Biografie.

Raný život a vzdělání.

Smith trávil většinu svého života v malém městě. Žil v malé místnosti se svými rodiči, Fanny a Timeem Smithovými. Jeho formální vzdělání bylo omezeno: trpěl psychickými poruchami, a kvůli tomuto problému prošel pouze osmi roky mluvnické školy a nikdy se nedostal na střední školu. Po opuštění školy pokračoval v samostudiu, učil se francouzsky a španělsky a jeho téměř fotografická paměť mu umožnila uchovat si v paměti nesmírné množství informací z širokého rozsahu četby, včetně několika celých slovníků a encyklopedií.

Raná tvorba a inspirace.

Smith začal psát povídky ve věku jedenácti let a dvě z nich, "Meč Zagan" a "Černé diamanty", byly později publikovány v Hippocampus Press. Obě povídky jsou charakterizovány středověkou výpravou a výpravou podobnou pohádkám tisíce a jedné noci. Smithovu ranou tvorbu dále ovlivnily podobné pohádky bratří Grimmů (rovněž podobné arabským pohádkám) a práce Edgara Allana Poea. V pozdějším mládí se stal chráněncem sanfranciského básníka George Sterlinga, který mu pomohl publikovat jeho první sbírku básní "The Star-Treader a další básně", která se dočkala velmi dobrého přijetí u amerických kritiků, jeden z nich nazval C. A. Smitha Keatsem Pacifiku. Díky Sterlingovi vešel Smith ve známost coby člen místního nočního klubu Auburn Monday, kde se značným úspěchem četl několik ze svých básní. Publikace "Ebony and Crystal" roku 1922 byla následována nadšeným dopisem od H. P. Lovecrafta, čímž začalo patnáct let přátelství a korespondence.

Zaměstnání a manželství.

Smith byl po většinu svého života nucen vykonávat podřadná zaměstnání jako sbírání ovoce a kácení dřeva z důvodu finančního zabezpečení sebe a svých rodičů. Po smrti svých rodičů se 10. listopadu 1954 oženil s Carol Jones Dormanovou a odstěhoval se do Pacific Grove v Kalifornii.

Zdraví a smrt.

Smith trpěl celý svůj život očními problémy. Zemřel ve spánku 14. srpna 1961.

Clark Ashton Smith (13. ledna 1893 – 14. srpna 1961) byl americký spisovatel, básník, malíř a spisovatel horroru, fantasy a sci-fi. Pro své příběhy, literární přátelství s H. P. Lovecraftem od roku 1922 do smrti roku 1937 je dodnes populární. S Lovecraftem a Robertem E. Howardem, také přítelem a korespondentem, zůstává Smith jedním z nejslavnějších přispěvatelů do pulp magazínu Weird Tales.

Clark Ashton Smith, né le à Auburn en Californie et mort le à Pacific Grove dans le même État, est un artiste, poète et écrivain américain de fantasy, horreur et science-fiction, et un grand ami de H. P. Lovecraft.


Obsah.

Děj románu se odehrává v Německu někdy v 18. století. Hlavní postava příběhu Candide vyrůstá ve Vestfálsku, na krásném zámku, barona Thunder-ten-Tronckha. Jméno dostal podle svého prostého až dětinského chování. Naivně myslí, má jemné mravy, zastává jednoduché názory a bezelstně jedná. Jeho učitel, filozof Panglos, totiž zastává teorii, že jakákoli příčina na světě má následek a naopak. Náš svět je proto nejlepší a nic na něm nemůže být zlepšeno. Pod vlivem svého učitele Candide s těmito názory souhlasí. Líbí se mu také slečna Kunigunda, která na Candida pomyslí, když jednou Panglose spatří jak dává jedné ze služebných ve křoví hodiny praktické fyziky. Candide se jednou s Kunigundou neočekávaně potká za španělskou stěnou. Ta upustí kapesníček, Candide jí ho podá a přitom vášnivě políbí. Přistihne je ale baron a prostého Candida vyžene ze zámku.  Candide přijde příští den do neznámého města s divným jménem, kde se setká s verbíři bulharského krále. Ti ho pohostí a potom v okovech odvedou k vojsku. Tam se naučí pár cviků a odejde pryč. Brzy je chycen jako zběh a má na vybranou, buď proběhne šestatřicetkrát uličkou, nebo bude popraven. Candide nejprve zvolí uličku, ale dva tisíce mužů ho, po dvou kolech zbijí tak, že se smíří s popravou. Bulharský král, který vojenský tábor právě navštívil mu uděluje milost.  Vypukne válka mezi Bulharskem a Abarií. Dojde ke krvavé bitvě. Candide přežije a z bitevního pole plného mrtvých a umírajících utíká zpustošenou krajinou do Holandska. Tam se nejprve protlouká jako žebrák je zatčen a horlivými misionáři pokřtěn. Po té se ho ujme jeden zbožný člověk novokřtěnec Jakub. Později Candide potká zuboženého, boláky pokrytého žebráka. Slituje se nad ním a dá mu almužnu. Žebrák se mu po té vrhne kolem krku a Candide v něm pozná svého učitele Panglose. Candide se Panglose ujme a spolu s Jakubem o něho pečují. Panglos se zotaví a Candidovi sdělí strašlivou zprávu; Kunigunda je mrtva! Bulharští vojáci zámek přepadli, celý zpustošili, vyloupili a všechny povraždili. Kunigundu prý nejprve znásilnili a pak jí rozpárali břicho. Nešťastný Candide několikrát omdlí. Později se Panglose zeptá proč tak těžce onemocněl, ten mu odpoví, že ho syfilidou nakazila jeho milenka, ona komorná ze zámku. Jakub o Panglose pečuje, vyléčí ho; ten přijde o jedno oko a ucho a poté se všichni vypraví do Lisabonu.  Cestou jejich loď ztroskotá v bouři. Přežijí pouze Candide, Panglos a krutý námořník, který opustil tonoucího Jakuba, který mu krátce předtím zachránil život. Lisabon, kam nakonec všichni doplavou na troskách zničené lodi, krátce poté stihne strašné zemětřesení. Mnoho obyvatel zahyne, naši cestovatelé však přežijí. Panglos a Candide pomáhají postiženým obyvatelům; námořník okrádá mrtvé a za naloupené peníze si koupí dívku. Nehledě na prožité útrapy a tragické události je Panglos stále přesvědčen, že na světě je všechno, jak má být. Brzy je zatčen inkvizicí a spolu s Candidem a několika dalšími nešťastníky označen za viníky zemětřesení. Panglos je oběšen a jeho spoluobvinění upáleni. Candide je potrestán pouze veřejným výpraskem. Po vykonaném trestu začne pochybovat o platnosti názorů svého učitele, kterým dosud bezvýhradně věřil. V té době se setká se stařenou, která mu z neznámých důvodů poskytne přístřeší, jídlo a další životní potřeby. Starou ženu poslala Kunigunda, považovaná za mrtvou. Když se s ní překvapený a nevýslovně šťastný Candide setká, vypráví mu, co se událo od jeho vyhnání ze zámku. Byla skutečně znásilněna a rozpárali jí břicho, jeden bulharský velmož se jí ale ujal a po čase ji prodal židovi, donu Issacharovi, který jí z náklonnosti daroval dům. Zalíbila se také Velkému inkvizitorovi, a ten se s židem domluvil, že bude v dohodnutých dnech Kunigundu navštěvovat. Ona stále ještě oběma odolává.  Z rozmluvy je vyrušil don Issachar, který Kunigundu přišel navštívit. Rozlícený se na Candida vrhl s nožem, ten se ubránil a Issachara zabil mečem, který mu přinesla stařena. Rozhodli se uprchnout, při přípravě útěku přišel na návštěvu inkvizitor a Candide, přesvědčený, že mu hrozí upálení, zabil i jeho. A poté všichni tři prchají do přístavu Cádiz.  Druhá část novely se odehrává v Americe. Cestou do Buenos Aires vypráví stařena o svém životě, prohlašuje se za dceru papeže Urbana X., která byla unesena berberskými piráty a prožila mnoho nešťastných let v Maroku, Turecku a Rusku. Poté se seznámila s donu Issacharem. Všichni tři se dostanou do Buenos Aires, kde se guvernér Don Fernando d'Ibarra y Figueroa y Mascarenes y Lampourdos y Souza zamiluje do Kunigundy. Pak ale přijede důstojník, který chce Candida zatknout za vraždu Velkého inkvizitora, a Candide se sluhou Cacambem prchají do Paraguaye. Velitel na hranicích se ukáže být Kunigundiným bratrem, jenž se po svém zázračném zmrtvýchvstání přidal k jezuitům. Candide mu sdělí, že Kunigundu miluje a chce si ji vzít za ženu, její bratr ho napadne, dojde k souboji a Candide bratra probodne kordem. Na útěku se Candide a Cacambo setkají se ženami, které obtěžují dvě velké opice. Candide opice zabije, aleženy je oplakávají. Vyjde najvo, že to byly milenecké páry. Candida a Cacamba zajmou lidojedi Orejones a chtějí je uvařit v kotli, když ale zjistí, že nejde o jezuity, propustí je na svobodu.  Poté se dostanou do Eldoráda, kde jsou ulice pokryty zlatem, neexistují kněží a král má smsl pro humor. Candide tu není šťastný, protože touží po Kunigundě a velkorysý král mu dovolí odejít dívku hledat. Cacambo odchází s ním. Král je na cestu vybaví stovkou nákladních ovcí (tj. lam) a množstvím peněz. Candide ale peníze dílem poztrácí a dílem jsou mu ukradeny. Dorazí do Surinamu, kde se Candide chystá na cestu do Evropy, zatímco Cacombo odjíždí do Buenost Aires aby přivedl Kunigundu. Candide se zatím v Surinamu spřátelí s pesimistickým manichejcem Martinem, který hlásá, že hmotný svět byl stvořen Ďáblem.  Po celou cestu do Evropy se Candide a Martin dohadují o filozofii a podstatě světa. Přes Bordeaux doplují do Anglie, kde jsou svědky popravy admirála, odsouzeného za to, že nezabil dost nepřátel. Vyděšený Cabdide uprchne z Anglie do Benátek, kde potká prostitutku Paquettu, jež nakazila Pangrola syfilidou a nyní žije se spustlým theatinským mnichem Girofléem. Oba vypadají šťastně, ale uvnitř jsou zoufalí. Candide daruje Paquettě dva tisíce piastrů a tisíc dá Girofléovi.  Na banketu u bentáského šlechtice Pococuranta se Candide setká s Cacambem, jenž mu oznámí, že Kunigunda se nyní nachází v Konstantinopoli. Než odjedou z Benátek, potkají na karnevalu šest podivných maškar, jsou to přestrojený ruský car, turecký sultán, princ Karel Eduard Stuart, Theodor z Korsiky, saský kurfiřt August a polský král Stanislav, kteří si tu chtěli inkognito užít sexu.  Cestou do Konstantinopole potká Candide mezi veslaři na galéře Panglosa a Kunigundina bratra. Panglos, přes všechny peripetie, jimiž si prošel, stále nemění své filozofické názory. V Konstantinopoli najde Candide Kunigundu, která už není vůbec hezká, jak v otroctví u knížete Rákocziho myje nádobí. Candide vykoupí Kunigundu z otroctví a chce se s ní oženit, ale její bratr si nepřeje, aby se za kohokoli vdala. Je však vzápětí prodán do otroctví a už do niceho nemůže mluvit. Candide pro sebe a Kunigundu koupí z posledních peněz malou farmu, kam za ním přichází Paquette a Giroflée. Ti utratili tři tisíce piastrů a jsou bez prostředků.  Na konci příběhu se Candide se svými přáteli vypraví za moudrým dervišem a chce se od něj nechat poučit o filozofii, podstatě dobra a zla. Derviš mu ale zabouchne před nosem dveře. Při zpáteční cestě se setkají s Turkem, jenž si předsevzal věnovat život jednoduché práci na své zahradě a nezabývat se vnějšími záležitostmi. On a jeho čtyři děti pracují na své zahradě a žijí bez tří zel: nudy, bídy a zločinu. Candide, Pangloss, Martin, Kunigunda, Paquette, Cacambo, stařena a Giroflée zůstanou spolu na Candidově farmě, aby každý vykonával tu práci, k níže má největší talent. Pangloss se holedbá, že všechno se ukázalo jako nejlepší možné pro potřeby všech Candide ho ale vyzve, aby šel spolu s ním a s ostatními pracovat na zahradu.

Candide, čili Optimismus () je satira francouzského osvícenského filosofa Voltaira, prvně publikovaná roku 1759. Novela je mimo jiné satirickou reakci na Leibnizovo učení o nejlepším možném světě. Novela byla publikována jako pseudopřeklad z němčiny.

Candide ou l'Optimisme est un conte philosophique de Voltaire paru à Genève en. Il a été réédité vingt fois du vivant de l’auteur, ce qui en fait l'un des plus grands succès littéraires francophones. Seulement un mois après sa parution, six mille exemplaires avaient été vendus. Ce nombre est considérable pour l'époque.


3D Rage (I).

Originální 3D Rage (neboli Mach64 GT) čip je založen na Mach64 2D jádru s novými 3 funkcemi a MPEG-1 akcelerací. 3D Rage byl použit na ATI 3D Xpression grafických kartách.

3D Rage II (II+,II+DVD).

Druhá generace Rage (neboli Mach64 GT-B) nabízí zhruba 2x vyšší 3D výkon. Grafický procesor je postaven na předělaném Mach64 GUI jádru s optimálním 2D výkonu s jednocyklovými EDO paměťmi nebo vysoce výkonnými SGRAM. 3D Rage II čip je rozšířený, pinově kompatibilní s 3D Rage akcelerátory. Čip je kompatibilní s druhou generací PCI, má o 20 % výkonu více ve 2D a přidána kompatibilita s přehráváním MPEG-2 (DVD video). Čip podporuje v ovladačích Microsoft Direct3D a Reality Lab, QuickDraw 3D Rave, Criterion RenderWare a Argonaut BRender.  Rage II byl montován do některých Macintosh počítačů. Obsahovaly ho Macintosh G3, Power Mac 6500 a originální iMac G3 (RageII +).  Specifikace RAGE II+DVD:

3D Rage Pro & Rage IIc.

ATI udělala několik změn proti Rage II, "a new triangle setup engine, perspective correction improvements", podpora mlhy a průhlednosti, "specular lighting support", rozšíření přehrávání videa a DVD podpora. Čip 3D RAGE Pro byl navržen pro Intelovský AGP, "taking advantage of execute-mode texturing, command pipelining, sideband addressing, and full 2x-mode protocols". Standardně dodávaná paměť byla 8 MiB SGRAM nebo 16 MiB WRAM. 3D RAGE IIC není postavena na jádru RAGE II, jednalo se o jádro 3R RAGE Pro se sníženou cenou.  RAGE Pro nabízela výkon jako NVIDIA RIVA 128 a 3dfx Voodoo akcelerátory, ale v praxi nebyla výkonnější. V době uvedení postrádala podporu OpenGL. V únoru 1998 přejmenovala čip na "RAGE Pro Turbo" a díky novým ovladačům (4.10.2312) se honosila o 40% větším výkonem v testovacích programech ("benchmarks"). Ve hrách stále nabízel čip stejný výkon. To se podepsalo na pověsti čipu a přesto že ATI nakonec vydala ovladače, které zvyšovaly výkon i ve hrách, o kartu již mezi hráči nebyl zájem.  RAGE Pro byl prodávám jako Xpert@Work nebo Xpert@Play, na Xpert@Play byl TV-out navíc. Byl navíc integrován do grafického čipsetu Sun Ultra 5/10 pracovní stanice.

Rage LT & Rage LT PRO.

RAGE LT (neboli Mach64 LT) byl letován na základní desky nebo do mobilních zařízení (notebook). Čip byl vydán v roce 1996, byl velmi podobný RAGE II a podporoval podobné příkazy (programování). Byl vyvinut s technologií LVDS ("Low Voltage Differential Signaling") pro notebook LCD a měl pokročilou správu napájení ("block-by-block power control"). RAGE LT PRO byl postaven na 3D RAGE PRO, byl první použitý mobilní GPU do AGP. Nabízel funkci ""Filtered Ratiometric Expansion"", která automaticky upravila obraz do maximální velikosti ("full screen"). ATI ImpacTV2+ byl integrován do čipu RAGE LT PRO s podporou zobrazení vícekrát obrazu, tj. současný výstup na TV, CRT a LCD. Dále může ovládat 2 displeje s rozdílným obrazem a obnovovací frekvencí s integrovaným duálním nezávislým CRT ovládáním.

Rage XL.

RAGE XL byla levnější verze RAGE Pro čipu. Nízko odběrové řešení s možností 2D akcelerace, čip byl použit na mnoha kartách nižší třídy ("low-end"). Objevil se i na některých základních deskách od Intelu v roce 2004 a 2006 byl použit pro serverové základní desky. RAGE XL byl následně předělán na ATI ES1000.  Čip byl zmenšení RAGE Pro, s optimalizací pro levnější segment se základními grafickými výstupy byla nezbytnost.

Rage 128.

Postupně se ATI snažilo vytvořit nejrychlejší a velmi pokročilý 3D akcelerátor, proto ATI přišla s Rage 128. Byly 2 verze RAGE 128 GL a RAGE 128 VR. VR byla levnější varianta s vnitřním 128-bit návrhem a vnější 64-bitovou paměťovou sběrnicí. GL byl navržen plně 128-bit.  Rage 128 podporoval Direct3D 6 a OpenGL 1.2. Podporoval mnoho funkcí z předešlých verzí Rage, jako nastavení trojúhelníků ("triangle setup"), DVD akcelerace a schopnost VGA/GUI akcelerace. Rage 128 měl přidaný "inverse discrete cosine transform (IDCT) acceleration to the DVD repertoire". Bylo to první dvojitý renderování od ATI, možnost 2 pixelů za takt na výstupu ("two pixel pipelines"). Čip uměl dobře 32bitový barevný mód, ale 16bitový byl už horší, Rage 128 nebyl rychlejší v 16bitovém nastavení barev, přesto že bylo méně náročné na propustnost. Byl konkurencí proti NVIDIA RIVA TNT, Matrox G200 a G400 a 3dfx Voodoo 3 (plně nepodporoval 32bitové barvy).

Rage 128 Pro.

Rage 128 Pro byl nástupcem Rage 128. Tento čip obsahoval některá vylepšení "including an enhanced triangle setup engine that doubled geometry throughput to eight million triangles/sec", lepší filtrování textur, DirectX 6.0 komprese textur, podpora AGP 4x a DVI a "RAGE Theater" čip pro lepší kódování/dekódování videa. Čip byl letován na hráčsky orientované grafické karty RAGE Fury Pro a kancelářsky orientované Xpert 2000. PRO RAGE 128 Pro měl konkurenci Voodoo 3 3500, RIVA TNT2 Ultra a Matrox G400 MAX.

Alternativní renderování snímků.

anglicky "Alternate Frame Rendering"  RAGE Fury MAXX obsahoval 2x čip Rage 128 Pro v konfiguraci alternativního renderování snímků pro získání až skoro 2x většího výkonu.

Rage 6.

Nebyl vydán pod jménem Rage "x", ale pod jménem Radeon "xxx". Díky tomu je Rage 128 Pro poslední vydaný čip ze série Rage.

Mobilní verze.

Většina verzí Rage byla použita v mobilním segmentu. Některé verze byly zvlášť upraveny a vyladěny pro mobilní segment. Byly to první grafické karty s přezdívkou ""Mobility"" (mobilní).  Tyto karty nejsou kompatibilní s funkcemi DirectX 9.0c.

ATI Rage je řada grafických karet podporující GUI 2D akcelerace, video akcelerace a 3D akcelerace. Je pokračovatel řady Mach 2D akcelerátorů.

La troisième génération de l'architecture Rage est arrivée à l'été 1997 L' ATI Rage est une série de chipset graphiques offrant une accélération graphique 2D, une accélération vidéo et une accélération 3D. C'est le successeur de la série Mach.


Biografie.

Počátky kariéry.

Od mládí aktivně pracoval v dělnickém hnutí. Na univerzitě se dokonce stal členem kroužku Galileiho, kde vedl sociálně demokratické křídlo. Po studiích v Hamburku se stal úředníkem v Londýně.  Několik měsíců po vypuknutí první světové války padl do ruského zajetí. V zajateckém táboře rozvinul účinnou protiválečnou propagandu. Po skončení války se vrátil do tehdejší Maďarské demokratické republiky a zde v listopadu založil Kommunisták Magyarországi Pártja ("Strana komunistů Maďarska").

Za Maďarské republiky rad.

Během existence komunistické Maďarské republiky rad byl zástupcem lidového komisaře pro obchod a politickým komisařem divize na jižní frontě. Jako voják se vyznamenal v bojích u Salgótarjánu, kdy Maďarská Rudá armáda porazila československo-francouzská vojska. V červenci se stal celostátním náčelníkem Vörös Őrség ("Rudé stráže" – obdoba policie). Také pomáhal při vzniku Slovenské republiky rad. Po pádu MRR v srpnu 1919 uprchl před Horthyho antikomunistickým režimem do Rakouska. Odtud byl ovšem v roce 1920 vyhoštěn za své názory a tak odešel na východ od Sovětského svazu. Zde pracoval v letech 1920 až 1924 jako tajemník Kominterny.

Před a po druhé světové válce.

V únoru 1924 ilegálně překročil hranice Maďarského království a ihned zahájil přípravy k znovuvybudování ilegální komunistické strany. Dne 22. září 1925 byl zatčen a v listopadu souzen stanným soudem. Následně byl v roce 1926 odsouzen na 8 a půl roku vězení, v roce 1934 po dalším soudu za svou činnost během MRR byl odsouzen na doživotí.  V rámci maďarsko-sovětské smlouvy byl Rákosi v roce 1940 deportován do SSSR. Zde až do roku 1945 pracoval jako člen moskevské emigrační komunity Magyar Kommunista Párt.  Do Maďarska se vrátil po osvobození sovětskou Rudou armádou a stal se generálním tajemníkem Magyar Kommunista Párt a ministrem státních věcí.  V listopadových volbách v roce 1945 zvítězila Független Kisgazda Párt ("Strana nezávislých malorolníků") se ziskem 59,9 % hlasů. MKP vedená Mátyášem Rákosim obdržela pouze 17 % hlasů. Sovětský maršál Vorošilov však odmítl vládu samotných malorolníků a po jeho intervenci byla ustavena koaliční vláda s komunisty, kteří drželi několik klíčových pozic (ministerstvo vnitra, velitelství pohraniční stráže).  Po vyhlášení Druhé Maďarské republiky měly již od počátku nově utvářené orgány státní správy lidově demokratický charakter. Prvním prezidentem byl zvolen člen Független Kisgazda Párt Zoltán Tildy, přívrženec Sovětského svazu, naopak premiérem se stal rovněž malorolník Ferenc Nagy, stoupenec západních demokracií.

Budování socialismu.

V roce 1947 se opět konaly volby, ve kterých zvítězila koalice v čele s MKP. Ta se pod Rákosiho vedením 12. června 1948 sloučila s MSZDP do jednotné Magyar Dolgozók Pártja ("Maďarská strana pracujících"). Jejím generálním tajemník se stal Matyás Rákosi. Krátce na to došlo k likvidaci opozice a dne 15. srpna 1949 byla vyhlášena Maďarská lidová republika, jejíž ústava, sestavená podle ústavy SSSR z roku 1936, byla přijata 20. srpna téhož roku. Mátyás Rákosi si ke svým funkcím přidal ještě jednu, stal se náčelníkem Výboru pro bezpečnost státu. Rákosi, který se stal vůdcem MLR, začal vyžadovat od svých spolustraníků z MDP naprostou poslušnost. Jeho největším rivalem byl László Rajk, který se stal ministrem zahraničí. Toho se však už v září 1949 Rákosi zbavil tím, že ho dohnal k soudu, kde se Rajk musel přiznat k tomu, že byl agentem Miklóse Horthyho, Lva Trockého, Josipa Broze Tita a západního imperialismu. Rajk byl samozřejmě shledán vinným a následně popraven.  Rákosi se v MLR snažil co nejvíce upevnit svoji moc. Kolem 2 tisíc lidí nechal popravit a přes 100 tisíc bylo uvězněno. Ti členové strany, které se vůči této politice postavili, byli vyloučeni, což činilo přibližně 200 tisíc lidí. Začaly vykonstruované soudní procesy s náboženskými činiteli, bojovníky z druhé světové války a odpůrci režimu.

Souboj s Imre Nagyem.

V srpnu 1952 byl Rákosi zvolen Národním shromážděním předsedou Rady ministrů. Ovšem po smrti Stalina v březnu 1953, byl na přímý rozkaz nového vůdce SSSR Nikity Chruščova v červnu odvolán a novým premiérem se stal Imre Nagy.  Avšak zarytý stalinista Rakosi zůstal nadále generálním tajemníkem MDP a po další tři roky soupeřil s Imre Nagyem o moc. Imre Nagy představoval nový reformní směr, zrušil státní kontrolu nad médii a podpořil veřejnou diskusi o politické a ekonomické reformě. Nechal také propustit politické vězně a začal mluvit o svobodných volbách a vystoupení MLR z Varšavského paktu. V roce 1956 již veřejně mluvil o možnosti Maďarska ""přijmout status neutrality podle rakouského vzoru"".  Dne 9. března 1955 Rákosi jménem ÚV Magyar Dolgozók Pártja Nagye obvinil z revionizmu, protisocialistického nacionalismu a za špatnou hospodářskou situaci v zemi. Tisk tento útok podpořil a 18. dubna byl po jednotném hlasování Národního shromáždění sesazen ze svého postu. Rákosi se opět stal mužem číslo jedna. Jeho politický comeback však netrval dlouho. Poté, co Nikita Chruščov vystoupil proti kultu osobnosti, byl již v červenci 1956 Rákosi odvolán ze všech svých stranických funkcí (oficiálně ""ze zdravotních důvodů"") a následně poslán do SSSR na ""léčbu"".

Závěr života.

Od roku 1956 žil Rákosi v Sovětském svazu. O rok později byl zbaven poslaneckého mandátu, následně deportován do Krasnodaru, poté do Kirgizie a nakonec do města Gorkij. V roce 1960 mu bylo dočasně pozastaveno členství ve straně MSZMP, kterou vedl János Kádár a o dva roky později byl ze strany vyloučen úplně. Mátyás Rákosi, stalinista a komunistický vůdce, zemřel 5. února 1971 ve městě Gorkij (dnes Nižnij Novgorod) v SSSR. O dva týdny později byly jeho tělesné pozůstatky pohřbeny v tajnosti v Budapešti.

Mátyás Rákosi (maďarsky "Rákosi Mátyás", vlastním jménem Mátyás Rosenfeld nebo "Emanuel Róth", 9. březen 1892 Ada – 5. únor 1971 Gorkij) byl maďarský komunistický politik. Zakladatel a první Generální tajemník MDP a předseda vlády Maďarské lidové republiky v letech 1952–1953.

Mátyás Rákosi, né Mátyás Rosenfeld, le à Ada et mort le à Gorki, est un homme d'État hongrois. Secrétaire général du Parti communiste hongrois, puis du Parti des travailleurs hongrois, il est Premier ministre en 1952-1953. Il s'exile en Union soviétique lors de la révolution hongroise d'octobre 1956.


Život.

Shannon Leto se narodil v Bossier City v Louisianě. Jeho matka Constance Leto (rozená Metrejonová) je cajunského původu. Když byl ještě dítě, jeho rodiče se rozvedli a Shannon i se svým mladším bratrem Jaredem zůstali s matkou a přestěhovali se k jejím rodičům. Otec se znovu oženil, ale když Shannonovi bylo 10 let, spáchal sebevraždu. Letovi se často stěhovali z rodné Louisiany do různých měst po celé zemi. Shannon má kromě svého vlastního bratra i dva nevlastní z otcova druhého manželství.  Matka Constance se účastnila hippie hnutí a podporovala své syny v dělání hudby. O bicí se začal zajímat v okamžiku, kdy začal hrát se svým bratrem. Shannon jednou  řekl:,Pocházím z docela umělecké rodiny. Všude byly plátna, barvy, nástroje a spousta dalších věcí. Jako dítě jsem hrál na hrnce a pánve, takže tak nějak z toho vyplynuly bicí, byl to prostě přirozený proces." V deseti letech dostal svoje první bicí, začal se na ně učit a rozvíjet svůj vlastní styl hraní.  Shannon popsal své dospívání jako neklidné období, požíval drogy a byl i vyhozen ze školy.,Nebyl jsem v pořádku, myslel jsem si, že nikam nepatřím," řekl a nazval se dokonce i "outsiderem", který nenáviděl pravidla a chopil se každe příležitosti je zničit a postavit se proti nim. Nakonec to byl Jared, kdo mu pomohl vše urovnat zpět.

Skupina.

Shannon spolu s Jaredem založili roku 1998 kapelu Thirty Seconds to Mars. Jejich debutové album vznikalo několik let a nahráno bylo na venkově v Wyomingu během roku 2001 a i některé skladby byly nahrané začátkem roku 2002. Na dalších albech s nimi chtělo spolupracovat spoustu nahrávacích společností, skupina se nakonec rozhodla pro Immortal Records. Na nahrávání spolupracovali s producentem Bobem Ezrinem a s Brianem Virtueem. První album bylo vydané nahrávacími studii Immortal Records a Virgin 27. srpna 2002 v USA. Dosáhlo 107.místa v US Billboard 200 a 1.příčky v US Top Heatseekers. Nahrávce se dostalo velmi pozitivních ohlasů např. i od Megan O ́Toole a do roku 2011 se prodalo více než 2 miliony kopijí po celém světě.  Trvalo dva roky než vzniklo druhé album A Beautiful Lie a skupina dokonce procestovala 4 různé kontinenty. CD vyšlo v 30. srpna 2002 opět v USA. Stalo se platinovým v Recording Industry Association of America a dále zlatým a platinovým v několika dalších zemích s prodejem více než 4 miliony kopií. Skupina podnikla turné na propagaci alba a také se zúčastnili několika význammných festivalů jako Roskilde, Pinkpop, Rock am Ring nebo Download.  V srpnu roku 2008, během nahrávání 3.alba, se skupina rozhodla podepsat kontrakt s novou nahrávací společností, což se neobešlo bez soudního líčení. Po téměř roku právních bitev kapela vyhrála soud. Podepsali novou smlouvu s EMI v prosinci 2009 vydali 3.album This Is War. Nahrávka dosáhla top desítky v několika národních hitparádách a získala řadu hudebních ocenění. V únoru 2002 odstartovali své turné Into the Wild Tour a zařadili se mezi nejvytíženější "putovní" umělce roku. V prosinci 2001 vstoupili do Guinessovy knihy rekordů za nejvíce živých vystoupení (300 koncertů) během období jednoho vydaného alba. V září 2002 vydal Shannon remix skladby Night of the Hunter, skladba z This Is War, a řekl, že chtěl do písně vnést nové světlo pomocí tanečních prvků.  V květnu 2013 vydali v pořadí již své 4.album s názvem Lust, Love, Faith and Dreams. Album vydala nahrávací společnost Universal. Opět mělo velice kladné ohlasy a dosáhlo top desítky ve více než 15 zemích včetně USA a Velké Británie. Skupina se vydala na turné Love, Lust, Faith and Dreams Tour a the Carnivores Tour, na které jeli společně se skupinou Linkin Park. V dubnu 2014 30 Seconds to Mars oznámilo, že odešli od nahrávací společnosti Virgin Records.

Hraní.

Shannon je znám pro energetická živá vystoupení a schopnost skloubit dohromady tradiční hraní na bicí s experimentálním. Během tvorby 1.alba studiového alba hrál výhradně na elektronické bicí a byl přirovnáván ke kapelám jako jsou Pink Floyd, The Cure, Led Zeppelin nebo The Who. Producent alba Bob Ezrin řekl:...Shannon je jeden z nejvíce invenčních bubeníků, se kterými jsem pracoval. Nespokojí se s pouhým přidáním rytmu, jeho bubnové části jsou nedílnou součástí skladem a je to také skvělí bubeník na živo, je velmi zábavné ho sledovat..." Napsal také instrumentální skladbu L490 a zahrál každý nástroj v ní. Při nahrávání 4.alba experimentoval s různými nástroji a právě jeho vlivem se na albu objevuje velká škála stylů. Shannon byl víceméně samouk co se týče bicích. V mládí byl velmi oddaným fanouškem progresivního rocku a blues, poslouchal Fleetwood Mac, Janis Joplin, Jimi Hendrix, Pink Floyd, Led Zeppelin a Boz Scaggs. Inspiroval se elektronickou hudbou, Depeche Mode a The Cure. Největší vliv na něj měla jazzová skupina Steely Dan nebo heavy metalové skupiny jako Mountain, Iron Maiden a Kiss. Podle Shannona byli tito umělci komerčně životaschopní a byli také respektovaní pro to, co řekli a nebo čím přispěli do světa hudby. V jednom rozhovoru řekl, že jeho obdiv se nikdy nezaměřil pouze na bubeníky, prozradil, že se vždy cítil být více spojený s celou hudbou než pouze s bubeníkem.  Při tvorbě prvního alba Shannon i Jared experimentovali,snažili se vytvořit specifický zvuk, tento "proces" byl popsán jako "velmi organický". Pokoušeli se vytvořit spíše pocit než zvuk, který by připomínal komunitu, ve které byli jako děti. Shannon také řekl, že koncerty jsou jakýmsi přímým odrazem z tohoto období jejich dětsví. Roku 2012 získal na Drummies Awards cenu Indie Drummer Award a v letech 2009 a 2011 byl nominován na Alternative Drummer.

Další práce.

Roku 1994 si zahrál menší roli v My So-called Life, kde hrál původně pouze Jared. Později se objevil ve filmech Prefontaine (1997), Sol Goode (2001) a Highway (2002). Také v roce 1999 nahrál skladby "Drop That Baby" a "Let's Go All the Way" s krátkotrvající kapelou The Wondergirls. Od roku 2007 občas hrál se skupinou Street Drum Corps, v červnu 2008 se stal součástí Habitat for Humanity společně s dalšími členy kapely 30 Seconds to Mars. Stal se také producentem americké elektronické kapely CB7 a to po setkání s hudebníkem Antoine Becksem v roce 2009. CB7 se roku 2011 přidalo na tour Into the Wild Tour v Severní Americe společně s 30 Seconds to Mars. Ve stejném roce se stal součástí vedlejšího projektu s Antoine Becksem, cestovali spolu po celém světě až do roku 2012 kdy se rozdělili. V březnu 2015 Shannon zahájil projekt Black Fuel Trading Company, značka životního stylu, která se zaměřuje především na zodpovědné zdroje a na přímý obchod s kávou.

Shannon Carl Leto (* 9. březen 1970) je americký zpěvák a textař a především bubeník skupiny 30 Seconds to Mars. Skupinu založil spolu se svým bratrem Jaredem Leto roku 1998 v Los Angeles.

Shannon Carl Leto (né le à Bossier City, Louisiane) est le batteur du groupe de rock alternatif américain Thirty Seconds to Mars, mais également photographe, auteur-compositeur, chanteur et acteur.


Profil.

Alex v mládí hrával v lize QAAA (Quebec Amateur Athletic Association) za tým Cap-de-Madeleine Estacades.  Před sezónou 1996/1997 přešel do kanadské juniorské ligy QMJHL, kde hrál za Halifax Mooseheads a hned v 1. sezóně o sobě dal vědět, když si připsal 68 bodů v 70 zápasech a po zásluze byl jmenován do sestavy nejlepších nováčků ligy QMJHL (QMJHL All-rookie team). Další sezóna (1997/1998) se mu povedla ještě lépe a hrál i na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji za Kanadu, ale nezískali žádnou medaili. O Tanguayovi se šířila dobrá pověst i mezi kluby NHL a na draftu NHL v roce 1998 si ho v 1. kole, jako celkově 12. vybral tým Colorado Avalanche. V sezóně 1998/1999 hrál opět za Halifax, ale po skončení sezóny, ještě stihl nastoupit v pěti zápasech základní části a pěti zápasech Playoff za farmářský tým Colorada Avalanche, za tým Hershey Bears hrající ligu AHL.  V sezóně 1999/2000, už ale hrál pravidelně ve slavné lize NHL a hned ve své první sezóně dokázal nastřádat 51 kanadských bodů, což byl na nováčka slušný počin. V sezóně 2000/2001 se mohl radovat z ohromného úspěchu, když se svým týmem Colorado Avalanche vyhrál Stanley cup, když právě on vstřelil vítězný gól v šestém prodloužení posledního zápasu, který rozhodl o vítězství 4:0 na zápasy nad New Jersey Devils ve Finále Playoff. V Coloradu zažil své zatím nejúspěšnější období kariéry a obzvláště vydařená byla sezóna 2003/2004, kdy si zahrál i v exhibičním zápase NHL All-Star Game ve kterém proti sobě hrají výběry největších hvězd z Východní a Západní konference, ve kterém si sice nepřipsal ani bod, ale celkově se v této sezóně umístil na 9. místě v kanadském bodování se 79 body za 25 gólů a 54 asistencí.  V sezóně 2004/2005, která se v NHL nehrála kvůli výluce, hrál Alex ve Švýcarské lize NL A za HC Lugano, kde si zahrál, ale pouze v 6 zápasech, ve kterých si připsal 6 kanadských bodů.  Ve znovunastartované NHL se mu v sezóně 2005/2006 opět dařilo, ale i díky novým pravidlům platového stropu byl po sezóně vyměněn do Calgary Flames za Jordana Leopolda, za výběr místo Calgary Flames v 2. kole draftu 2006 (Codey Burki) a za výběr místo Calgary Flames v 2. kole draftu 2007 (Trevor Cann). V 1. sezóně za Calgary Flames byl úspěšný, ale v sezóně 2007/2008 se mu nedařilo, tak jak byl zvyklý a stěžoval si na defenzivní systém hry Flames a ačkoliv měl ve smlouvě klauzuli o "nevyměnitelnosti", tak se této klauzule vzdal a požádal vedení o přestup.  Vedení Calgary Flames mu vyhovělo a v létě 2008 ho vyměnili společně s výběrem místo Calgary Flames v 5. kole draftu 2008 (Maxim Trunev) za výběr místo Montrealu Canadiens v 1. kole draftu 2008 (Greg Nemisz) a za výběr místo Montrealu Canadiens v 2. kole draftu 2009 "(Tento výběr byl později vyměněn do Colorada, které si vybralo hráče Stefana Elliotta)". Alex Tanguay se do Montrealu velmi těšil hlavně na útočnější hokej a také pochází z Quebecu, ve kterém Montreal leží. V sezóně 2008/2009 hrál dobře a dařilo se mu tak, jak byl zvyklý dříve, ale hrál pouze v 50 zápasech, protože mu sezónu zkrátilo zranění ramene.  Před sezónou 2009/2010 mu v Montrealu skončila smlouva a jako volný agent mohl podepsat smlouvu s kterýmkoliv týmem NHL, čehož využil k podpisu smlouvy s týmem Tampa Bay Lightning.  1. července 2010 se vrátil zpět do Calgary Flames na 1 rok za 1,7 milionu dolarů.  27. června 2013 se vrátil do Colorado Avalanche jako součást výměny spolu s Cory Sarichem za Shane O'Briena a Davida Jonese. Jeho sezónu 2013/14 poznamenalo zranění kyčle, kvůli němuž musel vynechat druhou polovinu sezóny.

Alex Tanguay (* 21. listopadu 1979, Sainte-Justine, Québec, Kanada) je kanadský hokejový útočník, hrající za tým Colorado Avalanche v severoamerické profesionální lize NHL.

Alex Tanguay (né le à Sainte-Justine, dans la province de Québec au Canada) est un joueur professionnel canadien de hockey sur glace.


Děj.

Děj filmu je založen na tom, že postavu Sherlocka Holmese si vymyslel doktor John Watson (Ben Kingsley). Ten o něm píše knihy a tak zatímco společnost a policisté ze Scotland Yardu se obracejí jako na Holmese na nastrčeného bývalého nepříliš úspěšného herce Reginalda Kincaida (Michael Caine), kriminální činy ve skutečnosti řeší právě Watson. Kincaid je zcela neschopný a navíc alkoholik a tak ho Watson jednoho dne vyhodí a v redakci časopisu "The Strand Magazine", kde vycházejí Holmesovské příběhy, Watson hrozí skončením úspěšné série povídek (je Holmesem unaven podobně jako jeho skutečný tvůrce Arthur Conan Doyle). Zároveň ale dojde ke krádeži štočků pro tisk pětilibrových bankovek a zmizení jednoho z pracovníků tiskárny a britská vláda žádá Holmese o pomoc. Doktora Watsona nikdo nebere vážně a tak ten, pokud chce pomoci, musí Holmese zavolat zpátky.  Inspektor Lestrade (Jeffrey Jones) žárlí na Holmesovy úspěchy a nevynechá žádnou příležitost ke špehování Holmese a Watsona a k přivlastňování si jejich nápadů. Když Watson a "Holmes" objeví, že za celou sérií zločinů je plán profesora Moriartyho, Watson je kvůli nešikovnosti "Holmese" zabit. "Holmes" tak musí pokračovat v pátrání sám s paní Hudsonovou (Pat Keen) a s dcerou uneseného pracovníka tiskárny (Lysette Anthony), o které se ale později zjistí, že je nastrčenou špiónkou. "Holmes" náhodou objeví tajnou tiskárnu profesora Moriartyho a celý případ vyřeší spolu s doktorem Watsonem, který nezemřel, pouze využil toho, že je nezvěstný, a pátral na vlastní pěst (podobně jako Doylův Holmes v povídce "Prázdný dům", 1903). Ač si oba hlavní protagonisté na začátku případu řekli, že tento je jejich poslední, na konci se smíří a plánují v podobném duchu pokračovat dál.

Nevyřešený případ či Není Sherlock jako Holmes ("Without a Clue", 1988) je britská filmová parodie na příběhy o Sherlocku Holmesovi.

Élémentaire, mon cher... Lock Holmes ("Without a Clue") est un film britannique réalisé par Thom Eberhardt, sorti en 1988. Le film est une parodie où les rôles sont inversés : Holmes est un imbécile hâbleur, poltron et chaud lapin, en réalité un acteur raté engagé pour tenir le rôle du personnage imaginé par Watson, le véritable détective dépassé par sa création.


Montáž.

Pero je ocelová podlouhlá součástka s pravoúhlým průřezem. Vkládá se do drážky odpovídajícího tvaru vyfrézované v hřídeli a na něj se nasouvá náboj s průchozí drážkou. Tvary drážek pro standardní pera a jejich přiřazení k hřídelům stanoví norma ČSN 02 2507. Drážky v hřídeli i v náboji mají šířku v toleranci P9. Pera těsná mají toleranci šířky e7 nebo h9 (předepisuje se v označení). Pera výměnná (vodící) mají toleranci šířky d9. Uložení nábojů je obvykle H/h (např. H8/h7), H/k (H7/k6) výjimečně H/m (H7/m6). V axiálním směru musí být náboj na hřídeli nějakým způsobem zajištěn (např. pojistným kroužkem, šroubem, kolíkem, maticí, atd.)

Dimenzování.

Velikost pera se určuje následovně:

Pevnostní výpočet.

Pevnostní výpočet se provádí pouze na tlak. Průřezy normovaných per jsou stanoveny tak, že pokud nebude překročeno maximální dovolené napětí v tlaku, nebude překročeno ani maximální dovolené napětí ve střihu.

Normy.

Rozměrové normy per:

Materiál.

K výrobě se používá ocel 11 600 a její ekvivalenty. Dodávají se jak pera hotová, tak i tyče přesně tažené – tzv. klínová (klínková) ocel.

Varianty provedení.

Používají se pera se zaoblenými nebo s rovnými čely. Pera zaoblená mohou být v provedení s upevňovacím a odtlačovacím šroubem. Nosná délka (ta, která přenáší kroutící moment) pera se zaobleným čelem je pouze délka přímé části (bez zaoblení). U per s rovným čelem je nosnou délkou celá délka pera. Dalším, dnes už zřídka používaným typem pera, je tzv. Woodruffovo pero. Pokud použijeme podobnou součástku většího průřezu, ale s délkou jen málo přesahující příčné míry, hovoříme o tzv. kameni. Kámen bývá obvykle přišroubovaný, může být i osazený a používá se jako unášecí nebo vodící (polohovací).

Pero je strojní součástka používaná pro spojení hřídele s nábojem. Spojení slouží k přenosu kroutícího momentu mezi nábojem a hřídelem (např. mezi hřídelem a ozubeným kolem). Svým tvarem připomíná vsazený klín, nemá však úkos na vrchní straně a v namontovaném stavu zůstává vždy vůle mezi vrchní ploškou a dnem drážky v náboji. Přesto se obecně používá označení „klínek“.

En mécanique, une clavette (étymologiquement, une petite ) est une pièce qui a pour fonction de lier en rotation deux pièces (liaison de moyeux). En complément, elle peut être dimensionnée pour se rompre par cisaillement lorsque le couple transmis est trop important.


Struktura.

S výjimkou pondělí a čtvrtka (dny, kdy se v synagoze předčítá Tóra) Tachanun sestává ze tří (v některých komunitách dvou) krátkých odstavců. Ve většině aškenázských synagog Tachanun začíná úvodními verši z a pokračuje žalmem (), který podle tradice složil král David, když byl nemocen a trpěl. Kdo recituje tachanun v místě, kde se nachází svitek Tóry, pokládá v této části hlavu na hřbet nebo předloktí levé ruky; má-li na levé ruce položené "tefilin", pokládá hlavu na pravou ruku. Druhý odstavec, שומר ישראל ("Strážce Izraele") se čte v sedě, ale vzpřímeně (v některých komunitách se tento odstavec čte pouze o půstech). Poté po slovech "„va'anachnu lo neida“" je v mnohých obcích zvykem povstat a zbytek posledního odstavce přečíst ve stoje. Po tachanun vždy bezprostředně následuje "kadiš" – poloviční kadiš v ranní modlitbě a celý kadiš v odpolední modlitbě.  V pondělí a ve čtvrtek se čte delší modlitba začínající ; tato modlitba se vkládá buď před, nebo za „krátký“ každodenní tachanun, podle zvyklostí, a čte se ve stoje. V různých komunitách se liší i délka této modlitby. Aškenázové používají nejdelší text, Sefaradi (a Chasidé, jejichž struktura modlitby vychází ze sefardského ritu) mají podobnou modlitbu, ale o něco kratší. Italské obce mají nejkratší text, který navíc nezačíná zmíněným žalmem, nýbrž veršem.  Talmud ("Bava Kamma") označuje pondělí a čtvrtek jako "et racon", čas dobré vůle, kdy prosebné modlitby mají větší naději být vyslyšeny.  V sefardském ritu začíná tachanun modlitbou "viduj" (vyznání), která vyjmenovává některých hříchů. Během jejich výčtu si věřící symbolicky udeří pěstí na srdce při zmínění každého hříchu. Následuje výčet třinácti atributů božího milosrdenství. Většina Sefardů nemá ve zvyku pokládat hlavu na ruku, ale aškenázský vliv v Maroku způsobil, že některé marokánské sidury tento zvyk zmiňují.

Historie.

Pramenem pro prosebnou modlitbu ("tachanun") je a. Tyto verše naznačují, že po modlitbě by měla vždy následovat prosba. Na základě toho talmudičtí učenci zavedli zvyk připojovat osobní prosby k bohu za ustálenou sestavu modliteb.. Ve 14. století se z těchto spontánních proseb ustálil text modlitby "tachanun".  Zvyk sklonit se a položit tvář na levou ruku vychází z prvního verše tachanunu, který zahrnuje slova: „Nipla na be-jad ha-Šem“ („Upadněme do rukou Hospodina“). Rovněž je to připomínka denní oběti přinášené v chrámu, která byla před porážkou povalena na levý bok.  Paže má být zahalena rukávem, talitem nebo jiným oděvem. Tato poloha se vyvinula v potalmudické době a symbolizuje původní praxi, kdy lidé klekali a dotýkali se tváří země. Vyjadřovali tak svoji pokoru a podřízení boží vůli. Stejnou polohu zaujal Mojžíš a Jozue, když padli na tvář před Bohem po hříchu zlatého telete. Kvůli tomuto zvyku je "tachanun" někdy označován jako "nefilat apajim" („padání na tvář“). Z toho, že Jozue padl na tvář před Archou úmluvy, praktikuje se zvyk padání na tvář pouze v místě, kde je aron ha-kodeš se svitkem Tóry; jinde se má při tachanun sedět vzpřímeně.  Dlouhá verze tachanunu čtená v pondělí a ve čtvrtek má svůj původ podle klasických pramenů u třech učenců, kteří unikli před zničení židovského osídlení Svaté země Římany: Když pak cestovali lodí do Evropy, zastihla je bouře; všichni tři se modlili své osobní modlitby, načež se bouře sklidnila. Tito učenci potom založili židovské obce v Evropě. "Abudraham" uvádí, že slova "„rachum ve-chanun“" („milosrdný a milostivý“) označují začátek další části.

Vynechávání tachanunu.

Tachanun je vynecháván o šabatu, o všech svátcích (včetně Chol ha-mo'ed), o novoluní, o Chanuce a Purim, protože tyto dny mají sváteční povahu a "tachanun", který je poněkud truchlivý, se k nim nehodí.  Následující seznam uvádí další dny, „menší svátky“, kdy je tachanun rovněž vypouštěn z modlitby. Není-li uvedeno jinak vypouští také z odpolední modlitby mincha předcházejícího dne:  Tachanun se také nečte v domě truchlícího. Uváděné důvody se různí: buď proto, aby se nepřitěžovalo truchlícímu v jeho žalu zdůrazňováním Božího soudu, nebo proto, že dům truchlícího je domem soudu a soud není patřičné místo pro vyprošování milosrdenství.  Tachanun se také nečte v přítomnosti ženicha v období sedmi dnů veselí, dále v synagoze, kde probíhá obřízka nebo v přítomnosti otce, mohela nebo sandaka. V mnohých obcích se také vypouští tachanun, když se koná Simchat Bat a je přítomen některý z rodičů.  V chasidských obcích se tachanun vypouští na výročí smrti admora, protože takový den je považován za den duchovní obnovy a slavnosti.  V některých obcích je zvykem vypouštět tachanun i o svátcích ustanovených Státem Izrael, případně i o některých občanských svátcích jiných zemí:

Tachanun (hebr.: תחנון, „prosba“), nazývaný také nefilat apajim („padání na tvář“) je součástí židovské ranní a odpolední modlitby. V pořadí modlitbe je řazena bezprostředně za amidu, ústřední modlitbu židovské bohoslužby. Tachanun se neříká o šabatu, svátcích a při některých dalších příležitostech (např. v přítomnosti ženicha v průběhu prvního týdne po jeho svatbě). V pondělí a čtvrtek se ve většině obcí říká rozšířená verze tachanunu.

Le Tahanoun (hébreu : תחנון « supplication » ou « rogations ») est un recueil de prières de supplication suivant une confession des péchés. Il est récité après la répétition de la prière par l’officiant lors des offices du matin et de l’après-midi en semaine.


Popis.

Lékořice jsou vytrvalé byliny a polokeře s dlouhými oddenky a bohatým kořenovým systémem. Stonek je vzpřímený, větvený. Listy jsou lichozpeřené, složené nejčastěji z 5 až 17 celokrajných nebo pilovitých lístků. Palisty jsou přítomny, volné, vytrvalé nebo opadavé. Květy jsou uspořádány v úžlabních dlouze stopkatých hroznech. Kalich je pětičetný, zvonkovitý až válcovitý, s 5 zuby. Koruna je bílá, žlutá, purpurová až červená. Na rozdíl od klasických květů bobovitých jsou člunek a křídla zkráceny oproti pavéze. Tyčinek je 10, přičemž 9 z nich je srostlých a poslední je volná nebo po jedné straně přirostlá k ostatním (jednobratré nebo dvoubratré). Semeník je přisedlý, lysý a obsahuje 2 až 10 vajíček. Plodem je pukavý nebo nepukavý lusk různého tvaru, na povrchu obvykle trnitý a na vrcholu zúžený v zobánek. Semena jsou zploštělá, okrouhlého až ledvinovitého tvaru.

Rozšíření.

Rod lékořice zahrnuje asi 20 druhů. Je rozšířen především v Evropě a v Asii. Jedním druhem je zastoupen i v Severní Americe ("Glycyrrhiza lepidota"), v jižních oblastech Jižní Ameriky ("G. astragalina") a v jihozápadní Austrálii ("G. acanthocarpa"). V České republice není žádný druh původní, v teplejších oblastech se však místy vyskytuje lékořice lysá ("Glycyrrhiza glabra") jako pozůstatek dřívějších kultur.  V evropské květeně je lékořice zastoupena celkem 5 původními druhy. Lékořice lysá ("Glycyrrhiza glabra") roste v celém Středomoří, lékořice ježatá ("G. echinata") ve východní části, "G. foetida" pouze ve Španělsku. Další dva druhy rostou v Rusku: "G. aspera" a "G. korshinskyi".

Význam.

Jako stará kulturní rostlina je pěstována zejména lékořice lysá, pocházející ze Středomoří. Má využití jako léčivo, v cukrářství a také v tabákovém průmyslu. Významnou rostlinou tradiční čínské medicíny je lékořice uralská ("Glycyrrhiza uralensis").

Lékořice ("Glycyrrhiza") je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to vytrvalé byliny a polokeře se zpeřenými listy a bílými, žlutými nebo červenými květy v hroznech. Některé druhy jsou využívány jako léčivo a v potravinářství, zejména lékořice lysá. V české květeně je zastoupen pouze zplanělý druh lékořice lysá.

Ce sont des plantes herbacées vivaces ou des sous-arbrisseaux, aux feuilles composées imparipennées et aux racines et rhizomes très développés. L'espèce la plus connue est "Glycyrrhiza glabra" L., la réglisse, dont on utilise les rhizomes en pharmacie et en confiserie. Une autre espèce, "Glycyrrhiza uralensis" Fisch., la réglisse chinoise, est utilisée dans la médecine traditionnelle chinoise.


Fungování.

Drak se drží v povětří díky dynamickému vztlaku – tedy proudění vzduchu podél nakloněné roviny. Vzhledem k tomu, že na rozdíl od např. bezmotorových letadel je drak většinou upoután na jednom místě vůči zemskému povrchu, je k jeho udržení ve vzduchu zapotřebí větru.

Použití.

Zábava.

Jednodušší typy draků dnes slouží především k zábavě, jako hračky – jednoduché letecké modely, vedené lanem (či lanky) nataženým ze země. Vlastnoručně vyrobené draky v poslední době začínají být vytlačovány kupovanými, technicky vyspělejšími typy, které jsou do značné míry řiditelné a s nimiž je možné zvládat i složitější akrobatické kousky. Technické zvládnutí letu a estetické kvality draka jsou dvěma hlavními disciplínami, které se hodnotí v soutěžích, obvykle nazývaných „drakiády“.

Sport.

Úzce souvisejícím sportem je také tzv. powerkiting, neboli jízda za drakem. Slovo kiting je vlastně anglickým pojmem pro pouštění draka, často se však užívá pro označení zvláštní disciplíny, kdy se člověk nechá drakem (speciálního paraglidingového typu) táhnout na surfu, skateboardu či snowboardu.

Náboženství.

V Orientu, především v Číně, byly draky často vypouštěny během náboženských slavností. Většinou byly konstruovány v podobě různých bájných stvoření – draků, hadů a ryb – a jejich vypouštění na oblohu mělo symbolický význam.

Věda a vojenství.

V době před rozvojem modernějších typů letadel byly draky využívány v meteorologii a dokonce ve vojenství. Svou zlatou éru zažily v druhé polovině devatenáctého století. Před první světovou válkou se je armáda snažila zdokonalit pro výzvědné účely a speciálně upravené draky dokázaly dokonce nést lidskou posádku. Leutnant Brooke-Smith vystoupal roku 1905 na soustavě draků do výšky 1048 metrů. Před vysláním prvních meteorologických družic se používalo meteorologických draků, které stoupaly do značných výšek. Rekord dosažený jediným drakem byl ustanoven 28. února 1898 v Miltonu (USA), kdy krabicový drak na ocelovém lanku vystoupal do výšky 3200 metrů (3801 m nad mořem). Ještě lepšího výsledku bylo dosaženo 1. srpna 1919 nad německým Lindenbergem, kdy krabicový drak, podporovaný soustavou osmi dalších draků, spojených celkem 15 km drátu, vystoupal do výšky téměř devět a půl kilometru.

Drak je létající zařízení těžší než vzduch spojené lanem se zemí, které se ve vzduchu udržuje bez vlastního pohonu, pouze na základě aerodynamických sil.

Le cerf-volant est un aérodyne assez léger pour être mu par les forces aérodynamiques, lancé et manœuvré depuis le sol à l'aide d'un ou plusieurs fils. Sa structure la plus commune se compose d'une pièce de toile ou de papier plus ou moins tendue sur une armature.


Výskyt v přírodě.

Linalool je produkován více než 200 rostlinnými druhy, hlavně z čeledi hluchavkovité (máty, vonné byliny), vavřínovité (vavříny, skořice, růžové dřevo) a routovité (citrusy), ale také břízami a dalšími rostlinami, od tropického až k polárnímu pásu. Je obsažen i v některých houbách.

Enantiomery.

Linalool má chirální centrum C a proto existují dva stereoizomery: likareol je ("R")-(−)-linalool a má označení CAS 126-90-9 (PubChem 67179), zatímco koriandrol je ("S")-(+)-linalool s CAS 126-91-0 (PubChem 13562).  Oba enantiomery se vyskytují v přírodě: ("S")-linalool je například hlavní složkou esenciálního oleje semene koriandru ("Coriandrum sativum" L. čeleď Apiaceae), kadidlovníku ("Cymbopogon martinii" var martinii (Roxb.) Wats., čeleď Poaceae) a pomerančovníku čínském ("Citrus sinensis" Osbeck, čeleď Rutaceae). ("R")-linalool je mimo jiné přítomen v levanduli ("Lavandula officinalis" Chaix, čeleď Lamiaceae), vavřínu ("Laurus nobilis", čeleď Lauraceae) a bazalce ("Ocimum basilicum", čeleď Lamiaceae).  Každý enantiomer způsobuje u člověka jiné nervové odezvy, proto má každý jinou vůni. ("S")-(+)-linalool je vnímán jako sladká, květinová vůně podobná pomerančovému listí (práh 7,4 ppb), kdežto 3R forma má dřevitější a levandulovou vůni (práh 0,8 ppb).

Biosyntéza.

U vyšších rostlin je linalool, stejně jako jiné monoterpenoidy, produkován z isopentenylpyrofosfátu přes univerzální isoprenoidní meziprodukt geranylpyrofosfát, pomocí třídy membránových enzymů nazývaných monoterpensyntázy. Jeden z těchto enzymů, linaloolsyntáza (LIS), je podle zjištění odpovědný za tvorbu ("S")-linaloolu ve více rostlinných tkáních.

Použití.

Kromě použití pro svou vůni ve výrobcích jako jsou mýdla, čisticí prostředky, šampony a krémy, se linalool používá také jako chemické reagencium. Jedním z produktů linaloolu je vitamin E. Linalool se používá také jako insekticid proti blechám a švábům.

Bezpečnost.

Linaloolu by se měly vyvarovat osoby s alergií na parfémy.

Linalool je přirozeně se vyskytující terpenový alkohol, obsažený v mnoha květinách a kořenných rostlinách. Má široké komerční použití, zejména pro svou příjemnou vůni (květinovou, s trochou kořenné vůně). Nazývá se též β-linalool, linalylalkohol, linaloyloxid nebo allo-ocimenol, systematický název je "3,7-dimethylokta-1,6-dien-3-ol".

Le linalol ou linalool (3,7-diméthyl-1,6-octadién-3-ol) est un alcool terpénique, alcool tertiaire, insaturé, possédant une odeur florale et fraîche. On le retrouve notamment dans une majorité d'huiles essentielles notamment celles de lavande, de bergamote, de bois de rose, dont il est le composant majeur, et de menthe. Ce composé organique est faiblement soluble dans l'eau.


Historie.

Původ a první úspěchy.

Maxis byla založena v roce 1987 Willem Wrightem a Jeffem Braunem, kvůli vydání SimCity na domácí počítače. Do té doby, byla hra k dispozici pouze v omezené míře na Commodore 64 a proto se někteří vývojáři zajímali o portování. Důvodem bylo to, že Simcity nebyla tradiční hra, ve které byly přesně dané podmínky pro vítězství nebo prohru. Tento titul se v té době stal statisticky nejpopulárnějším a nejúspěšnějším titulem.  Série SimCity se od té doby rozšiřovala a zahrnuje SimCity 2000 (1993), SimCity 3000 (1999), (2000), SimCity 4 (2003). Byly také vydány nějaké non-sim hry, jako například 1991's RoboSport a dobře známý "3D Pinball for Windows", který byl zařazen do některých verzí Microsoft Windows.  Po takovém úspěchu se SimCity série, Maxis vyzkoušeli různé další Sim-tituly. Mezi některé z těchto pokusů patří SimAnt, SimFarm, SimEarth, SimLife, SimTower, SimIsle a SimHealth. Maxis byl rovněž osloven společnostmi k vytvoření hry o podnikání; SimRefinery je jedním z příkladů. Úspěch těchto her se liší, ale žádná neměla takový úspěch původního SimCity. Jedinou výjimkou se stala série The Sims

Úpadek.

Po obrovském úspěchu SimCity, Maxis experimentoval s různými žánry. Avšak jejich nové hry, včetně The Crystal Skull a SimCopter byly komerční selhání. Také získal Cinematronics a vytvořil hru s názvem Crucible. Těžké ztráty a nedostatek nápadů vedl Maxis, aby začal zvažovat svůj prodej.

Koupen EA.

Electronic Arts (EA) dokončila akvizici Maxis dne 28. červenec 1997. V porovnání s ostatními společnostmi získanými EA, jako jsou Origin Systems a Westwood Studios, absorbování Maxis vzala pomalejším tempem, a společnost má zachovány některé z jeho původních zaměstnanců, včetně Willa Wrighta. Na několik let byly výrobky vydávány pod značkou Maxis, ale v roce 2004, The Sims 2 už měla na krabičce jen značku Electronic Arts. V březnu 2015 bylo pro špatné výdělky zlikvidováno. O další vývoj značek The Sims a Simcity se budou starat další studia EA.

Maxis software je americká společnost založená jako nezávislé vývojářské studio. V současné době je dceřinou společností Electronic Arts (EA). Maxis je tvůrcem nejprodávanějších počítačových her, The Sims, jeho pokračování The Sims 2, The Sims 3, The Sims Society a The Sims 4 a také Spore, stejně jako série SimCity.

Maxis est une société américaine de création de jeux vidéo fondée par Jeff Braun et Will Wright en 1987 et qui appartient à Electronic Arts.


Historie.

Výraz "otevřený systém" byl zpopularizován na počátku 80. let minulého století, kdy se používal pro popis systémů založených na bázi Unixu, obzvláště jako protiklad k rozšířenějším počítačům mainframe a minipočítačům, které se v této době používaly. Na rozdíl od starších systémů poskytovala novější generace unixových systémů standardizované rozhraní (API) a propojení periferií. Vznikl prostor pro vývoj hardware a software třetími stranami. To byl velký pokrok proti období 70. let, kdy se společnosti Amdahl a Hitachi soudily o právo prodávat operační systémy a periferní zařízení slučitelná s mainframy od IBM.  Definice „otevřeného systému“ byla lépe formulována v 90. letech 20. století. Objevily se v ní nezávisle spravované softwarové standardy, jako například Single Unix Specification od The Open Group.  Ačkoli jsou uživatelé již zvyklí na vysoký stupeň hardwarové a softwarové součinnosti, ve 20. století byly otevřené systémy významným rozdílem při koupi počítače. IBM spolu s dalšími společnostmi vzdorovaly tomuto trendu po desetiletí. Je to doloženo slavným varováním z roku 1991, kdy zaměstnanec IBM prohlásil, že by si uživatel měl dát pozor na to, aby se „neuzamkl v otevřených systémech“.  Nicméně na začátku 21. století mnoho z prodejců placeného operačního systému, zvláště IBM a Hewlett-Packard, začalo přijímat Linux jako součást své celkové odbytové strategie. Open source software (software s otevřeným zdrojovým kódem) byl prezentován jako neporazitelný „otevřený systém“. Jako odpověď začalo více společností otevírat zdrojový kód svých produktů. Důležitým příkladem je např. Sun Microsystems a jejich projekty OpenOffice.org a OpenSolaris. Tyto projekty jsou založeny na předchůdcích, kteří neměli otevřený zdrojový kód, např. StarOffice a Solaris.

Otevřený systém () je v informatice označení pro počítačové systémy, které poskytují kombinaci interoperability, portability a otevřených standardů. Termín však může označovat též specifické instalace (operačního systému, software), které jsou konfigurovány tak, aby umožnily volný přístup lidem nebo dalším počítačům (záměrný i nechtěný), o čemž tento článek nepojednává.

Le terme systèmes ouverts peut désigner à la fois des systèmes informatiques : - qui fournissent un ensemble d'avantages en interopérabilité, portabilité, et standards ouvert de logiciel;


Námět.

Námět je z minulosti, příběh se odehrává v konkrétních lokalitách v různých, místně určených částech Francie. Prostředí románu obsahuje prvky a motivy venkova i města, především Verrières a Paříže. Námětem je příběh Juliena Sorela, obdivujícího Napoleona, usilujícího o kněžskou kariéru.

Téma.

Dvě hlavní témata: psychologické pohnutky hlavního hrdiny – Juliena Sorela a střídání prostředí.

Postavy.

Julien Sorel je ústřední postavou románu, je synem tesaře, v mládí zatracován svým otcem pro svou fyzickou slabost. Nepokrytě obdivuje Napoleona, je cílevědomý, není spokojen se svým postavením, snaží se udělat kariéru, naučí se nazpaměť celou Bibli. Velmi rozporuplný, svazuje ho láska a ctižádost.  Paní de Renal je manželkou starosty, matka několika dětí. Její manžel není moc velký milovník a tak snáze podlehne kouzlu Juliena, zvláště, co si jej oblíbily i její děti. Přesto po vyzrazení jejich poměru volí svou rodinu, ale nikdy na Juliena nezapomene.  Matylda de la Mole' je dcerou významného šlechtice, mladá, má vše na co si vzpomene. Zpočátku Julienovi klade odpor, netrvá však dlouho a bezhlavě se do Juliena zamiluje. Po incidentu ve Veriéres se ho snaží zachránit, ale zbytečně. Po Julienově smrti se vdá za pařížského šlechtice.

Děj.

Děj je rozdělen na jednotlivé události.  Julien Sorel je synem tesaře, narodil se ve Verrières. Nepokrytě obdivuje Napoleona, rád se věnuje knihám a sní o kariéře kněze. Jeho zájmy jsou však s rozporu se zájmy jeho otce dvou bratrů.  Jednou se pan de Rênal, verriérský starosta, rozhodl, že Juliána zaměstná jako vychovatele svých tří dětí, jelikož Julián uměl dobře latinsky, znal celou bibli a měl se stát knězem. Julián jeho nabídku rád přijal a okamžitě musel nastoupit. Děti si Juliána velice oblíbily a časem jeho vztah s ženou starosty, paní de Rênal, přerostl v milostný. Po čase pan de Rênal pojal podezření a poslal tedy Juliána pryč do kněžského učení do Besançonu.  V tomto učení byl ze začátku Julián neoblíbený, ale časem si, za podpory ředitele semináře abbé Pirrarda, oblibu získal. Poté abbé Pirrard odstoupil a odstěhoval se. V Paříži se setkal s hrabětem de la Mole, který chtěl Juliána přijmout za svého sekretáře. Julián se tedy usídlil v Paříži.  Při práci pro pana de la Mole se Julián seznámil s pařížskou vyšší třídou. Časem se však zamiloval do dcery pana de la Mole Matyldy, která jeho lásku opětovala a poté otěhotněla. Řekla to svému otci, ten sice zuřil, avšak udělal z Juliána husarského nadporučíka de la Vernaye. Julián byl šťastný, ale dlouho mu to nevydrželo. Paní de Rênal napsala dopis hraběti de la Mole. Psala v něm, že Matyldu jen využil k lepšímu mocenskému postavení, stejně jako kdysi ji. Jakmile Julián dopis dočetl, vydal se do Verriérs, kde v kostele postřelil paní de Rênal. Za tento čin byl odvezen do vězení a čekal na soud. Ve vězení ho navštěvovala paní de Rênal, na kterou Matylda velice žárlila, ale přesto se snažila, aby nebyl odsouzen k smrti. Paní de Rênal Juliána navštěvovala každý den, pořád Juliána milovala a on si uvědomil že miluje i on ji. Nakonec byl Julián odsouzen k trestu smrti a byl popraven gilotinou. Paní de Rênal zemřela v náručí se svými třemi dětmi 3 dny po jeho pohřbu.

Červený a černý (někdy se používá "Červená a černá", v originále "Le Rouge et le noir", 1830) je román francouzského spisovatele Stendhala. Tento román popisuje rozpor ambiciózního hlavního hrdiny, Juliána Sorela, mezi vojenskou kariérou a nebo úspěchem v duchovní kariéře. Název knihy je od tohoto odvozen, tedy červené francouzské vojenské uniformy a barvě kněžské sutany.

Le Rouge et le Noir, sous-titré Chronique du, puis Chronique de 1830, est un roman écrit par Stendhal, publié pour la première fois à Paris chez Levasseur le, bien que l'édition originale mentionne la date de 1831. C'est son deuxième roman, après "Armance".


Mládí.

Paulinus byl mnich pocházející z Říma a byl pravděpodobně rodilým Italem. Roku 601 byl vyslán papežem Řehořem Velikým s druhou skupinou gregoriánské mise, kde se také nacházeli osobnosti jako Mellitus, Justus, Rufinianus a další, do království Kentu, kde misionáři měli za úkol christianizovat Anglosasy. Do Anglie misionáři dorazili roku 604, nicméně o Paulinových aktivitách v Kentu se dnes neví téměř nic.  Paulinus zůstal v Kentu až do roku 625, kdy byl 21. července Justem, arcibiskupem z Canterbury, vysvěcen na biskupa. Paulinus byl součástí doprovodu křesťanské princezny Æthelburgy (sestry kentského krále Eadbald) do Northumbrie, kde se měla provdat za pohanského krále Edwina. Ten své nastávající nevěstě přislíbil, že si bude moci ponechat svou křesťanskou víru. Svatý Beda, jenž působil na počátku 8. století, napsal, že Paulinus si přál Northumbriany obrátit na křesťanství, stejně jako zůstat v náboženských službách nové královny.  Je obtížné s pomocí Bedovy chronologie určit datum svatby Æthelburgy a krále Edwina, protože papežova korespondence Edwinovi, ve které papež krále vybízí k přijetí křesťanství, naznačuje, že kentský král Eadbald křesťanství přijal teprve před nedlouhou dobou, což je s Bedovou chronologií v rozporu. Podle historika D. P. Kirbyho proto museli Paulinus a Æthelburga do Northumbrie dorazit před rokem 624 a Paulinus by tak ještě nebyl biskupem, ale pouze knězem, čímž by se kvůli vysvěcení musel vrátit zpět; ke Kirbyho závěrům se přiklání i profesor Henry Mayr-Harting. Naproti tomu anglický historik Peter Hunter Blair tvrdí, že Æthelburga a Edwin byli oddáni ještě před rokem 625, nicméně Æthelburga dorazila do Northumbrie až v roce 625. Pokud by byly přijaty Kirbyho argumenty, pak by se datum Paulinova biskupského vysvěcení muselo posunout o rok, na 21. července 626.  Svatý Beda Paulina popisuje jako „muže vysoké postavy, trochu shrbeného s černými vlasy a hubeným obličejem, úzkým orlím nosem, jenž budil úctu a zároveň naháněl strach“. Beda tento popis pravděpodobně převzal od Jakuba Jáhna, jednoho z Paulinových společníků, který byl v Bedově době stále naživu.

Biskup z Yorku.

Podle svatého Bedy Paulinus Edwinovi řekl, že narození jeho a Æthelburginy dcery bylo vyslyšení jeho modliteb. Narození princezny a zmařený pokus o atentát na krále skupinou Západních Sasů z Wessexu bylo zobrazováno na mincích. Edwin přislíbil přestoupit na křesťanství a dovolil, aby jeho dcera Eanflæd byla pokřtěna, pokud Northumbrie dobude vítězství nad Wessexem. Svůj slib král nesplnil úplně, protože po svém následném triumfu nad Západními Sasy křesťanství nepřijal a přestoupil na něj až poté, co mu Paulinus vyložil detaily snu, který Edwin měl ještě před nástupem na trůn během exilu na dvoře východoanglického krále Rædwalda. V Edwinově snu, podle výkladu svatého Bedy, cizinec Edwinovi pověděl, že v budoucnu bude mocný, jestliže někdo položí ruku na jeho hlavu. Protože Paulinus tento sen králi vyložil, položil vzápětí svou ruku na Edwinovu hlavu, což byl důkaz, který Edwin potřeboval. Pozdější hagiografie Řehoře Velikého z konce 7. století uvádí, že Paulinus byl přesně tím cizincem, jež se zjevil ve snu. Pokud by to byla pravda, dalo by se uvažovat i o možnosti, že Paulinus strávil nějaký čas na Rædwaldově dvoře, ačkoliv Beda se o žádné takové návštěvě nezmiňuje.  Je nepravděpodobné, že se jednalo o nadpřirozený jev a samotný Paulinův výklad snu měl za následek Edwinův křest. Zdá se, že northumbrijští velmoži byli christianizaci nakloněni a sám král přijal dopisy od papeže Bonifáce IV., v nichž Edwina vyzýval k přijetí křesťanství. Edwin a mnozí jeho stoupenci byli nakonec pokřtěni v Yorku roku 627. Podle jedné z legend během pobytu Edwina a Æthelburgy v jejich paláci v Yeaveringu Paulinus strávil celých 36 dní křtěním nových proselytů. Paulinus byl v Lindsey také aktivním misionářem. Po této misijní činnosti král Paulina učinil prvním yorským biskupem.  Plán papeže Řehoře Velikého počítal s tím, že se York stane druhým anglickým metropolitním městem a tak zde Paulinus založil kostel. Ačkoliv kostel byl postaven z kamene, nebyly nalezeny žádné jeho pozůstatky. Paulinus také postavil množství kostelů v dalších královských sídlech, např. jeho kostel v Lincolnu v Lincolnshire byl ztotožněn s nejranější stavební fází kostela svatého Pavla.  Mezi dalšími pokřtěnými byla Hilda, pozdější představená Whitbyjského opatství, stejně jako její nástupkyně, Edwinova dcera Eanflæd. Jako jediný italský biskup v Anglii Paulinus vysvětil na biskupa jiného člena gregoriánské mise, Honoria, jenž se po smrti Justa, někdy v letech 628–631, stal arcibiskupem z Canterbury.

Biskup z Rochesteru.

Roku 633 byl Edwin Northumbrijský v bitvě u Hatfield Chase Velšany poražen a zabit, podle tradice se tak stalo 12. října. Ohledně datace bitvy však existuje určitá nejasnost; totiž papež Honorius I. v červnu 634 napsal Paulinovi a arcibiskupovi Honoriovi dopis, v němž uváděl, že oběma poslal papežský symbol pallium. Papežův dopis vůbec nenaznačuje, že by zprávy o Edwinově smrti dorazily do Říma ani devět měsíců po tradičním datu bitvy u Hatfield Chase. Podle D. P. Kirbyho tento nedostatek informací ukazuje na to, že bitva se odehrála spíše až v roce 634.  Po Edwinově porážce a smrti se jeho království rozpadlo nejméně na dvě části. Edwinovi nástupci také začali prosazovat zpět tradiční pohanství a křesťanství tak v Northumbrii upadalo. Ačkoliv Paulinův jáhen Jakub na severu zůstal, aby znovuzískal ztracené pozice římské mise, vdova po Edwinovi se rozhodla pro návrat do Kentu, kam jí následovali její a Edwinovi potomci a vnoučata, stejně jako Paulinus. Dva z northumbrijských princů se uchýlili hledat azyl do Evropy, na dvůr franského krále Dagoberta. Æthelburga, Eanflæd a Paulinus zůstali v Kentu, kde Paulinovi bylo nabídnuto biskupství v Rocherstru, které spravoval až do své smrti. Protože papežské pallium nestihlo dorazit dříve, než Paulinus opustil York, Paulinus jej nikdy neužíval.

Smrt a kanonizace.

Paulinus zemřel 10. října 644 v Rochestru, kde byl také v sakristii zdejšího kostela pohřben. Jeho nástupcem na biskupském stolci se stal Ithamar, první rodilý Angličan vysvěcený gregoriánským misionářem.  Po své smrti byl Paulinus prohlášen za svatého, jeho svátek připadal na 10. října, den výročí jeho smrti. Když byl v 80. letech 11. století v Rochesteru vybudován nový kostel, Paulinovy relikvie byly do něho přeneseny v novém relikviáři. Paulinovy ostatky spočívají také v Canterbury a dalších nejméně pěti kostelech, které mu byly zasvěceny. Ačkoliv Rochester držel některé z Paulinových relikvií, jeho kult nabyl na významu až po dobytí Anglie Normany roku 1066. Paulinus z Yorku je považován za svatého jak římskokatolickou, tak anglikánskou církví.  Paulinovo misionářské úsilí je obtížné hodnotit; svatý Beda naznačuje, že Paulinova mise do Northumbrie byla úspěšná, nicméně pro to není jednoznačný důkaz a tak je pravděpodobnější, že Paulinovy snahy byly spíše bezvýsledné. Jeden z konvertitů, jehož Paulinus pokřtil, deirský král Osrik a jeden z Edwinových nástupců, po Edwinově smrti křesťanství opustil a vrátil se k pohanství. Naproti tomu Hilda z Whitby si křesťanskou víru ponechala a nakonec se stala abatyší vlivného Whitbyjského opatství. Christianizaci Northumbrie dokončili převážně iroskotští misionáři obrácením Edwinova konečného nástupce Oswalda.

Paulinus z Yorku (zemřel 10. října 644) byl římský křesťanský misionář a první yorský biskup. Paulinus byl členem mise vyslané papežem Řehořem Velikým roku 601, jež měla za cíl obrátit pohanské Anglosasy od jejich náboženství ke křesťanství; Paulinus do Anglie dorazil roku 604 s druhou misionářskou vlnou, o jejíž činnosti během následujících dvou desetiletích se ví jen málo.

Paulin ou Paulinus (mort le ) est un missionnaire romain et le premier évêque d'York. Membre de la mission envoyée par le pape Grégoire pour convertir les Anglo-Saxons, Paulin débarque en Angleterre en 604. Après quelques années passées dans le Kent, il est sacré évêque, probablement en 625, et accompagne la princesse Æthelburg de Kent en Northumbrie, où elle épouse le roi Edwin. Paulin réussit à convertir Edwin et un certain nombre de ses sujets au christianisme et construit plusieurs églises en Northumbrie. Après là mort d'Edwin en 633, il fuit la région avec Æthelburg et retourne dans le Kent, où il occupe jusqu'à sa mort le poste d'évêque de Rochester.


Život.

De Chirico se narodil v přístavním městě Volos v Thesálii. Jeho otec Evaristo pracoval jako inženýr pro firmu, která v Řecku stavěla železniční tratě. Matka Gemma Cervetto byla operní zpěvačka. V roce 1891 se narodil jeho bratr Andrea († 1952), který roku 1914 přijal umělecký pseudonym Alberto Savinio. Ten se prosadil rovněž jako malíř, ale také jako spisovatel a hudební skladatel. Chlapci byli vychováváni v aristokratickém duchu, odděleni od svých vrstevníků.  V roce 1900 začal Giorgio de Chirico studovat malířství na polytechnice v Athénách. V květnu 1905 mu neočekávaně zemřel otec. Oba bratři odjeli spolu s matkou do Mnichova, místa tradičně navštěvovaného mladými řeckými umělci. Giorgio zde až do roku 1909 studoval na Královské akademii výtvarných umění. V té době na něj měla největší vliv díla Arnolda Böcklina a Maxe Klingera, které měl v Mnichově možnost spatřit. Také jeho obrazy z prvního tvůrčího období do roku 1910 se nesou v duchu romantismu a symbolismu. V létě 1909 de Chirico Mnichov opustil a odešel do Milána, kam se mezitím odstěhovali bratr s matkou. V roce 1910 celá rodina přesídlila do Florencie. V té době de Chirico intenzivně studoval filosofická díla Arthura Schopenhauera, Otto Weiningera a zejména Friedricha Nietzsche. Zejména kniha "Tak pravil Zarathustra" se stala jedním z jeho hlavních inspiračních zdrojů. V Itálii prodělal těžké střevní onemocnění, s jehož následky se potýkal po zbytek života. Intenzivní emoční zážitek, který zakusil jednoho večera na náměstí Santa Croce ve Florencii, ho – spolu s filosofickými zdroji – přivedl k metafyzické malbě.  Léta 1911–1915 prožil malíř v Paříži. Jen v březnu 1912 byl povolán do Itálie, aby zde vykonal vojenskou službu. Byl umístěn do Turína, spjatého s jeho vzorem Nietzschem. Po deseti dnech sice dezertoval, ale prostředí města, zejména věž Mole Antonelliana, na něj mělo hluboký vliv. V roce 1912 vystavil tři obrazy na Podzimním salónu, o rok později dalších třicet ve svém ateliéru a roku 1914 se zúčastnil pařížského Salónu nezávislých. Jeho práce si tak všimli Pablo Picasso a Guillaume Apollinaire, stýkal se i s vlivným uměleckým kritikem Maurice Raynalem. Pařížská moderna byla tehdy zaujatá kubismem, de Chirico ho však neakceptoval. Malíř patřil do kroužku umělců sdružených kolem časopisu "Les Soirées de Paris"; v něm poznal svého prvního galeristu Paula Guillauma.  Krátce po vypuknutí první světové války byl spolu s bratrem odveden do italské armády. Byli přiděleni do služby v týlu ve Ferraře. Zde se seznámili s malířem Filippem De Pisis. Po čase byl Giorgio převelen do tamní vojenské nemocnice, kde pracoval v oddělení pro vojáky s psychickými poruchami. Zde se spřátelil s malířem Carlo Carrà. Spolu s ním a svým bratrem malovali v duchu metafyzické malby. Později se s Carlem Carrà rozešel, protože ten označoval za objevitele metafyzické malby sebe.  Bezprostředně po válce se de Chirico do Paříže nevrátil. Postupně žil v Římě, Miláně a Florencii. V roce 1918 bylo v Římě založeno hnutí Valori plastici, sdružující nejvýznamnější italské malíře. Jeho zakládajícími členy byli kromě bratří de Chiriků také Carlo Carrà a Giorgio Morandi. Vydávalo stejnojmenný časopis, který publikoval články, jejichž společným jmenovatelem byla snaha o návrat ke klasickým hodnotám, odmítání futurismu a respekt k figurativnímu malířství. Na podzim 1919 v něm de Chirico publikoval článek nazvaný "Návrat uměleckých řemesel", ve kterém obhajoval návrat tradičních metod a ikonografie. Tento článek vyjadřoval neočekávanou změnu v jeho umělecké orientaci: De Chirico přijal klasický styl inspirovaný starými mistry, jako byli Rafael a Signorelli, a stal se přímým oponentem moderního umění. Bezprostředním impulzem pro změnu uměleckého názoru byl pro de Chirika Tizianův obraz "Láska nebeská a láska pozemská", který viděl v Galerii Borghese.  V Itálii měl de Chirico první samostatné výstavy. První z nich proběhla roku 1919 v římské galerii Casa d'Arte Bragaglia, ta mu však úspěch nepřinesla. Negativní kritiky měla i výstava v Miláně o dva roky později. Roku 1924 navštívil malíř opět Paříž. Byl zde přijat do kroužku surrealistů vedeného André Bretonem. Je také vyobrazen – v podobě antické busty – na slavném Ernstově obraze "Setkání přátel", na němž jsou všichni významní surrealisté. De Chirico se účastnil i prvních dvou společných výstav surrealistů. První proběhla v listopadu 1925 v pařížské galerii Pierre, druhá o rok později v nově založené Surrealistické galerii v Callotově ulici rovněž v Paříži. To již ale bylo v době hlubokých rozporů mezi de Chirikem a Bretonem. De Chirikovy obrazy z metafyzického období zde byly vystaveny bez jeho souhlasu. V Paříži také v roce 1924 de Chirico poznal svou první manželku, ruskou baletku Raissu Gurjevič Krohlovou, s níž se oženil o rok později.  Od roku 1927 se jeho vztahy se surrealisty stávaly stále problematičtější. Když Breton ve své knize "Surrealismus a malířství" nejnovější de Chirikovy práce odsoudil, rozešel se malíř se surrealisty definitivně. V roce 1929 vyzdobil vilu galeristy Léonce Rosenberga sérií nástěnných maleb s výjevy "Gladiátorů" a vydal experimentální prózu "Hebdomeros". O rok později vyšly Apollinairovy "Kaligramy" s více než 60 de Chirikovými litografiemi.  Ve 30. letech hledal de Chirico trvalý domov. Roku 1931 se z Paříže odstěhoval do Itálie. Tři roky nato se opět vrátil do Paříže, kde sérií "Tajuplné lázně" ilustroval básnickou sbírku Jeana Cocteaua "Mytologie". V roce 1936 odešel do New Yorku, kde pobýval další dva roky. V roce 1938 se vrátil do Itálie. Ještě v témže roce stihl emigrovat do Francie a v důsledku vypuknutí války vrátit se do Itálie, kde se usadil v Miláně. Mezi tím, v roce 1930, poznal svou druhou manželku Isabellu Packszwer, opět Rusku, s níž se oženil roku 1935 a zůstal s ní do konce života.

Dílo.

Giorgio de Chirico byl všestranným umělcem. Maloval obrazy, vytvářel grafiku, věnoval se literatuře, zabýval se scénografií, příležitostně i drobnou volnou plastikou. Jeho výtvarný názor prošel několika často diametrálně odlišnými fázemi. Během mnichovského pobytu a vlastně až do roku 1910 maloval obrazy v duchu švýcarského symbolistního malíře Arnolda Böcklina a Němce Maxe Klingera, který bývá rovněž řazen k symbolistům. Pod dojmem četby Friedricha Nietzsche a zejména atmosféry italských měst začal od roku 1910 malovat obrazy, pro které se bude později používat termínu "metafyzické". Prvním z nich byla "Záhada podzimního odpoledne" právě z uvedeného roku. Mezi roky 1910–1918 vytvořil téměř 150 obrazů v tomto duchu, které založily jeho pověst a pro dějiny výtvarného umění se považují z jeho díla za nejinspirativnější. V letech 1912–1913 namaloval sérii obrazů nazývaných "Piazze d'Italia" (Italská náměstí). Zobrazuje na nich opuštěná náměstí lemovaná prázdnými arkádami. V centru prostoru se nacházejí antické sochy. De Chirico motivicky čerpal ze svého dětství a mládí. Podle legendy vypluli argonauti právě z malířova rodného Volosu. Proto je tato scéna námětem několika jeho obrazů. Odpočívající socha uprostřed náměstí je Ariadna, jež hrála významnou roli v mýtu o argonautech a zároveň ztělesňuje melancholii. Na vzdálených obzorech se objevuje vlak s kouřící lokomotivou – připomínka zaměstnání otce, který měl na Giorgiův duchovní vývoj velký vliv. Na náměstích vyrůstají věže, inspirované turínskou La mole antonelliana. Nad arkádami jsou umístěny nádražní hodiny, na komínech se třepetají praporky. Obrazy prostupuje pocit odcizení, hlubokého smutku a záhadnosti, zdůrazněný ještě jejich nejednoznačnými názvy.  Přibližně od roku 1914 se škála de Chirikových motivů rozšířila o postavy manekýnů, jakýchsi krejčovských panen bez tváře. Jejich tělo je konstruováno z nejrůznějších, převážně dřevěných předmětů geometrických tvarů. Typickou ukázkou je obraz "Velký metafyzik" z roku 1917. Dalšími obrazy, které velice zapůsobily na pozdější surrealisty, byly "Mozek dítěte" (1914) a "Píseň lásky" z téhož roku. Zejména první z obrazů se stal pro surrealisty inspirací. Roku 1917 přiměl Bretona vystoupit z autobusu, když ho viděl vystavený ve výkladní skříni galerie v ulici Boétie. Yves Tanguy se při jeho spatření rozhodl, že se stane malířem.  Roku 1919 napsal de Chirico dvě programové stati. V první s názvem "My, metafyzikové" formuloval východiska své dosavadní malby. Druhá měla název "Návrat k řemeslu" a malíř v ní již oznamoval návrat ke klasické malbě. "Pictor classicus sum" (Jsem klasický malíř), tak zněla poslední věta. Zřejmě poslední obraz, který avantgarda přijala, byly "Znepokojivé múzy" z roku 1925. De Chirikovu tvorbu po tomto roce surrealisté ostře kritizovali. Tento názor sdílel i český surrealista Vratislav Effenberger, když o de Chiricovi napsal: ""Po tomto sedmiletém období se vrací nejen k počátečnímu böcklinovskému klasicismu, ale dokonce hluboko pod průměrnou úroveň soudobého výtvarného akademismu"". Soudobá výtvarná kritika však takto příkré odsudky nesdílí.  I přes proklamativní přihlášení se ke klasické malbě tvořil malíř i později obrazy, které byly přijímány s respektem. Ve 20. letech to byly série obrazů, jejichž náměty tvořil nábytek v neobvyklých souvislostech, koně na pobřeží, antickým inspiracím děkuje za vznik cyklus Archeologů. Ve 30. letech tvořil zvláštní obrazy a grafiky s námětem tajuplných lázní. Voda na nich má tvar parketové podlahy, zalidňují je strnulé postavy nahých a oblečených mužů. V posledním období života se de Chirico často k metafyzické malbě vracel, ať už v obměnách nebo replikách starších obrazů. Po celý život maloval autoportréty.  Významná je jeho scénografická práce. V roce 1925 spolupracoval s Luigi Pirandellem v jeho římském divadle Teatro d'Arte. Roku 1929 navrhl scénu a kostýmy pro baletní soubor Sergeje Ďagileva. Ještě začátkem 70. let přivedly malíře jeho divadelní projekty do New Yorku a Athén.  De Chirico byl činný i v oblasti literatury a teorie umění. Psal programové studie o své tvorbě. V roce 1945 vyšly jeho paměti, soubor esejů "Commedia dell ́arte moderna" a román "Une aventure de M. Dudron" (Dobrodružství pana Dudrona). Největšího ohlasu dosáhl jeho román "Hebdomeros". De Chirico ho napsal francouzsky v říjnu 1928, knižně vyšel o rok později. Je to kombinace básně v próze a hermeneutického vyprávění. V knize přicházejí olympští bohové mezi smrtelníky a mísí se do jejich snů, delirií a mánií.

Vybrané obrazy.

Na de Chirikova díla není pro Wikipedii uvolněná licence, jeho obrazy je možné prohlížet na některém z externích odkazů.

De Chirico a Československo.

Čeští umělci měli možnost seznámit se s de Chirikovou tvorbou v první polovině 30. let. V roce 1931 byl zastoupený na kolektivní výstavě s názvem École de Paris (Pařížská škola) v pražském Obecním domě. Ještě téhož roku měl rovněž v Praze v Alšově síni samostatnou výstavu, uspořádanou Uměleckou besedou. V roce 1935 vystavoval malíř v Československu opět, a to na pozvání Jana Zrzavého, s nímž se seznámil o rok dříve. Nejprve v dubnu a květnu opět v Alšově síni, v červnu byla výstava přenesena do Brna do galerie Skupiny V.K. V rámci výstavy v Praze přednesl de Chirico 17. dubna 1935 přednášku o estetických principech své tvorby. De Chirico napsal rovněž tři texty se vztahem k Čechám: "O tichu", "O Praze" a "O Janu Zrzavém". Oba malíři k sobě měli tématem i zaměřením své tvorby velmi blízko. Jan Zrzavý ale nebyl jediným malířem, který měl s de Chirikem styčné body. V delších či kratších časových úsecích měl de Chirico vliv na Vladimíra Sychru, Emanuela Fryntu, Cypriána Majerníka, Endre Nemese nebo Františka Muziku.

Giorgio de Chirico (IPA: ˈdʒɔrdʒo deˈkiriko; 10. července 1888 Volos, Řecko – 20. listopadu 1978 Řím), řecko-italský malíř a grafik. Byl hlavním představitelem tzv. "metafyzické malby" (pittura metafisica). Jeho raná tvorba významně ovlivnila surrealisty, ačkoliv on sám se od nich později distancoval. Časem se orientoval na klasickou figurální malbu. Vystupoval proti abstraktnímu malířství. Jeho dílo je založené na studiu antické kultury jakož i německých filosofů Friedricha Nietzsche a Arthura Schopenhauera.

Giorgio De Chirico, né le à Volos en Thessalie (Grèce), et mort le à Rome (Italie), est un peintre, sculpteur et écrivain italien dont les œuvres, unanimement admirées des surréalistes jusqu'en 1925, ont ensuite été rejetées tout aussi unanimement. Il est l'un des fondateurs du mouvement de la peinture métaphysique.


Život.

Její matka Matilda Adamsová se vdala za kapitána Lee-Hamiltona, se kterým měla syna, budoucího básníka Eugena Lee-Hamiltona (1845-1907). Po manželově smrti v roce 1852 se podruhé provdala za učitele svého syna, Henryho Ferguson Pageta.  Violet se narodila ve Francii, s rodinou cestovala po Německu a později po Itálii. Určitý čas strávila v Londýně. Dostalo se jí domácího vzdělání od matky, nevlastního bratra a soukromých učitelů.  V Itálii strávila většinu svého života ("„...byla Angličankou podle původu, Francouzkou podle místa narození, ale Italkou podle vlastní volby“"). V Maiano nedaleko Florencie zakoupila roku 1889 Villu "Il Palmerino", kde žila až do své smrti. Zde ji navštěvovaly přední osobnosti kulturního světa, jako byli například: Bernard Berenson, Aldous Huxley, Carl Placci, Anatole France, Mario Praz, malíř John Singer Sargent nebo básník Oscar Wilde.  Jako spisovatelka byla uznávána a obdivována řadou mužů. V osobním životě byly jejími partnerkami ženy: spisovatelka a básnířka Agnes Mary Robinson (1857-1944) a v letech 1887-1897 Clementina (Kit) Anstruther-Thomson (1857-1921).

Dílo.

Psala ve čtyřech jazycích – anglicky, francouzsky, italsky a německy. První článek "Les Aventures d'une Pièce de Monnaie" (1870) (ve francouzštině) otiskla ve švýcarských novinách, když jí bylo třináct let.  Publikovat začala v roce 1878 pod mužským pseudonymem, což jí mělo poskytnout větší tvůrčí svobodu a respekt. Obecně byla ale její totožnost v literárních a uměleckých kruzích známa.  Ve svých teoretických pracích se postavila proti teorii Johna Ruskina o morální hodnotě krásy. Podle jejího názoru je hlavní funkcí umění vzbuzovat potěšení.

Vernon Lee, vlastním jménem Violet Paget, (14. říjen 1856, Château St Leonard, Boulogne, Francie – 13. únor 1935 Maiano u Florencie, Itálie) byla britská spisovatelka a básnířka, autorka novel, povídek, esejů, cestopisných črt, literárních kritik a hrůzostrašných příběhů.

Vernon Lee est le pseudonyme de l'écrivaine et essayiste anglaise Violet Paget (1856-1935). Disciple de Walter Pater, très liée au mouvement esthétique, outre des romans et nouvelles, elle a produit une dizaine de volumes remarquables sur l'art.