Objev.

Seyfertovy galaxie poprvé zjistili Edward A. Fath a Vesto Slipher v roce 1908, když na Lickově observatoři sledovali spektra astronomických objektů tehdy nazývaných „spirální mlhoviny“, tedy vlastně spirální galaxie. Fath a Slipher objevili ve spektru galaxie Messier 77 (M77) šest jasných emisních čar, což bylo překvapivé, protože většina podobných objektů měla absorpční spektrum podobné hvězdám.  Edwin Hubble v roce 1926 pozoroval M77 a další dvě podobné „mlhoviny“ a označil je za extragalaktické objekty. Carl Keenan Seyfert v roce 1943 objevil další galaxie podobné M77 a zjistil, že tyto galaxie mají velmi jasné jádro vzhledem podobné hvězdě, které ovšem vykazují spektrum se širokými čarami. V roce 1944 byla na rádiových vlnách o kmitočtu 160 MHz objevena rádiová galaxie Cygnus A a tento objev byl potvrzen v roce 1948, když bylo dokázáno, že jde o samostatný zdroj. S použitím interferometrie bylo zjištěno, že tato galaxie má dvě oblasti, ze kterých rádiové záření vychází. Během následujících let byly objeveny další rádiové zdroje, jako například pozůstatky supernov. V 50. letech 20. století byly určeny další důležité vlastnosti Seyfertových galaxií, jako například skutečnost, že jejich jádra mají velmi malý rozměr (méně než 100 parseků, tedy jsou nerozlišitelná), mají obrovskou hmotnost (≈10 hmotností Slunce) a doba trvání nejsilnějšího jaderného záření je větší než 100 milionů let. Během dalších dvou desítek let se vědci snažili hlouběji porozumět vlastnostem Seyfertových galaxií. Bylo provedeno několik přímých měření skutečné velikosti jádra Seyfertových galaxií a bylo zjištěno, že emisní čáry v M77 vydává oblast o průměru více než tisíce světelných let. Vznikl také spor o to, zda je rudý posuv těchto galaxií kosmologického původu. Potvrzující odhady jejich vzdálenosti a stáří nebyly zaručené, protože jas jejich jádra se mění v průběhu několika let, a proto tvrzení o jejich vzdálenosti a pevné rychlosti světla nemohly být pokaždé použity k určení jejich stáří. Ve stejném období byl prováděn výzkum zaměřený na prohlídku, rozpoznání a zatřídění mnoha galaxií včetně Seyfertových. Začalo to v roce 1967, když Benjamin Markarjan zveřejnil seznam obsahující několik stovek galaxií vyznačujících se velmi silným ultrafialovým zářením. Poloha některých z nich byla upřesněna dalšími vědci v roce 1973. V té době se předpokládalo, že 1 % spirálních galaxií patří mezi Seyfertovy galaxie. V roce 1977 bylo zjištěno, že velmi málo Seyfertových galaxií patří mezi eliptické galaxie a většinou jde o spirální galaxie obyčejné nebo s příčkou. Během tohoto období také probíhaly snahy o spektrofotometrický rozbor Seyfertových galaxií. Začalo být jasné, že spektra těchto galaxií nevypadají vždy stejně, a tak začaly být řazeny do podskupin podle vlastností jejich emisního spektra. Nejprve bylo zavedeno jednoduché dělení na typ I a typ II podle poměrné šířky jejich emisních čar. Později bylo zjištěno, že některá Seyfertova jádra mají přechodné vlastnosti, a proto byly zavedeny další podskupiny: 1,2, 1,5, 1,8 a 1,9. (viz Třídění). Prvotní průzkumy Seyfertových galaxií byly zkreslené, protože započítávaly pouze nejjasnější představitele této skupiny. Pozdější průzkumy zahrnující i méně jasné a zastíněné Seyfertovy galaxie ukazují, že je tento jev poměrně častý a vyskytuje se u 16 ± 5 % všech galaxií. V blízkém okolí Mléčné dráhy (do 27 Mpc) se dokonce nachází několik desítek Seyfertových galaxií. Seyfertovy galaxie tvoří podstatnou část Markarjanových galaxií, což je katalog galaxií vykazujících ve svém jádře přebytek ultrafialového záření.

Vlastnosti.

Aktivní galaktické jádro je hustá oblast uprostřed galaxie, která má v určitých úsecích elektromagnetického spektra nadprůměrný zářivý výkon. Galaxie s aktivním jádrem se také nazývají aktivní galaxie. Aktivní galaktická jádra jsou nejvýraznějšími zdroji elektromagnetického záření v celém vesmíru a jejich vývoj udává hranice kosmologických modelů. V závislosti na jejich typu se jejich zářivost může měnit v časovém měřítku od několika hodin po několik let. Dva největší druhy aktivních galaxií jsou kvasary a Seyfertovy galaxie a hlavní rozdíl mezi nimi je v množství jimi vydávaného záření. Jádro běžné Seyfertovy galaxie vydává ve viditelném světle záření srovnatelné se součtem záření všech hvězd v takové galaxii, zatímco jádro kvasaru je přinejmenším 100x jasnější než její hvězdy. Seyfertovy galaxie mají mimořádně jasná jádra, jejichž zářivost je 10 až 10 Sluncí. Pouze asi 5 % z nich září na rádiových vlnách; jejich záření je středně silné v oblasti záření gama a silné v rentgenové oblasti. Jejich viditelné a infračervené spektrum ukazuje velmi jasné emisní čáry vodíku, helia, dusíku a kyslíku. Tyto čáry vykazují silné Dopplerovo rozšíření, ze kterého můžeme odvodit rychlosti hmoty od 500 do 4 000 km/s a které pravděpodobně vzniká blízko akrečního disku obklopujícího centrální černou díru.

Eddingtonova svítivost.

Spodní hranice hmotnosti ústřední černé díry může být vypočítána pomocí Eddingtonovy svítivosti, což je jev způsobený tlakem záření. Předpokládejme, že je černá díra obklopena diskem svítícího plynu. Přitažlivé síly působící na hmotu disku a odpudivé síly způsobené tlakem záření se dají popsat zákonem převrácených čtverců. Pokud je gravitační síla způsobená černou dírou menší než odpudivá síla tlaku záření, disk se rozptýlí do okolí.

Záření.

Emisní čáry pozorované ve spektru Seyfertových galaxií mohou pocházet z povrchu samotného akrečního disku, nebo také z oblaků plynu zářícího díky ionizačnímu kuželi. Přesné umístění zářící oblasti se nedá snadno určit kvůli nedostatečnému rozlišení galaktického jádra na snímcích. Ovšem každá část akrečního disku má vůči směru pohledu pozorovatele odlišnou rychlost a čím rychleji plyn obíhá kolem černé díry, tím širší jsou emisní čáry ve spektru. Podobná závislost rychlosti na poloze se vyskytuje i u větrů v zářícím disku.  Předpokládá se, že úzké čáry ve spektru pocházejí z vnějších oblastí aktivního galaktického jádra, kde se hmota pohybuje nižšími rychlostmi, zatímco široké spektrální čáry vznikají blízko u černé díry. Časová stálost úzkých čar dokazuje, že musí vycházet z rozsáhlé oblasti, naopak široké čáry se mohou měnit v poměrné krátkých časových úsecích. Tato proměnnost se využívá k určení umístění a stavby zářící oblasti pomocí techniky zvané. Tato technika zkoumá stavbu a pohyby oblasti vysílající široké spektrální čáry pomocí pozorovaných změn těchto čar, které jsou způsobeny předchozími změnami spojitého spektra. Podmínkou k využití této techniky je předpoklad, že spojité spektrum vychází z jediného ústředního zdroje. Tato technika byla použita k průzkumu 35 aktivních galaktických jader a posloužila k výpočtu hmotností jejich ústředních černých děr a rozměru oblastí vysílajících široké spektrální čáry.  Z pozorování několika rádiově hlučných Seyfertových galaxií vyplynula domněnka, že rádiové záření u nich vzniká jako synchrotronové záření ve výtrysku. Infračervené záření je způsobeno zářením v jiných oblastech spektra, které prach blízko jádra přesune do infračervené oblasti. O fotonech s nejvyšší energií se předpokládá, že vznikají inverzním Comptonovým jevem ve velmi horké koróně blízko černé díry.

Třídění.

Podle spektrálních čar v jejich spektrech byly Seyfertovy galaxie nejprve rozděleny na typ I a typ II. Spektrum Seyfertových galaxií typu I obsahuje široké spektrální čáry, které zahrnují jak povolené čáry (například H I, He I nebo He II), tak užší zakázané čáry (například O III). Obsahuje také některé užší povolené čáry, ale i tyto užší čáry jsou mnohem širší než u obyčejných galaxií. Ovšem spektrum Seyfertových galaxií typu II obsahuje pouze úzké čáry, ať už povolené nebo zakázané. Zakázané čáry jsou spektrální čáry, které vznikají takovými přeskoky elektronů mezi energetickými hladinami, které normálně pravidla kvantové mechaniky zakazují, ale přesto mají určitou pravděpodobnost samovolného výskytu. Název "zakázané" je poněkud matoucí, protože příslušné přeskoky elektronů nejsou zakázané, ale spíše velmi nepravděpodobné. V některých případech spektrum obsahuje široké i úzké čáry, což byl důvod k zařazení takových galaxií do přechodné skupiny mezi typem I a typem II. Spektrum některých takových galaxií se v průběhu několika let změnilo z přechodného typu na typ II, ale typické široké emisní čáry Hα se neztratily buď vůbec, nebo pouze výjimečně. Podstata rozdílů mezi Seyfertovými galaxiemi typu I a typu II je předmětem pokračujících výzkumů. Je známo několik případů, kdy byly galaxie označeny za typ II pouze proto, že široké složky jejich spektrálních čar byly pouze obtížně zjistitelné. Někteří vědci předpokládají, že všechny Seyfertovy galaxie typu II jsou ve skutečnosti totožné s typem I, ale široké složky spektrálních čar jsou nepozorovatelné pod úhlem, pod jakým jsou k Zemi natočené. Přesněji řečeno je u Seyfertových galaxií typu I ústřední zdroj záření pozorován víceméně přímo, tedy se nahlíží přímo na oblast vyzařující široké spektrální čáry, neboli rychle se pohybující oblaka v okolí obří černé díry ležící uprostřed galaxie. Naopak u Seyfertových galaxií typu II je aktivní galaktické jádro zastíněné a pozorují se pouze chladnější vnější části nacházející se daleko od oblasti vysílající široké spektrální čáry. Tato teorie je známá jako sjednocený model Seyfertových galaxií (anglicky ). Není ovšem jasné, zda může tato domněnka vysvětlit všechny pozorované rozdíly mezi těmito dvěma typy.

Seyfertovy galaxie typu I.

Jádra Seyfertových galaxií typu I jsou velmi jasnými zdroji jak viditelného světla, tak ultrafialového a rentgenového záření. Jejich spektrum obsahuje dvě skupiny spektrálních čar: úzké čáry s šířkou několika stovek km/s (díky rudému posuvu se dá vyjádřit jako rychlost) a široké čáry s šířkou až 10 km/s. Široké čáry pochází z oblasti akrečního disku kolem obří černé díry, která je pro galaxii zdrojem energie, zatímco úzké čáry vznikají daleko mimo tuto oblast akrečního disku. Obě skupiny spektrálních čar jsou způsobeny vysoce ionizovaným plynem. Oblast vysílající široké čáry má rozměr 0,1 až 1 parseků. Tento rozměr R se dá odhadnout ze zpoždění odpovídajícímu času, který světlo potřebuje k cestě ze zdroje záření se souvislým spektrem k plynu vyzařujícímu tyto čáry.

Seyfertovy galaxie typu II.

Seyfertovy galaxie typu II mají typicky jasné jádro a zároveň jsou jasné při pozorování na vlnových délkách infračerveného záření. Jejich spektrum obsahuje úzké čáry odpovídající zakázaným přeskokům a široké čáry odpovídají silným dipólovým nebo interkombinačním přeskokům. V některých Seyfertových galaxiích typu II odhalil spektropolarimetrický rozbor (spektroskopie polarizované složky světla) zastíněné oblasti typu I. V případě NGC 1068 bylo naměřeno záření jádra odražené od mračna prachu, což vědci vysvětlují přítomností stínícího prachového prstence kolem jádra vysílajícího jasné spojité spektrum a široké spektrální čáry. Při bočním pohledu na galaxii je jádro nepřímo pozorováno díky odrazu světla od plynu a prachu nad a pod prstencem. Tento odraz způsobuje polarizaci odraženého světla.

Seyfertovy galaxie přechodných typů.

Donald Edward Osterbrock v roce 1981 zavedl označení dalších typů Seyfertových galaxií: typy 1,5, 1,8 a 1,9. Tyto podskupiny se rozdělují na základě vzhledu jejich spektra, přitom podskupiny označené vyšším číslem mají soubor širokých spektrálních čar slabší vzhledem k souboru úzkých čar. Například typ 1,9 má širokou pouze čáru Hα, ale čáry vyššího řádu Balmerovy série nikoli. Typ 1,8 má velmi široké čáry Hα i Hβ, ale ty jsou ve srovnání s Hα velmi slabé. Typ 1,5 má obě tyto čáry srovnatelně silné.

Další galaxie podobné Seyfertovým galaxiím.

Kromě přechodných typů mezi typy I a II (zahrnujících typy 1,2 až 1,9) se vyskytují další typy galaxií, které jsou Seyfertovým galaxiím velmi podobné nebo mohou být považovány za jejich podskupinu. V roce 1980 byly objeveny rádiové galaxie s jádrem typu LINER (), které se Seyfertovým galaxiím velmi podobají. Tyto galaxie mají výrazné emisní čáry díky slabě ionizovaným nebo neutrálním atomům, zatímco emisní čáry ze silně ionizovaných atomů jsou u nich poměrně slabé. Galaxie LINER mají mnoho společných znaků s málo zářícími Seyfertovými galaxiemi, například při pozorování ve viditelné oblasti spektra není možné rozeznat jejich celkové vlastnosti. Oba tyto druhy také mají oblast vyzařující široké spektrální čáry, ale oblast vyzařující tyto čáry má u galaxií LINER nižší hustotu. Příkladem takové galaxie je M104 v souhvězdí Panny, která je také známá pod názvem galaxie Sombrero. Seyfertovou a zároveň LINER galaxií je NGC 7213, která v porovnání s dalšími aktivními galaxiemi leží poměrně blízko k Zemi. Další velmi zajímavou podskupinou jsou Seyfertovy galaxie typu I s úzkými čarami (NLSy1), které se staly předmětem rozsáhlého průzkumu. Tyto galaxie mají mnohem užší spektrální čáry než obyčejné Seyfertovy galaxie typu I, strmé spektrum v oblasti tvrdého a měkkého rentgenového záření a silné záření na spektrální čáře Fe [II]. Jejich vlastnosti naznačují, že jde o mladá aktivní galaktická jádra se silným narůstáním černé díry, takže se u nich dá předpokládat poměrně malá, ale rostoucí hmotnost ústřední černé díry. Vznikly také teorie, že jsou to galaxie v raném stupni vývoje a byly navrženy možné vazby mezi nimi a velmi zářivými infračervenými galaxiemi nebo Seyfertovými galaxiemi typu II.

Vývoj.

Většina aktivních galaxií velmi daleko od Země a mají velký rudý posuv. Z toho se dá usoudit, že se vyskytovaly v raném období vesmíru a kvůli rozpínání vesmíru se od Země vzdalují vysokou rychlostí. Kvasary jsou nejvzdálenější pozorované galaxie, některé z nich jsou pozorovány ve vzdálenosti 12 miliard světelných let. Seyfertovy galaxie leží mnohem blíže než kvasary. Z důvodu konečné rychlosti šíření světla je pohled do velké vzdálenosti zároveň pohledem do historie. Proto pozorování aktivních galaktických jader ve velkých vzdálenostech a jejich nedostatek v blízkém vesmíru naznačují, že byly v raném období vesmíru mnohem častější, takže se dá předpokládat, že aktivní galaktická jádra mohou být raným obdobím vzniku galaxií. Pak je ovšem otázkou, jaký objekt se z takto vzdáleného aktivního galaktického jádra mohl vyvinout za tu dobu, než jeho světlo dorazilo k Zemi. Protějškem kvasarů, které mají velký rudý posuv (z>4), mohou být Seyfertovy galaxie typu I s úzkými čarami (NLSy1). Mají totiž mnoho společných vlastností, například vysokou metalicitu nebo podobný vzhled emisních spektrálních čar (silné čáry Fe [II], slabé čáry O [III]). Některá pozorování naznačují, že záření z aktivního galaktického jádra není kulově symetrické, ale spíš osově souměrné, protože záření z jádra vychází uspořádané do kuželovitého tvaru. Na základě těchto pozorování byly odvozeny modely, které vysvětlují různé typy galaktických jader jako jediný objekt pozorovaný z různých směrů. Takový model se nazývá sjednocený model Seyfertových galaxií (anglicky ). Tento model vysvětluje rozdíl mezi Seyfertovými galaxiemi typu I a typu II tím, že u typu II je oblast vysílající široké spektrální čáry zastíněná prstencem, který brání přímému pozorování této oblasti. Kvasary a blazary se tímto modelem také dají celkem jednoduše vysvětlit. Hlavním problémem těchto sjednocených modelů zůstává vysvětlení, proč jsou některá aktivní galaktická jádra rádiově hlučná a jiná rádiově tichá. Tento rozdíl může souviset s otáčením ústřední černé díry.

Příklady.

Mezi Seyfertovy galaxie patří například tyto: má ve svém jádru obří maser z vodních par, který se dá pozorovat na frekvenci 22 GHz.

Seyfertova galaxie je jeden ze dvou hlavních druhů galaxií s aktivním galaktickým jádrem. Druhým hlavním zástupcem této skupiny jsou kvasary. Seyfertovy galaxie mají jádro podobné kvasarům (velmi zářivé vzdálené jasné zdroje elektromagnetického záření) s velmi vysokou plošnou jasností a jejich spektrum obsahuje výrazné spektrální čáry způsobené silnou ionizací, ale na rozdíl od kvasarů jsou kolem jádra viditelné další části galaxie.

Les galaxies de Seyfert sont des galaxies spirales caractérisées par un noyau extrêmement brillant et compact. D'une brillance de surface très élevée, leur noyau représente l'une des plus grandes sources de rayonnement électromagnétique connues de l'Univers, possiblement liée au trou noir supermassif en leur centre. Ces galaxies présentent des émissions fortes dans les domaines radio, ultraviolet, infrarouge et rayons X du spectre électromagnétique. Elles représenteraient plus de 5 % de l'ensemble des galaxies de l'univers observable.


Počátky projektu.

První zmínky se objevily v září 2013, kdy čínský prezident Si Ťin-pching na návštěvě Kazachstánu během projevu s názvem ‘Promote People-to-People Friendship and Create a Better Future’ na Nazarbajevově univerzitě v Astaně poprvé zmínil Iniciativu ekonomické Hedvábné stezky, vedené po silnicích a železnicích a do určité míry kopírující starověkou Hedvábnou stezku ve třech směrech. První do Střední Asie, Ruska a Evropy, druhá do Perského zálivu a Středozemního moře. Třetí do jihovýchodní Asie, jižní Asie a Indického oceánu.  Si Ťin-pching také popsal spolupráci se zeměmi Střední Asie stojící na pěti pilířích: komunikaci, propojenosti, usnadnění obchodu, zlepšení oběhu peněz a posílení tržní směny mezi lidmi. K větší spolupráci zemí má vést právě Novodobá hedvábná stezka, konkrétně její dvě části. Druhou o měsíc později nastínil při návštěvě Indonésie během projevu v parlamentu. Námořní Hedvábná stezka 21. století má spojovat čínské východní přístavy s Evropou a má mít dva hlavní směry. Z Číny přes Jihočínské moře skrz Indický oceán do Evropy a z Číny přes Jihočínské moře do jižního Pacifiku. Všechny části stezky využijí již postavenou infrastrukturu na souši i na moři. Celkem je plánováno propojit na 12 000 kilometrů cest.  V březnu 2014 byly vládou odhaleny další detaily, zároveň většina největších čínských průmyslových a finančních společností zveřejnila své plány zahrnující Novodobou hedvábnou stezku do obchodních strategií. Od roku 2015 získává rozsáhlý dopravně ekonomický projekt postupně čím dál konkrétnější obrysy. V Číně jej do plánování zahrnuly všechny správní celky a v mezinárodním měřítku jsou vizi nakloněny prakticky všechny zapojené země. Čínské lidové republice se podařilo vyjednat řadu bilaterálních i multilaterálních dohod. Prohloubila se spolupráce s ASEAN i EU. Iniciativa "One belt One road" je financována řadou finančních institucí. Například "Silk Road Fund" založený v listopadu 2014 se podílí částkou 40 miliard USD, "Asian Infrastructure Investment Bank" (AIIB) založená v červnu 2015 částkou 100 miliard USD, BRICS "New Development Bank" založená v červenci 2014 částkou 100 miliard a "China Investment Corp" založená v lednu 2015 přidala 50 až 100 miliard USD.  Vzhledem k povaze celé stavby je nutné brát ohled i na další rizika spojená s realizací projektu. Zejména se jedná o řadu bezpečnostních a enviromentálních rizik, jejichž povahou se Čínská lidová republika musí vedle geopolitického vyjednávání zabývat ještě před samotnou výstavbou celé stezky. Dva segmenty spojené s výstavbou - doprava a samotné stavební práce vyčnívají v kontextu dopadu na životní prostředí nejvíce. Rizika projektu se také řešila na Klimatické konferenci v Paříži v roce 2015.

Záměry jednotlivých států.

Nová hedvábná stezka vede od východního pobřeží Číny až do Rotterdamu a každý stát, nalézající se na trase nové cesty, může z této spolupráce těžit ekonomické i kulturní výhody. Navíc díky silnější regionální spolupráci zemí, zapojených do organizace, dojde ke zlepšování procesu ekonomické integrace a globalizace. Čína jako hlavní iniciátor vzniku Nové hedvábné stezky rozhoduje o téměř všech důležitých nařízeních, která určují, jak se bude nadále tato obchodní cesta vyvíjet. Nejdůležitějším čínským záměrem při obnovování stezky bylo pomoci domácí ekonomice a usnadnit čínskou ekonomickou expanzi v zahraničí. Pro Čínu je velmi výhodné, že trasa začíná na pobřeží Východočínského moře a následně prochází i méně rozvinutými provinciemi Číny, což přispívá k tomu, že státní podniky zde začínají stále více investovat a jednotlivé regiony se po ekonomické stránce vyrovnávají.  Prvotním plánem obnovení Hedvábné stezky bylo zvýšení čínského ekonomického vlivu v oblasti Střední Asie, až později přišla Čína s myšlenkou užší spolupráce i s evropskými státy. Regionální spolupráci Číny se zeměmi Střední Asie se snaží Číňané vylepšit především zlepšením komunikace, propojením, usnadněním obchodu a posílením peněžního oběhu. Čínské instituce investovaly nemalé prostředky do zlepšení infrastruktury na trase stezky ve snaze zvýšení obchodu s Evropskou unií. Čína chce lepším vyvážením zboží, kapitálu a práce snížit domácí nadprodukci a také pomoci internacionalizaci čínského jüanu.

Země Střední Asie.

Nová hedvábná stezka je velmi výhodná i pro státy Střední Asie. Už v roce 2001 vytvořily "Shanghai Cooperation Organization" (SCO), která spojuje Čínu, Kazachstán, Kyrgyzstán, Rusko, Tádžikistán, Uzbekistán, Indii a Pákistán. Díky pomoci od Číny mají tyto země možnost rychle rozvíjet svou ekonomiku, výrazně zlepšit bezpečnost a také posílit svoji stabilitu hlavně poté, co se NATO začalo zaměřovat na jiné problémy a Rusko má problémy ohledně Ukrajiny. Tyto změny by měly pomoci v boji proti terorismu, separatismu a fundamentalismu neboli proti nechtěným jevům, které dlouhodobě brání v lepší obchodní a ekonomické spolupráci.  Státy Střední Asie profitují i z čínských investic do infrastruktury, neboť právě na území těchto zemí je zaostalost v oblasti infrastruktury nejvyšší. V rámci transportu se však nejedná jen o pozemní dopravu, Čína v těchto končinách investuje i do výstavby plynovodů a ropovodů, čímž by chtěla vylepšit dodávky energie jak ze Střední Asie, tak z oblasti Blízkého Východu. Momentálně jsou čínské ropovody a plynovody zranitelné, protože 80 % z nich vede přes Malacký průliv v jihovýchodní Asii. Důležitým bodem pro co nejlepší využití Nové hedvábné stezky je i společný výzkum a výměna dat a technických dovedností mezi vysokými školami a různými institucemi v zemích, nacházejících se podél trasy. Právě ve Střední Asii investovala Čína nejvíce do zlepšení školství ve snaze vytvořit z Nové hedvábné stezky i „řeku znalostí“. Všechny tyto investice, které Čína provedla na území Střední Asie, vylepšují vztahy Číny a států Střední Asie a zvětšují čínskou sféru vlivu v této oblasti.

Rusko.

Tento fakt se však silně nelíbí Rusku, které Střední Asii považuje za svoji sféru vlivu a dostává se tímto do konfliktu s čínskými zájmy. Rusko nemělo žádnou oficiální strategii pro Novou hedvábnou stezku, "jejich hlavním záměrem je hájit svoje zájmy ve Střední Asii jako za Sovětského svazu." Po nástupu Putina na post prezidenta v Rusku v roce 2000 se Rusko a Čína začaly sbližovat. Sbližovaní zemí znamenalo, že vztahy Ruska vůči Západu se zhoršovaly. Euromajdan a reakce Ruska ještě víc země sblížily. "Prezident Xi a Putin se potkali při zahájení Zimních olympijských her v Soči 6. února 2014, krátce poté Rusko a Čína podepsaly velkou plynovou dohodu." Jedenáctého září 2014 na summitu SCO prezidenti Xi a Putin slíbili kooperaci na velkých projektech a pomoc ve vzájemném rozvoji.

Indie a Pákistán.

Indie není součástí Nové hedvábné stezky, má svoje vlastní iniciativy jako "Act East", "Connect Central Asia" a "Cotton route", které přímo soupeří s Novou hedvábnou stezkou. "Čína vždycky chtěla obklopit jižní Asii 'perlovým náhrdelníkem' - sítí přístavů, spojující její východní pobřeží s Blízkým východem." S Pákistánem je situace úplně opačná, Čína investuje do Pákistánu a poté, co se USA stáhly z Afghánistánu, se stává jeho hlavním spojencem.

Evropa.

"Evropa se vidí jako model, ke kterému by Čína měla aspirovat. Politika EU je založena na domněnce, že lidská práva bývají lépe pochopena a dodržována ve společnostech s volným obchodem, investicemi, lidmi a nápady." I pro Evropu může mít obnovení této trasy veliký význam. Výrazně se tímto vylepšuje obchod mezi Evropou a Asií, zvyšuje se šance na rozvoj daných zemí a investic, nacházejících se v těchto státech a v neposlední řadě se vytvářejí užší hospodářské a ekonomické vztahy. Čínským záměrem je také vybudování silného partnerství s Evropskou unií a následně vytvoření společného trhu. "V roce 2011 Čína zahájila nové fórum 16+1 pro spolupráci se zeměmi střední a východní Evropy." Tuto skupinu tvoří 11 zemí EU (Bulharsko, Chorvatsko, Česko, Estonsko, Litva, Lotyšsko, Maďarsko, Polsko, Rumunsko, Slovensko a Slovinsko) a pět kandidátů na vstup do EU (Albánie, Bosna a Hercegovina, Černá Hora, Severní Makedonie a Srbsko). 16. prosince 2014 bylo na schůzce zemí CEE a Číny dohodnuto, že spolu postaví pozemskou a námořní cestu, které propojí tyto oblasti. K realizaci tohoto plánu musí být postavena nová železnice z Bělehradu do Budapešti a nový přístav v řeckém Pireu.  "Nicméně země CEE mají lišící se postoje vůči Číně. Některé jsou skeptické, ale většina potřebuje mosty, železnice, cesty a balancují nad různými cíli politiky. Země CEE jsou terčem lobbování Číny, ale většina je přikloněna k podporování pozice Číny mezinárodně i regionálně. Skupina 16+1 je důležitou součástí západního konce Nové hedvábné stezky." Čína si je zřetelně vědoma chudší politické kultury v zemích někdejšího východního bloku; někteří analytici hovoří o lepších příležitostech k brainwashingu místních obyvatel. Mimo uskupení 16+1 upřednostňuje Čína lobbovat v každém státě zvlášť. Obchodní cesta má velký význam i pro jednotlivé evropské státy. Velmi důležitá by stezka mohla být pro Podleské vojvodství, které by se díky tomuto projektu mohlo stát „bránou na východ“ a následně ze spolupráce získat sociální, ekonomické či vědecké výhody.

Česká republika.

Jak tvrdí Jiang Li z Čínské akademie sociálních věd, pro Českou republiku hraje vznik stezky velkou roli. Výrazně se díky této spolupráci zlepšuje strategické partnerství v oblasti techniky, energetické či finanční součinnosti. Navíc je podle něj snahou České republiky stát se logistickým a dopravním centrem v oblasti střední a východní Evropy.  Ve skutečnosti jde v tomto projektu spíše o prosazování geopolitických zájmů Číny a prezident Si Ťin-pching již při představení projektu Nové hedvábné stezky jako předpoklad úspěchu označil „pět konektivit“, mezi kterými na prvním místě zmínil „propojení politik“ států zapojených do globálního projektu. V srpnu 2016 se Si Ťin-pching vyslovil v tom smyslu, že „je třeba hledět na budování měkké moci a šířit normy, pravidla a ideje naší země s cílem postupně vytvořit pravidla multilaterálního vládnutí, v nichž by se výrazně otiskla Čína.“ V předvečer Druhého summitu mezinárodní spolupráce "Pásu a stezky" a u příležitosti 70. výročí navázání diplomatických styků mezi ČLR a Československem se v sídle novin Kuang-ming ž ́-pao konalo fórum s názvem „Pás a stezka a propojování srdcí českého a čínského lidu“. Na fóru vystoupil Čang Chua, vedoucí odboru mezinárodní spolupráce Oddělení propagandy Ústředního výboru komunistické strany Číny. Nově by měly tuto propagandu čínského hospodářství, kultury, společnosti a národních zvyků současné Číny zprostředkovat českým čtenářům Literární noviny.  Podle Martina Hály se jedná primárně o projekt politický spíše než ekonomický. Během návštěvy Si Ťin-pchinga v Praze Miloš Zeman jasně pojmenoval celkový trend: “osamostatnění” od dosavadních euroatlantických spojenců a příklon k ČLR (v reálu spíše k rýsující se neformální protizápadní ose Moskva – Peking) a “Bezpečné útočiště” (Safe Haven) pro Čínu v srdci Evropy. Na státní večeři hovořili oba prezidenta dokonce o Česku jako “letadlové lodi” pro Čínu. Přes veškeré informace o čínských miliardách jsou dopady současného “resetu” převážně politické. Se sumou zatím necelého jednoho procenta zahraničních investic se čínské straně "podařilo proniknout do nejvyšších pater české politiky".  Na ekonomickém poli v České republice působí Institut Nové hedvábné stezky s poněkud nezřetelnou náplní, který v Praze založil poradce prezidenta Zemana a někdejší ministr zahraničí v jeho „úřednické“ vládě Jan Kohout. Od roku 2017 je součástí Silk Road Think Tank Network (SiLKS).

Trasy.

Celá obchodní trasa jako taková nebude tvořena jen jednou nově vybudovanou dopravní cestou, ale vznikne rekonstrukcí a modernizací již existujících obchodních spojení Propojením více koridorů tak vznikne celá síť obchodních cest. To zajistí propojení největších asijských ekonomik s trhy v Evropě a na Arabském poloostrově. V případě nemožnosti využití jednoho z koridorů (například z důvodu ozbrojeného konfliktu na území, kterým železniční či dálniční síť bude procházet), je v plánu využití koridoru jiného. Do projektu pak bude zapojeno šest dopravních koridorů. Ty buď budou nově vytvořeny, nebo budou zmodernizované již stávající cesty. Jsou to New Eurasian Land Bridge, China – Mongolia – Russia Corridor, China – Central Asia – West Asia Corridor, China – Indochina Peninsula Corridor, China – Pakistan Corridor, Bangladesh – China – India – Myanmar Corridor

New Eurasian Land Bridge.

Je železniční trasa vedoucí z čínské provincie Ťiang-su, z přístavu Lianyungang. Podle plánu by mělo jít o hlavní spojení mezi Evropou a Čínou. Procházet bude sedmi čínskými provinciemi, dále pak Mongolskem, Kazachstánem, západním Ruskem a Polskem. Končit by měla v největším evropském přístavu, Rotterdamu. Cesta kopíruje z velké části existující Transsibiřskou magistrálu, jejíž některé části budou muset projít modernizací. Čína také v současnosti jedná s polskými a ruskými úřady na snížení cla, kterými je převoz zboží po této trase výrazně zatížen.

China – Mongolia – Russia Corridor.

Tento koridor do budoucna počítá s využitím vysokorychlostní železnice a silniční dopravy a je rozdělen do dvou tras. Severní trasa z Pekingu přes provincii Che-pej do Ruska a druhá, západní trasa z přístavu Ta-Lien přes města Čchang-čchun a Charbin, vnitřní Mongolsko až do ruského města Čita. Část trati, která se nachází v Číně, je už dnes v provozu a spojuje velká čínská města. Západní plánovaná trasa je budována ve spolupráci s mongolskou a ruskou stranou přes programy „Mongolia’s Prairie Road Programme“ a „Russia’s Transcontinental Rail Plan“.

China – Central Asia – West Asia Corridor.

Jedná se o trasu ropovodu a plynovodu. Plánuje propojení oblasti Sin-ťiang v Číně, Írán, Arabský poloostrov a sever Afriky. V současnosti existuje spojení začínající na hranicích Turkmenistánu a Uzbekistánu vedoucí přes Kazachstán do Číny. Některé části ropovodu v Číně jsou aktuálně ve výstavbě, také ještě zbývá stávající ropovod propojit s již existujícím na Arabském poloostrově.

China – Indochina Peninsula Corridor.

Propojení oblasti delty Perlové řeky (zde leží města Šen-čen, Hongkong a Kanton), v jejíž oblasti se nacházejí jedny z největších kontejnerových přístavů na světě. Plánuje se spojit vysokorychlostními železnicemi a dálnicemi tuto oblast s dalšími silnými nebo rozvíjejícími se ekonomikami jihovýchodní Asie – Vietnamem, Kambodžou, Myanmarem a Thajskem. Končit by měla v Singapuru.

China – Pakistan Corridor.

Další s obchodních koridorů, který je dnes ve výstavbě. Plánem je spojit čínské město Kašgar v autonomní oblasti Sin-ťiang s pákistánským přístavem Gwadar, ze kterého je přístup k Arabskému moři. Železniční spojení by mělo vést i přes území pákistánského Kašmíru, s čímž nesouhlasí indická vláda.

Bangladesh – China – India – Myanmar Corridor.

Další plánované železniční propojení, tentokrát dvou obrovských ekonomik – Indie a Číny. V květnu 2015 se indický premiér Módí dohodl na společných investicích se svým čínským protějškem. V rámci smlouvy v hodnotě 22 miliard dolarů je jak výstavba železnice propojující obě země přes přístavy v Myanmaru, tak výstavba elektráren a spolupráce v oblasti průmyslu. Většina z dohodnuté částky půjde právě do projektů podporující průmysl než přímo do infrastruktury koridoru.

Kontroverze a problémy projektu.

Tento projekt provází již od jeho uvedení množství nejasností a problematických bodů. Z počátku nebylo vůbec jasné, jak si Číňané tuto iniciativu představují, až během posledních let začala nabývat konkrétních obrysů. K finální podobě má ale stále velmi daleko. Hlavní otázka stále zůstává, má tento megalomanský projekt smysl? Odhadovaná cena přesahuje jeden bilion dolarů a dokončení se plánuje v řádu třiceti až čtyřiceti let. Čína by se tak tímto projektem mohla sama vyčerpat ještě před jeho dokončením a i když se projekt dotáhne, není jisté, zda to bude výhodné. Jde také o to, pro koho to bude výhodné. Západní mocnosti v čele s USA se obávají dominance Číny a jejího přerodu v hegemona Eurasie, potažmo celé planety. Spojené státy by tímto ztratily svou “vůdčí úlohu” ve světě a zůstaly by odtrženy na západní polokouli. Jedním z efektů má být podle čínské propagandy také zlepšení zaostalých ekonomik států, přes které stezka povede a zvýšení životní úrovně řadových obyvatel. Je ale potřeba zajistit, aby tomu tak opravdu bylo. Hrozí, že se výhody budou akumulovat pouze u úzkých elitních skupin obyvatel a tím se sociální rozdíly v zemích ještě zvětší. Čína také bude mít velmi snadnou cestu ze zemí Třetího světa dovážet suroviny pro svůj vlastní prospěch.

Bezpečnostní problémy.

V oblasti je mnoho nevyjasněných územních sporů. Spratlyovy ostrovy v Jihočínském moři jsou velmi důležitým strategickým místem a pře se o ně Čína, Tchaj-wan, Malajsie, Filipíny a Vietnam. Na mnoha ostrovech jsou přítomny ozbrojené složky některých z výše uvedených zemí. Jihočínské moře je jednou z nejvíce vytížených oblastí námořního obchodu a tyto spory rozhodně nepomáhají vzájemné spolupráci v této důležité zóně. Očekávají se zde velké zásoby ropy a dalších surovin. Další problém se vyskytuje v oblasti střední Asie. Po rozpadu Sovětského svazu se zde vytvořilo množství států s problematickými hranicemi. Tádžikistán s Kyrgyzstánem nemá vymezeno okolo 25% vzájemných hranic, podobná situace se vyskytuje i u Uzbekistánu, kde je problematických zhruba 20% hranic s Tádžikistánem. Tyto tři země také vedou vleklé spory o vodu a řešení je zatím v nedohlednu. Místní politici nejsou schopni řešit aktuální problémy a situaci také komplikuje vysoká korupčnost států v oblasti. Jedna z tras počítá s důležitou úlohou Pákistánu a cesta by měla zasahovat i do oblasti Kašmíru. O ten válčila Indie s Pákistánem mnoho let. Nyní jsou ve stavu příměří, které je ale nestálé a občas dojde i k násilným střetům hlavně ze strany extrémistických skupin. S tím souvisí obava z terorismu a náboženského extremismu, který je velmi silný na blízkém východě a ve střední Asii, hlavně v Pákistánu. Hrozbu námořního pirátství se během posledních deseti let podařilo úspěšně snižovat a tento trend by měl pokračovat i nadále.

Problémy lidských práv v Číně.

V současnosti doprovází tento projekt kontroverze ohledně porušování lidských práv ze strany Číny. Jednou ze zásadních oblastí stezky je totiž Sin-ťiang, což je provincie Čínské lidové republiky, kterou obývají muslimští Ujgurové. Ti jsou v rámci celé Číny jen minoritou, avšak v této oblasti tvoří doposud většinu obyvatelstva. Mnoho západních médií informovalo o násilí, které způsobuje čínská vláda tomuto etniku a které hraničí se snahou o jeho vyhlazení, i o spojitosti mezi tímto násilím a plánem Nové hedvábné stezky. Už dříve bylo informováno o možných zásazích Číny na tomto území. Vzhledem k informacím o tom, jak stát nakládá s muslimskou minoritou je zřejmé, že realita tyto obavy předčila. Problematickým se stává jednání o ekonomických vztazích a odvracení se od otázky porušování lidských práv.  Čínská provincie Sin-ťiang, kterou tradičně obývá většina muslimské minority Ujgurů, je v současnosti známá jako místo praktikovaného bezpráví. Nepohodlní občané jsou vězněni v koncentračních táborech, o nichž Čína tvrdí, že se jedná o převýchovná zařízení. Na základě svědectví obětí tohoto útlaku i práce novinářů je však zřejmé, že se jedná o zařízení, která mají pomoci k nastolení totalitní kontroly Číny nad daným územím a postupnému vyhlazení muslimského obyvatelstva.

Nová Hedvábná stezka nebo Novodobá Hedvábná stezka je hospodářská iniciativa představená prezidentem Čínské lidové republiky (ČLR) Si Ťin-pchingem v roce 2013.

La nouvelle route de la soie ou la Ceinture et la Route (stratégie aussi appelée OBOR en anglais pour One Belt, One Road) est à la fois un ensemble de liaisons maritimes et de voies ferroviaires entre la Chine et l'Europe passant par le Kazakhstan, la Russie, la Biélorussie, la Pologne, l'Allemagne, la France et le Royaume-Uni.


Popis.

Dospělci krajty černohlavé dosahují na délku v průměru 1,5 až 2 metry, maximální zjištěná velikost je 3,5 metru. Tělo je svalnaté, z profilu působí zploštěle. Ocas se zužuje do jednoho tenkého bodu.  Horní část hlavy je pokryta velkými symetrickými šupinami. Hřbetní šupiny jsou hladké a lesklé, uspořádané v 50 až 65 řádcích ve střední části těla, na břiše má šupin 315 až 355. Subkaudálních šupin je 60 až 75 a směrem ke konci těla se rozdělují. Kloaku překrývá jeden anální štítek.  Barevný vzor se skládá z odstínů černé, tmavě šedé, hnědé, zlaté a smetanové v pruhovaném nebo žíhaném vzoru. Břicho je světle zbarvené a doplněné o tmavší skvrny. Hlava je lesklá černá a toto zbarvení se rozprostírá několik centimetrů i přes krk a hrdlo.

Výskyt a stanoviště.

Vyskytuje se v Austrálii, obývá tropický sever země. Typovou lokalitou je Port Denison Bowen v Queenslandu. Žije ve vlhkých až polosuchých oblastech, naopak neobývá oblasti suché.

Chování.

Tito hadi jsou suchozemští a často je lze najít mezi skalami či volnými kameny. Můžou si vyhloubit i noru v zemi. Aktivitu projevují během noci. Cítí-li se ohroženi, hlasitě na narušitele syčí, ale koušou spíše výjimečně (pokud neloví kořist). Někdy na nepřítele zaútočí se zavřenými čelistmi, ale obecně s nimi jde dobře manipulovat. I když jsou dobří plavci, jen zřídka je lze nalézt ve vodě. Krajty černohlavé nejsou jedovaté. Živí se hlavně plazy, především varany, agamami, scinky a hady. Loví i druhy prudce jedovaté, jako jsou smrtonoši, pakobry a taipani, vůči jejichž jedu jsou imunní. Mohou zabíjet i některé savce, pokud jsou k dispozici. Vzhledem k tomu, že mají černě zbarvené hlavy, v teplých oblastech pohlcují rychleji teplo ze slunce a rovněž ho udrží delší dobu. Díky tomu také žerou více než jiné druhy hadů, protože při těchto podmínkách u nich rychleji probíhá proces trávení. Při konzumaci velké kořisti se tento druh jednou nebo dvakrát svine, což mu umožní lépe polykat.  Krajte černohlavá je vejcorodá. Páření probíhá mezi červencem až zářím. Snůšku tvoří pět až deset vajec a samice ji až do vylíhnutí po 2 až 3 měsících chrání a inkubují omotané vlastním tělem. Po dvou dnech od vylíhnutí jsou mláďata již schopna lovit malou kořist. Jako mladá jsou zranitelná a hrozí jim napadení od různých predátorů včetně jedinců vlastního druhu. Jakmile dospějí, již nemají žádné jiné nepřátele mimo člověka. Dožívají se 20 až 30 let.

Ve vztahu s lidmi.

Vzhledem ke své mírné povaze a výraznému zbarvení se stala krajta černohlavá vyhledávaným domácím zvířetem. Chov v zajetí není složitý, ale nákladný. Jelikož může dosáhnout i velké velikosti, potenciální majitel by měl zvážit vhodný prostor, požadavky na teplotu a stravu.  V kultuře domorodých Austrálců hraje důležitou roli – je součástí mnoha tradičních příběhů.  Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody se nezdá býti ohrožen a je hodnocen jako málo dotčený taxon.

Krajta černohlavá ("Aspidites melanocephalus") je hroznýšovitý had žijící v Austrálii. Nejsou známy žádné poddruhy. Je to noční zvíře, které se živí především jinými plazy. Hraje roli v domorodé australské kultuře.

Aspidites melanocephalus, le Python à tête noire ou Python à tête noire d'Australie, est une espèce de serpents de la famille des Pythonidae.


Obsah písně.

Aymeri de Narbonne dostane vzkaz od císaře Karla Velikého aby přijel se svými čtyřmi nejstaršími syny (včetně Viléma) do Saint-Denis, kde budou synové přijati do císařských služeb ještě před tím, než se stanou rytíři. Na cestě se Aymeri se syny setká s posly saracénského krále Tibauta, kteří jedou do Orange vyjednat Tibautův sňatek s krásnou princeznou Orable a jako dar jí přivádějí nádherného koně Baucenta. Dojde ke střetnutí, ve kterém Aymeri se syny zvítězí, a Vilém se stane majitelem Baucenta.  Okouzlený saracénským popisem Orable, posílá Vilém princezně jestřába jako dar a vzkaz, že si jednoho den pro ni přijde, aby se stala jeho ženou. Po obdržení zprávy a daru se Orable do Viléma zamiluje a pošle k němu posla se zlatým prstenem jako darem, aby na ní nezapomněl.  Na císařském dvoře jsou všichni bratři pasováni na rytíře, protože císař je zaujat jejich statečností. Vilém od císaře obdrží meč "Joyeuse", který patřil prvnímu králi Franků. Je to znamení, že obrana křesťanství bude posláním narbonnského rodu. Císař rovněž vyjádří své znepokojení, že po jeho smrti odmítnou pairové jeho syna Ludvíka poslouchat. Vilém císaři slíbí, že bude jeho syna a následníka trůnu ochraňovat.  Mezitím Tibaut oblehne Narbonne, protože ví, že obrana města je oslabena nepřítomnosti Aymeriho a jeho synů. Aymeriho manželce Hermengardě se podaří poslat na císařský dvůr žádost o pomoc. Aymeri se syny se okamžitě vydá městu na pomoc a Tibaut musí s vojskem prchnout na lodích.  Píseň končí žádostí císaře, aby Vilém přijel do Cách a ochránil Ludvíka, protože pairové ho chtějí zbavit následnictví. Vilém okamžitě uposlechne (viz píseň "Korunovace krále Ludvíka").

Vilémovo mládí (před 1250, "Enfances de Guillaume") je jeden z francouzských středověkých hrdinských eposů, tzv. "chansons de geste". Píseň líčí první hrdinské skutky Viléma Oranžského, syna Aymeriho de Narbonne, a je proto řazena do "Cyklu Viléma Oranžského".

Les Enfances Guillaume est une chanson de geste médiévale () qui fait partie de la Geste de Garin de Monglane rattachée à la Matière de France et qui raconte les « débuts » de Guillaume d'Orange.


Flóra a fauna.

V národním parku Manusela rostou například kolíkovníky ("Avicennia"), rostliny "Dryobalanops" či "Octomeles", pandány ("Pandanus"), "Alstonia scholaris", vrcholák pravý ("Terminalia catappa"), dále rostliny "Shorea selanica", "Bruguiera sexangula", "Melaleuca leucadendra", "Pometia pinnata", "Rhizophora acuminata" a různé druhy vstavačovitých.  Na ostrově žije 118 druhů ptáků, z toho patnáct endemicky. Vyskytuje se zde například eklektus různobarvý ("Eclectus parrot"), lori červenolící ("Lorius domicella"), kakadu molucký ("Cacatua moluccensis"), ledňáček lazulový ("Todiramphus lazuli") a ledňáček posvátný ("Todiramphus sanctus"), zoborožík žlutoprsý ("Philemon subcorniculatus"), papoušek amboinský ("Alisterus amboinensis"), kruhoočko dvoubarvé (Tephrozosterops stalkeri), muchálek černobradý ("Symposiachrus boanensis") či sova "Tyto almae".  Ze savců se nacházejí jak asijské druhy (myšovití), tak australské, jako některé druhy vačnatců. Horská oblast Seramu má vysoký počet endemitních savců, z 38 druhů je jich 9 téměř či úplně endemitních. Žije zde bandikut "Rhynchomeles prattorum", kaloň "Pteropus chrysoproctus" a "Pteropus ocularis", hlodavec "Melomys fraterculus" či krysa "Rattus feliceus". Všechny tyto druhy jsou považovány za ohrožené.

Lidská populace.

V parku se nacházejí čtyři vesnice: Manusela, Ilena Maraina, Selumena a Kanike. Manusela je také název pro jedno ze zdejších pohoří, etnickou skupinu a její jazyk. V překladu z místního jazyka znamená manusela „svobodný pták”.

Ochrana a ohrožení.

Roku 1972 byly jako přírodní rezervace označeny dvě oblasti v centrální části ostrova: Wae Nua (20 000 ha) a Wae Mual (17 500 ha). Roku 1978 se navrhlo sjednotit tyto oblasti do národního parku. Ten byl založen roku 1997, aby chránil území o rozloze 1 890 km, což představuje 11 % ostrova.  Hlavním důvodem ohrožení je odlesňování probíhající na ostrově, přičemž bylo jako nelegální zaznamenáno i parku. V parku jsou rovněž nelegálně odchytáváni (a později prodáváni) volně žijící ptáci, především kakadu molucký, který je kvůli ničení přirozeného prostředí a lovu vážně ohrožen. Národní park představuje jeho poslední útočiště. Několik těchto ptáků, kteří byli dříve zabaveni pašerákům, bylo poprvé zpětně vypuštěno do přírody roku 2006.

Národní park Manusela se nachází na indonéském ostrově Seram na Molukách. Je tvořen ekosystémy pobřežních, bažinatých, nížinných a horských lesů. Nejvyšší ze šesti zdejších hor je Mount Binaiya se svou výškou 3 027 metrů. Ostrov Seram je znám pro své velké množství endemitních druhů ptáků. Park také zároveň chrání některé důležité krasové oblasti. V hoře Hatu Saka se nachází nejhlubší jeskyně Indonésie Goa Hatusaka.

Le parc national de Manusela est un parc national d'Indonésie situé dans le centre de l'île de Céram dans les Moluques.


Předehra.

Ariovistus získal po vítězství v bitvě u Magerobrigy velký vliv, prohlásil se králem a začal si nárokovat další území v Galii. Poražení Aeduové, spojenci Římanů vyslali do Říma druida Diviciaca, který si stěžoval na Ariovista a na jeho rozpínavost v Galii. Římský senát přesto v roce 59 př. n. l. uznal Ariovista jako „krále a přítele“ Říma. Julius Caesar, ale pozval Ariovista do Říma na konferenci, ten tuto nabídku odmítl a vzkázal Caesarovi, když s ním chce mluvit, ať přijde on k němu do Galie. S Ariovistovou odpovědí se Caesarovi donesly i další informace od galských zvědů o tom, že 100 jednotek Charudů pod vedením bratrů Nasua a Cimberia se chystá překročit řeku Rýn a expandovat na další území v Galii. Julius Caesar si patrně uvědomil, že germánská rozpínavost by mohla ohrozit římské zájmy v Galii. Proto po obdržení těchto zpráv, se rozhodl vytáhnout proti Germánům a vypudit je z Galie zpět na druhý břeh řeky Rýn do Germánie.

Bitva.

Julius Caesar v té době byl v blízkosti oppida Bibracte (nedaleko Autun), kde porazil kmen Helvéců a kmen Bójů. Po zprávách o germánské expanzi do Galie se rozhodl pro pochod údolím řeky Saôny východním směrem k oppidu Vesontio. Ariovistus byl zkušený vojevůdce a pravděpodobně i on vyhodnotil Vesontio v údolí řeky Doubs, jako strategické místo a tak se vydal směrem k Vesontiu, vstříc Caesarovi. Caesar spoléhající se pravděpodobně na informace Galů do Vesontia dorazil první a založil si zde hlavní základnu. V té době se potýkal s nedostatečnou disciplínou svých legií, které podléhaly panice. Legionáři zpanikařili, protože se jim donesly zprávy, že Germáni jsou zuřiví a statní válečníci. Caesar rozhlásil, že v následujících dnech počítá jen s X. legií o jejíž statečnosti nemá pochybnosti, chtěl tím vyvolat fanatickou loajalitu X. legie a zahanbit ostatní jednotky, což vyvolalo rivalitu a odhodlání bojovat i v ostatních jednotkách. Ariovistus se pravděpodobně dozvěděl o římské přítomnosti ve Vesontiu, protože přestal postupovat vstříc Caesarovi a vyčkával nedaleko dnešního města Mylhúzy. Caesar nezvolil taktiku vyčkávání a s pomocí galského průvodce Diviciaca pokračoval dál po západní straně údolí řeky Doubs, přes území keltských spojenců. Bylo to bezpečnější, protože je pravděpodobné, že v té době od oppidia Vesontio směrem k Belfortu a Mylhúzám při horském pásmu Vogézy nebyly žádné římské silnice. Po příchodu Caesara vyslal Ariovistus do jeho tábora vyslance, kteří sjednali schůzku. Bylo ujednáno, že se setkají na kopci mezi tábory, doprovázeni pouze kavalérií. Julius Caesar nechal posadit vojáky X. legie na koně. Legionáři mezi sebou vtipkovali, že Caesar povýšil X. legii do jezdeckého stavu. Následně došlo k setkání pouze vojevůdců a jejich strážných kavalérií na kopci mezi tábory. Oba prezentovali a obhajovali své pohledy a názory a ani jeden nechtěl ustoupit ze svých postojů. Caesar se soustředil na římské zájmy. Ariovistus se snažil tvrdit, že Aeduové napadli jeho kmen a nikoliv naopak. Nakonec Ariovistus označil oficiální římské přátelství za podvod a prohlásil, že by mohl získat opravdové přátelství mnoha vlivných Římanů, kdyby Caesara zabil. Caesar musel nakonec se svými tělesnými strážci uniknout, protože germánská kavalérie se snažila vyvolat potyčku. Příští den Ariovistus pozval Caesara na další jednání. Caesar nedůvěřoval a tak poslal dva mladší důstojníky, Gaia Valeria Procilla a Marca Mettia, kteří byli Ariovistem zajati a odvlečeni do germánského tábora.  V následujících několika dnech se Germáni snažili vyvolávat malé potyčky. Julius Caesar ve svých spisech tvrdil, že germánská strana neútočila v plné síle, protože jejich moudré ženy věštily, že by se neměly účastnit bitvy před novým měsícem. Caesar nevyčkával a nakonec zaútočil na nejslabší část germánského postavení. Germáni na to zareagovali tak rychle, že Římané proti nim nestačili ani použít pilum a ihned museli přejít na boj s meči. Římané byli z počátku úspěšnější a tak se Germáni stočili do falangy. Jejich taktika byla úspěšná, protože Římané začali ustupovat. V boji důstojník kavalérie Publius Licinius Crassus měl výhodné postavení, odkud měl výhled na celé bojiště a rychle pochopil co se děje. Z vlastního podnětu nasměroval a následně nařídil římské pěchotě v záloze k útoku. Germánské postavení bylo rychle rozbito a Germáni se dali na útěk k Rýnu, který byl vzdálený přibližně 20 kilometrů. Některým Germánům, včetně samotného Ariovista, se podařilo uprchnout a lodí přeplout nebo přeplavat na druhý břeh řeky Rýn. Zbývající Germáni byli dostižení a zabití římskou jízdou, včetně obou Ariovistových žen a jedné z jeho dcer. Druhá dcera padla do římského zajetí. Oba Caesarovi vyslanci byli osvobození bez úhony. Později Caesara informovali o Germánech, kteří v jejich přítomnosti diskutovali.

Po bitvě.

Julius Caesar dal Germánům tímto jasný vzkaz, Galie bude římskou provincií. Ihned po bitvě se germánští spojenci Ariovista od Svébů distancovali a následně si kupovali od Římanů mír tím, že se zavázali postavit se na stranu Říma proti Svébům. Za pouhých pár dnů byla Svébům znemožněna jakákoliv možnost se vrátit k Rýnu. Ariovistovi se podařilo uniknout, ale je nepravděpodobné, že si zachoval vedoucí postavení mezi Svéby. Když byli Usipetové a Tencterové v roce 55 př. n. l. vyhnáni z území Svébů, tak o Ariovistovi nepřinesli žádné zprávy. Koncem roku 54 př. n. l. byl pravděpodobně již mrtvý. Jeho úmrtí způsobili rozhořčení Germáni. Jak zemřel není známo. Tacitus poznamenal, že germánští uprchlíci, kteří v bitvě opustili svůj kmen, byli považováni za hanebné zrádce a dezertéry, tací byli většinou pověšení a zbabělci utopení.  Galie se stala během galských válek římskou provincií, tím nastala postupná romanizace území západně od Rýna. Naopak pravý břeh Rýna zůstal v rukách Germánů a Římanům se nikdy nepodařilo toto území trvale osídlit, proto na území východně od Rýna nastala postupná germanizace.

Bitva u Vogéz se odehrála v roce 58 př. n. l. mezi římskými legiemi Julia Caesara a germánskou koalicí Svébů, Markomanů, Nemetů vedenou Ariovistem. K bitvě došlo jižně od hornatého pásma Vogézy, nedaleko dnešního města Mylhúzy. Julius Caesar svým vítězstvím donutil Germány k ústupu zpět na pravý břeh řeky Rýn do Germánie.

Cette bataille, appelée bataille des Vosges, bataille en Alsace ou bataille de l'Ochsenfeld, au vu de l'incertitude sur sa localisation, voit la victoire des Romains commandés par Jules César, général et proconsul des Gaules, sur le chef suève Arioviste, selon certaines sources dans le sud de l’Alsace et selon d'autres en moyenne Alsace, chassant les Germains de l'autre côté du Rhin. C'est la deuxième bataille majeure de la Guerre des Gaules après celle de Bibracte contre les Helvètes et les Boïens.


Seznam dílů.

Druhá řada.

Dne 13. listopadu 2019 byla objednána druhá řada seriálu.

Produkce.

Vývoj.

V květnu 2017 byl Netflixem oznámen začátek produkce anglického dramatického seriálu, jenž je založen na cyklu povídek a románů od Andrzeje Sapkowského.  V prosinci roku 2017 byla najata do role showrunnera Lauren Schmidt Hissrich. V lednu 2018 bylo oznámeno, že byl dokončen scénář pilotního dílu. V dubnu 2018 Lauren Schmidt Hissrich napsala, že první řada bude dlouhá 8 dílů. V dubnu 2017 bylo oznámeno, že Andrzej Sapkowski bude na seriálu působit jako tvůrčí poradce, avšak v lednu 2018 odmítl jakoukoli účast na projektu Nicméně se v dubnu 2018 setkal s Lauren Schmidt Hissrichovou a ta následně v květnu 2018 uvedla, že Sapkowski je součástí tvůrčího týmu. V srpnu 2018 bylo uvedeno, že Andrew Laws je produkčním designérem. V prosinci téhož roku se k projektu přidali režiséři Alik Sakharov a Charlotte Brändström.  V říjnu roce 2018 bylo potvrzeno, že první řada bude složena z osmi epizod. V dubnu 2019 bylo oznámeno, že řada bude mít premiéru na konci roku 2019. Na konci října 2019 bylo upřesněno, že se premiéra seriálu uskuteční dne 20. prosince 2019.  Dne 13. listopadu 2019 bylo oznámeno objednání druhé řady. Produkce druhé řady by měla začít na začátku roku 2020 v Londýně a uvedena by měla být v roce 2021.

Scénář.

Děj první řady seriálu byl vyprávěn nepřímočaře (nelineárně). Lauren Schmidt Hissrich uvedla, že se inspirovala filmem "Dunkerk" režiséra Christophera Nolana z roku 2017. Hissrichová taktéž doplnila, že Yennefer a Cirilla dostaly na televizních obrazovkách více prostoru, protože chtěla, aby publikum postavy a jejich životy, příběhy, motivace, cesty a nesnáze pochopilo. Příběh druhé řady se dle Hissrichové bude zakládat na té první, bude však více jednotný a postavy budou spolu častěji komunikovat a interagovat.

Casting.

Dne 4. září 2018 bylo oznámeno, že si hlavní roli Geralta zahraje herec Henry Cavill, který byl vybrán z více jak 200 účastníků castingu. Kvůli seriálu získal za svoji kariéru nejlepší fyzickou formu. S tréninkem mu pomáhal kulturista Dave Rienzi.  V říjnu 2018 byla Anya Chalotra obsazena do role Yennefer z Vengerbergu a Freya Allan do role princezny Cirilly. K obsazení seriálu se přidali také Jodhi May, Björn Hlynur Haraldsson, Adam Levy, MyAnna Buring, Mimi Ndiweni a Therica Wilson-Read. Následujícího měsíce byli oznámeni další členové obsazení: Eamon Farren, Joey Batey, Lars Mikkelsen, Royce Pierreson, Maciej Musiał, Wilson Radjou-Pujalte a Anna Shaffer. Během produkce byla postava Marilky přeobsazena a roli získala Mia McKenna-Bruce.

Natáčení.

V dubnu 2018 Lauren Schmidt Hissrich uvedla, že se seriál bude natáčet ve východní Evropě. Téhož měsíce producent Erik Bramak na konferenci v Římě doplnil, že se bude filmovat i ve střední Evropě, především pak v Polsku.  Hlavní natáčení první řady začalo 31. října 2018 v Maďarsku. V březnu se produkce přesunula na ostrov Gran Canaria na Kanárských ostrovech. Některé scény byly natočeny i na ostrovech La Palma a La Gomera. Na konci března se filmovalo v Maďarsku a to v Budapešti na hradě Vajdahunyad. Hlavní natáčení skončilo na hradě Ogrodzieniec v Polsku na konci května v roce 2019.

Vydání.

První upoutávka se dočkala uveřejnění na San Diego Comic-Conu 19. července 2019. Plnohodnotný trailer k první řadě byl zveřejněn dne 31. října 2019 na Lucca Comics & Games. Finální trailer seriálu byl publikován 12. prosince 2019.  Dne 18. prosince 2019 byl "Zaklínač" předpremiérově uveden na závodní dráze Służewiec ve Varšavě. První řada měla premiéru dne 20. prosince 2019.

Přijetí.

Kritika.

První řada seriálu dostala od recenzního agregátoru Rotten Tomatoes 67 %. Hodnocení je založeno na 85 recenzích. Na stránce Metacritic dostala první řada při 17 recenzích 53 bodů ze 100, jedná se tedy o „smíšené nebo průměrné recenze“.  Tvůrkyně Lauren Schmidt Hissrich se ke kritice vyjádřila a napsala: „Kdo mě zajímá? „Profesionální kritici“, kteří viděli jednu epizodu a zbytek přeskočili? Nebo PRAVÍ fanoušci, kteří viděli všech osm dílů v jeden den a plánují se na ně znovu kouknout?“ Odkazovala tak na kritika Darrena Franicha z "Entertainment Weekly" a na jeho kontroverzní recenzi, ve které sám přiznal, že přeskočil několik dílů řady a označil ji stupněm F (nejhorší).

Přijetí publikem.

Hodnocení se však mezi kritiky a publikem značně liší. Na stránce Rotten Tomatoes dostala první řada 92 % a na Metacritic 7,6 bodů z 10. Mezinárodní publikum hodnotí seriál na IMDb 8,3 body z 10, čeští sledující pak první řadu ohodnotili na ČSFD 79 % a polský Filmweb dal seriálu 7,6 bodů z 10.  Dle stránky Parrot Analytics byl "Zaklínač" třetím nejžádanějším seriálem v USA, před ním pak byly umístěny seriály "Stranger Things" a "The Mandalorian".

Zaklínač (v anglickém originále The Witcher) je akční fantasy dramatický webový televizní seriál od Lauren Schmidt Hissrichové. Je založený na stejnojmenném cyklu povídek a románů od polského spisovatele Andrzeje Sapkowského. Seriál je zveřejněn na Netflixu. První řada měla premiéru dne 20. prosince 2019.

Il met en vedette Henry Cavill, Anya Chalotra et Freya Allan. La première saison est basée sur "" et "", une collection d'histoires courtes qui précèdent la saga principale de "Witcher". La première saison explore les événements formatifs qui ont façonné les trois personnages principaux, avant leurs premières rencontres les uns avec les autres.


Typy paměťových B lymfocytů.

Pamětové B lymfocyty dělíme podle způsobu jejich vzniku na paměťové B lymfocyty z germinálních center a paměťové B lymfocyty na germinálních centrech nezávislé. Dále rozlišujeme T - závislé a T - nezávislé paměťové B lymfocyty. Rovněž je lze dělit podle typu BCR, který nesou na svém povrchu, na IgM, IgG a IgA.

T - závislé B lymfocyty.

Taktéž označovány jako B2 buňky. Při prvním setkání s antigenem (tzv. primární imunitní odpověď) se aktivují díky vazbě antigenu na jejich BCR a pomoci od folikulárních T lymfocytů (T). K interakci B a T buněk dochází v rámci sekundárních lymfatických orgánů, jako jsou třeba lymfatické uzliny, na rozhraní tzv. T buněčné zóny a B folikulu. Aktivovaná B buňka proliferuje, může provádět izotypový přesmyk, a její klonální potomci mohou diferencovat v krátko-žijící plasmatické buňky, paměťové B buňky a nebo vytvářet germinální centra. V rámci germinálních center dochází k afinitní maturaci (somatické hypermutaci) B buněk. Výsledkem jsou dlouho-žijící plasmatické buňky a opět paměťové B buňky. Ve který podtyp B buňka diferencuje je určováno řadou faktorů, mezi nimi například mírou afinity BCR a antigenu, též cytokiny.

Paměťové B lymfocyty na germinálních centrech nezávislé.

Jedná se o paměťové B buňky, které diferencují z aktivovaných B lymfocytů před vstupem do germinálního centra. Jejich BCR má relativně nízkou afinitu k antigenu a interakce s T je slabší. To proto, že B buňky interagují s T prostřednictvím MHCII glykoproteinů. Čím nižší má BCR afinitu k antigenu, tím méně antigenů B buňka vychytá, pohltí a vystaví na svém MHCII pro Tfh. Následně neobdrží dostatečně intenzivní a dlouhotrvající signál, v podobě interakce CD40-CD40L a cytokinů, a proto nevytvoří germinální centrum. Tyto B buňky mohou provést izotypový přesmyk, neprocházejí však somatickou hypermutací, jejich afinita k antigenu zůstává relativně slabá. Tělo si tak v jejich podobě udržuje širokou škálu paměťových B buněk, které mohou reagovat i proti patogenům, kteří jsou pouze příbuzní těm, se kterými se tělo již setkalo.

Paměťové B lymfocyty z germinálních center.

Germinální centrum je transientní útvar v B folikulu tvořený aktivovanými dělícími se B lymfocyty, T lymfocyty a folikulárními dendritickými buňkami (FDC). Rozlišujeme v rámci něj tmavou a světlou zónu. V tmavé zóně se B lymfocyty rychle dělí a dochází u nich k somatické hypermutaci. Ta spočívá v indukci náhodných bodových mutací v oblasti variabilních úseků imunoglobulinových řetězců. S určitou pravděpodobností vznikají takové mutace, které zvýší afinitu protilátky k antigenu. B lymfocyt s takto vylepšeným BCR (což je membránově vázaná varianta protilátky) je následně vyselektován pomocí T v oblasti světlé zóny. Ve světlé zóně jsou přítomny T a FDC. FDC na svém povrchu zachytávají velké množství antigenů a nabízejí je mutovaným B lymfocytům k interakci. B buňka s vysokoafinním BCR zachytí velké množství příslušných antigenů, pohltí je, vystaví na MHCII a interaguje s T intenzivně. V závislosti na intenzitě interakce s T (a dalších faktorech) může B buňka absolvovat hypermutační okruh ještě jednou, nebo germinální centrum opouští a diferencuje v dlouho-žijící plasmatické buňky či v paměťové B buňky z germinálních center. B buňky, které obdržely nejvíce signálů od T, v opakovaných kolech germinální reakce proliferují intenzivněji, než ostatní. Převáží tak B buňky nesoucí vysokoafinní BCR. Výsledkem germinální reakce jsou pak plazmatické a paměťové B buňky schopné produkce vysokoafinních protilátek, proto bývá tento proces označován jako afinitní maturace.  Doposud není přesně známo, na základě jakého mechanismu vznikají z afinitně maturovaných B lymfocytů paměťové B buňky. Zvažována je existence určitého významného transkripčního regulátoru. S indukcí jeho exprese by došlo ke spuštění diferenciačního programu v paměťovou B buňku. Zatím se však nezdařilo takový transkripční faktor identifikovat. Druhou možností je, že paměťové B buňky vznikají z těch B lymfocytů, které jsou schopné přežívat nejdéle. Od zbytku se odlišují expresí některých anti-apoptotických proteinů (Bcl-2), které jim přináší výhodu v přežívání, či potlačením exprese pro-apoptotických genů (Bim). A pravděpodobně zde bude hrát roli opět afinita BCR a míra interakce s T v germinálních centrech.

IgM paměťové B lymfocyty.

Na svém povrchu nesou nepřesmyknutý BCR, v podobě IgM - tzn. zatím u nich k izotypovému přesmyku nedošlo. Jsou podobné naivním B buňkám. Po opětovném setkání s antigenem hodně proliferují a často vstupují do germinální reakce.

IgG a IgA paměťové B lymfocyty.

Na svém povrchu nesou přesmyknutý BCR, v podobě IgG či IgA, izotypový přesmyk u nich už proběhl. IgG po opětovném setkání s antigenem typicky diferencují v plasmatické buňky a proliferují méně.  Pro přežívání paměťových buněk, které prošly izotypovým přesmykem, jsou významné transkripční faktory spojené s jeho indukcí (například T-bet pro IgG či RORα pro IgA).

IgE paměťové B lymfocyty.

Zatím se nezdařilo je "in vivo" detekovat. Pokud existují, tak ve velmi malých počtech. Pravděpodobnější se zdá varianta, že paměťové IgE protilátky jsou produkovány IgG paměťovými B lymfocyty, které prošly afinitní maturací před svým vznikem, a po opětovném setkání s antigenem u nich proběhne znovu izotypový přesmyk. Začnou pak produkovat vysokoafinní IgE, které je podstatou alergických onemocnění.

Vlastnosti paměťových B lymfocytů.

Typickými vlastnostmi paměťových B lymfocytů je schopnost dlouhodobě, u člověka po desítky let, přežívat v organismu v quiescentním stavu, po opětovné interakci s antigenem se rychle reaktivovat, dělit, dát vznik plazmatickým buňkám i vstupovat znovu do germinální reakce a dále zvyšovat afinitu produkovaných protilátek. Každá sekundární imunitní odpověď na daný antigen je tak intenzivnější než odpověď primární.  Schopnost namnožit se a dát vznik celé populaci specifických B lymfocytů se někdy označuje jako kmenovost paměťových B lymfocytů. Zdá se, že IgM+ paměťové B lymfocyty jsou v tomto směru obzvláště schopné.  Dlouhodobé přežívání je spojeno zejména se změnami metabolismu a blokováním apoptózy. Nezbytná je přítomnost FDC a tonická signalizace přes BCR, která indukuje expresi anti-apoptotických genů. Antigen jako takový přítomen být nemusí, ani T lymfocyty nejsou k přežívání paměťových B buněk nezbytné. Myší IgM paměťové B buňky přežívají lépe než IgG, u lidských rozdíl nejspíše není.  Rychlá a intenzivní odpověď paměťových B buněk oproti naivním B buňkám může být částečně důsledkem přesmyknutého BCR. Izotypový přesmyk mění Fc část protilátky, která v případě BCR zasahuje dovnitř buňky a může se podílet na signalizaci. Bylo to studováno na IgG1 typu BCR, který má oproti IgM větší konzervovanou cytoplazmatickou doménu, která interaguje s komponentami MAP-kinázových kaskád. Kromě toho hraje významnou roli stimulační historie paměťového B lymfocytu, v důsledku níž má pozměněné hladiny transkripčních faktorů.  Reaktivace paměťových B lymfocytů je závislá na interakci s paměťovými T lymfocyty skrze MHCII. Oba typy paměťových buněk se nachází v sekundárních lymfatických tkáních v oblasti B folikulu a mohou spolu rychle interagovat, pakliže se objeví antigen, ke kterému jsou oba specifičtí. Interakce je zřejmě oboustranná, v první fázi B buňka funguje jako antigen-prezentující buňka a aktivuje T. Aktivovaný T pak aktivuje paměťovou B buňku. Významnou úlohu sehrávají také FDC, které rychle vychytávají přicházející antigeny, a umožňují B lymfocytům s nimi interagovat. Zejména pokud jsou antigeny zachyceny dříve produkovanými protilátkami.  Opětovný vstup do germinální reakce je typický hlavně pro IgM+ paměťové B buňky. Germinální centra v některých případech nevymizí po primární imunitní reakci a reaktivované paměťové B buňky se mohou znovu připojit. Mohou také procházet izotypovým přesmykem a dát vznik plasmatickým buňkám produkujícím vysokoafinní IgG protilátky. Na zvyšování afinity produkovaných protilátek se podílí také proces reaktivace, kdy interakce s T vede k selekci B buněk s vyšší afinitou BCR.

T - nezávislé B lymfocyty.

Taktéž označovány jako B1 buňky. Pro aktivaci a následnou produkci protilátek nevyžadují pomoc od T lymfocytů. Produkují přirozené IgM protilátky po rozpoznání zejm. bakteriálních multivalentních antigenů (sacharidové struktury). Ty "prováží" jejich BCR natolik, že indukovaný signál je dostatečný sám o sobě k aktivaci B lymfocytu. Nachází se hlavně v peritoneální a pleurální dutině, minoritně ve slezině. Některé rozpoznávají též naše vlastní antigeny.  Existence paměťových B1 buněk byla dokázána teprve nedávno. Jsou udržovány v peritoneální dutině a po opětovném setkání s antigenem se aktivují. Na rozdíl od klasických B2 paměťových buněk, zřejmě nemají žádné speciální vlastnosti, které by následně umožňovaly rychlejší a intenzivnější imunitní odpověď. Paměť je zde dána pouze udržením většího počtu buněk specifických k danému antigenu.

Povrchové markery paměťových B lymfocytů.

Typickým markerem lidských paměťových B lymfocytů je CD27. Dále obvykle exprimují na povrchu přesmyknuté BCR, tedy jiného než IgM či IgD typu.

Paměťové B lymfocyty jsou B buňky, které dlouhodobě přežívají po kontrakci primární imunitní odpovědi a zprostředkovávají imunitní paměť. Při opakovaném setkání s antigenem reagují rychleji a intenzivněji, produkují obvykle přesmyknuté vysokoafinní protilátky, a na jejich vlastnostech je založena účinnost vakcín. Protilátky mohou indukovat aktivaci komplementu, cytotoxických buněk, opsonizovat a neutralizovat. Jsou mocnou zbraní proti celé řadě infekčních onemocnění. Protilátkovou paměť zajišťují vedle paměťových B buněk také dlouho-žijící plasmatocyty, jejichž protilátky tvoří první obrannou linii. Jsou-li přítomny v dostatečném množství, neutralizují patogena při vstupu do organismu a k aktivaci paměťových B buněk nedojde.

Les lymphocytes B à mémoires dérivent des lymphocytes B. Après reconnaissance des antigènes par les lymphocytes B (lors de la réponse immunitaire primaire), certains se différencient en lymphocytes B mémoires et d'autre en plasmocytes. Les lymphocytes B à mémoires ont pour rôle de mémoriser les propriétés de l'antigène les ayant activés, afin de créer une réponse immunitaire plus rapide, plus longue, plus intense et plus spécifique dans le cas d'une seconde infection par ce même antigène (réponse immunitaire secondaire). De plus, les lymphocytes B à mémoires ont une durée de vie beaucoup plus longue que les plasmocytes.


Život.

Jasper Tudor byl druhý syn Owena Tudora, který se zasadil o vzestup dynastie Tudorovců, a Kateřiny z Valois, vdově po králi Jindřichu V. Z manželství Owena a Kateřiny vzešlo celkem pět potomků, a to včetně prvorozeného Edmunda Tudora. Pětice sourozenců měla také nevlastního bratra Jindřicha VI., krále Anglie a syna Kateřiny z prvního manželství.  V roce 1449 byl pasován na rytíře. Asi v roce 1452 se stal hrabětem z Pembroke. Během 50. let konsolidoval svou pozici v západním Walesu. V této době byla jeho svěřenkyní Markéta Beaufortová. Když její manžel a Jasperův bratr Edmund zemřel, stal se Jasper ochráncem také jejího syna a budoucího krále Jindřicha VII.

Války růží.

Když v roce 1455 vypukla v Anglii občanská válka (Války růží) byl Jasper a rod Tudorovců na straně krále Jindřicha VI. Mezi roky 1459 a 1460 se pokusil převzít kontrolu nad hradem Denbigh v severním Walesu, poté co byli Yorkové nuceni prchnout ze země. Jeho otec Owen zemřel po bitvě u Mortimers Cross roku 1461, kdy jej Yorkové zajali a popravili. Jasper se zajatcem nestal, stihl totiž uprchnout – nejprve do Irska, později do Skotska.  Bitva u Tewkesbury roku 1471, předposlední etapa Války růží, znamenala vítězství Yorků přibližně na jedno desetiletí. Armáda Jaspera Tudora nestihla včas spojit síly se zbylými vojsky. Ten pak se synovcem Jindřichem zamířil do exilu ve francouzské Bretani. Závěrečnou epizodu Války růží strávil zkušený vojevůdce Jasper v bitvě u Bosworthu (1485). Tato bitva načala vládu Jindřicha VII. Tudorovci zvítězili, Plantageneti byli poraženi.

Závěr života.

Pro krále Jindřicha vedl armádu, která potlačila povstalce v letech 1486 a 1487. Roku 1495 zemřel.

Jasper Tudor (cca 1430 – prosinec 1495) byl vévodou z Bedfordu a hrabětem z Pembroke. Jasper byl spojencem Lancesterů ve Walesu a vedl kampaň s cílem získat moc pro svého synovce a chráněnce Jindřicha, pozdějšího anglického krále Jindřicha VII.

Jasper Tudor, né en à Hatfield Palace dans le Hertfordshire et mort le à Thornbury dans le Gloucestershire, est un noble gallois, fait comte de Pembroke de 1452 à 1461 et de 1485 à 1495 puis duc de Bedford de 1485 à 1495. Il est l'oncle du roi Henri VII d'Angleterre.


Biosyntéza.

Různé formy MSH vznikají různým štěpením proopiomelanokortinového proteinu, přičemž také dochází ke vzniku jiných důležitých neuropeptidů, jako je např. adrenokortikotropní hormon.  Keratinocyty kůže produkují a vylučují MSH v odpovědi na ultrafialové záření, což vede ke zintenzivnění syntézy melaninu. Některé neurony v obloukovém jádře hypothalamu produkují a vylučují α-MSH v odpovědi na leptin. α-MSH se také tvoří a vylučuje v předním laloku hypofýzy.

Funkce.

α-MSH působením přes melanokortinový receptor 1 stimuluje produkci a vylučování melaninu (proces označovaný jako melanogeneze) z melanocytů v kůži a vlasech.  Působení α-MSH v hypothalamu potlačuje chuť k jídlu a α-MSH vylučované v hypothalamu také přispívá ke vzniku sexuálního vzrušení.

U obojživelníků.

U některých zvířat (např. u Drápatky vodní), když se nachází na tmavém místě, se produkce MSH zvyšuje. To způsobí, že se pigment v pigmentových buňkách v kůži rozptýlí, zvíře ztmavne, a je tudíž pro dravce těžší jej objevit. Tyto pigmentové buňky se nazývají melanofory, a proto se hormon u obojživelníků často nazývá melanofory stimulující hormon.

U lidí.

Zvýšené množství MSH působí tmavnutí kůže i u lidí. U žen dochází ke zvýšení hladiny MSH během těhotenství, což vede, spolu se zvýšenými hladinami estrogenů, ke zvýšené pigmentaci kůže těhotných žen. Cushingova choroba může také v důsledku nadměrného množství adrenokortikotropního hormonu (ACTH) vést k hyperpigmentaci, např. acantosis nigrans v podpaží. U většiny lidí trpících primární Addisonovou chorobou dochází k tmavnutí (hyperpigmentaci) kůže, včetně oblastí, které nejsou vystaveny slunci – charakteristickými místy jsou kožní záhyby (např. na rukách), bradavky a vnitřní strana tváří (bukální sliznice), nové jizvy hyperpigmentují, zatímco ty starší netmavnou. K tomuto dochází, protože MSH a ACTH sdílejí stejnou prekurzorovou molekulu – proopiomelanokortin (POMC).  Různé hladiny MSH nejsou hlavní příčinou kolísání barvy pleti u různých ras, ale mnoho zrzavých lidí a ti, kteří se špatně opalují, nereagují na MSH v krvi, kvůli variacím v jejich hormonálních receptorech.

Struktura MSH.

Různé formy MSH patří do skupiny nazývané melanokortiny. Tato skupina zahrnuje ACTH, α-MSH, β-MSH, a γ-MSH. Všechny tyto peptidy jsou produkty štěpení velkého prekurzorového peptidu nazývaného proopiomelanokortin (POMC). Pokud jde o pigmentaci, je α-MSH nejdůležitějším melanokortinem.  Různé formy MSH obsahují následující aminokyselinové sekvence:

Syntetický MSH.

Pro použití u lidí byly vyvinuty syntetické analogy α-MSH. Příklady dvou známějších zástupců jsou afamelanotid (melanotan I), který testuje společnost Clinuvel Pharmaceuticals a bremelanotid od společnosti Palatin Technologies. Dalšími jsou modimelanotid a setmelanotid.

Melanocyty stimulující hormony, společně známé jako MSH, melanotropiny nebo intermediny, jsou rodinou peptidických hormonů a neuropeptidů, do níž patří α-melanocyt stimulující hormon (α-MSH), β-melanocyt stimulující hormon (β-MSH) a γ-melanocyt stimulující hormon (γ-MSH), které jsou produkovány buňkami v pars intermedia předního laloku hypofýzy.

L'hormone mélanotrope, mélanotropine, mélanocortine (nom le plus utilisé) ou MSH (pour ""), est une hormone qui provoque chez l'homme la synthèse de mélanine, principalement en réponse aux rayons UVA. Sécrétée par les cellules mélanotropes de l'hypophyse (lobe intermédiaire), les kératinocytes et les mélanocytes, elle est le produit de maturation d'une pro-hormone, la POMC, par des enzymes spécifiques appelées pro-hormone convertases.


Ekologie.

V České republice a okolních státech se vysazují výhradně samčí jedinci, takže netvoří semena a samovolně se nešíří na nevyhrazená místa. Jinak se jako většina druhů rodu vrba lehce kříží a vytváří hybridy. Je rostlina světlomilná i teplomilná a vhodná pro lehké písčité, střední hlinité i těžké jílovité půdy, které jsou slabě kyselé až neutrální. Ploidie druhu je 2n = 38.

Popis.

Široce rozkladitý, středně hustý keř nebo strom 4 až 6 m vysoký s dlouhými, tenkými, na konci ohnutými a zřetelně stříbřitě ojíněnými větvemi, které jsou v mládí červenohnědé. Kořeny má husté a doširoka rozprostřené. Pupeny na větvích jsou lysé a červenavě hnědé, listové bývají asi 4 mm dlouhé a květní až dvojnásobně delší. Listy s asi 1 cm dlouhými řapíky mají čepele kopinaté až čárkovité, 5 až 15 cm dlouhé a 0,5 až 1 cm široké, jejích báze je klínovitá nebo zaoblená a vrchol dlouze zašpičatělý, po obvodě bývají jemně pilovité, oboustranně lysé, na lícní straně leskle tmavě zelené a na rubu mají našedlý voskovitý povlak. Palisty opadávající až současně s listy jsou kopinaté, pilovité a bývají dlouhé jako řapíky, s kterými srůstají. Listy se na podzim barví jasně žlutě a na stromě zůstávají dlouho do zimy.  Květenství jsou jehnědy s jednopohlavnými květy rostoucími z úžlabí celokrajných, úzkých listenú. Vyrůstají vzpřímené, jsou přisedlé, válcovitého tvaru, samčí jsou dlouhé asi 5 cm a štíhlejší samičí asi 3 cm. Samčí květy obsahují dvě dlouhé tyčinky s lysými nitkami a žlutými prašníky. Samičí mají stopkatý semeník složený ze dvou plodolistů a čnělku se dvěma bliznami. Květy vykvétají v březnu a dubnu, ještě před rašením listů a mají jednu žlázku produkující nektar. Opylovány jsou hlavně včelami a jiným hmyzem, velice málo větrem.  Plod je lysá tobolka otevírající se dvěma chlopněmi. Bývá dlouhá asi 4 mm a obsahuje drobná, kyjovitá, ochmýřená semena asi 0,4 mm velká.

Rozmnožování.

Může se množit výsevem semen, která si však udržují životnost jen velmi krátce, pro získání semen je nutno pěstovat samčí i samičí rostlinu. Spolehlivé je množení řízky z jednoletého, dobře vyzrálého dřeva sázenými v listopadu až únoru na chráněné záhony, nebo přímo na stanoviště, nejlépe pod mulč. Lze také vysazovat řízky z polovyzrálého dřeva v červenci a srpnu, je to však metoda méně spolehlivá.

Význam.

Je dřevinou, která dobře snáší vlhko až mokro a také spolehlivě odolává i déletrvajícímu suchu. Proto se vysazuje hlavně jako meliorační dřevina na písčitých březích řek, které zpevňuje hustými, široce rozloženými, 10 až 15 m dlouhými kořeny. Jsou vyšlechtěny i kultivary sloužící jako okrasné, nebo speciálně pro dlouhé pruty používané v košíkářství. Pyl i nektar květů je vítanou složkou jarní potravy včel i dalšího hmyzu. Vrba špičatolistá je pro svůj rychlý růst, nenáročnost na ošetřování a odolností vůči chorobám považována za perspektivní energetickou plodinu.

Vrba špičatolistá ("Salix acutifolia") je dvoudomá dřevina, častěji do široka rostoucí keř než strom, která je v české přírodě nepůvodní druh a je považována za zdomácnělý neofyt. Je blízce příbuznou vrbě lýkovcové, za jejíž poddruh je někdy považována.

Salix acutifolia, aussi connu sous le nom de Saule violet sibérien, saule violet à longues feuilles ou saule à feuilles étroites, est une espèce de saule de la famille des Salicaceae, native de Russie et de l'est de l'Asie.


Kritika.

Kulturní apropriace je vnímána jako negativní jev levicovými kruhy, protože jsou její objekty kontextuálně i historicky odcizené (často přes hlasitý nesouhlas členů minoritní kultury). Ti si většinou stěžují na neuctivé a významově vyprázdněné užívání subjektů, které vnímají jako posvátné či hluboce důležité pro vlastní kulturu. Kulturní elementy, které mají pro minoritní kulturu hluboký význam, pak mohou členům dominantní kultury sloužit pouze jako něco exotického, zajímavého či jako způsob generování zisku, zatímco členové minoritní kultury jsou nebo byli za tyto kulturní elementy vystavování diskriminaci nebo útlaku (černošské ženy například čelí vyhazovu ze škol či zaměstnání za své dredy).  Mezi typické subjekty kulturní apropriace patří kulturní a náboženské tradice, móda, symbolika či hudba. Časté a problematické je také přejímání zásadních rituálů a zvyklostí, které byly minoritním kulturám právě pro svou důležitost dlouhodobě zakazovány (např. jóga).  Kulturní apropriace bývá kritizována i z ekonomického hlediska, na něž může být poukázáno například velkým množstvím obchodů specializovaným na produkty sloužící hnutí New Age, které často myšlenkově vychází ze spirituality Amerických indiánů či východních náboženství, ale jsou vlastněny převážně bělochy ze středostavovského prostředí. Jako další příklad ekonomické složky kulturní apropriace můžeme uvést například všeobecně přijímaný názor, že je Elvis Presley otcem Rock'n'rollu (ačkoliv on sám se za něj nikdy nepovažoval a často mluvil o černošských vlivech, které ovlivnily jeho hudbu). Za skutečnou zakladatelku Rock'n'rollu je přitom kritiky považována Sister Rosetta Tharpe, afroameričanka, která ovšem nikdy nedosáhla velkého komerčního úspěchu i proto, že byla její hudba vzhledem k rasistickým náladám v Americe 50. let vnímána jako příliš „černošská“. Jako kapitola sama o sobě je pak vnímán módní průmysl, který často komercializuje (i náboženské) oděvy jiných kultur, za jejichž nošení jsou i dnes členové oněch minoritních kultur na západě diskriminováni (např. indické Sárí). Někteří zastánci role kulturní apropriace ve společnosti vnímají zejména její důležitost pro kulturní diverzitu a svobodu vyjadřování. Kontroverzní americký akademik John McWhorter ve svém článku pro The Daily Beast argumentuje, že kultura nemůže být „ukradena“ a užívání jejích aspektů je aktem obdivu ze strany majoritní kultury. Americká akademička Andrea Smith na McWhorterovu tezi reaguje kritikou toho, že ačkoliv je možná obdiv vůči cizí kultuře jednou z motivací k apropriačnímu chování, zavádí většinou chybnou interpretaci domorodé spirituality. Ta svým duchovním vůdcům navíc nedovoluje na svých učeních vydělávat peníze.

Kontroverze.

Zejména v americkém kulturním kontextu, který je politicky citlivější k tématům vyvěrajícím z postkolonialismu, je na problematiku kulturní apropriace upozorňováno často skrze kauzy amerických celebrit.  Mezi časté adresáty kritiky patří z řad celebrit například Kylie Jenner, která je jakožto bílá žena považována za popularizátorku afroamerických rysů, za které byli Afroameričané po celé generace zesměšňováni a upozaďováni (například velké rty či pozadí, v případě Jenner zvýrazněné za pomoci botulotoxinu) nebo rapper Eminem, který vydělal miliony dolarů na popularizaci žánru vzniklého na vrcholu Afroamerického hnutí za občanská práva, jehož poselstvím bylo upozornit na sociální problémy vevnitř a diskriminaci a rasismus vně afroamerické komunity. Sám Eminem málokdy využívá svého vlivu, aby na rasové problémy upozorňoval. V roce 2014 vzbudil velkou kontroverzi klip kanadské zpěvačky Avril Lavigne „Hello Kitty“, který vykládá japonskou „kulturu roztomilosti“ kawaii pro americké publikum a asijské ženy jsou v něm prezentovány pouze jako nehybné tanečnice bez výrazu v pozadí za zpěvačkou, či klip „We Can't Stop“ z roku 2013 od americké zpěvačky Miley Cyrus, který si půjčuje aspekty afroamerické a hiphopové kultury, jako je například twerking a používá černošské tanečnice pouze jako narativní prostředky bělošské zpěvačky, nikoliv jako samostatné významonosné aktérky.  Mezi časté terče kritiky ze strany minoritních kultur či médií patří také oděvní značka specializující se na spodní prádlo Victoria's Secret, která se opakovaně uchyluje k užívání tradiční symboliky domorodých Američanů či jeden z největších amerických festivalů Coachella, který na rozdíl od ostatních velkých (zejména kanadských) festivalů nezavedl zákaz nošení „indiánských“ čelenek a nikdy se k problematice kulturní apropriace i přes každoroční vlnu kritiky nevyjádřil.

Kulturní apropriace je termín označující situaci, kdy členové dominantní kultury přejímají některé aspekty minoritní kultury (často takové, která jimi dříve byla utlačována). Kulturní apropriace bývá často zaměňována s kulturní výměnou, od které se odlišuje zejména přítomností koloniálního elementu a mocenské nevyváženosti. Liší se také od asimilace, která znamená přizpůsobení menšiny nebo přistěhovalce okolní většinové společnosti alespoň v té míře, aby vzájemné odlišnosti nebránily ve společenském uplatnění a od akulturace, která představuje proces sociálních a kulturních změn, které vznikají v důsledku interakce různých kultur. Za kulturní apropriaci také nebývá považována adaptace prvků dominantní kultury členy kultury minoritní, jako jejíž příklad můžeme považovat například džíny, které prvně vyrobil americký přistěhovalec původem z Německa Levi Strauss, a které jsou dnes nošeny na celém světě.

La définition du concept récent d'appropriation culturelle est sujette à controverse. Ce terme originellement désignait uniquement l'utilisation d'éléments d'une culture par les membres d'une autre culture.


Historie.

V dřívějších dobách byla různá chemická odvětví považována za rozdílné průmyslové procesy s odlišnými postupy a principy. Americký chemik a inženýr Arthur Dehon Little přišel v roce 1916 s konceptem „jednotkových operací“, vysvětlujícím postupy průmyslové chemie. Roku 1923 William H. Walker, Warren K. Lewis a William H. McAdams napsali knihu "The Principles of Chemical Engineering" v níž ukázali, že různá chemická odvětví využívají postupy, které se řídí stejnými fyzikálními zákony. Shrnuli tyto obdobné procesy do definovaných jednotkových operací. Každá jednotková operace podléhá stejným fyzikálním zákonům a lze ji využít ve všech příslušných odvětvích chemického a procesního průmyslu. Například návrh mísícího zařízení pro přípravu napalmu nebo dětské výživy podléhá stejným zásadám, ačkoliv výrobce, zákazník i využití těchto produktů jsou zcela odlišné. Jednotkové operace tvoří základní postupy chemického inženýrství.

Rozdělení.

Jednotkové operace v chemickém a procesním inženýrství lze rozdělit do pěti tříd:  Jednotkové operace také spadají do následujících kategorií, které zahrnují prvky více tříd:  Navíc existují některé jednotkové operace, které kombinují i tyto kategorie, jako například reaktivní destilace a míchané reaktory. „Čistá“ jednotková operace je fyzikální přenos hmoty nebo energie, zatímco kombinovaný chemicko-fyzikální proces vyžaduje modelování jak fyzikálního přenosu (např. difuze), tak i chemické reakce. Tento přístup je obvykle nezbytný pro navrhování katalytických reakcí a je považován za samostatnou disciplínu nazvanou reakční inženýrství.  Jednotkové operace a procesy tvoří hlavní principy všech odvětví chemického a procesního průmyslu a jsou základem návrhů chemických provozů, závodů a jejich zařízení.  Jednotkové operace se obecně navrhují tak, že vytvoří hmotnostní a energetická bilance pro každou základní složku (může být i nekonečně malá) ve formě rovnic. Následně se spočítají řešení rovnic pro návrhové parametry a zvolí se optimální řešení z několika možných. Na základě výpočtu pak může být vytvořen návrh samotného zařízení.  Například destilace v patrové koloně se analyzuje vytvořením hmotnostní bilance pro každé patro s danou fázovou rovnováhou a účinností. Přítok a odtok patra tvoří celkový tok hmoty, přičemž se dále bilancují jednotlivé složky. Kombinace celkového počtu pater vytváří soustavu rovnic pro celou kolonu. Přitom existuje oblast možných řešení, protože větší refluxní poměr umožňuje menší počet pater a naopak. Inženýr pak musí najít optimální řešení s ohledem na přijatelnou zádrž kapaliny, výšku kolony a investiční náklady.

Jednotková operace je v chemickém a procesním inženýrství základním krokem procesu. Jednotkové operace obsahují fyzikální nebo chemickou přeměnu, jako je separace, krystalizace, odpařování, filtrace, polymerizace, izomerizace a další reakce. Například při zpracování mléka tvoří homogenizace, pasterizace a balení jednotkové operace, které jsou vzájemně spojeny za účelem vytvoření celého procesu. Daný proces může pro získání požadovaného produktu z výchozích materiálů nebo surovin vyžadovat mnoho jednotkových operací.

Une opération unitaire est une subdivision d'un procédé industriel qui consiste en général en une opération physique ou chimique. est une opération où est réalisée une seule transformation chimique ou l’extraction d’un constituant d’une solution par une seconde phase (liquide ou gazeuse) ou la séparation physique de constituants d’un mélange (distillation d’un mélange liquide) ou d’une suspension (par exemple la filtration)


Popis.

Zástupci rodu "Kunzea" jsou stálezelené, často drobnolisté keře nebo malé stromy. Některé druhy mají pod zemí hlízovitě ztlustlý kmen. Listy jsou většinou střídavé nebo řidčeji vstřícné. Květy jsou bílé, žluté, růžové nebo purpurové, pětičetné, uspořádané obvykle v pseudovrcholových, kulovitých nebo válcovitých, hlávkovitých svazečcích složených z téměř nebo zcela přisedlých květů. Řidčeji jsou květy jednotlivé a dlouze stopkaté nebo ve svazečcích po 2 až 3. U některých druhů je květenství podepřeno listeny formujícími zákrov. Volná část češule zpravidla přesahuje horní okraj semeníku. Kalich je za plodu vytrvalý. Korunní lístky jsou volné. Tyčinek je mnoho, jsou uspořádané v 1 nebo několika kruzích a většinou přesahují korunní lístky. Semeník je polospodní, srostlý většinou ze 2 nebo 3 plodolistů (řidčeji více) a se stejným počtem komůrek, obsahujících několik až mnoho vajíček. Plodem je pouzdrosečná tobolka, výjimečně je plod nepukavý nebo dužnatý ("Kunzea pomifera"). Semena jsou podlouhlá až vejcovitá.

Rozšíření.

Rod "Kunzea" zahrnuje asi 53 druhů. Je rozšířen v Austrálii, Tasmánii a na Novém Zélandu. V Austrálii je výskyt soustředěn do jihozápadní, východní a jihovýchodní části kontinentu. Druh "Kunzea ericoides" je významnou složkou alpínské keřové vegetace ve vyšších polohách Australských Alp. Na Novém Zélandu se vyskytují 2 druhy. Mimo rozšířeného druhu "Kunzea ericoides" roste na Severním ostrově endemický druh "Kunzea sinclairii".

Ekologické interakce.

Květy jsou opylovány různým hmyzem, navštěvují je také brouci z čeledi tesaříkovití a vrubounovití. Druhy rodu "Kunzea" jsou podobně jako jiní zástupci myrtovitých živnými rostlinami mandelinek rodu "Paropsisterna" a také housenek velké můry "Epicoma melanospila".

Taxonomie.

Rod "Kunzea" je v rámci čeledi myrtovité řazen do podčeledi "Myrtoideae" a tribu "Leptospermeae". Na základě výsledků molekulárních studií byl do rodu "Kunzea" vřazen monotypický západoaustralský rod "Angasomyrtus".

Význam.

Dužnaté plody "Kunzea baxteri" jsou jedlé. Druh se vyskytuje v jihovýchodní Austrálii, kde tvoří tradiční a vyhledávanou složku stravy domorodých Aboridžinců. Rostlina je ve státech Viktorie a Jižní Austrálie pěstována pro plody i na komerčních plantážích. Odvar z kůry "Kuntzea ericoides" slouží jako sedativum, odvar z listů jako odčervovadlo a při onemocněních močového ústrojí. Mladé výhonky se žvýkají při úplavici.  Některé druhy rodu "Kunzea" jsou v oblastech světa s odpovídajícím klimatem pěstovány jako okrasné zahradní keře. Jedním z nejčastěji pěstovaných druhů je "Kunzea baxteri", jejíž červená, krátce válcovitá květenství připomínají poněkud štětkovec. Podobná, spíše kulovitá květenství má i "Kunzea pulchella", která se navíc vyznačuje stříbřitým olistěním. Pěstuje se také drobnolistý, růžově kvetoucí druh "Kunzea recurva" a nažloutle kvetoucí "Kunzea ericifolia". Několik druhů rodu je udáváno ze sbírek Pražské botanické zahrady v Tróji, kde jsou umístěny v expozici mobilní zeleně.

Kunzea je rod rostlin z čeledi myrtovité. Jsou to drobnolisté keře a malé stromy s pětičetnými drobnými květy s dlouhými tyčinkami. Plodem je většinou tobolka. Rod zahrnuje asi 53 druhů a je rozšířen v Austrálii, Tasmánii a na Novém Zélandu. Některé pěkně kvetoucí druhy jsou v klimaticky příhodných oblastech světa pěstovány jako okrasné keře. Druh "Kunzea ericoides" má význam v tradiční medicíně. "Kunzea pomifera" má jedlé dužnaté plody, které tvoří tradiční složku potravy Aboridžinců.

Kunzea est un genre de 36 à 40 espèces d'arbustes de la famille des "Myrtaceae". Il est endémique en Australie avec une espèce se retrouvant en Nouvelle-Zélande. On le trouve sur tout le continent australien mais surtout dans le sud-ouest de l'Australie occidentale. Il ressemble beaucoup à son cousin, le "Callistemon" mais en diffère par la disposition des étamines.


Biografie.

Mládí.

Eugent Bushpepa se narodil 2. července 1984 v albánském Rrëshenu. Začal zpívat již v útlém věku a po ukončení střední školy na několik let Albánii opustil a odešel do Itálie. Poté, co se vrátil zpět, začal v roce 2006 vystupovat v talk show v národní komerční televizní stanici Top Channel sídlící v Tiraně.

Pěvecká kariéra.

Zpěvák svoji kariéru zahájil právě na kanálu Top Channel. Od té doby se aktivně pohybuje na albánské hudební scéně a rychle se stal jedním z nejpopulárnějších zpěváků v Albánii. Jeho kariéra započala známou skladbou "Maska e Madheshtise", zveřejněná v roce 2007 během soutěže TOP FEST 4, během níž vystupoval i společně s kapelou Sunrise s písní "Engjeli". Po mnoha úspěších v pěvecké sféře se angažoval v několika dalších soutěžích a hudebních projektech.  Bushpepa si taktéž zazpíval s britskou rockovou skupinu Deep Purple během jejich vystoupení v Albánii v rámci jejich turné Rapture of the Deep tour v březnu 2007.  Jeho mezinárodní ambice posílily potom v roce 2011, kdy vystoupil společně s frontmanem skupiny Loaded, Duffem McKaganem, během vystoupení v Tiraně. V roce 2013 vystoupil s kytaristou skupiny Guns N' Roses, Ronem "Bumblefootem" Thalem, na tradičním pivním festivalu v albánském Korçë. V roce 2014 se stal čtvrtým vokalistou hudební skupiny Darkology, která si zahrála třeba na koncertě americké metalové kapely Overkill na festivalu Kill Fest 2014 během jejího turné.  V květnu 2018 bude reprezentovat Albánii na 63. ročníku soutěže Eurovision Song Contest v Lisabonu. Bude soutěžit s písní "Mall", se kterou vyhrál 56. ročník albánské soutěže Festivali i Këngës a Albánii tak může reprezentovat. Píseň je zpívána albánsky a zkrácená verze vhodná pro samotnou Eurovizi bude představena později.

Diskografie.

Eugent Bushpepa již několikrát uvedl, že pracuje na svém vlastním albu, zatím ale žádné nevydal. Zveřejnil ale řadu singlů.

Eugent Bushpepa (* 2. července 1984 Rrëshen, Albánie), jinak i zkráceně zvaný Gent Bushpepa, je albánský zpěvák a skladatel. Výhra v 56. ročníku albánské soutěže Festivali i Këngës s písní "Mall" mu zajistila reprezentaci Albánie na Eurovision Song Contest 2018 v Lisabonu. Do finále postoupil z 8. místa, ve finále se pak umístil na 11. místě se 184 body.

Eugent Bushpepa né le à Rrëshen en Albanie, également connu comme Gent Bushpepa, est un chanteur et compositeur de musique rock albanais.


Jednotlivé závody.

U každého závodu je předem určeno, zda se jede klasickým či volným stylem. Ve skiatlonu se první polovina závodu jede klasickým stylem, druhá polovina závodu volně. Ve štafetě se obvykle první dva úseky jedou klasickým stylem, druhé dva úseky volně.

Individuální sprinty.

Závody na krátkých okruzích (muži 1 – 1,8 km, ženy 0,8 – 1,6 km). Závod začíná kvalifikací, která se jede na jeden okruh jako závod s intervalovým startem. Nejlepších 30 závodníků postupuje do vyřazovací fáze. Ta se skládá z čvrtfinále, semifinále a finále. V jednom závodě vyřazovací fáze nastupuje obvykle šest závodníků, kteří spolu jedou jedno kolo. Postupový klíč musí být dán předem: obvykle nejlepší závodníci z každého běhu postupují přímo, semifinálovovou či finálovou kvótu pak doplní závodníci, kteří nedosáhli na přímý postup, ale z přímo nepostupujích měli nejlepší časy.

Sprinty dvojic.

Jezdí se na stejných okruzích jako individuální sprinty. Ve sprintu dvojic se závodníci střídají podobně jako ve štafetě a každý odjede 3 až 6 okruhů (konkrétní počet musí být stanoven předem). Obvykle se nejede kvalifikace, ale rovnou semifinále a následně finále. Počet týmů v jednotlivých bězích není skriktně vymezen.

Distanční závody.

Závody na běžné trati – může jít jak o okruh (s minimální délkou 2,5 km), který se objede vícekrát, tak o neopakující se trať. Obvyklé délky tratí jsou 15, 30 a 50 km u mužů a 10, 15 a 30 km u žen. Může jít jak o závody s intervalovým startem, tak o závody s hromadným startem, případně i o stíhací závody.

Štafety.

Štafety jsou závody čtyřčlenných týmů, jednotliví závodníci se na trati postupně vystřídají. Běžná délka ženské štafety je 4×5 km, u mužské štafety je to 4×10 m.

Víceetapové závody.

Skládají se z více etap, tedy z několika individuálních závodů. Obvykle jsou kombinovány různé typy závodů, tedy jak sprint, tak distanční závody. Za umístění v etapě se uděluje méně bodů než za umístění v běžném individuálním závodě, ovšem udělují se speciální body za umístění v celkovém hodnocení víceetapového závodu (viz sekce Bodování níže).

Nordic Opening.

Koná se od sezóny 2010/11 vždy v úvodu sezóny (konec listopadu či začátek prosince) ve Skandinávii, nemusí však jít o úplně první závody sezóny. Skládá se obvykle ze tří etap: úvodního sprintu, distančního závodu na 10 či 15 km a závěrečného stíhacího závodu. Pořadatelství se vystřídalo mezi finským Kuusamem, norským Lillehammerem a finskou Rukou. V případě, že se závod jede v Ruce, je označován též jako "Ruka Triple".

Tour de Ski.

Pořádá se na přelomu prosince a ledna od sezóny 2006/07. Skládá se až z devíti etap (maximum dosažené na Tour de Ski 2011/12) v několika zemích, které zahrnují prolog, sprinty, distanční závody a závěrečný stíhací závod s výstupem do sjezdovky Alpe Cermis v italském Val di Fiemme. Mezi pořádajícími zeměmi jsou tradičně Německo (Oberstdorf, Oberhof, Mnichov), kde Tour obvykle začíná a Itálie (Asiago, Toblach, Val di Fiemme), kde Tour tradičně končí. Mezi pořadatele patřilo v úvodních letech také Česko (Nové Město na Moravě, Praha), naposledy se zde však etapa Tour de Ski konala v sezóně 2009/10. Od sezóny 2012/13 je mezi pořadateli také Švýcarsko (Lenzerheide, Val Müstair).  Název je inspirován cyklistickou Tour de France.

Finále Světového poháru.

Koná se od sezóny 2007/08, speciální bodové ohodnocení pro vítěze celého Finále bylo zavedeno v sezóně 2008/09. Nejčastějším místem konání je Švédsko (Stockholm, Falun). Výjimkou byly sezóny 2007/08, kdy se Finále jelo v italském Bormiu, sezóna 2014/15, kdy se ve Falunu konalo mistrovství světa a následný závěr Světového poháru neměl tradiční etapový formát, a sezóny 2015/16 a 2016/17, kdy se pohárové finále konalo v Kanadě (Gatineau, Montréal, Québec, Lake Louise, Canmore). Finále Světového poháru se obvykle skládá ze tří až čtyř závodů: úvodní sprint, poté distanční závody a závěrečný stíhací závod. Výjimkou byla sezóna 2015/16, kdy se vyvrcholení SP odehrávalo v Kanadě pod názvem "Ski Tour Canada" a skádalo se z celkem 8 závodů: 3 sprinty a 5 distančních.

Bodování.

Tabulka ukazuje bodování jednotlivých závodů v sezóně 2017/18. Sprint dvojic a štafeta se započítávají do Poháru národů, nikoliv však do individuálního hodnocení jednotlivých závodníků. Bonusové body mohou být udělovány v závodech s hromadným startem za umístění na předem určených metách v průběhu závodu.  Závody na mistrovství světa či olympijských hrách nejsou součástí Světového poháru a nebodují se.

Vítězové.

Pohár národů.

Do Poháru národů jsou započítávány bodované výsledky všech mužských i ženských závodníků z dané země.

Světový pohár v běhu na lyžích je každoroční dlouhodobá soutěž v běhu na lyžích probíhající v zimní sezóně, obvykle od listopadu do března. Soutěž je oficiálně pořadána pod hlavičkou Mezinárodní lyžařské federace (FIS) od sezóny 1981/82, muži však soutěžili neoficiálně od sezóny 1973/74, ženy od sezóny 1978/79.

La Coupe du monde de ski de fond est une compétition annuelle de ski de fond, organisé depuis 1981 par la FIS. À travers plusieurs épreuves durant la saison hivernale, les compétiteurs accumulent les points, en fonction de leurs performances, qui déterminent leur classement général.