 40. letech se z Blytonové stala velice plodná autorka, neboť svou tvorbu dokázala prodat s použitím marketingových strategií, kterými výrazně předběhla dobu – ze svého jména například vytvořila silnou značku. Tou dobou zkoušela svůj um také psaním pod pseudonymem Mary Pollock, vytvořeném z jejího druhého jména a manželova příjmení, ale zatímco tisk Pollockovou považoval za hrozbu pro popularitu Blytonové, čtenářstvo se ošálit nenechalo a společné rysy obou autorek prohlédlo. Tento experiment s pseudonymem byl pak veřejností odsouzen jako jakýsi podvod na čtenářích i vydavateli, takže nakonec všech šest knih vydaných původně pod jménem Mary Pollock vyšlo v nové edici pod autorčiným skutečným jménem Enid Blyton. Novým tématem v její tvorbě se tehdy staly internáty. Sérii "Naughtiest Girl" odstartovala knihou "The Naughtiest Girl in School" ("Nejprotivnější holka ze školy"; Egmont: 1999), zatímco sérii "St. Claire's", která v češtině vyšla dokonce dvakrát, zahájil příběh "The Twins at St. Clare's" ("Podařená dvojčata" / "Příjezd"; Egmont: 1993 / 1997).  V roce 1942 Blytonová publikuje kromě jiných děl také první z knih o "Správné pětce", které jsou českým a slovenským čtenářům zásluhou Egmontu dostupné už od roku 1992. Série dosáhla značné popularity, a jako první část díla Blytonové, která se k nám po Sametové revoluci dostala, se dočkala úspěchu také v tuzemsku, o čemž svědčí mj. to, že bylo přeloženo všech 21 svazků série. Za čtenářskou oblibou stojí podle dobové recenze také to, že detektivní příběhy Dicka, Anny, Juliána, Georginy a jejího psa Tima odhalovaly nejrůznější, i vážné zločiny, ale zůstávaly v rovině dětských dobrodružných knih, nestávaly se z nich thrillery. Zajímavá je také postava Georginy, která se chová a obléká spíše jako chlapec (v angličtině se používá výraz "tomboy") a nechává si říkat chlapeckým jménem George a která je podle slov autorky jejím vlastním obrazem.  Za zmínku stojí z tohoto období také několik děl zaobírajících se biblickými příběhy, které však nebyly přeloženy do češtiny. Spadá sem "The Land of Far-Beyond" ("Země vzdálená"; 1942), dětská alegorie poutě za spasením podle Bunyanova spirituálního díla "The Pilgrim's Progress" (česky poprvé jako ""Cesta křesťana do blahoslavené věčnosti""; Somrowská ympresse: 1815)"." Dalším takovým dílem je "The Children's Life of Christ" z roku 1943 ("Život Ježíše pro děti"), popisující v 59 povídkách Kristův život od narození až po ukřižování a vzkříšení. V roce 1944 přibyly "Tales from the Bible" ("Příběhy z Bible"), následované roku 1948 dílem "The Boy with the Loaves and Fishes" ("Chlapec s chleby a rybami").  Nejen se "Správnou pětkou" se v tomto období Enid Blytonové obracela často také k moři, příkladem může být třeba obrázkový sešit "John Jolly by the Sea" ("Šťastný Janek od moře"; česky nevyšlo), určený menším dětem, ale také "The Island of Adventure" ("Tajemný ostrov"; Albatros: 2010), první kniha ze série "Tajemná místa".  Českým čtenářům známá je také série "Tajemství", jejíž první kniha "The Mystery of the Burnt Cottage" ("Tajemství spálené chaty; Albatros: 2009) vyšla v roce 1943.  Koncem 40. let Blytonová pokračovala v psaní svých úspěšných sérií z předchozích let, ale začala i sérii novou, která byl nesmírně populární, zejména mezi děvčaty. Tato série, nazvaná "Malory Towers" podle cornwallské školy, v níž se odehrává, však nebyla přeložena do češtiny, přitom dobové recenze ji chválily jako vtipnou a jazykově propracovanější než jiná autorčina díla.

Vrchol tvorby: 1949–1959.

V roce 1949 již Enid Blytonová byla zavedenou spisovatelkou pro děti, která vydávala jednu knihu za druhou. Tehdy tak světlo světa spatřila "The Rockingdown Mystery" ("Záhada Pavoučího domu"; Albatros: 2007), kterou začala známá série "Barney Mysteries", ale také neméně úspěšné příběhy "Tajné sedmy", a to stejnojmenným románem. Tajná sedma byla Blytonovou později upravena pro týdeník "Mickey Mouse Weekly", kde od roku 1951 vycházela jako komiks kreslený Georgem Brookem, který ilustroval také řadu autorčiných knih.  V listopadu 1949 pak Blytonová přišla s novou senzací, postavičkou Noddyho z Říše hraček. Původní nápad pocházel z hlav vydavatelů Blytonové, kteří jí domluvili schůzku s nizozemským ilustrátorem Harmsenem van der Beekem, který hned na tuto první schůzku přinesl několik črt Říše hraček a jejích obyvatel, což bylo vše, co Enid Blytonová potřebovala. Už čtyři dny po setkání posílala prostřednictvím vydavatelské společnosti van der Beekovi strojopisy prvních dvou knih s Noddym jako hlavním hrdinou. Noddy byl v 50. letech nevídaným hitem a dodnes patří k nejznámějším plodům bohaté autorčiny spisovatelské kariéry. Noddy se dočkal i zpracování v knize stripů a dalších spin-off sérií. Přesto však nebyla žádná z více než 20 knih s veselou loutkou v modré čepici přeložena do češtiny a české děti se s ní mohly setkat teprve díky animovanému seriálu.  V roce 1950 založila Blytonová společnost Darrell Waters Ltd, aby spravovala její závratnou rychlostí narůstající portfólio. V roce 1955 měla na kontě již 14 knih o "Správné pětce", 8 knih o "Tajemných místech", 7 románů "Tajné sedmy", 6 příběhů z "Malory Towers" a desítky dalších svazků. V průběhu 50. let držela vysoké tempo produkce knih, kterých dokázala napsat i 50 ročně. Vrátila se k několika starším hrdinům (např. teriér Scamp v "Scamp Goes on Holiday", "Scampovy prázdniny"; 1952), představila několik nových (např. bubeníček Bom v komiksovém periodiku "TV Comic", kde se od roku 1956 začal objevovat po boku Noddyho) a pokračovala v psaní úspěšných sérií i básní.

Poslední díla.

Blytonová a její dílo si svou popularitu udržely i v 60. letech, zejména "Správná pětka" a "Noddy", jehož knih se do roku 1962 prodalo přes 26 milionů kusů. V roce 1963 napsala poslední díly několika svých mnohadílných sérií, např. "Five Are Together Again" ("Pětka a zloději"; Egmont: 1997, 2000) nebo "Fun for the Secret Seven" ("Zachraňte Bleska"; Egmont: 2001). Napsala také další 3 knihy s Kmotrem Králíkem a řada jejích knížek vyšla v brožovaném vydání, což je zpřístupnilo ještě většímu množství dětských čtenářů.  Po roce 1963 se produkce Blytonové víceméně omezila na povídky a knížky pro nejmladší čtenáře, jako třeba "Learn to Count with Noddy" ("Učíme se počítat s Noddym"; 1965). Mezi předpokládané důvody tohoto poklesu v počtu vydávaných děl patří horšící se zdraví a fakt, že mezi starším čtenářstvem se přestávala těšit oblibě. V roce 1965 vydala ještě "Mixed Bag", do češtiny nepřeloženou knihu písniček, k nimž složil hudbu její synovec Carey, a dvě poslední delší knihy, taktéž nepřeložené do češtiny, "The Man Who Stopped to Help" a "The Boy Who Came Back" ("Muž, který zastavil a pomohl" a "Chlapec, který se vrátil").

Odkaz.

Dílo Enid Blytonové, čítající na 762 knih, bylo přeloženo do 90 jazyků a i nadále se po celém světě těší oblibě čtenářů v původní cílové skupině. Je čtvrtou nejpřekládanější spisovatelkou všech dob, předstihuje ji pouze William Shakespeare, Agatha Christie a Jules Verne. Na její romány a povídky navázalo po její smrti několik autorů, mezi jinými její vnučka Sophie Smallwood knihou "Noddy and the Farmyard Muddle" ("Noddy a nepořádek na statku"; 2009), která vyšla při příležitosti 60. výročí od představení slavné loutkové postavy.  Mezi lety 1982 a 2011 spravoval její dědictví charitativní fond The Enid Blyton Trust for Children, zpočátku vedený její mladší dcerou Imogen, která tak chtěla uctít bohatou charitativní činnost, kterou její matka za života vykonávala a podporovala.  Dodnes existuje fanklub The Enid Blyton Society, založený roku 1995, který pořádá každoroční jarní Den Enid Blytonové.

Časopisecká a novinová tvorba.

V době svého úmrtí měla Enid Blytonová na kontě také bohaté působení v periodickém tisku. Od roku 1926 byla šéfredaktorkou časopisu "Sunny Stories", který se soustředil na převypravování mýtů, legend, bajek a dalších příběhů pro dětské čtenáře. V témže roce se stala sloupkařkou oborového časopisu "Teacher's World", kam pravidelně přispívala pod titulem "From my Window" ("Z mého okna"). V "Teacher's World" měla od roku 1929 celou vlastní stránkovou rubriku, do níž psala dopisy od svého psa Bobse. Ty se staly tak oblíbenými, že když je Blytonová roku 1933 vydala knižně, prodalo se jich 10 000 hned v prvním týdnu od uvedení na trh. Další oblíbenou rubrikou, jejíž autorkou byla, se stala "Round the Year with Enid Blyton" ("Jak jde rok s Enid Blytonovou"), jejíchž 48 dílů popisovalo život v přírodě, například počasí, vodní tvory, zahradničení ve školách nebo třeba návody, jako "jak postavit budku pro ptáčky". V roce 1935 také každý měsíc přispívala články do magazínu "The Nature Lover" ("Milovník přírody").  V roce 1937 se "Sunny Stories" přejmenoval na "Enid Blyton's Sunny Stories". Od té doby pak sloužil jako médium pro seriálová vydání jejích příběhů, například těch o zlobivé panence Amélii. Blytonová do časopisu přispívala až do roku 1952 – o rok později zanikl, krátce před prvním vydáním čtrnáctideníku "Enid Blyton Magazine", který psala celý sama až do roku 1959.

České překlady.

Knihy Enid Blytonové vycházely v češtině v nakladatelství Egmont ČSFR (později Egmont/Egmont ČR; 1992–2002) a od roku 1995 také v Albatrosu.

Amélie.

Příběhy pro větší děti vypráví o hadrové paně jménem Amélie, která dělá jenom naschvály ostatním panenkám.  Díly:

Dobrodružství.

Řadu záhad řeší tentokrát sourozenci Robin, Nora a Peggy spolu s jejich kamarádem Jackem.  Díly:

Dvojčata / Holky z internátu.

Příběhy pro dívky vypráví o dvojčatech Patricii a Isabele a jejich zážitcích z internátní školy St. Clare, na kterou chodila sama Blytonová. Série vyšla v češtině dvakrát s různými názvy.  Díly (Dvojčata):  Díly (Holky z internátu):

Kamarádky.

Další série příběhů pro dívky popisuje dobrodružství rozmazleného jedináčka Elizabeth, kterou rodiče poslali do internátní školy.  Díly:

Kouzelný strom.

Hlavními hrdiny těchto pohádkových příběhů jsou sourozenci Tom, Eva a Tereza, kteří se přestěhují na venkov a objeví zde Začarovaný les s Kouzelným stromem a jeho podivuhodnými obyvateli.  Díly:

Správná pětka.

Tato série dětských detektivek patří mezi vůbec nejznámější z celé tvorby Enid Blytonové. Hlavními hrdiny jsou tentokrát Georgina (George), Julián, Dick, Anna a Georgin pes Timothy (Tim)  Díly:

Tajemná místa.

I tato série vypráví o záhadných událostech, jejich řešeních a dalších objevech, hlavními hrdiny jsou děti Filip, Lucka, Dina a Jack a jeho papoušek Kiki. Série má celkem 8 dílů.  Díly:

Tajemství.

V těchto dětských detektivních příbězích se pětice malých pátračů – Larry, Daisy, Pip, Bětka, Špekoun a jeho pes Brok pokoušejí vyřešit všechny záhady, které se v jejich okolí vyskytnou dříve než strážník města Goon...  Díly:

Tajná sedma.

Detektivní série proslulá podobně jako série Správná pětka. Skupinu pátračů tvoří tentokrát Petr, jeho sestra Žaneta a jejich kamarádi Pamela, Colin, Honza, Barbara a Jirka.  Díly:

Záhady.

Hlavními postavami jsou sourozenci Roger a Diana, jejich bratranec Pajda se svým psem Ťulpou a kamarád Barny s opičkou Mirandou.  Díly:

Hádanky.

Hlavními hrdiny jsou této dobrodružné detektivní série pro děti kolem 9 let jsou sourozenci Nick a Katie, jejich kamarádka Laura a pes Russet.  Díly:

Divadelní, televizní a filmové adaptace.

V roce 1954 připravila Blytonová pantomimickou hru "Noddy v Říši hraček", která se o Vánocích hrála v 2660sedadlovém divadle Stoll Theatre v Londýně. Představení mělo takový úspěch, že se pak hrálo o Vánocích ještě dalších 5 let. Autorka byla z reakcí dětí v publiku tak nadšená, že představení sama navštěvovala třikrát až čtyřikrát týdně.  Noddy se také mnohokrát objevil v televizi. Poprvé již v letech 1955–1963, na což navázala další série příběhů mezi lety 1963 a 1975. Další série běžela v letech 1975–1982. V 90. letech vyprodukovala několik sérií Noddyho dobrodružství také BBC (1992–1999), jejichž animace využila také kanadsko-americká verze z let 1998–2000. Právě tyto dva seriály jsou známé divákům České televize, která Noddyho uváděla například v pořadu Kouzelná školka. Další pořady s Noddym, z nichž některé se také objevily v ČT, následovaly 2002–2008, 2005 a 2009–2014. V současné době již od roku 2016 běží ve světových televizích pořad "Noddy, Toyland Detective".  V roce 1955 se hrálo divadelní představení podle "Správné pětky" a v roce 1997 podle ní divadlo King's Head Theatre napsalo muzikál, se kterým půl roku objíždělo Spojené království. Divadelní adaptace se v roce 1998 dočkala díky cardiffskému Sherman Theatre i "Tajná sedma".  "Správná pětka" se dostala také do televize (1957, 1964, 1978–79, 1995–97) a na stříbrné plátno (jako "Slavná pětka"; 2012, 2013 a 2018). Slavné příběhy Enid Blytonové od 80. let již třikrát zparodovala britská komediální skupina "The Comic Strip".  Série o "Kouzelném stromu" se dočkala seriálového zpracování v roce 1997 zásluhou BBC, a to pod jménem "The Enchanted Lands" ("Kouzelná země"; v Česku neuvedeno). Od roku 2014 se pod vedením vydavatelství Hachette připravuje hraný film na motivy druhého dílu knižní série.  Filmového zpracování se dostalo i životnímu příběhu samotné Enid Blytonové, a to v roce 2009 v BBC. Hlavní roli ztvárnila anglická herečka Helena Bonham Carter.

Enid Blytonová (11. srpna 1897, Londýn, Spojené království – 28. listopadu 1968, Londýn, Spojené království) byla britská autorka knih pro děti. Původním povoláním byla učitelka, nejdřív psala příspěvky do novin o pedagogice a až později se začala věnovat dětské literatuře. Jako první byla sbírka veršů pro děti. Koncem 30. let vydala "Pohádky na dobrou noc", ve 40. letech pak dobrodružné příběhy jako "Správná pětka" či "Tajná sedma" určené větším dětem a řadu knih ze školního prostředí, například "Nejprotivnější holka" "ze školy" nebo "Podařená dvojčata". Českým dětem může být známa také prostřednictvím britských a kanadských televizních adaptací její knižní série Noddy, kterou vysílala ČT v pořadu Kouzelná školka.

Enid Blyton est une romancière britannique née le à East Dulwich (Londres) et morte le à Hampstead (Londres). Spécialisée dans la littérature pour la jeunesse, elle est surtout connue pour avoir créé les séries "Oui-Oui" ('), "Le Club des cinq" (') et "Le Clan des sept" (""). Ses ouvrages, qui abordent un large éventail de thèmes et de genres (dont l'éducation, l'histoire naturelle, le fantastique, les histoires à suspense et les récits bibliques) figurent parmi les meilleures ventes mondiales depuis les années 1930, avec plus de six cents millions d'exemplaires écoulés traduits dans près de 90 langues.


Základní rysy.

Mughalská architektura vznikla spojením několika architektur, přičemž jejím ideologickým základem byla islámská architektura. Mešity a ostatní stavby jsou ovšem odlišné od zbytku, protože architektonickým východiskem byly často starší indické stavby poznamenané perskými vlivy. U některých staveb je tento vliv patrný až do té míry, že je lze považovat za architektonické kopie starších indických staveb.  Základem většiny staveb je vysoký čtvercový podstavec, v jehož středu je umístěna vlastní stavba. V rozích podstavce se nejprve nacházely věžičky, které se později změnily na minarety. Samotná stavba je zpravidla symetrická. Střecha je většinou řešena kopulí perského typu a doplněna malými věžičkami. Postupně se prosazovala tendence hledat nová architektonická vyjádření, která vedla ke snaze o dosažení tvarové dokonalosti. V rámci této snahy se do architektury dostala řada prvků typických pro jiné architektury, či prvky zcela originální. Příkladem takovýchto prvků je konklávní střecha, která je typická pro bengálskou architekturu. Větší část originality však není založena na nových konstrukčních či ozdobných prvcích, ale na kombinaci prvků běžně užívaných v okolních architekturách. Důležitým prvkem bylo zasazení stavby do zahrady, která zpravidla mívá řadu doplňkových staveb, přičemž důležitou úlohu v zahradě hrála voda.  Často používaným materiálem byl mramor, nejčastěji bílý, který umožnil stavbám vyniknout. V období úpadku byl pak mramor (obecněji kámen) nahrazen cihlou a štukem. S tímto stylem je spojena i snaha o urbanismus, který se nejlépe projevil při zakládání nových měst. Urbanistické myšlenky stály na tvorbě komplexů, které byly odděleny zahradami v některých případech byl vytvořen systém pravoúhlých ulic.  Vzhledem k ekonomické náročnosti tohoto stylu se v něm stavěly pouze panovníkem organizované a placené stavby. Typickým příkladem jsou paláce a mešity, dále se rozvíjela pohřební architektura, která však měla obdobné rysy jako ostatní architektura. Zajímavostí je, že v tomto období byla postavena řada pevností, které kromě vojenského účelu plnila i estetické cíle.

Historie.

Historie mughalské architektury začíná rokem 1526, kdy Bábur vpadl do Indie a dokázal položit základ mughalské říše. Přestože mughalové odvozovali svůj původ od Čingischána, byli tureckého původu. Tato skutečnost je důležitá, protože jejich umělecké i architektonické kořeny patřily do Íránu a proto do místní kultury nepřinesli čínské ani mongolské umění ani jeho prvky.  V Indii (resp. v Dillí se mughalové setkali s již jasně vyprofilovanou islámskou architekturou, kterou rozvíjeli tak, aby vyhovovala všem obyvatelům jejich říše, což znamenalo otevřít ji i jiným vlivům. Stavební činnost prvního panovníka mughalské říše Bábura byla minimální a nelze ji řadit do mughalské architektury, protože byla zcela pod vlivem tehdejší islámské architektury. Příkladem takovýchto staveb je mešita Panipat či mešita známá pod názvem Báburova mešita.

Počátky mughalské architektury.

Vláda Báburova syna Humajúna byla doprovázena politickými zmatky, které nakonec vedly k upevnění říše. Během jeho vlády vzniklo minimum staveb, přesto se v roce 1536 na mešitě Kiláekuhna v Dillí projevily prvky nového slohu.  Drtivá většina prvních staveb v tomto stylu však byla postavena mezi lety 1540-45, což je období, kdy Dillí a jeho okolí vládl Šéršáh Súrú. Tento panovník, který nepatřil k mughalům, ale k afghánské dynastii Súrú, dokázal toto území dočasně ovládnout a vytlačit mughalské panovníky z Indie. Stavební činnost reprezentující tento styl je relativně bohatá, za nejvýznamnější příklady lze považovat mešitu Qila i Kuhna postavenou v roce 1541 nedaleko Dillí a její mauzoleum, které dokončil jeho syn Islamšáh Súrů. Mauzoleum Šéršáha v Sasaránu má čtvercový půdorys, na němž je podstavec, který má stěny postavené tak, aby na sebe vzájemně vrhaly stín, což umocňuje efekt stavby. Na tomto podstavci jsou dvě osmistěnná podlaží na nichž je kupole s věžičkami. Jeho umístění uprostřed jezera umocňuje dojem z této stavby, která je silně inspirovaná podobou klasických indických stúp.  Tento styl se projevil i ve vojenské architektuře, kde lze za příklad uvést přestavbu Staré pevnosti v Dillí.

Akbarův eklektismus.

Brzy po opětovném ovládnutí Indie mughaly zemřel Humájún (1556) a v říši začala téměř padesátiletá vláda jeho syna Akbara († 1605). Toto období bývá označováno jako Akbarův eklektismus, protože Akbar se pokusil spojit indické tradice do jednoho celku. V oblasti architektury a umění lze tuto snahu považovat za úspěšnou, v náboženské oblasti se mu změny prosadit nepodařilo.  V průběhu jeho vlády došlo k obrovské výstavbě nových budov, které umožnily tento sloh rozvinout. Vývoj architektury byl v tomto období velmi dynamický a lze říci, že styl na počátku jeho vlády byl výrazně odlišný od stylu konce jeho vlády.  První stavbou, kterou Akbar nechal postavit byla Humájúnova hrobka v Dillí, která byla definitivně dokončena až v roce 1572. Na tuto hrobku měla rozhodující vliv perská architektura, která byla i podle perského vzoru zasazena do zahrady, v níž je několik vodních kanálů a jejíž celkový plán stojí na spojení zeleně a vody.  Sídelním městem jeho vlády se stala Ágra, kde v tomto období probíhala rozsáhlá stavební činnost, z níž se však zachovala pouze malá část. Z hlediska architektury je patrně nejcennější opevnění u Dillíské brány a Džahángírův palác. Roku 1569 začal Akbar budovat nové sídelní město Fatehpur Sikrí, do něhož v roce 1575 přesídlil. Toto město je situováno zhruba čtyřicet kilometrů na západ od Ágry. Díky tomu, že jde o uměle založené město podle celkového plánu, bylo zde možno prostor podřídit architektonické koncepci a nebylo třeba se podřizovat již existujícím stavbám. Město tak tvoří komplexy budov s oddělenými zahradami. Tím byla odbourána potřeba ulic. Přestože město vznikalo plánovitě, tak díky napodobení mnoha indických staveb různých stylů působí značně nesourodě. Mimo kopie starších stylů, je v Fatehpur Sikrí mnoho staveb, které jsou považovány za představitele mughalské architektury. Jako architektonicky nejvýznamnější bývá zpravidla označována Buland darváza tj. Velká brána, Velká mešita a Díváne chás tj. prostor určený pro soukromé slyšení u panovníka. Tyto stavby dokázaly spojit všechny proudy, které tvoří mughalské umění způsobem, který nijak nenarušuje celkovou koncepci díla.  Za poslední významné dílo tohoto vladaře se považuje jeho vlastní hrobka. Ačkoli byla dokončena v roce 1614, tj. devět let po smrti Akbara, předpokládá se, že její podobu i umístění určil právě Akbar. Tato hrobka se nachází nedaleko od Ágry v Sikandře. Tato stavba však patří spíše do klasické indické architektury, ačkoli i zde se prosadily některé prvky z mughalské architektury. Přesto lze tvrdit, že právě tato hrobka položila základ mughalské pohřební architektuře.

Džahángírova vláda.

Džahángír se ujal vlády po smrti svého otce (1605) a vládl do své smrti v roce 1627. Za jeho vlády se mughalská architektura vyprofilovala jasněji, což se projevilo tím, že architektura výrazně omezila hindské prvky. Tento trend nastoupil již za jeho otce a Džahángír se spíše soustředil na malířské umění, architekturu ponechával spíše přirozenému rozvoji, přesto i on pokračoval v poměrně rozsáhlé stavební činnosti. To vedlo k tomu, že mughalská architektura směřovala blíže k íránské architektuře, která byla pro použití malby výrazně vhodnější.  V tomto období se prosadilo dominantní používání bílého mramoru, který velmi dobře vynikl v kombinaci se zahradní architekturou a vodními příkopy. Architektonicky nejvýznamnějším dílem jeho doby jsou patrně zahrady v Šrínagaru a Velká mešita u Láhaur, která je pokryta smaltovanými taškami. V zahradní architektuře se prosadil plán, který měl za cíl sladit stavbu se zahradou, zároveň se v zahradách objevuje mnoho typů fontán a malých staveb (altánů atp.).  Nejvýraznější a nejvýznamnější stavby tohoto období však nechala postavit jeho žena Núrdžahán po jeho smrti. Ta nechala postavit jeho hrob a hrob svého otce Itimáuddaula. V těchto stavbách byly využity výhody perské architektury, které umožnily nechat vyniknout práci s bílým mramorem. Tyto stavby bývají řazeny i do období vlády Šáhdžahána, do které časově spadají, přesto architektonicky spíše souvisí s dobou Džahángíra.

Vrchol mughalské architektury - Šáhdžahánova vláda.

Za vrchol mughalské architektury se obecně považuje vláda Šáhdžahána, který vládl v letech 1628-58. Ačkoli se v tomto období objevují tendence, jejichž pomocí byl patrně vyvíjen tlak na návrat k perským tradicím, znamenalo toto období obrovský architektonický rozvoj. Tento rozvoj se projevil jak v práci s detailem, tak v práci s celkem.  Na raných stavbách jeho vlády se projevuje tendence hledat nová tvarová vyjádření, tato snaha vedla ke spojení architektury a výzdoby do té míry, že cílem výzdoby bylo umocnit dojem stavby. Do staveb se dostaly nové prvky jako např. konklávní střecha. Dále se kladl důraz na dokonalé tvary. Tyto trendy se projevily především na výstavě pevnosti v Ágře a Dillí. Především v pevnosti v Ágře byl při stavbě perlové mešity využit prostor tak, aby vynikla lehkost a elegance této stavby. Nejvýznačnější stavbou tohoto období je Tádž Mahal (tj. slza věčnosti), který byl postaven v Ágře jako hrobka jeho manželky Mumtázmahal († 1631). Tádžmahal byl dokončen v roce 1648 a je považován za vrchol mughalské architektury. Vzorem pro tuto stavbu byla Humajúnova hrobka, jejíž základní koncepce byla dále rozvíjena. Hrobka stojí na podstavci v jehož rozích jsou čtyři minarety. Je postavena z bílého mramoru, který je zdoben kaligrafiemi s rostlinnými motivy. Stavba je dále zdobena mnoha polodrahokamy a dalšími cennými materiály. Tím cena stavby narostla natolik, že ohrožovala ekonomickou situaci v říši. Stavba je umístěna v zahradě se třemi vodními kanály. Tádžmahal je zcela symetrický pouze sarkofág je umístěn mimo centrum v kryptové místnosti.  Snaha o využití prostoru a prosazení nových architektonických řešení vedla k založení nového města Šáhdžahánábádu, které bylo vystavěno nedaleko Dillí v letech 1638-48. Toto město bylo stavěno podle celkového plánu a je založeno na systému pravoúhlých širokých ulic. I v tomto městě se projevila tendence zakládat komplexy umístěné do zahrad. Architektonicky nejvýraznější stavbou tohoto města je Dillíská mešita.  Mimo tyto stavby se podílel na dostavbě pevnosti v Lahore, nechal postavit mešitu v Thattě, kterou pojmenoval po sobě - Šáhdžahánova mešita.

Úpadek mughalské architektury.

Po smrti Šáhdžahána vládl v letech 1658-1707 Aurangzéb, který se angažoval především v náboženské oblasti a byl poměrně radikální Sunnita. Oblast umělecká se postupně začala zanedbávat a časem došlo k nahrazování dražších materiálů levnějšími a architektura začala sklouzávat k opakování. Kvalita řemeslného zpracování výrazně poklesla. Aurangzbég se podílel na dostavbě Lahorské pevnosti. Mimo to nechal postavit několik mešit. Hrob jeho manželky z roku 1689 je prakticky kopií Tádž Mahálu, jeho provedení však bylo ve výrazně nižší kvalitě.

Mughalská architektura je zvláštní architektonický styl, který vznikl spojením islámské, perské a indické architektury v Mughalské říši v Indii v 16. a 17. století. Tento architektonický styl doprovází rozvoj mughalského malířství a zahradní architektury, které pomáhají umocnit celkový dojem staveb. Mughalské umění se někdy označuje jako indo-perské umění, aby se zdůraznil vliv perské kultury za tamní dynastie Safíjovců. V širším časovém měřítku je mughalská architektura součástí indo-islámské architektury, která se v Indii vyvíjela od přelomu 12. a 13. století.

Larchitecture atteint sous les Moghols une perfection exceptionnelle, en poursuivant les traditions iraniennes et locales antérieures, et en les enrichissant d'éléments européens et totalement nouveaux.


Výklad.

V moderních společnostech roste potřeba obecně prospěšných staveb nebo zařízení, která ovšem svým provozem obtěžují své bezprostřední okolí. Dálniční obchvat může zlepšit životní prostředí i bezpečnost tisíců obyvatel města, zrychlit dopravu, ušetřit pohonné hmoty a tím i celkové znečištění ovzduší, na druhé straně ovšem zhorší prostředí těch, kdo bydlí v okolí. Zastánci takové stavby (zastupitelstva, podnikatelé, stát) argumentují tím, že např. stavba továrny přinese pracovní místa a že její výhody vcelku převažují nad nevýhodami. Jednotlivci se však rozdělí na tři skupiny: na ty, jimž stavba přinese přímý užitek, na ty, komu přinese nevýhody a konečně na ty, kterých se spíše nedotkne. Zatímco těch prvních bývá větší počet, odpůrci bývají silněji motivováni, často dokážou účinně lobbovat a dovolávají se solidarity nezúčastněných.  Zastánci stavby často argumentují tím, že odpor čili postoj NIMBY je sobecký a dožadují se zásahu státu, například vyvlastnění pozemků za úřední náhradu. Naopak odpůrci se dovolávají svých individuálních práv. Zastupitelstva postižených obcí v okolí se často snaží postojem NIMBY získat aspoň vydatné (často finanční) kompenzace od státu, zlepšení své infrastruktury, místních silnic apod.

Podobné pojmy.

Od postoje NIMBY je třeba odlišit radikální odpor proti určitým stavbám, například jaderným elektrárnám vůbec; pro ten se užívá akronym NIABY, "Not In Anyone ́s Back Yard" čili „na ničí zahrádce“ nebo NOTE, "Not Over There Either" čili „tam taky ne“. Ve Velké Británii se užívá ještě akronym BANANA, "Build Absolutely Nothing Anywhere Near Anything" čili “nestavte naprosto nic blízko čehokoli”; i ten je míněn spíše ironicky nebo pejorativně.

Spojení písmen NIMBY je akronym, tvořený počátečními písmeny anglických slov Not In My Back Yard, tj. česky „ne na mém dvorku“. Charakterizuje postoje lidí, kteří odmítají, aby nějaká obecně spíše prospěšná nebo dokonce nezbytná stavba byla nablízku jejich domova. Předmětem takových protestů bývá typicky dálnice, letiště, skládka, ale také věznice nebo útulek pro uprchlíky. Pojem se poprvé vyskytl v USA, počátkem 80. let 20. století.

NIMBY ou Nimby est l’acronyme de l'expression « Not In My BackYard », qui signifie « pas dans mon arrière-cour ». Le terme ou les expressions effet Nimby, syndrome Nimby, sont utilisés généralement pour décrire soit l'opposition de résidents à un projet local d’intérêt général dont ils considèrent qu’ils subiront des nuisances, soit les résidents eux-mêmes. Le nimbiste désigne ainsi l'opposant à un projet d'aménagement motivé, non par une opposition de principe ou de nature environnementale, mais par l'emplacement de ce projet qui porte atteinte à son cadre de vie et à son patrimoine.


Kariéra.

Počátky.

Do povědomí německé hip-hopové scény se Kool Savas dostal v roce 2000, kdy vydal EP "Warum rappst du? & King of Rap", poprask v německé hip-hopové scéně pak způsobily song "Lutsch Mein Schwanz & Schwule Rapper". Už předtím vydal pod pseudonymem Julks svou demotape v roce 1997. V roce 2000 stihl ještě vydat dvě alba se svou novou Crew M.O.R. (Masters of Rap) Tyto tracky kolují po internetu v bootlegu pojmenovaném "Raps sind unsere Waffe", který je v Německu zhruba tak legendární, jako jsou u nás demonahrávky PSH.

Cesta na vrchol.

Výrazným krokem dopředu byl odchod od labelu Put Da Needle To Da Records, potažmo od M.O.R. Tento odchod byl způsoben neshodami s hlavou tohoto labelu, Peterovi S. Důvody odchodu pak vyjádřil v tracku „Diss gegen Peter“. Poté se Kool Savas upsal Sony BMG, kde působí až dodnes (ostatně i díky Sony BMG si můžeme jeho alba koupit i v ČR).

První sóloalbum.

V roce 2001, po příchodu k Sony BMG, založil Kool Savas svoji vlastní nahrávací společnost – Optik Records. U té pak vydal svou první sólovou dlouhohrající desku s názvem "Der beste Tag meines Lebens". Label Optik Records se pak postupně propracoval mezi německou elitu a v době své největší popularity čítal asi dvacítku umělců (např. Melbeatz, Ercandize, Caput, Franky Kubrick, či Savasův bratr Sinan).

Éra Optik Records.

Po zřízení vlastního vydavatelství a vydání debutového LP prudce stoupala savasova popularta. V roce 2004 už patřil mezi nejoblíbenější německé interprety. Nejprve vydal zremixovanou verzi alba Der beste Tag meines Lebens - Die beste Tage sind Gezählt a poté vydal labelsampler Optik Takeover 2oo4. Vrcholem byl pak beef (spor vedený v umělecké rovině) s Eko Freshem, který opustil jeho label (odešel ke konkurenčnímu Universalu), přičemž pro něj nahrál track „Die Abrechnung“ (Zúčtování), načež Kool Savas odpověděl dnes již téměř legendárním trackem Der Urteil (Rozsudek). Track byl volně ke stažení na internetu a hned první den si ho stáhlo asi 150 000 lidí, což způsobilo totální kolaps serveru (Mzee.com), kde byl track umístěn. Zároveň to byl první song který dokázal 20× za sebou zvítězit v každodenní hitparádě MTV, která se jmenuje TRL a získal tak Zlatou desku "TRL Charts". V roce 2005 Vychází mixtape "Die John Bello Story", kde najdeme i onen song Der Urteil. Na konci roku pak vydal album spolu s Azadem - One. Z něho pocházejí komerčně úspěšné singly jako" All 4 One" či "Guck My Man".  Rok 2006 byl pro Kool Savase ve znamení samplerů, nejprve vydal sampler Optik Takeover '06. V průběhu roku založil ve Švýcarsku sublabel Optik Schweiz, na kterém vyšel sampler Wer hatz erfunden? (Kdo to vymyslel?). V hitparádách pak bodovaly soingly Das Ist OR!, Komm Mit Mir a Wie Er.  V roce 2007 Kool Savas si pro své fanoušky připravil mixtape "No Money?, No Problem", který byl zadarmo ke stažení. A hlavně také druhé sólové album s názvem Tot oder lebendig (Živý nebo mrtvý). Album promoval singl Der Beweis (Důkaz). Zajímavostí je, že k tomuto songu byly natočeny hned dva videoklipy, první a oficiální verze je k dostání v bonusové verzi alba Tot oder lebendig. Druhá, neoficiální verze, byla natočená v Ukrajině nedaleko Černobylu. Z alba pocházejí ještě další tři úspěšné singly - Tot oder lebendig, Melodie a On Top.  V létě 2008 Kool Savas vydal svoji best-of kompilaci tvořenou dvěma CD, které obsahovaly chronologický průřez jeho kariérou, ale i pár nových tracků. A na podzim téhož roku Kool Savas vydal druhé pokračování mixtapu Die John Bello Story, ke kterému bylo na začátku roku 2009 natočeno technologicky zajímavé video na track Brainwash, kde hostovali rappeři Kaas & Sizzlac. V souvislosti s tímto trackem pak v dubnu vyšel mixtape Die John Bello Story Vol.II - Brainwash Editon. Součástí těchto mixtapů byly také DVD s videoklipy a bonusovými materiály.  Mezitím ještě stihnul Kool Savas připravit další „bokovku“ v podobě ruského sublabelu Optik Russia. Stejně jako v Optik Schweiz i tady vyšel sampler a také DVD s názvem Road Trip DVD Vol.1.

Essah Entertainment.

Ke konci roku 2009 se Optik Records transformovaly do vydavatelství Essah Entertainment (sublabel vydavatelství Groove Attack). Prvním počinem tohoto vydavatelství bylo pětistopé EP Was hat SAV da vor? (Co má Savas v plánu?) od Kool Savase, kde se nacházel speciální remix songu Futurama, na kterém hostovali umělci z celého světa, namátkou třeba Havoc z USA, Ceza z Turecka nebo Kaz Money ze Saúdské Arábie. Začátkem roku 2010 pak vychází album John Bello Story III, které uzavírá tuto populární trilogii, která se mimo jiné vyznačuje tím, že na každém albu je velký počet hostů a také velkým množství klipů, které se ke každému albu natáčí. Toto album dosáhlo na 4. místo v německé hitparádě, což je doposud Savasův největší komerční úspěch.  Ke konci roku 2010 pak ve spolupráci s německou obchodní společností a mobilním operátorem o2 natáčí spolu s Moe Mitchellem videoklip k tracku Sky is the Limit. Song jako takový se dá zadarmo stáhnout.  Na rok 2011 ohlásil Kool Savas své třetí studiové album. Podle předběžných zpráv vyjde 11. listopadu a ponese název Aura. Do budoucna pak plánuje nahrát společné album s Melbeatz (jeho dlouholetá přítelkyně a zároveň i dvorní producentka) a Moe Mitchellem (RnB zpěvák). Také se hovoří o možném kolabo-albu s Azadem, které by navázalo na jejich úspěšné album One, ale vzhledem k tomu, že oba pracují na svých projektech, je tento projekt zatím v nedohlednu...

Film.

Kool Savas si mimo jiné střihl roli Ahmeda ve filmu Thomase Arslanse "Geschwister - Kardesler" (1997).

Kampaně.

2004 se objevil na DVD, které neslo název "Gegen Die Kutur" a vydal ho label Royal Bunker, na tomto projektu se mimo jiné podíleli i lidi jako Sido, Eko Fresh či B-Tight. V roce 2005 se stal hlavní tváří Marketingové kampaně Du Bist Deutschland. Ve stejném roce byl hlavní tváří organizace PETA, která protestuje proti chovu zvířat pro maso (sám Kool Savas je vegetarián).

Kool Savas (* 10. února 1975) je německý hip-hopový muzikant. Narodil se v Cáchách, jeho občanské jméno je Savaş Yurderi, jeho rodiče pocházeli z Turecka, do Německa byli nuceni emigrovat kvůli politické příslušnosti jeho otce.

Kool Savas, de son vrai nom Savaş Yurderi, né le à Aix-la-Chapelle, est un rappeur allemand d’origine kurde. Il est actif dans la scène hip-hop allemande depuis le milieu des années 1990. Il participe à la formation de la formation M.O.R et Westberlin Maskulin, au sein desquels il gagne en notoriété. Ses albums solo ', ','et ', son album en commun "" avec Azad et "Gespaltene Persönlichkeit" avec Xavier Naidoo sont des succès commerciaux. Kool Savas est considéré par la presse locale et le public comme l'un du rappeurs allemands les plus influents et représentants les plus importants des battles.


Účast ve vládě z roku 2003.

Strana ve svých prvních volbách (28. prosince 2003) získala 34 míst ve sněmovně. Po dvouměsíčních koaličních jednáních se stala 3. března 2004 vládní stranou spolu s Demokratickou stranou Srbska - DSS (Vojislav Koštunica) a koalici Srbského hnutí obnovy (Vuk Drašković) a strany Nové Srbsko (Velimir Ilić) (SPO-NS), za podpory opoziční Socialistické strany Srbska - SPS (Slobodan Milošević). Ve volbách zvítězila Radikální strana Srbska, ale nebyla zapojena do koaličních jednání. Ta probíhala mezi „demokratickými“ stranami, ale nakonec druhá nejsilnější Demokratická strana vypadla.  Strana G17 plus měla v této vládě post ministra financí (Mlađan Dinkić), místopředsedy vlády (Miroljub Labus), ministra zdravotnictví (Tomica Milosavljević) a ministra zemědělství, vodohospodářství a lesů (ministryně Ivana Dulić-Marković). Po demisi místopředsedy vlády Labuse (2006), jeho pozici obsadila ministryně Dulić-Marković, a na její post přišel Goran Živkov.  Radovan Jelašić, funkcionář strany, se stal guvernérem Národní banky Srbska, poslanecké skupině v parlamentu Srbska předsedal Miloljub Albijanić.  Koncem roku 2006 ministři této strany podali demisi, což přivedlo vládu k jejímu konci.

Účast ve vládě z roku 2007.

Ve vládě z 15. května 2007 obsadila G17 plus ministerstvo hospodářství a regionálního rozvoje (Mlađan Dinkić), ministerstvo zdravotnictví (Tomica Milosavljević), ministerstvo sportu a mládeže (Snežana Samardžić-Marković) a ministerstvo vědy (Ana Pešikan).

Účast ve vládě z roku 2008.

Po volbách 11. května 2008, na kterých se podílela v rámci koalice Pro evropské Srbsko ("Za evropsku Srbiju" - ZES), G17 plus získala 24 poslanecká místa v parlamentu Srbska. Šéfem poslaneckého klubu byla Suzana Grubješić.  G17 plus se účastnila vlády z 7. července 2008, kromě resortů, které obsadila v minulé vládě - ministerstvo hospodářství a regionálního rozvoje (ministr Mlađan Dinkić, který byl také místopředsedou této vlády), ministerstvo zdravotnictví (ministr Tomica Milosavljević), ministerstvo mládeže a sportu (ministryně Snežana Samardžić-Marković), měla také ministerstvo kultury (ministr Nebojša Bradić), ministerstvo telekomunikací a informatické společnosti ministryně Jasna Matić) a ministerstvo národního investičního plánu (ministryně Verica Kalanović). Resort vědy, v minulé vládě patřící G17 plus, byl přenechán koaliční Demokratické straně.  Člen G17 plus Radovan Jelašić byl stále guvernérem Národní banky Srbska.

Účast ve vládě z roku 2012.

Ve volbách v roce 2012 tvořila G17 plus součást koalice Sjednocené regiony Srbska a získala 10 mandátů.  Strana se podílela na vládě, obsadila post místopředsedy vlády pro evropskou integraci (Suzana Grubješić), ministerstvo financí a hospodářství (Mlađan Dinkić) a ministerstvo místního rozvoje a místních samospráv (Verica Kalanović).

G17 plus byla parlamentní politická strana v Srbsku. Jako strana byla založena v prosinci 2002, před tím působila jako skupina expertů (G17), zejména v oblasti ekonomiky (vypracovala ekonomický program koalice DOS, která vyhrála nad Miloševićem v roce 2000). Předseda strany je Mlađan Dinkić.

Le G17 Plus (en serbe cyrillique : ; en serbe latin : ; en abrégé : G17+) est un parti politique libéral conservateur serbe fondé en 2002. Il a son siège à Belgrade et est présidé par Mlađan Dinkić.