Popis.

Mravenečník velký je mohutné zvíře dorůstající 1,8 až 2 m na délku. Hmotnost se obecně pohybuje mezi 29 až 65 kg a ocas obvykle měří 64 až 90 cm.  Tento druh mravenečníka má velmi husté a drsné chlupy, které jsou nejdelší na ocase, kde dosahují až 40 cm. Nedospělí jedinci mají chlupy měkčí než dospělci a spolu s dospíváním jim tuhnou. Většinou bývají zbarveni šedě nebo hnědě, charakteristickým znakem je černá protáhlá skvrna, bílý ramenní pruh, masivní končetiny s třemi ostrými drápy, trubkovitý čenich a malý obličej s drobnýma očima a ušima.  Mravenečník velký má až 60 cm dlouhý a 12,5 mm široký jazyk, kterým velice rychle kmitá a za jednu minutu jej může zastrčit až 150×. Při lovu potravy jazyk pokrývá lepkavá slina, která zachycuje drobný hmyz. Stejně jako ostatní mravenečníci nemá ani mravenečník velký žádné zuby. Ty nahrazují výrůstky v ústech a ve svalnatém žaludku.

Způsob života.

Ke hledání potravy používá mravenečník velký především svůj dobře vyvinutý čich. Zrak a sluch jsou poměrně špatně vyvinuté. Živí se drobným hmyzem, obzvlášť mravenci a termity, ke kterým se dostává pomocí svých ostrých drápů, kterými rozbíjí tvrdá termitiště, případně mraveniště. Občas sežerou i housenku nebo vejce. Často bývají v jejich žaludcích nalézány drobné kamínky, které v žaludku pomáhají ve trávení tím, že potravu rozemelou.  Většinu roku žije samotářským životem. V blízkosti lidských obydlí je aktivní převážně v noci, v odlehlejších oblastech spíše ve dne, přičemž často odpočívá ve stínu stromů nebo keřů, v opuštěných norách nebo dutinách. Při spánku si tělo přikrývá svým dlouhým a huňatým ocasem. Nápadná je i jeho chůze, při které došlapuje na své klouby prstů, aby se chránil před opotřebováním svých dlouhých drápů. I přesto, že tráví většinu času na souši, je velice schopný plavec.  Mravenečníci se mezi sebou dorozumívají prskáním, čenicháním, syčením nebo pachy, které jsou velice nápadné a cítitelné na několik metrů daleko.  O rozmnožování tohoto druhu existuje mnoho nejasností. Samec mravenečníka velkého se před pářením samici předvádí a čeká na samiččino svolení se s ní spářit. Samice se rozmnožuje zhruba jednou za 9 měsíců a po 142 až 190 dnech březosti rodí jediné mládě, které je po narození stejně barevně osrstěné jako dospělci a váží kolem 1,3 kg. Několik prvních týdnů přečkává na zádech matky, která jej tímto způsobem přenáší. Samice svého potomka odstavuje zhruba v 6 měsících života. Samci dosahují pohlavní dospělosti ve věku 2,5 až 4 let, samice zhruba v podobném stáří. Mravenečník velký se může dožít až dvaceti pěti let.  Pokud se cítí mravenečník ohrožený, chová se podobně jako medvěd: postaví se na zadní končetiny, přičemž mu ocas pomáhá na udržení rovnováhy a velice rychle začne sekat svými ostrými drápy, což může být pro jeho predátory, které tvoří kočkovité šelmy jako např. jaguár nebo puma velice nebezpečné a občas dochází i ke smrtelným zraněním. Většinou tedy tento obranný manévr uspěje.

Ohrožení.

Mravenečníky velké nejvíce ohrožuje hromadná ztráta lokalit, ale také lov. V současné době patří podle IUCN do kategorie zranitelných druhů.

Chov v zoo.

V rámci Evropy je tento druh k vidění ve více než 70 zoo, nejvíce ve Spojeném království a Německu. V Česku chovají mravenečníky velké následující zoologické zahrady:  Dříve byl tento druh také chován v Zoo Ústí nad Labem. Na Slovensku chován nikdy nebyl.

Chov v Zoo Praha.

První mravenečníci velcí se dostali do Zoo Praha v 50. letech 20. století. Druh byl k vidění až do roku 1982. Obnovení chovu přišlo po patnácti letech v roce 1997, kdy přišli dva jedinci. Ačkoliv se původně předpokládalo, že jde o samce se samicí, ukázalo se, že jde o dvě samice. Po jejich odchodu do ústecké zoo v roce 2002 nastala další pauza v chovu. K opětovnému obnovení došlo v létě 2014. Samice Ella (narozena v lednu 2013) dorazila z varšavské zoo, samec Hannibal (narozen v prosinci 2012) z Madridu. Na počátku roku 2016 – 20. ledna – se podařil velký úspěch, když se prvně v dějinách pražské zoo narodilo mládě mravenečníka velkého. Jednalo se o samce, který dostal během křtin 25. března 2016 od zpěváka Miroslava Žbirky jméno Lecter. Šest hodin po porodu bylo mládě zváženo a změřeno: chovatelé naměřili váhu 1770 gramů a délku 62 cm. Při křtu již měl 80 cm.  Mravenečník velký je v pražské zoo chován ve spodní části areálu v upravených prostorách někdejší venkovní expozice hrochů při pavilonu velkých savců, dnes Rezervaci Bororo.

Mravenečník velký ("Myrmecophaga tridactyla"), zvaný též mravenečník tříprstý nebo hřivnatý, je největší druh mravenečníka a jediný zástupce rodu "Myrmecophaga". Obývá většinou pastviny, listnaté a deštné lesy Střední a Jižní Ameriky.

Le tamanoir, également nommé fourmilier géant ou grand fourmilier (Myrmecophaga tridactyla), est une espèce de mammifères de la famille des Myrmecophagidae. C'est la seule espèce du genre Myrmecophaga. C'est un grand mammifère insectivore natif de l'Amérique centrale et du Sud. Il est l'une des quatre espèces vivantes de fourmiliers et classé, avec les paresseux, dans l'ordre Pilosa. Le tamanoir est surtout terrestre, contrairement à d'autres fourmiliers ou paresseux, qui sont arboricoles ou semi-arboricoles. L'espèce est la plus grande de sa famille avec une taille moyenne comprise entre et et un poids allant de à pour les mâles, de 27 à pour les femelles. Le tamanoir est reconnaissable à son museau allongé, sa queue touffue, ses griffes avant longues et son pelage de couleur distincte.


Některé právní aspekty ochrany životního prostředí.

Ochrana životního prostředí je v praxi často prováděna především právními nástroji, tzv. integrovanou, průřezovou právní ochranou. Základní pojmy v oblasti ochrany životního prostředí jsou vymezeny v zákoně č. 17/1992 Sb., o životním prostředí. Ten v ust. § 2 definuje životní prostředí pro právní účely jako ""vše, co vytváří přirozené podmínky existence organismů včetně člověka a je předpokladem jejich dalšího vývoje. Jeho složkami jsou zejména ovzduší, voda, horniny, půda, organismy, ekosystémy a energie."" V ust. § 9 stejný zákon definuje také ochranu životního prostředí: "„Ochrana životního prostředí zahrnuje činnosti, jimiž se předchází znečišťování nebo poškozování životního prostředí, nebo se toto znečišťování nebo poškozování omezuje a odstraňuje. Zahrnuje ochranu jeho jednotlivých složek, druhů organismů nebo konkrétních ekosystémů a jejich vzájemných vazeb, ale i ochranu životního prostředí jako celku.“"

Nástroje přímého působení.

Právní nástroje přímého působení na ochranu životního prostředí zahrnují:

Nástroje nepřímého působení.

Nástroje nepřímého působení, byť upravené právními metodami, představují především nástroje ekonomického působení na ochranu životního prostředí, jelikož mají za cíl ochranu životního prostředí zprostředkovat ekonomickou stimulací. Jejich aspektem je i to, že často znamenají nižší celkové společenské náklady v porovnání s nástroji přímého působení. Nástroje ekonomického nepřímého působení můžeme dělit na pozitivní (stát určitým způsobem zvýhodňuje ekologické chování, např. daňovými úlevami) a negativní (stát naopak určitou ekologicky nevhodnou činnost znevýhodňuje tím, že s ní spojuje další náklady, např. poplatky za znečištění ovzduší). Konkrétní nástroje nepřímého působení můžeme dělit na:

Příklad užití nástrojů v praxi - emisní povolenky a emisní obchodování.

Jedním z nástrojů ochrany životního prostředí představují emisní povolenky, potažmo obchod s nimi. S ohledem na výše uvedenou klasifikaci můžeme emisní povolenky považovat za nástroj přímého působení administrativně-právního typu, jelikož představují určitý maximální emisní limit. Emisní povolenky jsou však obchodovatelné mezi emitenty skleníkových plynů na trhu emisních povolenek - naplněn je tak i charakter nepřímého, ekonomického působení.  Systém pro obchodování s emisemi představuje iniciativu Evropské unie uplatňovanou od roku 2005 a jeden z hlavních pilířů energetických politik Evropské unie. Zaveden byl na základě Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů v Unii. V České republice je dále regulován zákonem č. 383/2012 Sb., o podmínkách obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů. Podstatný je i zákon č. 458/2000 Sb., o podmínkách podnikání a o výkonu státní správy v energetických oOchrana životního prostředí má v České republice svůj základ mimo jiné i v Ústavě ČR a Listině základních práv a svobod. Zavedena je primární odpovědnost státu za ochranu životního prostředí, přičemž stát má na ekologické aspekty dbát při každé své činnosti (jde o tzv. průřezovou, horizontální či integrovanou ochranu). Vyjádřena je tak hodnota veřejného zájmu na ochraně životního prostředí, přírodního bohatství a jejich zachování pro budoucí generace. Povinnost chránit přírodní prostředí se vztahuje na všechny státní orgány. dvětvích a o změně některých zákonů (energetický zákon), dle kterého operuje tzv. národním správce rejstříku obchodování s povolenkami.  Ve vztahu ke všem zařízením (emitentům), která pod zmíněnou regulací (povinně) fungují, je stanoven maximální limit pro emise skleníkových plynů. Následně dochází k alokací emisních povolenek (případně k jejich dražbě), přičemž tyto povolenky mohou následně být obchodně redistribuovány mezi jednotlivými zařízeními (emitenty). Všechna zařízení přitom musí sledovat své vlastní emise a hlásit jejich úroveň příslušným státním orgánům, přičemž vždy musí mít dostatek vlastních emisních povolenek na pokrytí svých emisí. Pokud dostatečný počet povolenek nemají, musí si povolenky odkoupit od jiných emitentů. Své vlastní povolenky mohou samozřejmě i prodat, pokud jich mají více než je potřeba. Cílem systému je co nejefektivnější snižování emisí na tržním principu, a to s minimalizací státních zásahů.

Souslovím ochrana životního prostředí lze označit systematickou a vědecky podloženou lidskou činnost, která je realizována ochranou prostředí nutného k uspokojivému životu všech organismů na Zemi včetně člověka. Pojem bývá zaměňován s pojmem ekologie, příp. ochrana přírody.

La protection de l'environnement consiste à prendre des mesures pour limiter ou supprimer l'impact négatif des activités de l'homme sur son environnement.


Princip fungování.

Trebuchet vrhá i poměrně těžké projektily po balistické křivce. Tento druh praku měl společné dlouhé dřevo na ose se pohybující jako kyvadlo, jehož jedno rameno bylo dlouhé a slabší, druhé krátké a silnější, na němž bylo zavěšeno či připevněno velké zatížení, obyčejně kamení. Takovéto kyvadlo bylo zavěšeno v silných vidlích z klád, postavených na silném roubení. Na konci dlouhého ramene byla na háku a provaze zavěšena kůže, na kterou se kladly vrhané projektily, vesměs tedy až centový kámen. Dlouhé rameno, které ve stavu nenapjatém následkem zatížení druhého konce trčelo přímo do výše, se přitahovalo provazem a rumpálem až k zemi. Následně bylo jednoduchým zařízením po úderu puštěno tak, že se v okamžiku vyhouplo do výše, a dvojí silou, jednak zatížením, jednak pružností dlouhého ramene, a na kůži položený projektil byl vržen obloukem do dálky.  Zaměřování se seřizovalo větším nebo menším zatížením, přibližováním nebo vzdalováním od cíle, a zvláště pak váhou tělesa, které bylo vrháno. Experimentální pokusy prokázaly, že trebuchety byly velmi přesné zbraně. Při pokusech v Runneburgu (hrad v obci Weißensee ležící v Durynsku v Německu) byl rozptyl po sobě následujících vrhů pouhých 20 cm. Při rozdílných klimatických podmínkách byla přesnost dopadu s 10m rozptylem. S takovouto přesností je pravděpodobné cílení střelby na jednotlivé objekty ostřelovaného místa.

Zajímavosti.

První.

Jako projektily se také využívaly zápalné soudky či otepi slámy napuštěné olejem k šíření požárů. Zcela netradiční munici představovaly soudky plněné mršinami, zdechlými zvířaty či žumpou. Stalo se tak např. při obléhání hradu Karlštejna r. 1422 husitskými vojsky, která naházela do hradu během půlročního obležení až na 2 000 kusů takové munice. Jednalo se o jakousi bakteriologickou zbraň, šířící infekce mezi obleženými.

Druhá.

Někteří odborníci se domnívají, že trebuchet byl vynalezen na přelomu starověku a středověku, ale většina zastává názor, že byl vynalezen ve 13. století a byl používán jako jedna z hlavních obléhacích zbraní v pozdním středověku, než jej v průběhu 15. století vytlačila obléhací děla. Určitou přechodnou renesanci zaznamenaly při dobývání Střední Ameriky, když je Hernán Cortés použil namísto nedostatkových děl, např. při dobývání Tenochtitlánu. Jejich použití však bylo pouze dočasným nouzovým řešením, jakmile byl na kontinent přesunut dostatečný počet děl, byly trebuchety zapomenuty.

Třetí.

V roce 1779 si britské síly bránící obležený Gibraltar vyrobily trebuchet, ale ten patrně do bojů významně nezasáhl.

Trébuchet ["trébyše"] (také "trebus", "triboke", "trabuchetum", "trabocco", "blida") byla obléhací zbraň pracující na principu vahadla (nerovnoramenné páky a protizávaží), nikoliv tedy torzního momentu jako u jiných katapultů. Jedná se o velký „dalekonosný katapult“ dřevěné konstrukce, určený k likvidaci zejména budov a hradeb, použít jej však bylo možné i k rozbití těsných formací pěchoty.

Le trébuchet fait partie des pièces d’artillerie médiévales dites à contrepoids. Il s’agit d’un engin de siège qui a été utilisé au Moyen Âge, soit pour détruire la maçonnerie des murs, soit pour lancer des projectiles par-dessus les fortifications. Il est parfois appelé « trébuchet à contrepoids » afin de le différencier d'une arme plus ancienne qu’on appelait « trébuchet à traction », une version primitive de l’engin où la force de propulsion était fournie par des hommes et non par un contrepoids.


Postup.

Stacionární fáze je nejčastěji hliníková destička pokrytá sorbentem (silikagel, oxid hlinitý) a mobilní fází jsou organická rozpouštědla - tzv. vyvíjecí soustava. Testovaná látka se nanese na jedno (např. tužkou označené) místo destičky nakapáním, mnohem častěji však "naočkováním" tenkou kapilárou s roztokem vzorku. Toto místo se nazývá startovní skvrna nebo prostě start. Podle potřeby lze také při zachování přímky nanést několik vzorků v rozumné vzdálenosti od sebe. Poté se destička vloží do vyvíjecí komory, ve které je rozpouštědlo (nebo častěji směs rozpouštědel v určitém poměru - takzvaná "vyvíjecí soustava"), které okamžitě začne vzlínat silikagelem vzhůru. Při svém postupu silikagelem narazí na látky ve skvrně a začne je dělit, podobně, jako se dělí barvy fixy na papíře politém vodou.  Na obrázcích je příklad chromatografie pro rozdělení barviv zelených listů v sedmi krocích. Karoteny se oddělily velmi rychle a jsou vidět pouze do kroku 2. Chlorofyl A a B jsou v posledním kroku uprostřed a xanthofyly zůstaly dole.  V některých speciálních aplikacích se používá tzv. 2D TLC, kdy se destička vyvíjí standardně v jedné soustavě, poté se otočí o 90° a vyvíjí se v jiné vhodné soustavě.

Stanovení výsledku.

Samotné rozdělení by ani nebylo tolik zajímavé, kdyby se tak látky nedělily vždy stejně. V laboratoři tedy stačí mít připravené standardy a sledovat, jestli se chovají stejně jako analyzovaný vzorek. Každé chemické individuum se chová odlišně podle použité vyvíjecí soustavy (směs rozpouštědel použitá k vyvíjení chromatogramu). V různých soustavách tak můžeme pozorovat skvrnu (popř. skvrny) jedné látky v různé vzdálenosti od startu k čelu (místo kam až dovzlínala mobilní fáze). Tuto skutečnost vyjadřuje bezrozměrná veličina nazývaná retenční (retardační) faktor R. Ten lze vypočítat:  formula_1  Kdy V vzdálenost středu skvrny od startu a V vzdálenost čela od startu. Retenční faktor závisí na konkrétní vyvíjecí soustavě, na povaze látky ale i na dalších faktorech (např. na teplotě, množství nanesené látky). Dodržíme-li však laboratorní teplotu lze R faktor používat jako jednu z orientačních hodnot pro zkoušenou látku (vždy se musí uvádět s použitou soustavou). Přesto se téměř vždy používá určitý standard např. pro porovnání R.  Ne všechny látky jsou však barevné a tedy ne vždy provádíme přímé hodnocení chromatogramu. Ke zviditelnění skvrn můžeme použít chemické činidlo a chromatogram tzv. "vyvolat". (např. nástřik ninhydrinem pro zviditelnění aminokyselin, vložení do par jódu apod., viz Reakční činidla v TLC). Chromatogramy se také často pozorují pod UV světlem, které řada látek specificky pohlcuje a proto jsou bezbarvé skvrny mnoha látek na TLC pod UV světlem barevné. Tuto vlastnost mají např. všechny aromatické organické sloučeniny (absorpci UV vykazuje benzenové jádro). Některé látky na TLC také světélkují (např. kyselina anthranilová a chinolindiony mají po ozáření UV výraznou fialovou fluorescenci, kys. salicylová fluoreskuje modře). Tato vlastnost však závisí na vlnové délce UV lampy a povaze fluorescenčního indikátoru dané TLC desky (uvedené údaje jsou vztaženy k vlnové délce 254 nm (tj. standardní vlnová délka laboratorních UV lamp).

Běžné vyvíjecí soustavy.

Podle povahy testovaných látek se samozřejmě používají různé vhodné soustavy (směsi rozpouštědel) popř. méně častěji čistá rozpouštědla. Vhodné je aby se látka v rozpouštědle nerozpouštěla dokonale, jinak by snadno vyvzlínala zároveň s mobilní fází až k čelu a R by bylo rovno téměř 1. Proto se také volí takové soustavy rozpouštědel, kdy se v jednom z nich látka rozpouští snadno a v druhém téměř ne. Běžné používané soustavy jsou např.:  čistý ethanol chloroform:ethanol 9:1 chloroform:ethanol 19:1 hexan:ethylacetát 7:3 chloroform:aceton 85:15  Takových soustav by samozřejmě bylo možno uvést nepřeberné množství. Vhodné je použít několik podobných soustav a zjistit retenční faktory pro konkrétní látku v konkrétních soustavách, čímž se zvýší přesnost TLC analýzy.

Využití TLC.

Chromatografie na tenké vrstvě nalézá široké uplatnění v řadě laboratorních metod a v mnoha odvětvích chemie. V analytické chemii může pomoci na základě porovnání se standardem určit přítomnost konkrétní látky ve vzorku. Ačkoliv většina analytických stanovení je dnes založena na metodách instrumentální analýzy, existuje řada rychlých orientačních metod pro stanovení některých látek ve vzorku (např. stanovení PCB). V organické chemii je hojně používaná ke sledování průběhu reakce (pravidelným odebíráním reakční směsi a "očkováním" na TLC vedle standardu eduktu či produktu lze nejen odhadovat co se v reakční směsi děje, ale zejména zjistit zda je stále přítomný edukt - výchozí látka). Neméně významné je také uplatnění TLC při určování vhodnosti elučních systémů pro sloupcovou chromatografii a pro detekci látek v jednotlivých frakcích sloupcové chromatografie.

Chromatografie na tenké vrstvě (zkratka TLC z anglického Thin Layer Chromatography) je rychlou analytickou metodou analytické chemie. V principu jde o rozdělování jednotlivých látek mezi postupující pohyblivou (mobilní) fázi rozpouštědla a pevnou (stacionární) fázi tenké vrstvy.

La chromatographie sur couche mince (CCM, en anglais TLC pour "") est une technique de chromatographie planaire dont la phase mobile est liquide. Elle est couramment utilisée pour séparer des composants dans un but d'analyse (CCM analytique) ou de purification (CCM préparative).


Historie.

Loď byla objednána v roce 1938, první práce na kýlu byly započaty roku 1939 v nizozemském Vlissingenu. Výroba byla přerušena druhou světovou válkou a dvěma nálety a loď byla dokončena jako "Willem Ruys" až roku 1947. Na první plavbu vyplula 2. prosince 1947. Loď délky 192 a šířky 25 metrů mohla ubytovat až 900 pasažérů. Byla vybavena 8 motory Sulzer a 2 šrouby.  Roku 1964 byla prodána firmě Flotta Lauro Line (později Star Lauro, nyní MSC Cruises) a přejmenována na "Achille Lauro" podle italského politika a bývalého starosty Neapole. Byla přestavěna a modernizována a byla uvedena do služby roku 1966. Byla nasazena například při evakuaci Britů uvězněných během šestidenní války. Během cesty do Durbanu byla 30. listopadu 1994 u somálského pobřeží zachvácena požárem. Evakuovaná loď se o tři dny později potopila.

Únos.

7. října 1985 byla "Achille Lauro" na trase z Alexandrie do Port Said unesena čtyřmi členy Palestinské osvobozenecké fronty. Únosci požadovali propuštění 50 palestinských vězňů z izraelských vězení, přičemž vyhrožovali zabitím Američanů a Židů mezi pasažéry. Loď plující podél severoafrického pobřeží nasměrovali k syrskému přístavu Tartus. Poté co jim nebylo vydáno povolení vplout do přístavu, zastřelili 69letého amerického občana Leona Klinghoffera židovského původu. Klinghoffer, který se pohyboval na kolečkové židli a nemohl se podrobit příkazům únosců, byl střelen do čela a jeho tělo i kolečková židle byly hozeny do moře.  Poté byla loď nasměrována na Port Said v Egyptě. V Port Saidu došlo k dohodě mezi únosci a egyptským prezidentem Mubarakem. Bylo jim umožněno opustit loď a odletět běžnou linkou do Tuniska. Během letu byl letoun egyptských aerolinií Boeing 737 přinucen americkými stíhačkami, které vystartovaly z letadlové lodi USS Saratoga ve Středozemním moři, přistát na základně NATO Sigonella na Sicílii. Únosci byli zatčeni. Po nedorozumění mezi USA a italskou vládou bylo umožněno zbylým cestujícím včetně hlavy únosu Abu Abásse na palubě letadla pokračovat v letu. Abbás byl zatčen roku 2003 americkou armádou v Iráku a zemřel roku 2004.

V kultuře.

O únosu byl roku 1990 natočen film "Únos lodi Achille Lauro" s Burtem Lancasterem v hlavní roli.  Roku 1991 složil minimalistický skladatel John Adams operu pojmenovanou podle jediné oběti tohoto útoku palestinských teroristů The Death of Klinghoffer (Smrt Klinghoffera). Autorkou libreta byla Alice Goodmanová, do češtiny jej přeložila Vlasta Reittererová

Achille Lauro (původním názvem "Willem Ruys") byla osobní dopravní loď, která je známá především kvůli únosu palestinskými teroristy roku 1985.

L′Achille Lauro est un navire de croisière dont la quille est posée en 1938 aux chantiers navals Schelde de Flessingue pour la compagnie Koninklijke Rotterdamsche Lloyd. Il s′appelle à l′origine "Willem Ruys". La construction est retardée à cause de la Seconde Guerre mondiale et le navire est finalement lancé le avant d′entamer son voyage inaugural le.


Rodina.

Byl třetí ze čtyř přeživších synů arcivévody Karla II. a jeho ženy a zároveň neteře, bavorské princezny Marie Anny. Vyrůstal obklopen mnoha sourozenci, mezi nimiž byli pozdější císař Ferdinand II., polská a švédská královna Anna, španělská královna Markéta, polská královna Konstance, toskánská velkovévodkyně Marie Magdalena, nebo vratislavský biskup Karel.

Hodnosti.

S Leopoldem se už od útlého mládí počítalo jako s duchovním a tak se ve svých 12. letech stal biskupem pasovským a o rok později koadjutorem ve štrasburské diecézi. Roku 1607 byl jmenován biskupem ve Štrasburku. Nikdy však nebyl vysvěcen na kněze ani na biskupa. V roce 1619 se stal místodržícím v Tyrolsku a Předních Rakousích. Roku 1623 získal vládu části Horních Rakous a o tři roky později se stal v těchto zemích dědičným pánem. Jako svého kancléře v Tyrolsku, si vybral Viléma Bienera, který v té době patřil mezi nejnadanější lidi. V innsbruckém jezuitském kostele, který nechal postavit se nachází hrobka, vybudovaná pro jeho rodinu.

Politika.

V politice se mu příliš nedařilo. Přikláněl se na stranu bratrance Rudolfa II. v jeho sporu s protestanty a roku 1611 se svými žoldnéři vtrhl do Prahy a Čech, které vyplenil. V roce 1609 byl neúspěšným kandidátem na místo císařského komisaře v Jülichu-Kleve. V letech 1620–1622 bojoval proti Švýcarskému spříseženstvu, se kterým se nakonec dohodl až v roce 1629. Roku 1632 se musel potýkat se švédskými vojsky v čele s Bernardem Sasko-Výmarským, který neúspěšně zaútočil na pevnost Ehrenberg na horním Rýně.

Manželství a potomci.

Po obdržení papežského dispenzu se oženil (1626) s mladou vdovou Klaudií Medicejskou. Z tohoto manželství se narodilo pět dětí.

Leopold V. Habsburský (9. října 1586 Štýrský Hradec – 13. září 1632 Schwaz) byl rakousko-tyrolský arcivévoda, biskup pasovský a štrasburský.

Léopold V d'Autriche-Tyrol, né le à Graz et mort le à Schwaz (Tyrol) est un membre de la maison des Habsbourg. Il règne sur l'Autriche antérieure et le Tyrol à partir de 1619 et il est évêque laïc des diocèses de Passau en Bavière et de Strasbourg en Alsace (jusqu'en 1625). Léopold V est un acteur important du début de la Guerre de Trente ans.


Charakteristika.

Pro tuto oblast je typické pouštní podnebí s vysokými teplotami a nízkou vlhkostí vzduchu.  Núbijci hovoří nejméně dvěma nářečími z núbijské jazykové skupiny, která patří spolu s jazyky Nobiin, Kenuzi-Dongola, Midob a několika příbuznými nářečími ze severních částí pohoří Nuba v jižním Kordofane do Nilsko-saharské jazykové rodiny. Další nářečí, Birgid, bylo používáno alespoň do roku 1970 na sever od Njaly v Darfúru, ale v dnešní době je mrtvé. Stará núbijština byla používána hlavně v náboženské literatuře z 8. a 9. století po n. l. a je považována za předchůdce moderního jazyka Nobiin.

Historický vývoj.

Pravěk.

Archeologické nálezy naznačují, že neolitická populace údolí Nilu sem pravděpodobně přišla ze Súdánu stejně jako ze Sahary a po dobu pravěku tvořily všechny tři oblasti okruh s jednotnou kulturou.  Okolo roku 3800 před n. l. vznikla první „núbijská“ kultura označovaná jako skupina A. Existovala současně s městskými státy předdynastického Horního Egypta kultury Nakáda a byla s ní etnicky i kulturně podobná. Nálezy z Kustulu dokládají, že okolo roku 3300 před n. l. existovalo v oblasti jednotné království, které udržovalo významné obojstranné styky s nakádskou civilizací Horního Egypta, a to jak ve výměně kulturních poznatků, tak i při mísení obyvatelstva. Je možné, že tento útvar ovlivnil sjednocení Egypta a velmi pravděpodobně přispěl do seznamu egyptské ikonografie, například bílou korunou a serechem, odznaky pozdějších faraonů. V čase přechodu k archaické době si Nakáda při své snaze o dobytí a sjednocení Nilského údolí, jak se zdá, podmanila Ta-Seti (království, ve kterém ležel Kustul) a připojila ho k vznikajícímu egyptskému státu jako první egyptský nom. Zdá se, že v čase první dynastie byla oblast skupiny A zcela vylidněna, pravděpodobně v důsledku stěhování lidí na území na západě a jihu. Skupina A začala upadat na začátku 28. století před n. l.  Následující kultura v Núbii je označována jako skupina B. V dřívějších dobách se předpokládalo, že lid skupiny B přišel do Núbie z jiné oblasti, ale dnes většina historiků věří, že skupina B byla zchudlou skupinou A. Důvody nejsou objasněny, ale tento vývoj mohl být způsoben egyptskou invazí a pleněním začínajícím touto dobou.  Věří se, že Núbie sloužila jako obchodní prostor mezi Egyptem a tropickou Afrikou už před rokem 3100 před n. l. Egyptští řemeslníci používali eben a slonovinu z rovníkové Afriky už před tímto datem.

Starověk.

O Núbii se poprvé hovoří v záznamech o obchodní výpravě během Staré říše z roku 2300 před n. l. Egypťané používali obchodní síť, která vedla z Asuánu nad prvním Nilským kataraktem, což byla nejjižnější hranice Egypta v tomto období, přes Núbii do tropické Afriky, ze které do jejich říše proudilo zlato, kadidlo, slonovina, ebenové dřevo a exotická zvířata. Núbijci byli rovněž najímáni jako žoldnéři pro vojenské výpravy. Tento obchod přinesl do Núbie bohatství a stabilitu. V období vlády 6. dynastie byla už Núbie rozdělena na vícero malých království.  O tom, zda skupina C, která se rozvíjela od roku 2240 do roku 2150 před n. l., byla výsledkem dalšího vnitřního vývoje v Núbii nebo vpádu útočníků, se vedou spory. Mezi keramikou skupiny A a C existuje jednoznačná podobnost, což by mohlo ukazovat na obnovení moci vyhnané skupiny A nebo návrat k předchozím formám umění. V této době také došlo k vysychání Sahary, což mohlo způsobit náhlé nájezdy saharských kočovníků. Keramika skupiny C je charakteristická rýhováním čarami s bílou výplní a napodobováním povrchu košů.  Současně se skupinou C existovala v Núbii také kultura pánvových hrobů nazvaná podle mělkých hrobů. Příslušníci této kultury jsou spojeni s východním břehem Nilu, ale obě kultury určitě udržovaly vzájemný styk. Keramika pánvových hrobů je charakterizovaná vtlačovanými čarami u svých keramických výrobků, ale v menší míře než u skupiny C, přičemž mezi geometrickou výzdobou měla ponechaný volný prostor.  Do období Střední říše a 12. dynastie faraonů se datují snahy Egypta o ovládnutí Núbie s cílem získat kontrolu nad obchodní sítí v severní Núbii a přímý přístup k obchodu s jižní Núbií. Jako výsledek několika vojenských tažení byla v tomto období Núbie připojena k Egyptu, pro který se stala zprostředkovatelem obchodu s africkým vnitrozemím. Z Núbie Egypt získával kožešiny, kadidlo, slonovinu, koření, dobytek, kámen, dřevo a zlato. Egypťané vybudovali síť pevností sahající až pod druhý nilský katarakt. Zdá se, že mezi posádkami pevností a místním obyvatelstvem bylo udržované mírumilovné spolužití, ale ovlivňovali se pouze minimálně.

Spekulace o starověké velmoci.

Nejnovější nálezy archeologů a egyptologů jsou zdrojem spekulací o existenci núbijské velmoci dávno před Egyptem. Významným nálezem je také objevení soch bohů Amona a Mut

Království Kuš.

Během Druhého přechodného období se Núbie opět osamostatnila. Z tohoto období pochází první království, kterému se podařilo sjednotit velkou část oblasti, království Kerma, nazvané podle svého předpokládaného hlavního města Kerma, jednoho z nejranějších městských osídlení v tropické Africe. Kultura obyvatel se nazývá kermská. Egypťané toto království nazývali královstvím Kuš.  V roce 1750 před n. l. už byli panovníci Kermy dostatečně mocní, aby dokázali řídit výstavbu rozsáhlých stavebních objektů z nepálených cihel a vlastnili hroby s bohatou výbavou a lidskými oběťmi. Řemeslníci byli zruční v práci s kovem a jejich keramika předstihla i keramiku egyptskou.  Za Nové říše obnovili Egypťané svoje výboje a podařilo se jim porazit království Kerma a dosáhnout až ke čtvrtému nilskému kataraktu. V dobách Thutmose I., okolo roku 1520 před n. l., byla podmaněna celá severní Núbie. Egypťané vybudovali nové správní středisko v Napatě a využívali Núbii jako zdroj zlata, které udělalo z Egypta největšího producenta zlata na Blízkém východě.  Na sklonku období Nové říše se Núbie vymanila z egyptského vlivu. Vzniklo nezávislé království Kuš se sídlem v Napatě, později v Meroe. Po svém odchodu zanechali Egypťané v Núbii své potomky, kteří se smísili s původními obyvateli, přijali jejich zvyky a vytvořili základ království Kuš. Kušité přijali mnohé egyptské zvyklosti jako například egyptské náboženství a stavbu pyramid.  Roku 770 př. n. l. panovník Kuše jménem Kašta dobyl Théby a prohlásil se vládcem celého Egypta. Jeho syn Pianchi dobyl území nilské delty a založil tak tzv. kušitskou dynastii, 25. dynastie). Jeho potomci převzali zvyky egyptských faraonů, nenechávali se však pochovávat v Egyptě, ale v pyramidách, které si nechali vystavět v Kurru a později v Buri v Núbii.  Po dobytí Egypta Asyřany v roce 671 př. n. l. se tehdejší faraon Tanutamon vrátil do rodného království Kuš. Království zůstalo nezávislým i v době římské nadvlády v Egyptě. Římané s ním však obchodovali a najímali si Kušity jako žoldnéře.  V této době došlo k rozpadu Núbie na menší území ovládané silnými jednotlivci nebo generály, kteří svou moc opírali o malé armády žoldnéřů. Tyto skupiny vedli boj o nadvládu nad Núbií, což vedlo k oslabení celé země.  V určitou dobu byla Kuš dobyta příslušníky skupiny Noba, od jejichž jména je možná odvozen název Núbie (jinou variantou vzniku tohoto názvu je egyptské slovo nub, které znamenalo zlato). Od této doby nazývali Římané tuto oblast Nobatea. Dnešní výzkumy v oblasti populační genetiky ukazují, že v povodí Nilu existoval pohyb genetického materiálu ve směru z jihu na-sever. Podobně také lingvistické doklady naznačují, že Núbijci přišli původně z jihu nebo jihozápadu. Výzkum na poli historické lingvistiky naznačuje, že núbijská jazyková skupina Nilo-núbijských jazyků se musela oddělit od núbijských jazyků, kterými se dosud hovoří v pohoří Nuba v súdánském Kordofane, před aspoň 2500 lety.

Núbie ve středověku.

Okolo roku 350 n. l. na Núbii zaútočilo etiopské království Aksúm a království Kuš se rozpadlo. Na jeho místě vznikla po určité době čase tři menší království: Nobatie s hlavním městem Pachoras (dnes Faras) na severu, mezi prvním a druhým Nilským kataraktem, Makúrie s hlavním městem Stará Dongola uprostřed a Alódie s hlavním městem Soba (nedaleko Chartúmu) na jihu. Nobatský král Silko porazil okolo roku 500 n. l. kočovný kmen Blemmijů a zaznamenal svoje vítězství v řeckém nápisu vytesaném na stěnách chrámu v Talamis (dnes Kalábša).

Přijetí křesťanství.

Biskup Atanázius Alexandrijský vysvětil jistého Marka jako biskupa Fíl krátce před svou smrtí roku 373, což dosvědčuje, že v 4. století křesťanství proniklo do Núbie. Jan Efezský zaznamenal, že monofyzitský kněz jménem Julian obrátil krále Nobatie a jeho dvůr na víru kolem roku 545. Jan také poznamenává, že království Alódie přijalo křesťanství kolem roku 569. Jan z Biscloria však zaznamenal, že království Makúrie bylo obráceno téhož roku na římsko-katolické křesťanství, což by mohlo naznačovat, že Jan Efezský se mýlí. Pochybnosti o jeho svědectví zvyšuje záznam v kronice alexandrijského patriarchy řecké ortodoxní církve Eutycha, který uvádí, že roku 719 církev v Núbii přestoupila z řecké ortodoxní církve k etiopské ortodoxní církvi.  V 7. století království Makúrie vzrostlo natolik, že se stalo dominantní mocností v núbijské oblasti. Království bylo dostatečně silné, aby zastavilo šíření islámu Araby, kteří se zmocnili Egypta. Po několika neúspěšných útocích vládci Egypta a Makúrie uzavřeli dohodu o mírovém soužití a obchodu. Tato smlouva vydržela šest století. V průběhu století však příliv arabských obchodníků přinesl do Núbie islám a ten postupně nahradil křesťanství. Okolo roku 1350 byl „královský“ kostel v Dongole přeměněn na mešitu.

Moderní Núbie.

Ve 14. století se vláda v Dongole rozpadla a Núbie se dostala do područí Egypta. V následujících stoletích došlo k několika útokům na Núbii a vzniku mnoha malých království. Severní Núbie byla podřízena přímo Egyptu, zatímco jih připadl v 16. století sultanátu Sennar nacházejícímu se na území dnešního Súdánu. Na začátku 19. století, během vlády Mehmeta Aliho, se dostala celá Núbie pod nadvládu Egypta a později se stala součástí Anglicko-egyptské kondomínie.

20. století.

Po rozpadu koloniálního panstva v severní Africe byla Núbie rozdělena mezi Egypt a Súdán.  Mnoho egyptských Núbijců bylo donuceno se vystěhovat kvůli vybudování Asuánské přehrady a vzniklému Násirovu jezeru. Dnes je možné núbijské osady nalézt na sever od Asuánu, na západním břehu Nilu a na ostrově Elefantina. Mnoho jich žije též v Káhiře a dalších velkých městech Egypta.

Núbie je historické území rozprostírající se v údolí Nilu v oblasti dnešního severního Súdánu a jižního Egypta. Větší část Núbie se nachází v Súdánu, pouze jedna čtvrtina leží v Egyptě. Je to též historické území, na kterém se ve starověku nacházela Núbie jako nezávislé království.

La Nubie est aujourd'hui une région du nord du Soudan et de l’extrême sud de l'Égypte, longeant le Nil. Dans l'Antiquité, la Nubie était un royaume indépendant dont les habitants parlaient des dialectes apparentés aux langues nilo-sahariennes. Le birgid, un dialecte particulier, était parlé jusqu'au début des années 1970 au nord du Nyala au Soudan, dans le Darfour. L'ancien nubien était utilisé dans la plupart des textes religieux entre les et s. Un dialecte nubien subsiste néanmoins de nos jours et se parle chez une partie de la population nubienne.


Děj.

Hikaru Šidó, Umi Rjúzaki a Fú Hóódži jsou tři středoškolačky chodící do rozdílných škol. Společně jedou na školní výlet na Tokyo Tower. Tam jsou oslepeny paprskem světla, uslyší dívčí hlas volající kouzelné rytíře, aby zachránili Cephiro, a následně se dívky objeví na planetě Cephiro. Setkávají se s mistrem mágů Clefem, který jim vysvětlí, že v Cephiro vše ovládají přání, a to buď k lepšímu, nebo horšímu. Obavy v lidských srdcích se zde zhmotňují jako stvůry, kdežto dobře myšlená přání můžou dělat zázraky. Jediná osoba, Pilíř, jejíž přání je silnější než všech ostatních, zodpovídá za zachování bezpečí a míru v Cephiro.  V první části série byla nynější Pilíř, princezna Emeraude, unesena vysokým knězem Zagatem. Dívky mají za úkol tuto princeznu zachránit, pokud se chtějí vrátit zpět na Zemi. Musejí aktivovat tři runové bohy ( 魔神, "mašin"). Jako průvodce a ochránce dostanou stvoření Mokonu. Když se dívky dostanou k princezně, zjišťují, že se zamilovala do Zagata, což jí brání se naplno modlit jen pro Cephiro, a proto přivolala kouzelné rytíře, aby ji zabili, poněvadž nikdo v Cephiro ji nemůže zabít.  Druhá část se zabývá komplikacemi, které způsobila smrt Pilíře Cephiro. Tři planety se začaly pokoušet o dobytí planety Cephiro a titulu Pilíře. Pokud nový Pilíř nebude brzy vybrán, celá planeta bude zničena. Hikaru, Umi a Fú jsou proto znovu přivolány do Cephira. V manze se dozvídáme, že Mokona je zodpovědná za jejich návrat a je dokonce i stvořitelem jak Země, tak i Cephira. V anime se vracejí do Cephira jen díky silné touze ještě jednou vidět Cephiro.  Ke konci je Hikaru zvolena novým Pilířem, ale ta odmítne, neboť osud planety podle ní nemá spočívat v rukou jediného člověka, který má právo žít svobodně a zamilovat se.

Magic Knight Rayearth ( 魔法騎士レイアース, "Madžikku Naito Reiásu") je manga série od skupiny CLAMP, kterou tvoří Sacuki Igaraši, Ageha Ókawa, Cubaki Nekoi a Mokona. V "Rayearth" se prolínají témata dívky s magickými schopnostmi, roboty a paralelními světy.

Le manga a été adapté en un anime entre le et le pour un total de 49 épisodes. Une OAV de 3 épisodes, sobrement appelé Rayearth, a également vu le jour en 1997.


Historie a vývoj.

Na začátku války v Tichomoří tvořily tanky Typ 97 Či-Ha a Typ 95 Ha-Gó (lehký tank) páteř japonské císařské armády. Jak válka postupovala, tyto tanky začaly čelit výzvám v podobě spojeneckých tanků. V Barmské a Filipínské kampani se palebná síla krátkohlavňového 57mm kanónu tanků Či-Ha ukázala jako nedostatečná proti spojeneckým tankům. Japonská armáda proto vyvinula kanón Typ 1 ráže 47 mm s vyšším průbojným účinkem. Toto dělo bylo později namontováno na střední tanky Typ 97 Či-Ha a Typ 1 Či-He. Příchodem těchto nových kanónů bylo možné se postavit proti spojeneckým tankům.  V pozdější fázi války, velký počet amerických tanků M4 Sherman, které dorazily do předních linií způsobily nový tlak na japonské obrněné síly. Císařský generální štáb (大本 営 Daihon'ei) se rozhodl vyvinout jako náhradu za Typ 97 a Typ 95, nový tank proti této nepřátelské hrozbě.  Armáda pracovala na typu středního tanku Typ 4 Či-To jako hlavního protivníka pro M4 Sherman, v programu však nastaly problémy a zpoždění. V důsledku toho bylo vyžadováno dočasné nouzové řešení. Tím se stal střední tank Typ 3 Či-Nu. Vývojové práce na Typu 3 Či-Nu začaly v květnu 1943 a byly dokončeny v říjnu, o pouhých šest měsíců později. Kvůli nedostatku surovin a kvůli ničení průmyslové infrastruktury americkým strategickým bombardováním se tank začal vyrábět až od roku 1944.  Celkem bylo vyrobeno 166 kusů (55 kusů v roce 1944, 111 v roce 1945). Typ 3 Či-Nu byl poslední tank, který byl zaveden do služby v japonské císařské armádě a byl ještě ve výrobě na konci války.

Typ 3 Či-Nu byl japonský střední tank zavedený do služby koncem druhé světové války. První prototyp byl vyroben roku 1944, do konce války bylo vyrobeno 166 (podle jiných údajů 144) kusů. Vyrobené tanky Či-Nu byly přiřazeny k obraně domácích ostrovů a do bojů již nezasáhly.

Le Type 3 Chi-Nu (三式中戦車 チヌ "San-shiki chū-sensha Chi-nu") est le dernier modèle de char moyen développé pour l'Armée impériale japonaise durant la Seconde Guerre mondiale. Issu des précédents modèles Type 97 Chi-Ha et Type 1 Chi-He, il ne connaitra pas le combat comme ce dernier, bien que son canon long donne enfin aux chars nippons la capacité de se mesurer à leurs adversaires.


Život.

Kurt Daluege se narodil 15. září 1897 v Kluczborku (Kreuzburgu) v Horním Slezsku. Studoval na reálném gymnáziu. Účastnil se jako dobrovolník I. světové války, ve které byl těžce raněn a vyznamenán za statečnost. Po válce od 1918 do 1921 pracoval v Berlíně jako tovární dělník. Od roku 1922 do 1924 studoval na Vyšší škole stavební v Berlíně a nějakou dobu působil jako projektant-statik.  V roce 1922 vstoupil do freikorpsu Rossbach. Od 1926 organizoval berlínské oddíly SA a zároveň plnil funkci gauleitera tamější NSDAP.  Roku 1930 přestoupil na Hitlerovo přání z SA do SS a následujícího roku potlačily jeho oddíly povstání některých jednotek SA, takzvaný Stennesův puč. V roce 1933 už ve funkci SS-Gruppenführera byl zvolen do Reichstagu a stal se velitelem pruské zemské policie. Od 1936 do 1942 byl Göringem pověřen řízením uniformované Pořádkové policie.  Po Heydrichově smrti byl dne 4. června 1942 jmenován novým zastupujícím říšským protektorem Protektorátu Čechy a Morava se sídlem na zámku v Dobříši, kam se odstěhoval i s rodinou. Hned po příjezdu vyhlásil stanné právo a zahájil akci, která vešla do dějin pod názvem heydrichiáda. Jeho působení je spojeno s vyhlazením Lidic, Ležáků a téměř s 1400 popravami českých vlastenců. Dne 20. srpna 1943 byl pro onemocnění (dva infarkty) Hitlerem odvolán.  Po skončení druhé světové války byl britskými úřady vydán na žádost československé vlády do Československa, kde byl mimořádným lidovým soudem odsouzen k smrti a popraven dne 23. října 1946 v Praze. Byl pohřben do neoznačeného hrobu na Ďáblickém hřbitově.

Kurt Max Franz Daluege (15. září 1897, Kluczbork – 23. října 1946, Praha) byl SS-Oberstgruppenführer a šéf pořádkové policie v Hitlerově Velkoněmecké říši, zastupující říšský protektor v Čechách a na Moravě v letech 1942 až 1943.

Kurt Daluege (-), membre du NSDAP depuis 1922, SS-Oberstgruppenführer et Generaloberst de l’"Ordnungspolizei", fut le vice-protecteur de Bohême-Moravie après la mort de Reinhard Heydrich.


Historický vývoj.

Nejdříve se v Římě malovalo na dřevo. Plinius starší někdy mezi lety 69–79 napsal, že jediným opravdovým malířstvím je malířství na dřevo, které v jeho době téměř vymizelo na úkor malířství nástěnného, jež mnohem více vyjadřovalo bohatství jeho vlastníků než jejich umělecký vkus. Zároveň uvádí, že prvním římským malířem byl Gaius Fabius Pictor (latinsky "Malíř"), který kolem roku 450 př. n. l. vyzdobil chrám bohyně Salus (obecného blaha a zdraví). Tato malba se dochovala až do doby vlády císaře Claudia, kdy ji zničil požár. Největšího rozvoje římské malířství dosáhlo v období mezi polovinou 2. století př. n. l. a zničením Pompejí výbuchem Vesuvu roku 79 n. l. Počátečním impulsem bylo dobytí Řecka v roce 146 př. n. l., po němž začali do Itálie přicházet řečtí umělci, buď ze svého rozhodnutí nebo byli přímo povoláváni bohatými římskými občany. Velké množství uměleckých děl se z Řecka do Říma dostalo již dříve jako součást válečné kořisti vojevůdce Lucia Aemilia Paulla po dobytí Makedonie a Epeiru v letech 168 a 167 př. n. l.  Následujících několik staletí znamenalo rozvoj nástěnného malířství i jiných forem umění a jejich šíření do dalších římských provincií. Tento styl výzdoby se uplatnil v soukromých i veřejných stavbách. Vedle nástěnného se objevilo také malířství triumfální, vytvářené jako propaganda vojevůdců a císařů. Pozadu nezůstalo ani oblíbené panelové malířství, v němž vynikly například fajjúmské mumiové portréty z Egypta. V období pozdní antiky mělo římské malířství mnohdy spíše grafický charakter. Zájem umělců a občanů se obrátil k mozaikám a raně křesťanským motivům. V průběhu 3. až 5. století došlo k úpadku klasických forem vedoucímu ke schematismu, přílišné dekorativnosti a kolosalitě.

Pompejské nástěnné malířství.

Pompejské nástěnné malířství je nejvýznamnějším příkladem římského malířství. Poprvé je popsal německý archeolog August Mau a rozdělil je do čtyř základních stylů podle období vývoje, motivů a použitých malířských technik. Podle těchto stylů se dodnes klasifikuje nástěnná výzdoba starořímských domů. První styl, takzvaný "inkrustační" nebo "strukturální", se objevil na počátku 2. století př. n. l. a odezněl kolem roku 80 př. n. l.. Malby napodobovaly strukturu zdiva, zejména mramorové kvádry nebo dřevěné trámy, malované živými barvami. Vznikl pravděpodobně jako inspirace freskami na zdech ptolemaiovských paláců na Blízkém východě a řeckými vzory. Souvisel s postupným šířením římské říše směrem na východ (počínaje obsazením Řecka roku 146 př. n. l. a vytvořením provincie Achaia). Malby tohoto stylu byly nalezeny ve Faunově domě v Pompejích nebo v tzv. Domě gryfů v Římě. Druhý styl "iluzivní architektury" nebo "architektonický" se rozšířil počátkem 1. století př. n. l.. Šlo o malby architektonických prvků (například portiků, širokých oblouků či architrávů) na vnitřních stěnách domů využívající jednoduchou trojrozměrnou perspektivu. Později se začaly objevovat iluzivní motivy krajiny a zátiší, následované prvními mytologickými a divadelními výjevy. Záměrem této výzdoby bylo pomocí perspektivy opticky zvětšit prostor místnosti. Příklady je možné spatřit v některých místnostech tzv. Vily Mystérií nebo Vily Labyrint v Pompejích či v Liviině vile za hradbami Říma. Třetí styl zvaný "ornamentální" vznikl mezi lety 20 př. n. l. a 10 př. n. l. jako reakce na strohost druhého stylu. Jeho existence je doložena až do roku 60. Využíval efekt figurativních a barevných orámovaných obrazů. Objevovaly se motivy zvířat a rostlin. Základem byl vždy centrální prvek, kolem něhož byly rozmístěny další motivy. Zeď byla takto rozdělena na tři až pět vodorovných pásů. Na rozdíl od druhého stylu již nešlo o optické zvětšení prostoru místnosti či vyvolání dojmu hloubky scén. Nejvýznamnější příklady tohoto stylu byly nalezeny za Michelangelova života v Neronově Zlatém domě. Na rozdíl od ostatních stylů se těchto maleb dochovalo jen málo, ale podstatně ovlivnily renesanční ornamentální styl.  Čtvrtý neboli "fantaskní" styl se objevil kolem roku 60 př. n. l. a představoval kombinaci předchozích dvou stylů. Využíval iluzivních architektonických prvků, množství ornamentů, perspektivního zobrazení a figurálních motivů k vytvoření zcela nového způsobu kompozice. Jednotlivé scény znázorňovaly otevřené portiky, okna či balkóny s lidskými nebo mytologickými postavami, také zátiší nebo přírodní motivy. Doklady je možné spatřit na stěnách Domu Dioskúrů a Apollónova domu v Pompejích nebo na některých freskách Neronova Zlatého domu.

Triumfální malířství.

Triumfální malířství se v Římě objevilo přibližně ke konci 4. století př. n. l.. Šlo hlavně o obrazy vojenských vítězství oslavující klíčové scény konfliktů nebo dobytí měst. Jedny z nejstarších dokladů byly nalezeny v hrobce vojevůdce Quinta Fabia Maxima Rulliana na římském Esquilinu. Představují výjevy z druhé války proti Samnitům roku 326 př. n. l. a jsou podobně jako historické reliéfy tvořeny několika scénami položenými vedle sebe v horizontálním pásu. Zde se jedná o bitvu, setkání vojevůdce Fabia s vojevůdcem nepřátel a jednání o kapitulaci města před jeho hradbami.  V roce 211 př. n. l. se do Říma vrátil vojevůdce M. Claudius Marcellus, který dobyl řeckou kolonii Syrakusy. S sebou přivezl bohatou kořist s mnoha uměleckými díly, kterou podle Plútarcha představil na triumfálním průvodu městem. Nošení maleb při triumfech hrálo v tomto i následujícím období důležitou propagandistickou úlohu pro politické a náboženské instituce.  V období římské republiky se v malířství objevovala hlavně tematika územní rozpínavosti říše včetně souvisejících vítězných bojů, jako byly punské války či dobytí Makedonie v roce 168 př. n. l. Tyto malby obsahovaly motivy bitevních scén s krajinou na pozadí a byly z propagandistických důvodů umísťovány na veřejných místech. Jejich nedílnou součástí byly rovněž postavy personifikací (například vodních toků nebo města Říma).  Flavius Iosephus ve svém díle popisuje malbu oslavující Vespasianovo a Titovo dobytí Jeruzaléma v roce 70 během první židovské války.  V pozdním období bývaly triumfálními malbami zdobeny sarkofágy bohatých občanů. Zároveň tvořily součást dekorací na mnoha významných památkách: Titově oblouku a oblouku Septimia Severa nebo na Traianově a Hadrianově sloupu. Jednalo se o série scén, které dohromady ztvárňovaly jeden celek, příběh oslavující vojenská vítězství císaře.

Deskové malířství.

Deskové malířství patřilo mezi oblíbené techniky. Při jeho tvorbě se využívalo temper nebo metody enkaustiky s použitím horkého barevného vosku na dřevěné panely. Kvůli tomu, že dřevo není dostatečně trvanlivý materiál, se do dnešní doby dochovalo jen málo příkladů. Patří mezi ně severovské tondo pocházející nejspíše z Egypta s portréty císaře Septimia Severa, jeho manželky Iulie Domny a synů Caracally a Gety, nebo známé fajjúmské mumiové portréty, taktéž z Egypta, které se do dnešní doby zachovaly v počtu asi 900 exemplářů. Tyto malby byly taktéž vytvářeny technikou enkaustiky nebo pomocí temper. První uváděné bývaly většinou v kvalitnějším provedení. V egyptském pohřebním ritu se vyskytovaly do období od konce 1. století př. n. l. nebo počátku 1. století n. l. Doba ukončení jejich produkce se odhaduje na polovinu 3. století.  Jednalo se o mužské i ženské portréty malované na dřevěné desky připojované k mumiím, které nahradily původní malbu na kartonáž, hojně používanou ve faraonském období. Zobrazovaly hlavu nebo hlavu a horní část hrudníku z frontálního pohledu. Pozadí bývalo většinou jednobarevné, někdy s drobnými ozdobnými prvky. Dodnes jsou nacházeny na nekropolích, ve většině případů ve výborném stavu díky suchému a horkému egyptskému klimatu.

Malířství v pozdní antice.

Od 3. století se v římském malířství začaly mnohem více objevovat mytologické motivy. Ve stejné době též v Římě vznikaly první raně křesťanské podzemní katakomby. Jejich stěny zdobily malby napodobující výzdobu soukromých domů doplněné o křesťanské symboly. V následujícím období křesťanští malíři začali přejímat staré pohanské motivy, zejména dionýsovské nebo orfeovské, které interpretovali jako novozákonní. Jejich díla tak nevzbuzovala pozornost u polyteistických Římanů, kteří křesťany pronásledovali. První malby s ryze křesťanskou tematikou byly jednoduché a jejich postavy byly zobrazovány frontálně. Nejčastějším motivem byl Dobrý pastýř (symbol Krista), prorok Jonáš či Ježíš a jeho skutky. V tomto období se v malířství začala stále více projevovat abstraktní stylizace motivů a postupem času se postavy schematizovaly. Krajina na pozadí bývala mnohdy vyjádřena pouze několika skromnými tahy štětce, protože malíři ztratili zájem zobrazovat prostor. Ke zjednodušování taktéž spělo soudobé sochařství. Jednou z nejvýraznějších malířských památek z pozdní antiky jsou fresky ze židovské synagogy ve městě Dura Európos, která se díky svému zasypání při stavbě nového městského opevnění zachovala téměř neporušená. Její stěny byly zdobeny biblickými scénami s lidmi a zvířaty včetně Mojžíše přijímajícího Desatero božích přikázání nebo Mojžíše odvádějícího izraelský lid z Egypta. V jedné ze zasypaných staveb byla objevena domácí křesťanská svatyně s baptisteriem a zachovanými raně křesťanskými malbami.

Starověké římské malířství, tedy malířské umění starověkého Říma, patří mezi významné doklady umělecké vyspělosti římské civilizace. Spolu se sochami a reliéfními prvky zdobila výmalba interiéry a exteriéry mnoha římských soukromých, veřejných, náboženských či funerálních staveb. Významné byly triumfální nástěnné malby oslavující vítězství římského vojska. Malířství však našlo uplatnění i ve sféře privátních portrétů, obvykle malovaných na dřevo. Stejně jako v Řecku nebylo ani v Římě malířství – na rozdíl od sochařství – považováno za opravdové umění.

La peinture romaine est l'art pictural de la civilisation romaine de l'Antiquité. Parmi les mouvements picturaux de l'Antiquité, il s'agit de celui qui a le mieux résisté à l'usure du temps, essentiellement grâce aux cités vésuviennes. Comme les autres arts romains, la peinture naît et se développe à Rome par l'imitation des modèles grecs.


Typy.

Chromozomální určení.

Vykazují teoretický poměr pohlaví 1:1, odpovídající výsledkům křížení homozygotně recesivního jedince a jedince heterozygotního. Tyto organismy mají pár pohlavních chromozomů, takzvaných heterochromozomů.

Typ Drosophila.

Typ Drosophila je typicky savčí typ určení pohlaví. Samice mají dvě kopie stejného pohlavního chromozomu (XX) a nazývají se proto homogametické pohlaví. Samci mají chromozomy různé a nazývají se heterogametické pohlaví (XY). Toto určení pohlaví se vyskytuje u lidí, většiny dalších savců, většiny hmyzích řádů, některých plazů a převážné většiny dvoudomých rostlin.  Vývoj samčího pohlaví bývá spuštěn aktivací jednoho, nebo více genů ležících na chromozomu Y – případě lidí jde o gen SRY. V některých případech ("Drosophila") jsou ovšem určující dvě kopie X dávající vzniku samice. Pokud nemá organismus dvě stejné kopie pohlavního chromozomu, vyvine se z něj samec. K tomuto typu určení pohlaví se přiřazují i případy, kdy je samčí pohlaví určeno jediným pohlavním chromozom, druhý chybí (XO). Samičí pohlaví je určeno výskytem dvou pohlavních chromozomů (tedy XX). Vyskytuje se u rovnokřídlého hmyzu ("Orthoptera") a ploštic ("Hemiptera") V některých případech může vzniknout samec druhu vlastnícího chromozom Y i absencí chromozomu Y – a tedy s chromozomy XO. To je ale možné jedině u druhů, kde je pohlaví určeno množstvím chromozomů (dva stejné – samice, jeden jiný, nebo chybějící – samec). V tom případě ale bývá samec neplodný.

Typ Abraxas.

Typ abraxas je typicky ptačí typ určení pohlaví. Samci nesou dvě verze stejného chromozomu (ZZ), jsou pohlaví homogametické. Samice jsou pohlaví heterogametické (chromozómy ZW). Je nazváno podle píďalky angreštové ("Abraxas glossulariata"). Vyskytuje se u všech ptáků, motýlů, některých ryb, obojživelníků a plazů.

Haplodiploidní určení.

Haplodiploidní určení pohlaví je vzácnější. U některého hmyzu jsou samice diploidní (mají tedy dvě kopie každého chromozomu) a samci haploidní (s jediným chromozomem z každého páru). Samice vznikají z oplozeného vajíčka, samci z neoplozeného. Tento způsob určení pohlaví pravděpodobně umožnil vznik eusociality u mravenců a včel.

U člověka.

Lidské pohlaví je určeno přísně pomocí genů na pohlavních chromozomech. V diploidní (tělní) buňce člověka jsou pohlavní chromozomy dva, zdravá žena má dva chromozomy X („XX“), zdravý muž má jeden X a jeden chromozom Y („XY“). Z pozorování chromozomálních aberací (XXY, X0) je zřejmé, že přítomnost (resp. nepřítomnost) chromozomu Y rozhoduje o tom, zda se vyvine muž (resp. žena). Konkrétně je za to zodpovědný gen SRY sídlící na chromozomu Y, který způsobuje vývoj Sertoliho buněk v primitivních mužských pohlavních orgánech.  Když SRY není aktivován, rozvíjí se namísto Sertoliho buněk samičí pohlaví a vznikají oocyty a folikulární buňky. Pokud se SRY v těle aktivuje, vznikající Sertoliho buňky začnou uskladňovat glykogen a dělit se, navozují vznik prvních spermatogonií a produkují hormon AMH. Zmíněný hormon způsobuje zakrnění Müllerova vývodu. Vlivem Sertoloho buněk také dochází ke vzniku Leydigových buněk, jejichž produkt testosteron má velký význam pro rozvoj samčího pohlaví.

Určení pohlaví organismu bývá během vývoje ovlivněno působícími faktory, buď genetickými, nebo jinými. Některé případy určení pohlaví ovšem stále nejsou prozkoumány. V případě genetického určení je většinou rozlišeno pohlaví se stejnými pohlavními chromozomy (samice savců, samci ptáků) a pohlaví s různými pohlavními chromozomy (samci savců, samice ptáků). Toto určení však někdy může být převáženo jinými vlivy, například hormonální nerovnováhou.

La détermination du sexe (ou son déterminisme) est l’ensemble des facteurs qui décident du sexe d’un organisme. De nombreux organismes ont deux sexes séparés, les mâles étant définis comme les individus produisant des gamètes mâles et les femelles des gamètes femelles. Il existe plusieurs mécanismes de la détermination du sexe chez les espèces à reproduction sexuée, dont deux principaux :


Strojírenství.

Synchronizací se nazývá proces, kterým se vyrovnávají rychlosti ozubených kol (hřídelí) v synchronizované převodovce, než do sebe tato kola zapadnou; v převodovce jsou k tomuto účelu zřízeny tzv. synchronizační spojky. Synchronizovaná převodovka umožňuje řidiči vozidla s manuální převodovkou řadit na jedno sešlápnutí spojky a bez tzv. meziplynů. Synchronizace probíhá v době, kdy řidič vyvíjí tlak na řadicí páku — než se tato (při správné obsluze) dostane do polohy odpovídající některému převodovému stupni.

Telekomunikace.

V telekomunikacích se synchronizací nazývá proces v číslicových (digitálních) přenosech, kterým se zorientuje přijímač — zjistí, ve kterých časech navzorkované napěťové úrovně má přiřazovat kterým bitům v rámcích.  Digitální přenosové systémy lze hrubě rozdělit na ty, ve kterých se přenosové pásmo využívá trvale, a na ty, které se uvádějí do činnosti teprve v případě požadavku na přenos informace. První jmenovaná skupina je charakteristická tím, že stav sesynchronizování udržuje trvale, pro druhou je příznačné provádění synchronizace před přenosem každého rámce (předpokládá se, že do dokončení jeho přenosu ke ztrátě sesynchronizovaného stavu nedojde). Přenosové systémy prvního druhu synchronizaci hlídají prostřednictvím tzv. poplachových bitů, kdy v daných časových okamžicích musí přijít pevně daný bit, technologie druhého druhu sesynchronizování dosahují tzv. preambulí — pevně danou sekvencí bitů, jež tvoří úvodní část rámce. Za první skupinu, která je běžnější v telefonních sítích a při fixním počtu uzlů, lze jmenovat technologii PCM 30/32, známým zástupcem druhé skupiny, dominující datovým sítím, je Ethernet.

Informatika.

V informatice má synchronizace nejméně dva zcela odlišné významy — synchronizace dat má za úkol dbát o to, aby v nějaké množině úložišť byla udržována stejná data, resp. aby tato úložiště byla svým obsahem aktuální, synchronizace entit zpracovávajících data (procesů nebo vláken) zajišťuje, že mezi jednotlivými operacemi, jež tyto entity vykonávají, nedojde k souběhu (např. se mezi první a druhou stránkou jednoho dokumentu nevytiskne jiný dokument).

Fotografování.

Při fotografování je žádoucí závěrku fotoaparátu a blesku provozovat synchronně. Používá se k tomu tzv. synchronizátor.

Ozbrojené složky.

Synchronizace nachází uplatnění také v případě použití síly. Jednotka rychlého nasazení provádějící infiltraci ve stejný čas tento vpád provádí synchronně. Podobně členové přepadové vojenské jednotky útočí všichni společně — na společné činnosti se domlouvají, synchronizují se v ní.  O synchronizaci lze hovořit též v případě, kdy vojenský oddíl pochoduje jednotným krokem.

Politika.

V politice můžeme termín synchronizace upotřebit k identifikaci principu dosahování názorové shody. Když politici zastupující jeden politický subjekt (kupř. politickou stranu nebo stát) navenek prezentují shodná stanoviska, lze konstatovat, že jsou (dobře) sesynchronizováni.

Fyzika.

Pro korektní popis pohybu, resp. určování času v dané vztažné soustavě, je nutné mít v jednotlivých místech měření synchronizované hodiny, tedy hodiny ukazující shodný čas. Zdánlivě jednoduchý problém se komplikuje pro velmi přesná měření při uvážení důsledků teorie relativity, zejména relativnosti současnosti a dilatace času. Pro jednoduché zajištění současnosti je nutná i soumístnost, ale při přenosu hodin synchronizovaných na jednom místě v prostoru na daná místa měření se nelze ubránit jistým zrychlením, a tedy změně rychlosti chodu hodin. Řešení však nabízí postulát konstantní rychlosti světla: Hodiny je třeba nejprve rozmístit, a poté synchronizovat světelnými (rádiovými apod.) signály. Gravitační dilatace času se pak zohledňuje výpočtem.

Synchronizace (česky sladění) je proces, jímž se více prvků v nějakém systému přivádí k organizovanému chodu nebo shodnému stavu. Synchronizace se používá tam, kde by neorganizovaná činnost elementů nebo jejich odlišné vlastnosti byly na závadu. O elementech, jež vykazují stav, který odpovídá výsledku synchronizace, říkáme, že jsou "sesynchronizovány" ("sladěny"). Pakliže se synchronizací dosahuje souhlasný stav, její výsledek je možno označit jako "konzistenci".

La synchronisation (du grec / "sun", « ensemble » et / "khrónos", « temps ») est l'action de coordonner plusieurs opérations entre elles en fonction du temps.


Pozadí.

Podle Tacitova popisu Gnaeus Julius Agricola, který byl římským guvernérem a Tacitovým tchánem, poslal svou flotilu napřed, aby způsobila mezi Kaledoňany paniku, a sám s lehkou pěchotou posílenou pomocnými sbory dorazil na místo, které však mezitím bylo obsazeno nepřítelem.  Přestože byli Římané v boji proti britským kmenům většinou ve značné početní nevýhodě, často měli potíže donutit své nepřátele postavit se jim v otevřené bitvě. Kaledoňané byli posledním nepřátelským britským kmenem (a nikdy také nebyli úplně ovládnuti). Když Římané pochodovali na hlavní sýpky Kaledoňanů, které byly díky nedávno skončené sklizni zrovna plné, byli po mnoha letech vyhýbání se boji tentokrát donuceni k bitvě. Kaledoňané neměli jinou možnost než bojovat nebo nadcházející zimu hladovět.

Bitva.

Podle Tacitova popisu byla spojenecká pomocná pěchota o síle 8 000 mužů umístěna ve středu formace, zatímco 3 000 jezdců bylo na bocích a římští legionáři byly umístěni před jejich táborem jako záloha. Odhady velikosti římské armády se pohybují od 17 000 do 30 000 mužů, ačkoli Tacitus uvádí, že bylo nasazeno 11 000 vojáků pomocných sborů spolu s dalšími čtyřmi eskadrami kavalérie, avšak počet legionářů v záloze je nejistý. Kaledonská armáda, popisovaná Tacitem a vedená Calgacem (Tacitus jej pouze zmiňuje jako vůdce, který promlouval k bojovníkům a patrně se jedná o fiktivní postavu) měla údajně sílu o více než 30 000 mužích. Byla umístěna v řadách většinou na vyvýšenině a jejich přední řady byly na rovině pod ní v podkovové formaci. Kaledonské válečné vozy byly umístěny na úrovni roviny mezi oběma armádami.  Po krátké střelbě z luků obou stran zavelel Agricola pomocným sborům k zahájení frontálního útoku na nepřítele. Složeny byly přibližně ze čtyř kohort batavských a dvou kohort tungrijských pěšáků s meči. Kaledonské jednotky na svazích byly po tvrdém útoku odříznuty a poraženy. Řady umístěné na kopci se pokusily o obchvat útočící armády, ale poté byly samy obklíčeny římskou jízdou. Tím byla kaledonská vojska poražena a zbylí bojovníci uprchli do úkrytu nedalekého lesa, přičemž se však stále snažili neúnavně útočit na dobře organizované římské jednotky.  Tacitus píše, že římské legie se bitvy nezúčastnily a byly po celou dobu v záloze. Údajně padlo na 10 000 Kaledoňanů a pouze 360 mužů římských pomocných sborů, což je pravděpodobně velmi přehnané zvláště v počtu padlých Keltů, a to zejména proto, že římské údaje o mrtvých nepřátelských vojácích byly často velmi nadsazené a podezřelé, obzvláště s tak velkým rozdílem. Na 20 000 kaledonských bojovníků ustoupilo do lesa, kde se mohli lépe skrýt a uniknout tak pronásledování. Římští průzkumníci pak příštího rána nenalezli po zbývajících kaledonských silách ani památky.

Kritika Tacitova popisu.

Tacitovo prohlášení o jednoznačném vítězství v bitvě bylo některými historiky kritizováno, nicméně popsaný průběh bitvy, kterému někteří věří, se pravděpodobně takto neodehrál. Jeden z autorů kritiky naznačil, že císař Domitian mohl být podvodně informován, že Agricola dobyl významné vítězství. Navzdory těmto tvrzením je třeba poznamenat, že Agricola získal po tomto tažení mnoho vyznamenání a že mu byla nabídnuta pozice guvernéra v jiné části říše, takže se zdá být nepravděpodobné, že by Domitian pochyboval o jeho značných úspěších. Teorie o tom, že by si celé tažení vymyslel a poté se císaři vyhýbal, se nezdá být založené na pravdě vzhledem k tomu, že při návratu byl oceněn.

Následky bitvy.

Po této poslední bitvě bylo prohlášeno, že si Agricola konečně podmanil všechny kmeny Británie. Brzy poté, co byl Agricola odvolán do Říma, nastoupil na jeho místo Sallustius Lucullus. Je pravděpodobné, že Řím zamýšlel pokračovat v konfliktu, ale vojenské požadavky jinde v říši vyžadovaly stažení vojsk a tím byla příležitost ovládnout všechny zdejší kmeny ztracena.  Tacitovo prohlášení "Perdomita Britannia et statim missa" ("Británie byla zcela dobyta a okamžitě podrobena") naznačuje sjednocení celého ostrova pod římskou vládou po Agricolově úspěšné kampani.

Místo konání bitvy.

Kolem určení místa, kde se bitva měla odehrát, se strhla rozsáhlá debata a byla provedena analýza, přičemž většina zkoumaných lokalit se rozprostírovala od hrabství Perthshire až na sever od řeky Dee, tedy vše na severovýchodě Skotska. Řada autorů se domnívá, že bitva proběhla v oblasti pohoří Grampiany v blízkosti pobřeží Severního moře. Zejména autoři jako je William Roy, Gabriel Surenne, Archibald Watt nebo Michael Hogan tvrdí, že nejpravděpodobnějšími místy bitvy mohou být Kempstone Hill, Megray Hill nebo další lokace vzhledem k poblíž ležícímu římskému táboru Raedykes. Tato místa ve správní oblasti Aberdeenshire mají shodné znaky s historickým popisem Tacita a také archeologické nálezy související s přítomností Římanů naznačují, že zde k bitvě skutečně dojít mohlo. Kromě toho jsou tyto vyvýšeniny terénu v blízkosti Elsick Mounth, starobylé cesty používané Římany a Kaledoňany pro vojenské manévry. Vysočina Bennachie v Aberdeenshire, pás bývalých římských opevnění Gask Ridge nedaleko Perthu nebo hrabství Sutherland jsou další možná místa bitvy.

Bitva u Mons Grapius byla první zaznamenaná bitva na území dnešního Skotska. Dle římského historika Tacita se jednalo o římské vojenské vítězství, které se odehrálo v roce 83 nebo 84. Přesné umístění bitvy je nadále předmětem sporů. Historici dlouho pochybovali o některých detailech bitvy, které Tacitus popisoval. Pravděpodobně římský úspěch značně nadsadil.

La bataille du Mont Graupius est une bataille ayant opposé en 83 ou 84 l'armée romaine dirigée par Julius Agricola aux Pictes ou Calédoniens de Calgacus en Calédonie (actuelle Écosse). Relatée par l'historien romain Tacite dans sa "Vie d'Agricola", il s'agit d'une victoire romaine, la première contre les peuples de l'actuelle Écosse, dans le cadre de la campagne de conquête de la Bretagne de son beau-père, le gouverneur Julius Agricola.


Rozdíly oproti jiným Linuxovým systémům.

Na rozdíl od desktopových a serverových verzí Linuxu jsou vestavěné verze navrhovány pro zařízení s relativně omezenými zdroji a možnostmi, jako jsou mobilní telefony nebo set-top boxy. Vzhledem k požadavkům na cenu a velikost mají vestavěná zařízení obvykle mnohem menší velikost paměti RAM a úložné kapacity a také menší rychlosti procesoru než stolní počítače. Používají spíše flashovou paměť namísto pevných disků a levnější procesorové architektury (ARM, MIPS,...).  Vzhledem k tomu, že integrovaná zařízení slouží spíše ke specifickým situacím než obecným účelům, vývojáři optimalizují jejich operační systémy přímo pro specifické hardwarové konfigurace a pro daný účel použití. Tyto optimalizace mohou zahrnovat odebrání nepotřebných ovladačů zařízení (např. PCI karty,...) či aplikací nebo úpravu jádra pro plynulý provoz v reálném čase.  Vestavěný Linux oproti standardnímu často používá pouze malou sadu svobodných utilit jako např. busybox nebo namísto glibc daleko kompaktnější alternativy jakými jsou např. dietlibc, uClibc nebo Newlib.

Vývoj vestavěných Linuxových systémů.

Linux byl portován na různé procesory, mezi nimiž jsou i takové, které nemusí být vhodné pro použití na desktopu nebo serveru. Jde například o ARM, AVR32, Blackfin, ETRAX CRIS, FR-V, H8300, M32R, m68k, MIPS, MN10300, PowerPC, SuperH nebo Xtensa. Portace Linuxu měla za cíl přinést alternativu k používání proprietárních operačních systémů a programových sad.  V současné době Linux díky tomu, že je spravován komunitou, podporuje nejvíce hardwaru mezi operačními systémy. K dalším výhodám vestavěných Linuxových systémů oproti jiným vestavěným systémům patří také nulové licenční poplatky, stabilní jádro, podporu, která není vázána pouze na jednu konkrétní společnost a možnost přizpůsobit si a dále distribuovat zdrojový kód. K nevýhodám patří třeba poměrně větší paměťové nároky (jádro a systém souborů).

Významné projekty vestavěného Linuxu.

PDA a Embedded zařízení.

Debian.

Debian je pravděpodobně nejvšestranější Linuxová distribuce, existuje pro celou řadu architektur od x86 až po ARM a to i v několika softwarových portech, např. na jádro GNU Hurd. Debian se nějaký čas objevoval také v přístrojích Nokia (N770-N810) pod názvem Deblet. Dnes je již projekt zastaven. Z Debianu je odvozeno velké množství dalších distribucí, mezi něž patří např. i dále zmiňované Maemo a Ubuntu.

Maemo.

Maemo je vývojová platforma linuxu vyvíjená a používaná Nokií na jejích tabletech N770 (2005), N800 (2007), N810 (2007), N810 s wimaxem (2008) a N900 (2009). Platforma Maemo je založena na linuxové distribuci Debian a používá technologie jako Gtk+ 2 a D-Bus. Zdálo se, že tato platforma ustoupí platformě MeeGo, kterou Nokia vyvíjí společně s Intelem a která kromě Intelového Moblinu vychází částečně i z Maema, ale po ukončení podpory platformy MeeGo se Nokia nejdříve specializovala na Windows Phone a nyní se specializuje na Android.

Mer.

Mer je upravená distribuce Ubuntu pro některé přístroje s procesory ARM. Podporovány jsou především internetové tablety Nokie, pro které je systém přizpůsoben. Mer používá převážně software z Ubuntu, ale obsahuje prostředí hildon a některé aplikace, typické pro Maemo.

Mamona.

Mamona je distribuce, postavená na Open Embedded. Primárně je určena pro procesory ARM. Velmi jednoduše lze spustit na Internetových tabletech Nokie a na mnoha dalších experimentálích zařízeních, jako je Beagleboard. Stejně jako Debian, Maemo a Mer používá balíčkovací systém apt.

Openmoko.

Openmoko je linuxová platforma používaná na přístrojích Neo. Tyto přístroje mají zabudovaný GSM modul pro volání, jedná se o model Neo1973 (2007) a novější Neo FreeRunner (2008). Platforma Openmoko je založena na linuxovém kernelu 2.6 s GTK+ 2 a window manageru Matchbox.

Ubuntu Mobile and Embedded Edition.

Ubuntu mobile je linuxová platforma, kterou lze nainstalovat na některá současná PDA. První verze softwaru se objevila v říjnu 2007. Ubuntu mobile má být hardwarově nenáročné a mělo by sloužit především k prohlížení obsahu internetu a k přehrávání multimédií.

Opie.

Opie je linuxová platforma, kterou lze nainstalovat na většinu současných PDA. Opie má přímou podporu zařízení Hewlett Packard iPAQ, Sharp Zaurus, Yopy, Siemens SIMpad a Palm. Je k dispozici v různých distribucích (Familiar, GPE,...).

WebOS.

WebOS je linuxová, dříve proprietární, platforma, která byla předinstalována na několik zařízení Palm a HP. HP tuto platformu kvůli nízkému zájmu zákazníků v srpnu 2011 opustilo.

Google Android.

Android je platforma představená Googlem a koncipovaná jako přímý konkurent zavedeným mobilním operačním systémům. Tento operační systém v současnosti používají např. přístroje HTC Desire (Bravo), HTC Dream (T-Mobile G1), HTC Magic, Samsung I7500 a další.

Mobilní telefony.

Siemens SX1.

Siemens SX1 Linux je distribuce linuxu vyvíjená jen pro mobilní telefon Siemens SX1, na kterém je normálně předinstalován operační systém Symbian S60.

Síťová zařízení.

OpenWrt.

OpenWrt je GNU/Linuxová distribuce, zaměřená především na síťové prvky.

Linux je otevřená počítačová platforma, kterou lze nalézt nejen na různých osobních počítačích, ale i na vestavěných systémech jako jsou telefony, PDA, domácí multimediální centra, set-top boxy a další spotřební elektronika. Linux lze nalézt také v síťovém vybavení, v automatizačních systémech, v navigacích nebo lékařských přístrojích a dalších vestavěných systémech. Obecně lze definovat vestavěný systém tím, že funkce počítače jako takového není prvořadá, protože je tento počítač vestavěný do nějakého technologického celku, který např. řídí nebo zobrazuje jeho stav a podstatou je funkce celku jako takového. Pro tyto systémy se hojně užívá právě upravený operační systém Linux, označený vestavěný či zabudovaný Linux nebo anglicky embedded Linux. Podle výzkumu provedeného organizací Venture Development Corporation je Linux používán 18% vývojářů těchto zařízení (2008).

Linux embarqué (en anglais Embedded Linux) désigne un système d'exploitation dérivé de Linux et adapté à un système embarqué. Il existe de nombreuses versions de Linux embarqués adaptés à différents types de matériels (téléphones portables, set-top boxes, boitiers ADSL, lecteurs multimédia, etc).


Mládí.

Beksiński se narodil ve městě Sanok v jižním Polsku. Jeho otec Stanisław (1887-1953) byl zeměměřič a matka Stanisława, rozená Dworska byla učitelka občas kreslící nebo malující akvarelem. Dědeček Władysław byl architekt a pradědeček Mateusz, revolucionář z roku 1863, zakladatel továrny na vagóny. Za německé okupace Beksiński studoval nejprve na obchodní škole v Sanoku a později na tajném gymnáziu. Naučil se hrát na klavír. V roce 1947 získal maturitu v oboru matematiky a fyziky na chlapeckém gymnáziu v Sanoku a poté se zapsal na Fakultě Architektury Technické univerzity v Krakově. V průběhu studia se 30. dubna 1951 oženil se Zofií a po ukončení studia v roce 1952 zůstává kvůli pracovnímu nařízení v Krakově a poté se stěhuje do Řešova. Několik let strávil jako vedoucí stavby, avšak tuto práci nenáviděl a proto se roku 1955 vrací s ženou do Sanoku. V této době se začal zajímat o uměleckou fotografii, fotomontáž, sochařství a malbu. Své skulptury a reliéfní obrazy vytvářel ze sádry, kovu a drátu. 26. listopadu 1958 se mu narodil syn Tomasz a od roku 1959 až do70. let Beksiński pracuje jako designér v továrně autobusů "Autosan", založenou jeho pradědem. Obvykle pracoval na částečný úvazek, protože zbytek času věnoval své vášni pro umění. V jeho fotografiích a později i malbě se objevovaly témata jako například vrásčité tváře, krajiny a objekty s velmi hrubou texturou, kterou se snažil zdůraznit (obzvlášť manipulací se světlem a stínem), morbidní motivy jako znetvořená panenka bez tváře, portréty lidí bez obličeje nebo s tváří v obvazech. Poté se ve své tvorbě zaměřil na malbu, která byla z počátku abstraktní, ale po roce 1960 se v jeho tvorbě objevuje vliv surrealismu. Roku 1960 odmítl nabídku stipendií Guggenheimova muzea.

Malba a kresba.

Technika.

Beksiński nebyl nijak vzdělaný jako umělec. Jeho obrazy byly většinou tvořené olejem na sololitovou desku, kterou si sám připravil, avšak experimentoval také s akrylem. Při tvorbě vždy poslouchal klasickou hudbu, protože nenáviděl ticho. Ačkoli miloval klasickou hudbu, Beksinski nepohrdl ani rockovou hudbou.

Fantaskní období.

Prestižní výstava ve Varšavě roku 1964 se stala jeho prvním velkým úspěchem, protože všechny jeho prace byly prodány. Beksiński se ponořil do malování s vášní a pracoval nepřetržitě (vždy v doprovodu klasické hudby), denně i 12 hodin. Brzy se stal vůdčí osobností tehdejší polské kultury. Ke konci 60. let 20. století Beksiński vstupuje do období, které sám nazýval jako „fantaskní“, trvající až do poloviny 80. let 20. století. Bylo to jeho nejslavnější období, během kterého vytvořil velmi ponuré obrazy zobrazující surrealistické, post-apokalyptické prostředí s velmi detailními scénami smrti, rozkladu, krajiny plné kostlivců, deformovaných postav s pouští. Tyto malby byly dosti detailní, tvořené s jeho typickou precizností. V této době Beksiński prohlásil:  Navzdory pochmurnému podtextu, Beksiński tvrdil, že některá jeho díla byla nepochopena. Podle jeho názoru byla spíše optimistická nebo dokonce až humorná. Jeden z důvodů byl ten, že Beksiński sám neznal význam svých děl a možné interpretace ho nezajímaly. Z toho důvodu odmítal pojmenovávat své malby a kresby, ty pouze signoval ze zadní straně. Před tím než se roku 1977 kvůli zbourání jeho rodinného domu odstěhoval s manželkou do Varšavy, spálil na svém dvorku část svých děl bez zanechání jakékoli dokumentace. Později prohlašoval, že některé jeho práce byly příliš osobní nebo neuspokojivé a nechtěl, aby je lidé viděli. Být celebritou mu začalo být nepříjemné, proto ve Varšavě hledá samotu a klid.

Pozdní tvorba.

V 80. letech 20. století bylo přechodné Beksińského období. Během této doby se jeho práce staly více populární ve Francii, díky snahám uměleckého agenta z Paříže Piotra Dmochowského, a také dosáhl značené popularity v západní Evropě, Spojených státech a Japonsku. Jeho umění se v 80. a 90. letech 20. století zaměřuje na monumentální a skulpturní náměty tvořené omezenou a často tlumenou paletou barev, včetně řady s motivem kříže. Malby v tomto stylu, které se často zdají být načrtnuty pouze hustými liniemi, byly mnohem méně opulentní než v jeho „fantaskním období“, avšak stále úchvatné.  Ke konci 90. let 20. století objevil počítače, internet, digitální fotografii a fotomanipulaci, médium, na které se zaměřoval až do své smrti.

Rodinné tragédie a smrt.

Konec 90. let 20. století byl pro Beksińského velmi těžký. Jeho žena Zofia zemřela roku 1998 a o rok později na Štědrý den roku 1999 spáchal sebevraždu jeho syn Tomasz, známý moderátor rádia, hudební žurnalista a překladatel filmů. Beksiński objevil tělo svého syna a s jeho smrtí se nedokázal smířit. Na zdi měl stále dopis nadepsaný „Pro Tomka v případě, že natáhnu brka".  21. února 2005 byl Beksiński nalezen mrtev ve svém varšavském bytě se 17 bodnými ranami, z nichž dvě byly smrtelné. Robert Kupiec (náctiletý syn jeho dlouholetého domovníka), který se později přiznal, byl s jeho kamarádem krátce po vraždě zatčen. 9. listopadu 2006 byl Robert Kupiec varšavským soudem odsouzen k 25 letům vězení a jeho komplic, Łukasz Kupiec, k 5 letům. Před svou smrtí Beksiński odmítl půjčit peníze Robertovi v řádech několika set złotych. Pohřeb se konal 8. března 2005 v Sanoku, kdy byl také vyhlášen oficiální den smutku.

Osobní život.

Ačkoli bylo Beksińského umění často ponuré, on sám byl znám jako velmi příjemný člověk těšící se z konverzace a se smyslem pro humor. Byl však velmi skromný a poněkud plachý, vyhýbal se veřejným akcím, jako byly třeba zahájení jeho výstav, nepřebíral ani ceny nebo uznání. Prohlašoval, že hudba je jeho hlavní zdroj inspirace a že není moc ovlivněn literaturou, filmem nebo pracemi jiných umělců. Taktéž nikdy nenavštěvoval muzea nebo výstavy. Beksiński odmítal jakékoli analýzy obsahu svého umění a obzvláště odmítal ty, co se snažili jeho díla jednoduše popsat nebo odpovědět na jejich význam.

Odkaz umělce.

Mnoho prací je umístěno v Muzeu Ikon v Sanoku, kterému Beksiński věnoval asi 150 obrazů a grafik. Beksińského muzeum vlastnící 50 maleb a 120 kreseb z Dmochowského kolekce bylo otevřeno roku 2006 v městské galerii Częstochowa v Polsku. Dne 18. května 2012 s účastí ministryně místního rozvoje Elżbiety Bieńkowské se konalo slavnostní otevření nové galerie Zdzisława Beksińského v rekonstruovaném křídle zámku. 19. května 2012 byla galerie zpřístupněna veřejnosti. „Beksińského kříž“, inspirovaný častým motivem tvaru T, stojí v Nevadské poušti.

Hudba.

Dílo Beksińského bylo užito na mnoha albech, většinou metalových kapel:  Inspirace v hudbě:

Zdzisław Beksiński [zďžisuav bekšiňski] (24. února 1929, Sanok, Polsko - 21. února 2005, Varšava, Polsko) byl polský malíř, grafik, jevištní výtvarník a architekt, tvůrce monumentálních obrazů v barokním a gotickém duchu, představitel polského symbolismu, surrealismu a modernismu. Jeho práce jsou ovlivněny vlivem temné doby po druhé světové válce a tragédií jeho rodiny.

Zdzisław Beksiński (né le 24 février 1929 à Sanok – mort le 21 février 2005 à Varsovie) est un peintre, photographe, dessinateur et sculpteur polonais, de tendance surréaliste et fantastique.


Pozorování.

Vyhledání hvězdokupy je poněkud obtížnější, protože leží osamocená daleko od jasných hvězd. K jejímu nalezení je výhodné začít u sousední jasnější hvězdokupy Messier 10, od které M12 leží 3° severozápadně. Hvězdokupa je snadno viditelná i triedrem, ve kterém vypadá jako mléčná skvrna. Při použití dalekohledů o průměru 150 mm a větším se hvězdokupa začíná rozkládat na jednotlivé hvězdy a má tedy zrnitý vzhled. Dalekohled o průměru 200 až 250 mm ji ukáže ještě lépe.  Poblíž se nachází další kulové hvězdokupy, například 3° jihovýchodně leží Messier 10 a 12° jihozápadně Messier 107.  Hvězdokupa je snadno pozorovatelná ze všech obydlených oblastí Země, protože leží velmi blízko nebeského rovníku. Je tedy jedno, z jaké zemské polokoule je sledována a o její výšce nad obzorem rozhoduje zejména deklinace místa pozorování, ať už je na severní nebo jižní polokouli. Na severní polokouli je to objekt letní oblohy, zatímco na jižní polokouli je to výrazný objekt zimní oblohy. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od května do září.

Historie pozorování.

Hvězdokupu objevil Charles Messier 30. května 1764 a popsal ji jako mlhovinu bez hvězd. Až William Herschel v roce 1783 poznal, že M 12 je kulová hvězdokupa.

Vlastnosti.

M12 je od Země vzdálena 15 700 světelných let, takže její úhlová velikost 16' odpovídá skutečnému průměru 75 světelných let.  M12 je málo zhuštěná kulová hvězdokupa 9. stupně podle Shapleyho–Sawyerové klasifikace. Kdysi byla dokonce považována za velmi zhuštěnou otevřenou hvězdokupu (jako například M11). Její nejjasnější hvězdy jsou 12. magnitudy a bylo v ní nalezeno 13 proměnných hvězd. Ke Slunci se blíží rychlostí 41 km/s.

Messier 12 (také M12 nebo NGC 6218) je kulová hvězdokupa v souhvězdí Hadonoše s magnitudou 6,7 a zdánlivým průměrem 16'. Objevil ji Charles Messier 30. května 1764. Od Země je vzdálena 15 700 světelných let.

M12 (ou NGC 6218) est un amas globulaire découvert par Charles Messier le,qu'il a décrit comme une nébuleuse sans étoile. Il fut résolu en étoiles par William Herschel en 1783.