Život.

Mládí.

Oleg Artěmjev pochází z lotyšské metropole Rigy, kde se roku 1970 narodil. Na střední školu chodil ve městě Leninsk u kosmodromu Bajkonur. Roku 1990 dokončil čtyřleté studium na Tallinnském polytechnickém institutu, následnou (v letech 1990–1991) povinnou službu v řadách Sovětské armády strávil v posádce ve Vilniusu. Od roku 1992 studoval na Baumanově Moskevské státní technické univerzitě obor technika a fyzika nízkých teplot, univerzitu dokončil roku 1998, současně v letech 1995–1999 na univerzitě pracoval jako řidič. Po absolvování univerzity nastoupil do společnosti RKK Eněrgija. Zde se věnoval přípravě výstupů do otevřeného vesmíru.

Kosmonaut.

Přihlásil se k kosmonautickému výcviku, prošel lékařskými prohlídkami (na jaře 2000). Státní meziresortní komise ho doporučila do oddílu kosmonautů RKK Eněrgija 29. května 2003. Dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu ve Středisku přípravy kosmonautů J. A. Gagarina (CPK) zahájil o měsíc později 16. června a dokončil ji 28. června 2005 závěrečnými zkouškami. Poté 5. července 2005 získal kvalifikaci „zkušební kosmonaut“ ().  V letech 2007 a 2009 se v Institutu lékařsko-biologických problémů účastnil mezinárodního experimentu Mars 500. Roku 2007 byl v šestici, která strávila v izolaci 14 dnů, o dva roky později se účastnil simulace letu dlouhé 105 dní.  V souvislosti s rozhodnutím Roskosmosu o shromáždění ruských kosmonautů v jednom oddílu odešel ze společnosti RKK Eněrgija a od 22. ledna 2011 je kosmonautem Střediska přípravy kosmonautů.  V létě 2011 byl jmenován do Expedice 39/40 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) naplánované na březen – září 2014 a zálohy pro Expedici 37/38, která odstartovala v září 2013. Ke svému prvnímu vesmírnému letu odstartoval 25. března 2014 ve funkci palubního inženýra lodi Sojuz TMA-12M, společně s Alexandrem Skvorcovem a Američanem Stevenem Swansonem. Kvůli problémům s orientačním systémem lodi se plánovaný šestihodinový let ke stanici protáhl na dva dny. Na ISS pracoval jako palubní inženýr devětatřicáté a (od května 2014) čtyřicáté expedice. Během letu dvakrát vystoupil do vesmíru. Dne 11. září 2014 Artěmjev, Skvorcov, a Swanson v pořádku přistáli v Sojuzu TMA-12M na Zemi.  Roku 2015 byl jmenován do záložní posádky Sojuzu MS-06 a hlavní posádky Sojuzu MS-08, nicméně v souvislosti se snížením počtu ruských kosmonautů na ISS ze zálohy pro Sojuz MS-06 na podzim 2016 vypadl. V dubnu 2017 byl potvrzen jako velitel Sojuzu MS-08, v posádce byli ještě Andrew Feustel a Richard Arnold. Do vesmíru odstartovali z Bajkonuru 31. března 2018, po dvoudenním letu se spojili se stanicí ISS a pracovali na ní v rámci Expedice 55/56. Na Zemi přistáli 4. října 2018. Artěmjev během mise jednou vystoupil do vesmíru.  V září 2019 kandidoval jako nezávislý do moskevské městské dumy (to jest městského zastupitelstva) a byl zvolen.  Oleg Artěmjev je ženatý, má syna.

Oleg Germanovič Artěmjev (, * 28. prosince 1970 Riga, Lotyšská SSR, SSSR) je ruský kosmonaut. Původně byl inženýrem společnosti RKK Eněrgija, od května 2003 se stal členem jejího oddílu kosmonautů. V lednu 2011 přešel do oddílu kosmonautů Roskosmosu v Gagarinově středisku přípravy kosmonautů. V létě 2011 byl jmenován do Expedice 39/40 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), která proběhla v březnu – září 2014. Podruhé na ISS pracoval v březnu – říjnu 2018 jako člen Expedice 55/56.

Oleg Guermanovitch Artemiev (en ), né le à Riga, en Lettonie soviétique, est un cosmonaute russe de l'agence spatiale fédérale russe, vétéran de deux mission de longue durée vers la Station spatiale internationale.


Biografie.

Původ, mládí.

Viktorie se narodila jako čtvrtá z pěti dcer vévody Františka Sachsen-Coburg-Saalfeld a jeho manželky Augusty Reuss (ta byla považována za jednu z nejkrásnějších žen své doby). Jednou z jejích sester byla Juliana Sachsen-Coburg-Saalfeld, sňatkem ruská velkokněžna Anna Fjodorovna, a bratrem belgický král Leopold I.

Manželství, potomci.

Ve věku 17 let, 21. prosince roku 1803, se v Coburgu provdala za Emicha Karla zu Leiningen, vdovce po své tetě. Věkový rozdíl mezi manželi byl 23 let a Emich Karel zemřel v roce 1814 roku, jedenáct let po svatbě. Z jejich manželství vzešly dvě děti, syn a dcera:  O čtyři roky později, 11. července roku 1818 se ve svých dvaatřiceti letech v Amorbachu provdala podruhé, a to za Eduarda Augusta, vévodu z Kentu, čtvrtého syna britského krále Jiřího III., a přesídlila do Anglie.  Ženich, přes již pokročilý věk jedenapadesáti let starý mládenec, se zjevně pro sňatek rozhodl vzhledem k hrozivé situaci stran nástupnictví britského trůnu, k níž došlo, když 6. listopadu 1817 zemřela po porodu mrtvého dítěte Šarlota Augusta, jediná dcera nástupce trůnu, waleského prince Jiřího. Britský trůn neměl jiného následníka v této generaci - další synové krále Jiřího III. neměli děti nebo byli rovněž svobodní nebo jejich děti nebyly legitimní:  Frederik August, vévoda z Yorku, další v nástupnické linii, se rozvedl se svou ženou po 27 letech bezdětného manželství. Proto další dva synové Jiřího III., Vilém, vévoda Clarence (pozdější král Vilém IV.) a Adolf Frederik, vévoda z Cambridge podobně jako Eduard August uzavřeli rychle manželství se záměrem zplodit tolik vytouženého následníka trůnu. Další dva bratři, Ernst August, vévoda Cumberlandu, a August Frederik, vévoda Sussexu, již sice byli ženatí, ale v tomto okamžiku měl vévoda z Cumberlandu dvě mrtvě narozené dcery, zatímco děti vévody ze Sussexu byly vyloučeny z následnictví, neboť manželství jejich rodičů, uzavřené bez králova souhlasu, bylo jako takové podle Royal Marriages Act 1772 z roku neplatné.  Pro záchranu dynastie se tedy v roce 1818 ve věku 51 let oženil i vévoda z Kentu, a to s princeznou Viktorií z dynastie Sachsen-Coburg-Saalfeldské. Svatba se uskutečnila v Koburgu 29. května a 13. července se obřad opakoval v Anglii, v Kew Palace v Surrey. Šlo o dvojitou svatbu, neboť tentýž den se ženil i Eduardův bratr Vilém, vévoda Clarence s jinou německou princeznou, Adelheid von Sachsen-Meiningen.  Z manželství Eduarda a Viktorie se o rok později, 24. května roku 1819, narodilo jediné dítě, dcera:  O tom, že malá princezna ponese jméno po matce, rozhodl její nejvýznamnější kmotr, strýc král Jiří IV. Další jméno dostala po druhém kmotrovi, ruském carovi Alexandru I. Dítě již v okamžiku svého narození zaujalo páté místo v pořadí následnictví britského trůnu. Princeznin otec, Viktoriin druhý manžel, zemřel nečekaně v lednu roku 1820, osm měsíců po dceřině narození; všechny starosti s dívčinou výchovou spočinuly na Viktoriiných bedrech.  Král Jiří III., otec Viktoriina manžela Eduarda Augusta, zemřel pouhých šest dní po jeho smrti. Žili ovšem starší Eduardovi bratři, z nichž první usedl na trůn jako Jiří IV. a druhý po jeho smrti jako Vilém IV. Protože ani jeden ze starších bratří Viktoriina manžela neměl žádné či legitimní děti, stala se malá princezna Viktorie z Kentu ve svých 11 letech první v pořadí v následnictví britského trůnu (korunní princeznou) po několika potomcích Jiřího III.; byla ve své generaci jedinou dědičkou britského trůnu a po Vilémově smrti 20. června 1837 se stala na příštích bezmála 64 let královnou Spojeného království.

Vdova.

Po smrti svého druhého manžela měla vévodkyně z Kentu jen málo důvodů zůstat ve Velké Británii - neovládala jazyk země, na druhé straně měla palác v Koburgu, ve svém domově, kde mohla šťastně a pohodlně žít z prostředků zděděných po svém prvním manželovi, zesnulém knížeti Leiningen. Avšak následnictví britského trůnu stále nebylo zajištěno: jediný další syn Jiřího III., jenž byl legálně ženat, dosud neměl legitimní potomky. Vévodkyně usoudila, že by se mohlo stát, že by její dcera mohla být opomenuta ve svých nárocích na trůn, kdyby žila ve vzdáleném Koburgu; hledala pomoc u britské vlády, neboť zdědila dluhy svého druhého manžela. Parlament ovšem nebyl ochoten podporovat zchudlé členy panovnického rodu. Vévodkyni bylo dovoleno ubytovat se v Kensingtonském paláci.

Problémy s králem.

Vévodkyně, která skoro nemluvila anglicky, našla oporu u Johna Conroye, irského důstojníka, svého tajemníka. Patrně jeho působením se vztahy mezi jejím domem a králem pokazily. Vilém nebyl smířen s následnictvím své mladé neteře, zatímco vévodkyně, již parlament ustavil princezninou regentkou, o ně usilovala. Popudila krále, když se nastěhovala do Kensingtonského paláce, který král rezervoval pro sebe. To vše vyústilo ve scénu při jedné večeři, kdy král, cítě se uražen vévodkyní a Conroyem, veřejně vyjádřil přání, aby jeho panování trvalo tak dlouho, dokud princezna Viktorie nebude dospělá, a žehral na vliv, který na princeznu mají někteří z jejího okolí.

Vztah vévodkyně z Kentu k Johnu Conroyovi.

Záhy se vynořily názory o tom, že John Conroy nebyl jen vévodkynin tajemník a finanční správce, ale i její milenec, ba dokonce že je biologickým otcem malé Viktorie; objevovaly se během celé doby Viktoriina panování. Zkoumání problému jak z historického, tak přírodovědného hlediska nepřineslo ani v současnosti uspokojivé potvrzení a jakékoli závěry jsou stále v rovině spekulací.

Conroyův komplot.

Conroy se snažil prostřednictvím matky budoucí královny dosáhnout vlivu a vysokého postavení. Vkládal velké naděje ve svou zaměstnavatelku a spojoval s ní své naděje: předpokládal, že princezna Viktorie nastoupí na trůn ještě v útlém věku, takže místo ní bude vládnout regent, a to její matka, vévodkyně z Kentu. Jako její tajemník by byl Conroy "skrytou mocí poza trůnem". Nepočítal s tím, že Viktoriin strýc, král Vilém IV., bude žít tak dlouho, dokud princezna nedosáhne dospělosti. Conroy pěstoval vztahy s vévodkyní, avšak ignoroval a urážel princeznu. Tak na ni nikdy nezískal jakýkoli vliv, přesto se ji snažil přimět k tomu, aby ho po svém nástupu na trůn jmenovala osobním tajemníkem. Tento plán ztroskotal, navíc princezna si dala do spojitosti Conroyovy intriky se svou matkou, když ji nutili podepsat Conroyův jmenovací dekret. Vztahy mezi matkou a dcerou značně utrpěly, dokonce spolu často ani nemluvily; po nástupu mladé Viktorie na trůn nedostal Conroy na jejím dvoře žádný úřad. Když se stala královnou, poslala svou matku daleko od sebe.

Usmíření.

Po narození prvního dítěte mladé královny Viktorie, Princess Royal Viktorie, ocitla se vévodkyně z Kentu neočekávaně opět v milosti své dcery. Je pravděpodobné, že svou roli v tom sehrálo propuštění baronesy Lehzenové, Viktoriiny vychovatelky a společnice, jež inicioval královnin manžel a vévodkynin synovec princ Albert. Především tak byl eliminován vliv baronesy, jež opovrhovala vévodkyní a Conroyem, neboť je podezírala, že jsou milenci. Kromě toho mladá královna byla zcela pod vlivem svého manžela a ten se přimlouval za usmíření mezi svou ženou a svou tchyní (a tetou). Navíc Conroy odešel na kontinent, takže zmizel i tento rušivý prvek. Finance vévodkyně, jež byly díky Conroyovi zcela rozvráceny, byly uvedeny do pořádku poradci její dcery. Vévodkyně se změnila v oddanou babičku a stala se své dceři bližší, než kdy byla v průběhu celého svého života.

Smrt.

Viktorie zemřela ve věku 74 let 17. března 1861 a byla pochována v rodinné hrobce ve Frogmore. Její dcera, královna Viktorie, byla její smrtí velmi zasažena; smrt vévodkyně z Kentu byla první z neblahých událostí katastrofálního roku 1861, který završila smrt královnina manžela prince Alberta.

Viktorie Sasko-Kobursko-Saalfeldská, plným jménem německy "Maria Luisa Victoire von Sachsen-Coburg-Saalfeld" (17. srpna 1786, Coburg - 17. března 1861, Frogmore House, Windsor) byla saská princezna, vévodkyně z Kentu, matka britské královny Viktorie.

Marie-Louise-Victoire de Saxe-Cobourg-Saalfeld, aussi en allemand, (1786 – 1861) est la fille du duc François de Saxe-Cobourg-Saalfeld et d’Augusta Reuss d'Ebersdorf. Princesse de Linange par son premier mariage, elle deviendra duchesse de Kent par son second.


Průběh toku.

Pramení v Angarském hřbetu. Na horním toku teče pod jménem Katanga () v široké a hluboké dolině, která se od ústí Tetere zužuje a vstupuje do oblasti lávových hornin. V korytě se nacházejí četné peřeje a říční prahy (Dolní, Oron, Čambinský, Panolický, Mirjuginský, Děduška, Vilminské). Rychlost toku je na prazích 3 až 4 m/s. Ve vzdálenosti 250 km od ústí dosahuje dolina šířky 20 až 23 km a v korytě se nachází mnoho peřejí. Ústí zprava do Jeniseje.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou sněhové (60%) a dešťové (16%) srážky a také podzemní voda (24%). Nejvyšších vodních stavů dosahuje od začátku května do konce června a na dolním toku až do začátku července. Poté nastává až do října letní období nízkého stavu vody, které je přerušeno jednou až čtyřmi povodněmi, kdy se úroveň hladiny zvedne až o 5,5 m. Průměrný průtok vody v ústí činí 1 750 m3/s, největší dosahuje 35 000 m3/s a nejmenší v zimě 3 až 15 m3/s. Led se objevuje v polovině října a 7 až 16 dní trvá než řeka zamrzne, přičemž se tvoří ledové zátarasy. Zamrzá na konci října a rozmrzá v polovině května. Rozmrzání trvá 5 až 7 dní na horním toku a 10 dní na toku dolním a probíhá velmi bouřlivě, když u ledových zátarasů stoupá úroveň hladiny až o 29,7 m.

Využití.

Vodní doprava je možná v délce 1 146 km. Velké lodě se dostanou v květnu a červnu až do Bajkitu (571 km), výše pak plují kutry a barže. Na řece leží města Vanavara, Bajkit a Podkamennaja Tunguska.

Tunguská událost.

V okolí řeky došlo 30. června 1908 k mimořádně silnému výbuchu, který zaznamenaly seismografy po celém světě. Exploze, známá jako tunguská událost či tunguský meteorit, byla natolik silná, že v oblasti přibližně 2000 km2 vyvrátila a přelámala kolem 60 milionů stromů. Místo objevil až o 20 let později Leonid Kulik, který provedl rozsáhlý výzkum, z něhož čerpají odborníci dosud. Nicméně zatím se nepodařilo příčinu výbuchu přesvědčivě vysvětlit. Většina vědců se přiklání k teorii, že šlo o rozpad kosmického tělesa ve výšce asi 5 až 10 km nad zemským povrchem.

Podkamenná Tunguska () je řeka v Krasnojarském kraji a v Irkutské oblasti v Rusku. Je známá také pod jmény Čulakan () a Prostřední Tunguska (). Je dlouhá 1 865 km. Povodí řeky má rozlohu 240 000 km2.

La Toungouska Pierreuse (en, "Podkamennaïa Toungouska") est une rivière sibérienne longue de. C'est un affluent de l'Ienisseï en rive droite. Tout son cours est situé en Russie.


Vlastnosti.

Krystaly AlP jsou tmavě šedé až tmavě žluté a mají sfaleritickou strukturu.. Mřížková konstanta při 300 K je 5,451 0 Å Tyto krystaly jsou termodynamicky stabilní až do 1 000 °C.  S vodou a kyselinami fosfid hlinitý reaguje za uvolnění fosfanu:

Příprava.

AlP se syntetizuje přímo z prvků (kombinační reakce):  AlP je nutno chránit před jakýmikoli zdroji vlhkosti, protože při kontaktu s ní se uvolňuje vysoce toxický plynný fosfan.

Použití.

Pesticid.

Fosfid hlinitý se používá jako rodenticid, insekticid a fumigant pro ochranu uskladněného zrní. Usmrcuje malé škodlivé savce, například hlodavce a krtky. Tablety nebo pelety obsahují typicky i další chemikálie, které uvolňují amoniak, aby se snížilo riziko samovznícení nebo výbuchu plynného fosfanu.  AlP se používá jako fumigant i požerový pesticid. Při rodenticidním použití jsou pelety vyrobeny ze směsi obsahující AlP a potravu pro hlodavce. Kyselina v trávicím traktu reaguje s fosfidem za vzniku toxického fosfanu. Podobně se používají také fosfid zinečnatý a vápenatý. Hydrolýza probíhá podle této rovnice:  Jako fumigant se používá tam, kde použití jiných pesticidů není praktické a kde je třeba ošetřit instalované konstrukce, například v lodích, letadlech nebo silech. Prostor je třeba účinně zabalit nebo uzavřít do plynotěsného obalu, aby plynný fosfan neunikal ven. Fumiganty se aplikují také přímo do nor hlodavců.  Vzhledem k toxicitě je fosfid hlinitý používán k sebevraždám. Způsobil i úmrtí při neúmyslných otravách, například v Saúdské Arábii a v USA. V Íránu je znám jako „rýžová tableta“, protože se používá k ochraně rýže. Vedl zde k řadě incidentů se smrtelnými následky (ať již při nehodě nebo úmyslně). Íránská organizace forenzní medicíny vede kampaň za zákaz používání této látky jako pesticidu. Otravy fosfidem hlinitým jsou také považovány za velký problém indického subkontinentu.

Polovodiče.

AlP se průmyslově využívá jako polovodičový materiál, obvykle ve slitině s jinými binárními materiály (kupř. jako AlGaInP), například pro použití v LED.

Fosfid hlinitý (též fosfid hliníku, chemický vzorec AlP) je anorganická sloučenina fosforu a hliníku. Používá se jako polovodič s velkou šířkou zakázaného pásu

Le phosphure d'aluminium est un sel de phosphore (anion) et d'aluminium (cation), à l'aspect de poudre blanche, il est hydrolysant (il réagit avec l'eau), c'est pourquoi il doit être maintenu au sec, car mélangé à l'eau ou à un acide, il subit une hydrolyse et donne un hydroxyde et de la phosphine PH, un gaz très dangereux : toxique et inflammable.


Produkce.

Vysílání seriálu bylo zahájeno 26. září 2011 90minutovou pilotní epizodou. První sezóna byla završena 19. prosince 2011 opět spojeným dvojdílem. Pilotní dvojdíl byl jedním z nejdražších v historii. Po natáčení v australských exteriérech následovala dlouhá postprodukce, při které byly dokončovány všechny efekty, od detailů, přes „zelená pozadí“, až po celé dinosaury. Ačkoliv seriál měl průměrnou sledovanost úctyhodných 7,52 milionu diváků (reprízy se nepočítají), právě kvůli vysokým produkčním nákladům, spojeným s náročnými vizuálními efekty, se vysílací a produkční stanice Fox rozhodla v lednu 2012 seriál zrušit. Kvůli poměrně vysoké sledovanosti se spekulovalo o prodeji seriálu jiné vysílací stanici – zájem měl například internetový Netflix – ale nakonec se žádný prodej práv neuskutečnil.

Děj.

Vše začíná v roce 2149, v době, kdy všemu živému na Zemi hrozí vyhynutí v důsledku zhoršující se kvality ovzduší a celkového přelidnění planety. Prakticky neexistuje žádná šance, že by lidstvo mohlo jakkoliv přežít, navíc skoro celá vegetace vyhynula. Avšak v Hope Plaza, masivní kruhové stavbě, vědci u urychlovače částic objevili jednosměrnou trhlinu v časoprostoru, která umožňuje lidem cestovat 85 milionů let zpět v čase, do zrovna končícího období křídy na alternativní prehistorické Zemi. Rodina Shannonových (otec "Jim", jeho manželka "Elisabeth" a jejich tři děti "Josh", "Maddy" a "Zoe") se připojí k desáté výpravě osadníků, a stanou se tak součástí první lidské kolonie pojmenované Terra Nova na druhé straně portálu. Shannonovi začínají nový život v Terra Nově, během kterého se musí vypořádat nejen s masožravými dinosaury, ale i s takzvanými "Šestkami", skupinou osadníků ze šesté výpravy, která se snaží jakkoli dopravit nerostné zdroje Terra Novy zpět do roku 2149.

Terra Nova je americký televizní sci-fi seriál stanice Fox. Seriál sleduje rodinu Shannonových, která se dostala v čase zpět o 85 milionů let do nově osídlované kolonie. Název kolonie i seriálu – "Terra Nova" – vychází z latiny a v překladu znamená "Nová země".

En Belgique, la série a été diffusée en version originale sous-titrée à partir du sur Be 1 et à partir du en version française sur RTL-TVI. En France, à partir du sur Canal+ et depuis le sur M6 puis rediffusée dès le sur W9, à partir du sur 6ter et dès le sur Série Club. Au Québec, à partir du sur AddikTV et en Suisse, à partir du sur RTS Un.


Obsah dílu.

Vedoucí sboru New Directions, Will Schuester (Matthew Morrison) má podezření, že trenérka roztleskávaček Sue Sylvester má tajnou dohodu s konkurenčními sbory a proto se rozhodne navštívit akademii Jane Addams pro dívky nedávno propuštěné z vězení pro mladistvé. Setká se z jejich vedoucí Grace Hitchens (Eve) a pozve je do posluchárny v McKingley High, kde předvedou píseň. Willa jejich dobré vystoupení zastrašilo, ale Rachel (Lea Michele) ho ujistí, že dívky používají sílu „vlasografie“- často a dramaticky jim vlají vlasy, ty lidi rozptylují a odvádějí pozornost od faktu, že neumějí moc zpívat a tančit. Will pro New Directions tedy nakoupí paruky a vyzve je, ať také zkusí vlasografii a před druhým sborem vystupují v parukách při mashupu písní "Hair" a "Crazy in Love". Dalton Rumba (Michael Hitchcock), vedoucí sboru ve škole Haverbrook pro hluché se cítí opovržený, že jeho sbor Will nepozval, a na McKinley High tedy jeho sbor nakonec vystupuje. Jeho sbor zpívá společně s New Directions duet písně od Johna Lennona "Imagine" a Will zjistí, že nový mashup a vlasografie jsou strašné a nefungují. Píseň vymaže z repertoáru sboru a nahradí ji písní "True Colors". Bez vědomí Willa odcizí Sue seznam písní New Directions pro okresní kolo a předá ho Grace a Daltonovi a navrhuje jim, ať jejich sbory tyto písně předvádějí, ať zničí šance New Directions na vítězství.  Quinn začíná pochybovat o rozhodnutí, že své dítě po narození svěří Willově ženě Terri (Jessalyn Gilsig) a uvažuje nad možností, že by dítě vychovávala s Puckem, jeho skutečným otcem a ne s Finnem. Sdělí Terri, že si chce sítě nechat, ale proto, aby změnila názor, tak Terriina sestra Kendra (Jennifer Aspen) požádá Quinn, aby pohlídala na večer její tři neovladatelné syny. Quinn pozve Pucka, aby šel děti hlídat s ní a mezi oběma vzniká pouto, to je ale přerušeno tím, když Quinn zjistí, že Puck strávil večer tím, že si psal lechtivé sms zprávy se svou bývalou přítelkyní Santanou (Naya Rivera), Quinn tedy opět chce dát dítě k adopci a věří, že by si její dcera zasloužila lepšího otce. Mezitím Kurt (Chris Colfer) pomáhá Rachel si vytvořit nový vzhled, aby ohromila Finna, ve skutečnosti se však Kurt snaží její šance sabotovat. Finna nový vzhled Rachel tedy pochopitelně nezaujme, což jí také řekne a poté jí prozradí, že nedávno vedl s Kurtem konverzaci, co se mu na dívkách líbí. Rachel konfrontuje Kurta a konstatuje, že i když je i on zamilovaný do Finna, tak bude mít ona vždy větší šanci „protože je holka“. Ale Kurt jí řekne, že šance obou jsou nulové a nemůžou nic dělat; Finn miluje Quinn a to nic nezmění.

Natáčení.

Epizodu napsal Ian Brennan a režíroval Bill D'Elia. Vedlejší role, které se v epizodě objeví jsou členové sboru Brittany (Heather Morris), Santana Lopez (Naya Rivera), Mike Chang (Harry Shum mladší) a Matt Rutherford (Dijon Talton), Terriina sestra Kendra Giardi (Jennifer Aspen), manžel Kendry, Phil (Michael Loeffelholz) a jejich trojice synů (Aidan, Ethan a Ben Freedman). Michael Hitchcock v epizodě hostuje jako vedoucí konkurenčního sboru, Dalton Rumba a rapperka Eve hraje další vedoucí jiného sboru, Grace Hitchens. Jako členky jejího sboru se v epizodě objevily účastnice soutěže "So You Think You Can Dance", jsou to Katee Shean, Kherington Payne a Comfort Fedoke.  Eve má ve smlouvě objevit se v "Glee" na dvě epizody a role Grace ji byla nabídnuta poté, co ji odmítla Whitney Houston. Eve o svém obsazení do role řekla: „Zeptali se mě a já zaslechla ten hukot okolo seriálu. Když se vysílala první epizoda, začala jsem si myslet, že to je něco jiného, co jsme ještě předtím v televizi neviděli. Nechtěla jsem tu televizi ani vypnout!“ Dodala, že by byla velice ráda, kdyby se v seriálu Whitney Houston objevila: „Myslím si, že by to bylo jiné v tom smyslu, že ona je opravdová diva. Ona by to té role přinesla spoustu další energie, což by bylo úžasné“. Při porovnání její postavy Grace k vedoucímu sboru Willovi řekla: "Pro mě obzvláště je to těžší. Jsem učitelka nápravné školy. Musím být celice příšná“. Při otázce, zda by se do seriálu v budoucnu vrátila, řekla: "Kdyby mě o to požádali, určitě bych se vrátila. Je to prostě dobře vyrobený a chytrý pořad“. A přesto, že v epizodě nezpívala, tak řekla, že by se v budoucnu do "Glee" ráda vrátila a jako její ideální píseň, kterou by chtěla zpívat jmenovala "Sweet Dreams" od Eurythmics.  V epizodě zazní cover verze písní "Bootylicious" od Destiny's Child, "Don't Make Me Over" od Dionne Warwick, "Papa Don't Preach" od Madonny, mashup písní „Hair" z muzikálu Vlasy a "Crazy in Love" od Beyoncé, "Imagine" od Johna Lennona, "True Colors“ od Cyndi Lauper a "You're the One That I Want" z muzikálu Pomáda.

Vlasografie (v originále Hairography) je jedenáctá epizoda amerického televizního seriálu "Glee". Poprvé se vysílala na televizním kanálu Fox 25. listopadu 2009. Scénář k epizodě napsal Ian Brennan a režie se ujal Bill D'Elia.

De la poudre aux cheveux ("Hairography" dans la version américaine) est le onzième épisode de la première saison de "Glee". Il est diffusé sur la chaîne Fox pour la première fois le 25 novembre 2009. Le scénario a été écrit par Ian Brennan et réalisé par Bill D'Elia. L'épisode présente la chorale rivale des New Directions, la chorale féminine de Jane Addams, constituées de filles récemment libérées de détention pour mineurs et la chorale de Haverbrook Deaf. L'entraîneuse des pom-pom girls, Sue Sylvester (Jane Lynch), donne la liste des chansons interprétées par les New Directions lors des compétitions régionales aux concurrents. Quinn (Dianna Agron) réfléchit pour faire adopter son bébé, et Rachel (Lea Michele) essaie vainement d'attirer Finn (Cory Monteith) vers elle.


Předcházející události.

Území obývané Armény bylo před první světovou válkou rozděleno na západní a východní část. Východ byl pod správou carského Ruska a západní část ovládali Turci. Se začátkem první světové války svitla Arménům naděje na sjednocení Arménů pod patronátem Ruska a osvobození západní Arménie od muslimské nadvlády. V politice začala strana Arménská revoluční federace prosazovat myšlenku sjednocení a Arméni byli v hojném počtu rekrutováni do carské armády. S pomocí několika arménských batalionů bylo Rusy dokonce dobyto město Erzurum v roce 1916.  Únorová revoluce v roce 1917 sice svrhla cara, ale prozatímní vláda pokračovala ve válce. Moci na území Kavkazu se chopil "Speciální zakavkazský komitét", který byl prodlouženou rukou nové prozatímní vlády. Jedním z členů komitétu byl Armén Michael Papadjanian. Západní Arménie, kterou Rusové dobyli, byla začleněna do Ruska, byly vytvořeny správní orgány a území začalo podléhat arménské jurisdikci. Většinou úředníků vedoucí správu oblastí se stali Arméni.  Říjnová revoluce v roce 1917 se stala velkou komplikací v záměrech sjednotit obě části Arménie. Bolševici, kteří se chopili moci, uzavřeli s Tureckem mír (tzv. Mír z Erzincanu) v prosinci 1917. Všechny kavkazské národy ale odmítly uznat bolševickou nadvládu a bolševici tak ztratili kontrolu nad oblastí.

Cesta k nezávislosti.

Mír s Tureckem.

Po uzavření míru s Tureckem byl svolán mezinárodní "Kavkazský sejm", kterého se účastnili Gruzínci, Arméni a muslimové z Ázerbájdžánu. Na jeho popud vznikla v únoru 1918 nezávislá Zakavkazská demokratická federativní republika. V březnu 1918 uzavřeli bolševici Brestlitevský mír aby se zabránilo útoku několikrát početnější turecké armády na nově vzniklou republiku. Konference se konala v Trabzonu a měla pro Armény velice tvrdé výsledky. Zakavkazská republika musela vyklidit celou západní Arménii a ještě se vzdát původních arménských území s městy Batumi, Kars a Ardahan. Smlouva obsahovala demilitarizaci všech ruských a arménských jednotek jak v západní, tak i ve východní Arménii. Turci na znovu obsazeném území zahájili brutální politiku vůči Arménům, které nazvali vlastizrádci. Celá událost se stala největší genocidou v novodobých dějinách. Turci zavraždili v průběhu let 1915-1918 přes 1,2 miliónů Arménů (více Arménská genocida).

Rozpad Kavkazské republiky.

Další mírová konference se konala v Batumi v květnu 1918. Turci předložili nároky na arménská města Gjumri a Ečmiadzin a dokonce na pozdější hlavní město Gruzie Tbilisi. Gruzínští delegáti byli zděšeni vývojem situace, a tak se 26. května 1918 odtrhli od Kavkazské republiky. Vznikly tak tři nástupnické státy: Arménská demokratická republika, Gruzínská demokratická republika a Ázerbájdžánská demokratická republika.  Arméni nebyli z nabyté nezávislosti dvakrát nadšeni. Rozpadem Kavkazské republiky ztratili poslední spojence a jejich území bylo z většiny obsazeno Turky. Situace se stala ještě více zoufalou, když Turci obsadili město Ečmiadzin, a měli tak volný přístup k centru arménského odporu, městu Jerevan. Arménské vojsko však bylo schopno odvrátit totální porážku a zvítězilo v bitvách u Sardarabadu a Karakilisu v květnu 1918. Část východní Arménie tak zůstala nezávislá.

Vytvoření samostatného státu.

Arménská revoluční federace koncem května 1918 rozhodla, že Arménie se stane republikou. Z počátku bylo vytvořeno ministerstvo vnitra, které založilo policejní složky a řídilo školství, železnici, telegrafy a soudy. První volby se konaly v červnu 1919 a hned bylo jasné, že nastanou problémy s místními menšinami. Kurdové a Ázerbájdžánci tvořili v některých oblastech dokonce většinu populace. Arménští emigranti z USA se vrátili do vlasti a začali vytvářet arménský právní systém. V lednu 1919 byla založena první univerzita v zemi.

Doba nezávislosti.

Populace Arménie.

Arménská populace čítala v roce 1914 2,8 miliónu v Rusku a 1,5 miliónu v Turecku. Nově vzniklá republika měla v roce 1918 kromě 800 000 Arménů ještě 100 000 příslušníků jiných národností (především Turků, Ázerbájdžánců a Kurdů). Z počtu 800 000 bylo pouze půl miliónu původních obyvatel východní Arménie. Ostatních 300 000 Arménů byli uprchlíci před genocidou z Turecka. Mezi takovým velkým počtem uprchlíků se začal šířit tyfus a kriminalita.  V roce 1919 se počet uprchlíků navýšil na 350 000. Turecko ale prohrálo válku a muselo se stáhnout ze západní Arménie, takže obrovský příliv uprchlíků ustal. V roce 1919 měla Arménie 650 000 arménských občanů a 350 000-400 000 příslušníků jiných národností.

Mezinárodní vztahy.

Po konci války v roce 1918 a stažení tureckých vojsk z arménských území byly pod správou Arménů krom území dnešní Arménie i příhraniční turecké provincie Kars, Iğdır a část provincie Ardahan. Oblasti s arménskou menšinou Nachičevan, Sjunik a Náhorní Karabach byly pod správou Ázerbájdžánu a dnešní arménská provincie Lori byla pod vládou Gruzie. Smlouvou z Sèvres byla oficiálně uznána nezávislost Arménie a diplomatické vztahy byly navázány z významných států s USA, Británií, Itálií a Německem.

Válka s Gruzií.

Po stažení turecké armády se objevila řada územních sporů. Arménsko-gruzínský spor se vedl o provincii Lori, jejíž území bylo osídleno Armény. Arménská armáda zaútočila na Gruzii, po počátečních úspěších však musela ustoupit. Boje probíhaly dva týdny a pak zasáhli Britové. Do oblasti Kavkazu byla poslána intervenční armáda, která měla dohlížet na mír v oblasti. Britové obsadili provincii Lori a vytvořili z ní neutrální zónu. Napětí mezi zeměmi ale zůstalo. Gruzínci dokonce určitou dobu zadržovali na svém území vlaky, které vozily do Arménie základní potraviny.

Válka s Ázerbájdžánem.

Ještě napjatější vztahy měli Arméni s Ázerbájdžánci. Tyto dva národy dělily a dělí víra, původ, kultura a velice vřelé vztahy mezi Ázerbájdžánci a Turky. Hranice mezi Arménií a nově vzniklou Ázerbájdžánskou demokratickou republikou nebyla zcela definována. Ázerbájdžánci nárokovali města Ganža, Batumi, Kars a dokonce hlavní město Tbilisi v případě Gruzie a Jerevan v případě Arménie. Diplomatické jednání selhalo a konflikt probíhal mezi roky 1918 - 1919.  Válka skončila bez vítěze. Náhorní Karabach a Nachičevan připadl Ázerbájdžánu, ale provincie Sjunik se stala součástí Arménie. Arméni především v Náhorním Karabachu ale pokračovali v boji proti ázerbájdžánským úřadům i po ukončení bojů.

Jihozápadní kavkazská republika.

V prosinci 1918 byla vyhlášena v západní Arménii pod vedením Turka "Fakhra al-Din Pirioghla" Jihozápadní kavkazská republika. Byl to pokus Turků zabránit ztrátě provincií obydlených Armény ve východním Turecku. Hlavním městem se stal Kars a republika se měla stát loutkovým státem Turecka. Republika existovala zároveň s britskou intervenční správou západní Arménie. Republika byla rozpuštěna v květnu 1919 po nátlaku Britů a celá oblast byla nakonec odevzdána Arménii.

Sèvreská smlouva.

Mírová smlouva z Sevres ze srpna 1920 byla jednou ze smluv končící první světovou válku mezi státy dohody a Osmanskou říší (Tureckem). Tato smlouva upravovala hranice Turecka a pro Armény dopadla velmi příznivě. Turecko bylo nuceno uznat arménskou nezávislost a odstoupit jim velkou část svého území na východě (viz mapka vpravo).

Konec nezávislosti.

Válka s Tureckem.

Turecká vláda zdrcená územními ztrátami, ale mírovou smlouvu z Sèvres neratifikovala. Válečný hrdina Mustafa Kemal s armádou se postavil proti smlouvě a začal bojovat proti rozdělení tureckého území.  V září 1920 turecká armáda tak zaútočila na arménskou provincii Kars a Arméni odpověděli vyhlášením války Turecku. Válka oficiálně začala 24. září 1920. Kemal poslal žádost o pomoc do bolševického Ruska. Odpovědí mu bylo zlato a zbraně zásobující turecké vojsko. Spojenectví mezi Turky a bolševiky mělo katastrofální následky pro Armény. Arménská armáda neměla proti početnějšímu a lépe vyzbrojenému nepříteli žádnou šanci. V říjnu 1920 padlo město Alexandropol a Arméni byli nuceni zažádat o mír. Byla podepsána "Smlouva z Alaxandopole" v prosinci 1920, která byla pro Aménce velmi krutá. Arménie ztratila veškeré území západní a velkou část východní Arménie.

Sovětizace.

Výsledky války s Tureckem byly katastrofální, a tak v listopadu 1920 vypuklo proti vládě úspěšné bolševické povstání. Arménští bolševici se chopili moci a požádali sovětské Rusko o ochranu zbývajícího arménského území proti Turkům. Na konci listopadu 1920 obsadila zbývající území Arménie Rudá armáda. Členové Čeky 6. prosince 1920 přijeli do Jerevanu a oficiálně ukončili existenci Arménské demokratické republiky.  Mezi bolševiky a Tureckem byla podepsána Karská smlouva v říjnu 1921, která upravovala hranice mezi oběma státy. Do čela sovětské Arménie se postavil arménský komunista Aleksandr Myasnikyan a přičlenil arménské území k nově vzniklé Zakavkazské FSSR. Nově se objevila Arménie na mapě až v roce 1936 jako Arménská sovětská socialistická republika.

Odkaz Arménské DR.

Ačkoliv republika existovala pouze dva roky, stala se pro Armény významnou součástí historie. Arméni obnovili svoji nezávislost 21. září 1991 po kolapsu SSSR. Nově vzniklá republika si osvojila státní vlajku a státní symboly, které se používali za existence "Arménské první republiky", a prohlásila se její pokračovatelkou.  Bohužel nově vzniklý stát nezdědil pouze státní symboly, ale i nevyřešené územní spory, a to především s Ázerbájdžánem. Oblast Náhorního Karabachu pod ázerbájdžánskou správou, avšak s arménskou populací, se stala opět předmětem sporu. Vypukla Karabašská válka, která se táhla do roku 1994. Konflikt skončil porážkou Ázerbájdžánu a přičleněním Karabachu a dalších území k Arménii. Dnes existuje na území Náhorního Karabachu Náhorně-karabašská republika, která není mezinárodně uznaná a je podřízená Arménii. Po válce připadla Arménii celá 1/3 ázerbájdžánského území a situace tak zůstává do dnešní doby velmi napjatá.

Arménská demokratická republika (arménsky: Հայաստանի Առաջին Հանրապետութիւն,) byl první novodobý nezávislý stát Arménů, který vznikl v roce 1918 po kolapsu carského Ruska. Samostatně existovala v době občanské války v Rusku a zanikla po bolševickém povstání a obsazení Rudou armádou v prosinci 1920. Dnešní Arménie volně navazuje na původní Arménskou demokratickou republiku a Arméni nazývají období nezávislosti v letech 1918-1920 "První republikou".

La république démocratique d'Arménie (ou Première République arménienne) est née des convulsions qui ont agité la Transcaucasie à la fin de la Première Guerre mondiale. L'effondrement de l'Empire russe en 1917 laisse un vide politique dans une région composée d'une mosaïque de groupes ethnico-religieux, qui peinent à s'entendre. Abandonnés par leurs voisins face à la menace turque, les Arméniens proclament la république d'Arménie. Après la défaite des Puissances centrales en 1918, les Arméniens fondent de grands espoirs sur la conférence de paix de Paris (1919), pour obtenir le rétablissement de la Grande-Arménie historique. Leurs attentes sont rapidement déçues. Abandonnée par les puissances alliées, face à l'hostilité de ses voisins, la république d'Arménie mène pendant deux ans une existence précaire et succombera à la collusion de la Turquie kémaliste et de la Russie bolchévique.


Definice.

Míra synteze vypovídá o počtu morfémů vzhledem k počtu slov. Jazyky s více než jedním morfémem připadajícím na slovo jsou syntetické. Polysyntetické jazyky jsou jazyky, které se nacházejí na konci syntetického kontinua s opravdu vysokým počtem morfémů vzhledem k počtu slov. Tyto výrazně syntetické jazyky mají často velmi dlouhá slova, která mohou v případě méně syntetických jazyků odpovídat celým větám.  Mnohé ze syntetických jazyků, pokud ne většina, obsahují v přísudku shodu s argumenty předmětu a také argumenty podmětu. Inkorporace (zejména inkorporace podstatného jména) představovala problém, který býval zaměňován s polysyntezí a byl také používán jako kritérium pro její definici. Inkorporace se týká jevu, kdy se lexikální morfémy (nebo lexémy) spojují dohromady a utváří jedno slovo. Ne všechny polysyntetické jazyky jsou inkorporační, a ne všechny inkorporační jazyky jsou polysyntetické.

Typy.

Nedávná lingvistická studie Johanna Matissena naznačuje, že polysyntetické jazyky lze v zásadě rozdělit do dvou kategorií, které se liší způsobem, jakým morfémy utvářejí slova.

Afixální.

Afixální polysyntetické jazyky, jak už sám název napovídá, jsou jazyky, které používají pouze vázané morfémy, které nepředstavují kořen, a vyjadřují koncepty, které jsou v méně syntetických jazycích vyjádřeny samostatnými slovy, jako jsou přídavná jména nebo příslovce. Tyto jazyky používají vázané morfémy také k tvorbě dalších podstatných jmen nebo sloves ze základního kořene, což může vést k velmi složitým slovním tvarům bez přítomnosti nelexikálních přípon. Tyto vázané morfémy se často vztahují k částem těla, jiným důležitým kulturním položkám jazyka mluvčího nebo prvkům krajiny, kde se daný jazyk používá. Deiktické či jiné prostorové a časové vztahy jsou u těchto vázaných morfémů v afixálních polysyntetických jazycích také velmi časté.  Afixální polysyntetické jazyky nepoužívají inkorporaci podstatných jmen nebo serializaci sloves, jelikož by tím došlo k porušení pravidla týkajícího se přípustného počtu kořenů na slovo. Mnohé mají neurčitou hranici mezi podstatnými jmény a slovesy, což umožňuje při překladu těchto slovních druhů používání afixů.  Mezi afixální polysyntetické jazyky se řadí např. inuktitutština, čerokíjština, athabaské jazyky, chimakuanské jazyky (quileutština) a wakašské jazyky.

Kompozitní.

U kompozitních syntetických jazyků se obvykle vyskytuje více než jeden volný morfém vzhledem k počtu slov. Tím je umožněna inkorporace podstatných jmen a serializace sloves a dochází k vytváření extrémně dlouhých slov. Kompozitní jazyky mají často srovnatelný počet vázaných morfémů jako čistě afixální polysyntetické jazyky, ale důležitost těchto vázaných afixů je podstatně nižší než u afixálních polysyntetických jazyků.  Předpokládá se, že všechny afixální polysyntetické jazyky se vyvinuly z kompozitních polysyntetických jazyků prostřednictvím přeměny volných morfémů na afixy.  Protože se kompozitní jazyky vyznačují větším počtem volných morfémů, jsou mnohem náchylnější k přeměně na jednodušší jazyky s méně složitými slovy než afixální polysyntetické jazyky. Na druhou stranu jejich odlišení od nepolysyntetických jazyků je snazší než v případě afixálních polysyntetických jazyků.  Mezi kompozitní polysyntetické jazyky patří např. klasická ainuština, čukština, tonkavština a většina amazonských jazyků.

V lingvistice se polysyntetickými jazyky nazývají výrazně syntetické jazyky, tj. jazyky, ve kterých se slova skládají z mnoha morfémů. Zatímco analytické jazyky mají nízký poměr morfémů vzhledem k počtu slov, polysyntetické jazyky mají vysoký poměr morfémů vzhledem k počtu slov.

Une langue polysynthétique est, en typologie morphologique, une langue hautement synthétique, dans laquelle chaque mot est composé de nombreux morphèmes. Les mots de ces langues sont souvent très longs et peuvent même correspondre à des phrases entières dans d'autres langues moins synthétiques.


Historie vydávání.

Poprvé se Green Lantern objevil v komiksovém sešitu All-American Comics #16 v červenci 1940, který vydávala společnost All-American Publications (později DC Comics). Postavu vymyslel Martin Nodell (pod pseudonymem Mart Dellon). Původním Lanternem byl Alan Scott, který získal magický prsten, který se musel každých 24 hodin dobíjet v energetické lucerně vyzařující zelenou záři. Během 40. let 20. století se postava stala velmi populární. Příběhy vycházely v komiksu All-American i ve vlastní sérii. Mimo nich byl Green Lantern začleněn do příběhů Comic Cavalcade a Justice Society of America (v All Star Comics).  Po druhé světové válce se prodej komiksů znatelně propadl a vydávání vlastní série Green Lanterna bylo zastaveno v červnu 1949 ("Green Lantern #38"). Po dvou letech bylo zastaveno i vydávání "All Star Comics", a to číslem 57.  Během oživení zájmu o komiksy v tzv. stříbrné éře komiksu se Green Lantern vrátil v září 1959 v sešitu "Showcase #22". Tímto Green Lanternem však již byl Hal Jordan, testovací armádní pilot, který získal prsten od mimozemšťana Abin Sura, který byl členem Green Lantern Corps. V této éře se také zrodila bezmoc Lanternů vůči čemukoliv ze žluté barvy. Také byl rozpracován příběh Guardians of the Universe, kteří sídlí na planetě Oa.  Číslem 76 (rok 1970) byl najat nový tvůrčí tým, který tvořili Denny O'Neil a Neal Adams, kteří dostali za úkol přetvořit příběh Green Lanterna tak, aby byl více sociálně relevantní. Green Lantern se stal silným obhájcem zákona. Jejich práce byla vydávána jako "Green Lantern Co-Starring Green Arrow" (představující novou postavu Green Arrow), avšak po čtrnácti číslech byla zrušena poté, co komerčně neuspěla.  Série se často potýkala se zrušeným vydáváním a novými pokusy o oživení. Jedním z nich byl i pokus, kdy se z Hala Jordana stal zločinec Parallax a identitu Green Lanterna převzal Kyle Rayner.  Po roce 2000 ve vlně "DC: The New Frontier" nový scenárista Geoff Johns vrátil identitu Green Lanterna Halu Jordanovi ("Green Lantern: Rebirth" (2004-05)). Jeho příběhy pak dále rozpracoval v crossoverech "Sinestro Corps War" (2007) a "Blackest Night" (2010).  V rámci New 52 byly vydávány příběhy čtyř Green Lanternů: "Green Lantern vol. 5" (Hal Jordan) - (hlavní série od roku 2011 - tvůrci: Geoff Johns, Doug Mahnke a Christian Alamy), "Green Lantern Corps" (Guy Gardner a John Stewart) a "Green Lantern: New Guardians" (Kyle Rayner).  Po restartu univerza DC Rebirth v roce 2016 byly vydávány série "Green Lanterns" (scénář Sam Humphries) – Green Lanterni Simon Baz a Jessica Cruz, a "Hal Jordan & The Green Lantern Corps" (scénář Rob Venditti) – Green Lanterni Hal Jordan, John Stewart, Guy Gardner a Kyle Rayner.

Fiktivní biografie postavy.

Alan Scott.

Alan Scott byl inženýr, který jako jediný přežil železniční nehodu. Moc Green Lanterna obdržel od mystické síly, která se na Zemi dostala s pádem zeleně zářícího meteoritu před tisíci lety. Tento meteorit byl v minulosti zapracován do lucerny, kterou vytvořil Luke Fairclough, který byl poté zavražděn. Alan Scott po setkání se sílou Green Lanternů obdržel magický prsten a zmíněnou lucernu, která dobíjí energii prstenu. Stal se z něj superhrdina bojující proti zločinu, také byl zakladatelem Justice Society of America.

Hal Jordan.

Harold "Hal" Jordan byl armádním testovacím pilotem, stejně jako jeho otec. Prsten a lucernu obdržel od umírajícího mimozemšťana jménem Abin Sur, který havaroval na Zemi. Prsten si vybral Jordana jako upřímného a nebojácného pozemšťana schopného přijmout členství v Green Lantern Corps. Později bylo uveřejněno, že prsten nalezl dvě shody, druhou byl Guy Gardner, který však žil ve větší vzdálenosti od místa nehody Abin Sura. Gardner se poté stal zálohou a pomocníkem Jordana. Když upadl do kómatu, bylo zveřejněno, že existuje další shoda v Johnu Stewartovi, který byl brán jako záložní Green Lantern. Hal Jordan byl zakládajícím členem Justice League of America. Také jako člen Green Lantern Corps začal nosit tradiční zeleno černý kostým (uniformu GLC).  V 90. letech Jordan, poté co bylo jeho rodné město zničeno, zešílel a zničil Green Lantern Corps. V této době vystupoval jako nepřítel Parallax. Avšak poté, co se Sun-Eater pokusil zničit Slunce, se Jordan obětoval, aby ho porazil. Po smrti se vrátil jako duch pomsty Spectre.  V sérii "Green Lantern: Rebirth" bylo zveřejněno, že byl Jordan pod vlivem parazitické entity zvané Parallax. Tato entita byla ničivým požíračem strachu, který byl kdysi uvězněn Strážci do centrální baterie. Zrádce Lantern Corps Thaal Sinestro ho osvobodil a umožnil mu spojení s Halem Jordanem.  Hala Jordana jako Green Lanterna ztvárnil Ryan Reynolds ve stejnojmenném filmu z roku 2011.

Guy Gardner.

Guy Gardner byl do komiksu začleněn v 60. letech 20. století, kdy se objevil jako alternativní adept na Green Lanterna. Od té doby sloužil jako záložní Lantern k Halu Jordanovi. Brzy poté došlo k výbuchu centrální baterie a Gardner upadl do kómatu. Během příběhů "Crisis on Infinite Earths" z 80. let 20. století se probral, ale byl velmi emocionálně nestabilní. Později také nosil Sinestrův žlutý prsten moci a stal se členem Green Lantern Honor Guard, kdy cvičil nové Green Lanterny. Gardner slouží jako Green Lantern 2814.2.

John Stewart.

John Stewart se v komiksu poprvé objevil v 70. letech 20. století, jako třetí alternativa na nositele Abin Surova prstenu. Byl architektem z Detroitu. Poté, co Gardner upadl do kómatu, byl vybrán za záložního Lanterna pro Hala Jordana. Poté, co se Jordan zbláznil se stal regulérním Green Lanternem. Také se jako první pozemský Green Lantern stal členem Guardian of the Universe. Když Jordan (jako Parallex) zničil Green Lantern Corps, Stewart vedl jednotku Darkstars. Stewart slouží jako Green Lantern 2814.3.

Kyle Rayner.

Rayner byl umělcem na volné noze, když ho oslovil Ganthet (z Guardian of the Universe), aby se stal novým Green Lanternem. Pomáhal znovu utvářet Green Lantern Corps a opravit zničenou centrální baterii. Poté se stal členem Green Lantern Corps Honor Guard a spolupracuje s Guyem Gardnerem. Rayner slouží jako Green Lantern 2814.4. V roce 2010 se v "Green Lantern Corps #42" obětoval během útoku Black Lantern Corps na planetu Oa. Brzy poté byl oživen silou Star Sapphire.

Simon Baz.

Baz je Američan s libanonskými kořeny, který se narodil v Detroitu. Byl zadržen policií za loupež vozu, ve kterém navíc převážel bombu. Po dopadení je vybrán prstenem Sinestra za nového Green Lanterna a člena Green Lantern Corps. Není členem Justice League of America, kteří ho považují za podvodníka. Je důležitou postavou příběhů "Rise of the Third Army".

Jessica Cruz.

Jessica Cruz je latinoameričanka, která původně získala prsten moci od organizace Crime Syndicate. Brzy poté se stala první ženou v uniformě jednotek Green Lantern, která chránila Zemi. Poprvé se objevila v komiksu "Green Lantern Vol 5 #20" (červenec 2013). Po restartu DC univerza známého jako DC Rebirth (2016) se stala stálou členkou Green Lanternů a spolu se Simonem Bazem chrání Zemi.

Přísaha Green Lanternů.

Přísaha v původním znění z počátku 40. let 20. století:  Formulka známá jak z komiksu, tak i z filmu v originálním znění:

Česká vydání.

V České republice vydává komiksové knihy Green Lantern nakladatelství BB/art.

Green Lantern (v překladu znamená „zelená lucerna“) je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím DC Comics. Původní Green Lantern (Alan Scott) byl vytvořen tvůrčím duem, které tvořili Bill Finger a Martin Nodell. Poprvé se objevil v červenci 1940 v All-American Comics #16. Postava je inspirována bájným Aladinem a jeho kouzelnou lampou.

Green Lantern (« La Lanterne verte ») est une bande dessinée américaine créée en 1940 et publiée par l'éditeur DC Comics.


Typy dynamických webových stránek.

Skriptování a vytváření obsahu na straně klienta.

Skriptování na straně klienta je využíváno pro změnu obsahu webové stránky tak, že příslušný kód je "uvnitř" webové stránky a reaguje na události generované z klávesnice nebo myši. V tomto případě dynamické chování spočívá v uživatelském rozhraní.  Takové webové stránky používají prezentační technologii nazývanou Rich Internet application. Pro zpracování a uspořádání různých typů médií (zvuk, animace, měnící se text,...) se používají skriptovací jazyky na straně klienta jako JavaScript nebo ActionScript. Skriptování často umožňuje použití vzdáleného skriptování, což je způsob, kterým dynamické webové stránky požadují dodatečné informace od serveru pomocí skrytých rámců, rozhraní XMLHttpRequest nebo webové služby.  Obsah na straně klienta je generován na počítači uživatele. Prohlížeč nejprve obdrží webovou stránku od serveru, poté provede kód umístěný uvnitř stránky (často napsaný v JavaScriptu) a zobrazí vygenerovaný obsah uživateli.  Existují také utility a frameworky pro převod HTML souborů na soubory JavaScriptu, např. webJS používá vlastnosti innerHTML pro renderování stránek z převedených HTML na straně klienta.  První široce rozšířená verze JavaScriptu byla 1996 (s prohlížečem Netscape standard ECMAScript).

Skriptování a vytváření obsahu na straně serveru.

Pro skriptování a vytváření obsahu na straně serveru je používán program běžící na serveru (skriptování na straně serveru) pro změnu webového obsahu na různých webových stránkách či pro uspořádání nebo znovunačtení webových stránek. Odpovědi od serveru mohou být závislé na POST datech, parametrech v URL, typu použitého webového prohlížeče, čase nebo stavu databáze či serveru.  Takové webové stránky jsou často vytvářeny pomocí jazyků na straně serveru, jako např. ASP, ColdFusion, Perl, PHP. Tyto jazyky často používají Common Gateway Interface (CGI) k vyprodukování "dynamických webových stránek". Dvěma významnými výjimkami jsou ASP.NET a JSP, které používají konceptu CGI ve svých vlastních API, ale ve skutečnosti odešlou všechny webové požadavky do sdíleného virtuálního stroje.  Dynamické stránky na straně serveru mohou rovněž používat první druh dynamického obsahu na straně klienta.

Kombinování stran klienta a serveru.

AJAX je technologie vývoje webových stránek pro dynamickou výměnu obsahu se stranou serveru bez nutnosti znovunačíst webovou stránku. Příkladem webových aplikací používající AJAX technologii a databázi jsou Google mapy.

Výhody.

Z důvodu skrytí zdrojového kódu aplikací koncovému uživateli je upřednostňováno programování na straně serveru. Tato metoda bývá často přijata z důvodu zvýšení bezpečnosti webových stránek a z důvodu zabránění zkopírování zdrojového kódu jinými webovými vývojáři.

Nevýhody.

Internetové vyhledávače vytvářejí indexy publikovaných HTML webových stránek, které byly v prvopočátku statické. S nástupem dynamických webových stránek, často tvořených ze soukromých databází, je obsah méně viditelný. Pokud tento obsah není nějakým způsobem duplikován (např. jako skupina extra statických stránek na stejné internetové stránce), vyhledávaní nemusí najít hledanou informaci. Je nemyslitelné předpokládat, aby internetové vyhledávače měli přístup do komplexních databázových struktur, přičemž mnoho databází může být zabezpečena.

Historie.

Nelze přesně určit vznik dynamických webových stránek, protože jejich koncept dává smysl jen po obecně rozšířeném vývoji webových stránek: HTTP je používán od roku 1990, HTML, jako standard, od roku 1996. Rozšíření webových prohlížečů odstartovalo s prohlížečem Mosaic v roce 1993. Je však jasné, že koncept dynamicky řízených webových stránek předchází vzniku internetu i HTML.

Dynamická webová stránka je druh webové stránky, jejíž obsah byl vygenerován aktuálními informacemi pro každé individuální zobrazení. Nejedná se o statickou webovou stránku, neboť její obsah se mění v závislosti na čase (např. blog), uživateli (např. přihlášení uživatele pomocí session), uživatelské interakci (např. online počítačová hra), kontextu (např. přizpůsobení pomocí parametrů) nebo jakékoli kombinaci předchozího.

Une page web dynamique est une page web générée à la demande, par opposition à une page web statique. Le contenu d'une page web dynamique peut donc varier en fonction d'informations (heure, nom de l'utilisateur, formulaire rempli par l'utilisateur, etc.) qui ne sont connues qu'au moment de sa consultation. À l'inverse, le contenu d'une page web statique est "a priori" identique à chaque consultation.


Životopis.

Narodil se 14. srpna 1978 v Bělehradě, v tehdejší Jugoslávii. Na Kalifornské univerzitě v Berkeley studoval obory matematika a hudba. Chvíli také navštěvoval hudební konzervatoř v San Francisku. Absolvoval postgraduální studium na pařížské konzervatoři, kde získal Premier Prix. Pokračoval na École Normale de Musique de Paris. Jeho učiteli ve Francii byli mezi jinými i François-René Duchâble, Christian Ivaldi a Jacques Rouvier.

Kariéra.

Vystupujíc především jako sólista, Ilić je známý svými interpretacemi francouzské hudby, zejména prací Clauda Debussyho.  V říjnu 2008 mu na francouzském nahrávacím labelu Paraty vyšla jeho nahrávka 24 Debussyho preludií (Debussy ́s 24 Préludes), která byla ve Francii oceněna Mezzo TV ́s Critics Choice. Kritici Fanfare Magazine zařadili nahrávku mezi 5 nejlepších roku 2008. Stejným způsobem byla oceněna i francouzským internetovým portálem Classique News. Ilić, který na albu upravil pořadí preludií, musel později své kontroverzní rozhodnutí ve vícerých rozhovorech obhajovat.  Ilić se soustředí zejména na sólový repertoár. Nahrál práce Johanna Sebastiana Bacha, Georga Friedricha Händela, Josepha Haydna, Ludwiga van Beethovena, Frédérika Chopina, Roberta Schumanna, Ference Liszta, Johannese Brahmse, Clauda Debussyho, Maurice Ravela a Luciena Durosoira. Do svých recitálů však často zahrnuje i současnou hudbu.  Mezi rostoucím počtem skladatelů, kteří pro něj napsali nové práce nechybí jména jako John Metcalf, Keeril Makan a Dmitri Tymoczko.  Jeho další nahrávkou bude album variací na Chopinovy etudy od Leopolda Godowského (Studies on Chopin ́s Études by Leopold Godowsky).  Ilić vystupoval v Carneggie Hall, Weill Hall v New Yorku, Wigmore Hall, Glenn Gould Studio a v irské National Concert Hall.  Od června 2011 jsou mnohé nahrávky Ivana Iliće k dispozici na stránce IMSLP.

Herectví a psaní.

V roce 2010 herecky debutoval v krátkém filmu Luca Plissonneaua, Izákova volba (Les Mains), kde se představil v hlavní roli Izáka. V roce 2011 si zahrál postavu Glenna Goulda v novém krátkém filmu Benoîta Maireho, Pastýř (Le Berger) po boku známého herce Lou Castela. Také píše o hudbě na internetovou stránku "Washington Times".

Ivan Ilić (v srbské cyrilici: Иван Илић, * 14. srpna 1978, Bělehrad, Jugoslávie) je americký klavírní virtuóz srbského původu. Momentálně žije v Paříži.

Ivan Ilić (en cyrillique : Иван Илић), né le à Palo Alto en Californie, est un pianiste américain d'origine serbe. Il réside actuellement à Bordeaux.


Produkty.

ArcGIS for Desktop.

ArcGIS for Desktop je klientská část ArcGIS, je profesionální nástroj GIS pro tvorbu a správu informačních systémů. Je k dispozici v podobě softwarových produktů ArcView, ArcEditor, ArcInfo a volně dostupného prohlížeče publikovaných map ArcReader. Každý z těchto produktů splňuje různou úroveň funkcionality a lze je tak nasadit na úrovni, která bude uživateli nejvíce vyhovovat. S jejich pomocí lze řešit nejrůznější úlohy GIS – od tvorby, editace a správy dat přes prostorovou analýzu až po tvorbu map. Jednotlivé produkty mají společný kódový základ, jednotné uživatelské rozhraní, společné rozšiřující moduly a stejné vývojové prostředí, což zvyšuje jejich využitelnost a schopnost spolupráce a zároveň snižuje nároky na školení uživatelů. To spolu s pružným systémem licencování vytváří předpoklady pro optimální využití GIS v rámci organizace.

ArcGIS for Server.

ArcGIS for Server je platforma pro tvorbu víceuživatelských, centrálně spravovaných aplikací, která přináší do oblasti serverů schopnosti dříve dostupné pouze prostřednictvím ArcGIS Desktop. S jeho použitím lze budovat webové aplikace či webové služby zajišťující plnou funkcionalitu GIS, jako například prostorovou analýzu dat a jejich správu. K dispozici jsou též některé vybrané extenze. Klientem může být webový prohlížeč ať už na PC či mobilním zařízení nebo klasická desktopová aplikace. Zpracování neprobíhá v počítači klienta, ale na serveru, což přináší nové možnosti při využití tzv. tenkých klientů, kdy uživatel nemusí být specialista na GIS, ale přesto mu je umožněno pracovat s prostorovými daty, získávat jednoduše výsledky např. složitých analýz s minimálními nároky na hardware.  ArcGIS Server nabízí úplný webový GIS, který poskytuje řadu připravených aplikací a služeb pro koncové uživatele. Tyto aplikace mohou sloužit nejen k prohlížení a dotazování geografických dat, ale i pro jejich analýzu, shromažďování, editaci a správu, to vše založené na standardech. Veškeré zpracování i správa dat probíhají na serveru, nároky na straně klienta jsou minimální.

ArcGIS for Mobile.

Aplikaci ArcGIS Mobile lze použít pro tvorbu a nasazení specializovaných mobilních aplikací, které pracují v „nepravidelně připojeném“ prostředí a lze je využít mnoha uživateli. Tyto aplikace podporují mobilní mapování, GPS, bezdrátovou synchronizaci, replikaci dat GIS a editační možnosti na řadě zařízení určených do terénu (např. mobilní telefony, Pocket PC, Tablet PC), které jsou vybaveny technologií Microsoft Windows Mobile.

ArcGIS Online.

Systém ArcGIS nabízí i online, internetové možnosti softwarových produktů na stránkách www.arcgis.com. na stránkách je nabízeno množství podkladových map, které lze jednoduše kombinovat s vlastními daty do vlastních mapových výstupů a sdílet s dalšími uživateli.

ArcGIS pro vývojáře.

Systém ArcGIS nabízí i možnost vystavění vlastních desktopových i serverových GIS aplikací.

ESRI (Environmental Systems Research Institute) je společnost zabývající se vývojem softwaru určeného pro práci s geografickými informačními systémy (GIS – anglicky "Geographic Information System"). Hlavní sídlo Esri je v Redlands v Kalifornii v USA. Byla založena v roce 1969 jako konzultační společnost.

Esri (pour "Environmental systems research institute") est l'inventeur du concept logiciel SIG (Système d'Information Géographique). Depuis 1969, Esri développe un système SIG complet : ArcGIS.


Rozšíření.

Vyskytuje se téměř v celé Evropě, na východě zasahuje až do východní Sibiře. Rostlina snáší chlad, většinou vyrůstá ve středních a vyšších polohách (až do 1800 m n. m.). Roste nejčastěji na kyselých a mokrých loukách, podél pramenišť, rašelinišť, potoků, řek a rybníků, vápencová podloží nesnáší. Na území České republiky se vyskytuje roztroušeně až hojně, nejvíce je rozšířena v Pošumaví.

Popis.

Je to dvoudomý, rozložitý, středně hustý keř pravidelného kulovitého tvaru který dorůstá do výšky až 3 m, případně i výše. Jeho kmínky s tenkou, hladkou, světle šedou kůrou dosahují tloušťky 5 cm. Červenohnědé až černohnědé letorosty jsou zprvu chlupaté, později lysé. Vyrůstají na nich malé, lysé, vejčité pupeny červenavé barvy, listové do 3 mm a květní do 5 mm dlouhé. Listy s řapíky dlouhými 3 až 7 mm mívají velké srdčité nebo ledvinovité vytrvalé, zubaté palisty. Silně vrásčité listové čepele bývají dlouhé až 8 cm, mívají tvar obvejčitý, obkopinatý nebo podlouhlý, okraj zvlněný a podvinutý, nepravidelně zoubkovaný. Na bázi jsou klínovité nebo srdčité, na konci ven vyhnuté až zkroucené. Vrchní stranu mají tmavě zelenou a holou, spodní šedě zelenou s roztroušenými chloupky a s výrazně vystouplou žilnatinou se 6 až 10 páry bočních žilek.  Do podlouhle vejčitých květenství jehněd (asi 1,5 cm dlouhých) jsou sestaveny jednopohlavné květy. Samčí přisedlé jehnědy mají květy po dvou tyčinkách s nitkami na bázi chlupatými a žlutými prašníky. Samičí jehnědy na krátkých stopkách obsahují květy s úzce vejčitým běloplstnatým semeníkem na stopce s téměř nezřetelnou čnělkou a celistvou bliznou. Květní listeny jsou chlupaté, v květu je po jedné nektarové žlázce. Vykvétá od března do května, je v převážné míře opylována hmyzem, větrem jen minimálně. Dvouchlopňové chlupaté tobolky obsahují asi po 12 ochmýřených semenech.  Vrba ušatá je také významná jarní medonosná rostlina. Pro rozložité a hluboké kořeny se vysazují na břehy a hráze vodních toků a nádrží pro zpevňování břehů. Semena mají krátkou klíčivost, rozmnožují se hlavně dřevnatými řízky.

Hybridizace.

Vrba ušatá je nejen morfologicky velmi variabilní, ale navíc se často kříží s jinými příbuznými druhy a to mnohdy i zpětně, vytváří celé hybridní roje. V ČR vyrůstá prokazatelně těchto 8 jejich hybridů:

Vrba ušatá ("Salix aurita") je druh vzrostlé mokřadní dřeviny keřovitého vzrůstu z rodu vrba, kde je přiřazen do podrodu "Vetrix".

Le Saule à oreillettes () est l'une des environ 350 espèces de saules ; du genre ', de la famille des Salicacées ('). Il tire son nom de stipules de feuilles inhabituellement développées et réniformes, qui évoquent de petites oreilles.


Nahrávání.

Album bylo nahráváno ve studiích CBS Studios a Media Sound v New Yorku. Jde o poslední album nahrané ve studiu CBS – nedlouho poté bylo zbouráno. Album si neprodukoval sám Cale, jako to dělal v dřívějších i pozdějších dobách, ale producentem byl Mike Thorne a Cale byl pouze výkonným producentem. Album nahrával Harvey Goldberg, který se rovněž staral o mixování skladeb. Asistentem při nahrávání skladeb byl Carl Beatty. O mastering se staral Jack Skinner v newyorském studiu Sterling Sound.

Vydání.

Název alba pochází z hesla "Honi soit qui mal y pense".  K albu vyšel jeden singl „Dead or Alive“ / „Honi Soit“. Album poprvé vyšlo 13. března 1981, pět a půl roku od vydání posledního studiového alba "Helen of Troy". Naopak další studiové album "Music for a New Society" vyšlo po roce a půl od tohoto. Album vyšlo u vydavatelství A&M Records a jde o jediné album, které Cale pro A&M nahrál. Autorem obalu alba je Andy Warhol, který pro Calea navrhl i obal alba "The Academy in Peril" z roku 1972. Warhol původně chtěl album pojmenovat "John and Yoko" a na obal byl vytvořil fotografie Calea společně s Yoko Ono, se kterou se v té době stýkal. Cale s tím však nesouhlasil a Warhol tedy obal vytvořil jinak. V levém horním rohu je vedle dobové fotografie nápis „Mr. John Cale“ (na některých verzích je uvedeno „John D. Cale“) a pod ním „British Passport“. Název alba je v pravé části psaný odspoda nahoru a převážnou část obalu alba zabírá státní znak Spojeného království. Hudebníci byli na zadní straně u svých fotografiích uvedeni jako posádka letounu. Kytarista Sturgis Nikides jako „hellcat“, klávesista Jim Goodwin jako „gunner“, baskytarista Peter Muny jako „wing and prop“ a bubeník Robert Medici jako „navigator“. Sám Cale byl letový chirurg. V roce 1991 vyšlo album v reedici na CD.  Různé skladby později vyšly na kompilacích a koncertních albech. Největšího počtu vydání se dostalo první skladbě „Dead or Alive“, která vyšla na kompilaci "Seducing Down the Door" (1994), na koncertním albu "John Cale Comes Alive" (1984) a na LP verzi alba "Even Cowgirls Get the Blues" (1987). Sólově s klavírem ji Cale rovněž nahrál v roce 1983 v Rockpalastu a tato verze vyšla v roce 2010 na albu "Live at Rockpalast". Druhá skladba „Strange Times in Casablanca“ vyšla rovněž na kompilaci "Seducing Down the Door" a „Wilson Joliet“ na jiné kompilaci "", kde vyšla rovněž i „Riverbank“. Ta pak vyšla i na albu "Live at Rockpalast". Tradicionál „Streets of Laredo“ Cale rovněž hrál při svých sólových koncertech a i tato skladba později vyšla na "Live at Rockpalast". V pořadí poslední písní na albu "Honi Soit" je „Magic & Lies“, která rovněž vyšla na "Even Cowgirls Get the Blues".

Seznam skladeb.

Všechny skladby jsou nazpívané v angličtině mimo „Honi Soit (La Première Leçon de Français)“ − ta je ve francouzštině. Autorem všech skladeb je John Cale, mimo tradicionálu „Streets of Laredo“. Aranžérem všech skladeb je Cale.

Honi Soit je sedmé sólové studiové album velšského multiinstrumentalisty Johna Calea. Album vyšlo v březnu 1981 u vydavatelství A&M Records. Album produkoval Mike Thorne a Cale byl pouze výkonný producent. Autorem obalu alba je Andy Warhol. Hudebníci hrající na albu byli na obalu uvedeni jako posádka stíhacího letounu, přičemž Cale byl letový chirurg. V žebříčku Billboard 200 se album umístilo na 154. příčce. K albu vyšel jeden doprovodný singl obsahující skladby „Dead or Alive“ a „Honi Soit“. Šlo o jeho první album, které se umístilo v hitparádě.

Honi Soit est le septième album studio en solo du musicien multi-instrumentiste et producteur gallois John Cale, et le premier enregistré pour la compagnie A&M Records.


Přírodní poměry.

Klima.

Klima v národním parku Kobuk Valley je určeno především jeho zeměpisnou polohou a vzdáleností od pobřeží. Jelikož se park rozprostírá za polárním kruhem, v létě je vždy přítomné světlo a dokonce slunce po dobu jednoho měsíce vůbec nezapadá. Na druhou stranu zimy tu jsou temné, dlouhé, kruté a extrémně studené. V průběhu celého roku se v parku dá očekávat silný vítr. Ač slunečná, léta tu jsou chladná a krátká. Celoroční srážkový úhrn je mezi 250 a 300 mm.

Krajinný ráz.

Národní park Kobuk Valley chrání střední část toku řeky Kobuk a její široké údolí. Kobuk v inuitštině znamená "Velká řeka". Řeka Kobuk nejspíše pramení v Endicott Mountains na chráněném území Gates of the Arctic National Park and Preserve. Řeka teče na západ a je celkem 451 km dlouhá, jiný zdroj uvádí délku 560 km. Její povodí má rozlohu 32 000 km. Šířka řeky dosahuje až 460 m, rychlost toku ve střední a spodní části toku je líných 5-8 km/hod. Řeka je po šest měsíců zamrzlá tlustou vrstvou ledu. Kobuk se vlévá do Beringovy úžiny, 40 km jihovýchodně od městečka Kotzebue. Národním parkem protéká téměř stokilometrový úsek řeky Kobuk. Řeka protéká severně od písečné pouště a je významným biotopem oblasti. Slouží jako biokoridor pro živé organizmy i dopravní koridor pro místní lidi i anorganické materiály. Ač je hlavní koryto řeky Kobuk výraznou dominantou tohoto rozsáhlého údolí, není to zdaleka jediný hydrogeografický jev oblasti. Zdejší široká rovina, která se ještě rozšiřuje v dolním toku řeky, je charakteristická posouvajícími se říčními meandry patrnými především na nesčetných postranních ramenech řeky. Naplavovaný písek je ukládán v meandrech řeky Kobuk a tvoří i občasné útesy, které dosahují výšky až 45 metrů. V písečných depozitech v údolí řeky Kobuk jsou také uloženy permafrostové ledové klíny, které spoluurčují ráz krajiny, a fosílie glaciálních savců, například mamutí kly. Díky permafrostu, trvale zmrzlé půdě, je vsakování značně zabráněno a voda je zadržována na povrchu. A tak i s tak nízkým úhrnem srážek, v údolí je mnoho permafrostových jezer a jezírek a rozsáhlé mokřadní plochy. Neuvěřitelným kontrastem této mokřadní krajiny jsou oblasti písečné pouště, rovněž se vyskytující na území parku. Tři oblasti písečných dun nacházející se v rámci parku ("Great Kobuk, Little Kobuk a Hunt River Sand Dunes") zabírají dohromady území o rozloze téměř 65 km. Jsou to nejrozsáhlejší aktivní písečné duny v oblasti arktických zeměpisných šířek.  Velké kobucké písečné duny ("Great Kobuk Sand Dunes") jsou jedním z hlavních geografických jevů národního parku. Rozprostírají se na území 40 km a v dnešní době jsou přirozeně stabilizované vegetací. Písek vzniklý obrušováním hornin pradávnými ledovci byl dopraven větrem i vodou do údolí řeky Kobuk, kde dodnes vytváří písečné duny v jižní části údolí. Tyto písečné duny tvoří velmi zajímavou poušť nacházející se uprostřed arktických mokřadů. I když Velké kobucké písečné duny leží 65 km za polárním kruhem, v létě zde může teplota vystoupat až na 38 °C. V některých místech pouště duny dosahují až neuvěřitelné třicetimetrové výšky. Velké kobucké písečné duny představují kompletní sadu vývoje dun: od dun tvaru U, přes konkávní duny s vegetační pokrývkou ve východní části oblasti, až po srpkovité duny s holými hřebeny, které právě dosahují výšky až 30 m a nachází se v západní části. Je to největší aktivní pole dun v arktické části Severní Ameriky.

Flora.

Vegetace v národním parku Kobuk Valley je i přes severskou geografickou polohu velmi bohatá. Boreální lesy tajgového charakteru zde dosahují své severní hranice a vegetace získává charakter tundry. Otevřená "woodland" zakrslých stromů v matrix husté tundry zajišťuje útočiště mnoha živočichům.  V národním parku se podle odhadů vyskytuje 400 druhů rostlin, mezi něž patří i endemický rostlinný druh "Kobuk Locoweed" ("Oxytropis kobukensis").

Fauna.

Mezi vlajkové druhy vyskytující se v národním parku Kobuk Valley rozhodně patří medvěd grizzly ("Ursus arctos horribilis"), norek americký ("Mustela vison"), potáplice severní ("Gavia arctica"), skokan lesní ("Rana sylvatica") i druhy pacifických lososů (rod "Oncorhynchus").  National Park Service provádí inventář i monitoring druhů a to i na základě tradičních znalostí ekologie. Odhaduje se, že se v parku vyskytuje 119 druhů ptáků, 32 druhů savců, 23 druhů ryb a 1 druh obojživelníka.  Ze třídy savců ("Mammalia") byl v parku potvrzen výskyt druhů čeledi rejskovitých ("Soricidae"), konkrétně druhů: rejsek barentský ("Sorex ugyunak"), rejsek šedý ("Sorex cinereus"), rejsek drobný ("Sorex hoyi"), rejsek tundrový ("Sorex tundrensis") a "Sorex monticolus" a "Sorex yukonicus". Z řádu šelem se v parku vyskytuje vlk obecný ("Canis lupus"), medvěd baribal ("Ursus americanus"), sobol americký ("Martes americana"), norek americký ("Mustela vison"), medvěd grizzly ("Ursus arctos horribilis"), rys kanadský ("Lynx canadensis"), lasice kolčava ("Mustela nivalis"), vydra severoamerická ("Lontra canadensis"), liška obecná ("Vulpes vulpes"), lasice hranostaj ("Mustela erminea") a rosomák sibiřský ("Gulo gulo"). Zástupci kopytníků obývajícími park jsou druhy: sob polární ("Rangifer tarandus groenlandicus"), ovce aljašská ("Ovis dalli") a los evropský ("Alces alces"). Z řádu hlodavců jsou v parku přítomny druhy: bobr kanadský ("Castor canadensis"), "Arctic Ground Squirrel" ("Spermophilus parryi"), lumík ("Lemmus trimucronatus"), ondatra pižmová ("Ondatra zibethicus"), urzon kanadský ("Erethizon dorsatum"), lumík norský ("Dicrostonyx groenlandicus"), norník tajgový ("Clethrionomys rutilus"), čikarí červený ("Tamiasciurus hudsonicus"), hraboš polární ("Microtus miurus"), hraboš žlutlící ("Microtus xanthognathus"), hraboš hospodárný ("Microtus oeconomus"). V parku žije také zajíc měnivý ("Lepus americanus") patřící k řádu zajícovců.  Mezi druhy ryb nacházející se v národním parku Kobuk Valley patří mník jednovousý ("Lota lota"), mihule kamčatská ("Lampetra japonica"), dálie aljašská (D"allia pectoralis"), štika obecná ("Esox lucius"), vranka ("Cottus Cognatus"), koljuška devítiostná ("Pungitius pungitius"), koruška maloústá ("Hypomesus olidus"), koruška severoatlantská ("Osmerus mordax"), pakaprovec obecný ("Catostomus catostomus"), siven severní ("Salvelinus alpinus"), lipan sibiřský ("Thymallus arcticus"), siven malma ("Salvelinus malma"), siven obrovský ("Salvelinus namaycush"), losos čavyča ("Oncorhynchus tshawytscha"), losos keta ("Oncorhynchus keta"), losos gorbuša ("Oncorhynchus gorbuscha"), losos nerka ("Oncorhynchus nerka"), síh ("Coregonus laurettae" a "Coregonus clupeaformis"), síh nosatý ("Coregonus nasus"), síh sibiřský ("Coregonus sardinella"), síh pestrý ("Prosopium cylindraceum") a nelma obecná ("Stenodus leucichthys").  Přes 400 000 sobů Západo-arktického stáda ("Western Arctic Caribou Herd"), což je největší stádo karibu na Aljašce, dvakrát do roka migruje napříč tímto národním parkem. Karibu migrují mezi tundrou a tajgou, na jaře se přesouvají na sever a na podzim migrují na jih. Jejich stopy křižují i Velké kobucké písečné duny.

Historie.

Geomorfologická.

Dnešní podoba území národního parku je z velké části výsledkem glaciálních pochodů. I když se na území národního parku momentálně žádná oblast trvalého zalednění nevyskytuje, na území severozápadní Aljašky proběhlo minimálně pět významných pleistocénních zalednění. Nejvýznamnější z těchto glaciálů se událo v období Illinoisia, kdy ledovce dosahovaly až Baldwinova poloostrova. Dvě předcházející zalednění, Kobucké a Amblerské, pokrývala velká území údolí řek Kobuk a Selawik i svahy pohoří Baird Mountains. Tři následující zalednění se zúžila jen na části pohoří Schwatka Mountains ležícího východně od parku. V průběhu interglaciálu mezi Kobuckým a Amblerským zaledněním se glacio-fluviální depozity na říčních náplavech a plochách z vyplavenin přesouvaly působením silných východních větrů. Eolitické depozity písku a jemných naplavenin se nahromadily pod údolími, aby vytvořily písečné duny zabírající plochu přibližně 810 km. Většina tohoto území je dnes pokrytá vegetací: tundrou a boreálními lesy. Pouze malá část si udržela charakter stále aktivních písečných dun, které zabírají plochu přibližně 83 km. Velké kobucké písečné duny leží cca 3 km jižně od řeky Kobuk, východně od potoka "Kavet Creek". Malé kobucké písečné duny leží 8 km jižně od řeky Kobuk v jihovýchodní části parku. Písečné duny "Hunt River" leží na jižním břehu řeky Kobuk, u ústí řeky "Hunt". Nejen geomorfologie oblasti, ale i nálezy fosílií glaciálních savců svědčí o dynamickém střídání klimatu regionu.

Antropologická.

Po tisíciletí přitahovaly velké počty karibu procházejících krajinou při svých sezónních migracích mezi tundrou a tajgou starodávné i dnešní lovce, kteří se zde utábořili na místě s dobrým výhledem, aby očekávali příchod těchto sobích stád. Onion Portage je tímto místem s výhledem, které se nachází na východním konci parku a je Národním historicky významným bodem v krajině ("National Historic Ladmark") a místem mnoha archeologických nálezů. V oblasti Onion Portage bylo nalezeno devět kulturních komplexů, nejstarší Akmakský datovaný 8000–6500 před n. l. a nejmladší Arctic Woodland eskymácký datovaný 1000 až 1700 n. l. Na základě právě této stratografické sekvence nalezené v Onion Portage se ustavila kulturní chronologie tohoto regionu. Lidé se zde tedy scházeli po 9000 let, aby lovili migrující karibu brodící se přes řeku Kobuk. Tradice tohoto lovu migrujících karibu stále přetrvává, a tak se zde místní obyvatelé na podzim stále schází a vyhlíží stádo, jehož kusy loví pro vlastní potřebu.  Údolí řeky Kobuk bylo vyhlášeno národní památkou prezidentským výnosem již v roce 1978. Národní park Kobuk Valley byl později založen v roce 1980 dokumentem Alaska National Interest Lands Conservation Act (ANILCA). Hlavním předmětem ochrany je zachování environmentální integrity zdejších přírodních jevů včetně údolí řeky Kobuk, boreálních lesů a Velkých kobuckých dun v jejich původním stavu. Ve spolupráci s místními původními obyvateli se na tomto území také chrání a interpretují archeologická naleziště spojovaná s původními kulturami. Předmětem ochrany jsou i migrační tahy stáda sobů a habitaty a populace ryb a dalších volně žijících živočichů, například losů, sobů, medvědů a vlků.

Turismus.

Přístup.

Do národního parku Kobuk Valley nevedou žádné silnice. Hlavní dopravní cestou regionu je řeka Kobuk, která je také velmi populárním místem pro rekreaci i významným zdrojem obživy místních obyvatel. Doprava do parku je možná letecky a to jak soukromými letadýlky, tak linkami z eskymáckých městeček Kotzebue a Nome. Oblíbené jsou zde hydroplány, které mohou bezpečně přistát na četných vodních plochách. Do samotného parku se dá z jeho bezprostředního okolí dostat pěšky, na psím spřežení nebo sněžném skútru.

Aktivity.

Národní park Kobuk Valley je cílem dobrodruhů a milovníků přírody. Mezi aktivity patří táboření v divočině v revíru medvědů a vlků. Horská i mokřadní turistika, případně výlety po arktické písečné poušti. Vše bez jakýchkoliv značených cest. Zážitek z pobytu v opravdové divočině umocňuje nepřítomnost infrastruktury. Parku velmi prospívá jeho odlehlost a téměř finanční i dopravní nedostupnost, z nichž vyplývá velmi nízká návštěvnost.  Pro letní táboření a turistiku je důležité se dobře obléknout s ohledem na přírodní a klimatické podmínky. Doporučuje se několik vrstev oblečení, pohorky i holínky do mokrého terénu a vybavení s sebou do deště i proti všudypřítomným komárům. Lokalitu je možné navštívit i s placeným průvodcem.

Národní park Kobuk Valley je chráněné území, které se nachází na Aljašce, USA, v oblasti Northwest Arctic Borough. Jižní část národního parku leží přibližně 57 km severně od polárního kruhu a park zaujímá území o rozloze 7085 km. Údolní část národního parku je z jihu ohraničena pohořím Waring Mountains a pohoří Baird Mountains zabírá severní část národního parku. Park byl vyhlášen v roce 1980 a chrání několik významných geografických jevů včetně středního toku řeky Kobuk, Velkých kobuckých písečných dun ("Great Kobuk Sand Dunes") o rozloze 40 km2 a další dvě menší oblasti s písečnými dunami ("Little Kobuk" a "Hunt River dunes"). Jedním z hlavních důvodů založení Národního parku Kobuk Valley je ochrana sobů severoamerických, též označovaných jako "karibu". Jejich téměř půlmilionové stádo přes oblast dvakrát do roka migruje. Dalšími zajímavostmi národního parku Kobuk Valley jsou typické krajinné prvky objevující se vlivem přítomnosti permafrostu. Také se zde dají nalézt významné fosilie savců žijících v době ledové, například mamutí kly, a také kulturní archeologické nálezy.

Le parc national de Kobuk Valley "(Kobuk Valley National Park)" est un parc national américain situé au Nord-Ouest de l'Alaska, à quarante kilomètres du cercle polaire. Les visiteurs du parc peuvent admirer les dunes de quarante-cinq mètres de hauteur, ainsi que les routes de migrations des caribous. Les dunes de sable occupent une étendue de 83 km2. Le parc ne comporte pas de routes, et fait partie des moins visités des parcs nationaux.


Toponymie.

Historické zmínky: "Hunefleth" (1025), "Hunefloth" (kolem 1062), "Honneflo" v roce 1198, "Honflue" (1246); "Honnefleu" již od 18. století.  Tradiční výslovnost: [χonfieu] se silně propadlým (vdechnutým a spíše nevysloveným) počátečním „H“.  "Fleur", resp. původní "fleu" je v Normandii častou součástí názvů obcí (např. Barfleur, Vittefleur, Harfleur, Crémanfleur, Fiquefleur a La Gerfleur) a znamená pramen – řeku, která ústí do moře. Tento význam se dovozuje z dokumentu podle dokumentu ze 13. století, který zmiňuje "le fleu de Lestre", čímž se rozumí řeka v Lestre na poloostrově Cotentin.  Výraz "Hon-" patrně pochází z anglosaského křestního jména "Huna" nebo staršího "Húni" (varianta "Húnn").

Historie.

První písemná zmínka dokládající existenci Honfleuru pochází od Richarda III. vévody z Normandie, z roku 1027. Rovněž se objevuje v průběhu 12. století, kdy městečko představovalo důležitý tranzitní přístav pro zboží z Rouenu do Anglie.  Honfleur, který se nachází u ústí Seiny, jedné z nejdůležitějších řek Francie, na břehu moře a zároveň s relativně bohatým zázemím, těžil ze své strategické pozice, jak se ukázalo již na začátku stoleté války. Karel V. Francouzský nechal rozšířit opevnění města, aby ústí Seiny ochránil před výpady Angličanů. K tomu měl pomáhat i nedaleký přístav Harfleur, který se nachází hned naproti a na dalším výběžku ústí. Honfleur byl přesto obsazen a okupován anglickým králem, a to v roce 1357, znovu pak v roce 1419 a 1450. Kromě těchto období přístav sloužil jako základna pro výjezdy nejrůznějších francouzských výprav pro účely vpádů na anglické pobřeží, které vedly zejména k částečnému vyplenění města Sandwich v hrabství Kent kolem roku 1450 poté, co Angličané opustili Normandii po bitvě u Formigny. Dnes jsou navzdory tomu Honfleur a Sandwich partnerskými městy.  Po skončení stoleté války a na konci 18. století Honfleur vzkvétal zejména díky výrobě lodí, námořnímu obchodu a dálkové výpravy. Avšak došlo k vážným problémům během francouzských náboženských válek v druhé polovině 16. století. Počátkem roku 1590 bylo město obsazeno Jindřichem IV.  Ve stejné době se městečko rovněž účastnilo velkých objevných výprav a jeho přístav se stal jedním z prvních francouzských přístavů, odkud byly pořádány expedice do Ameriky a zejména francouzských kolonií v Americe. V roce 1503 se odsud vypravil Binot Paulmier de Gonneville do Brazílie. Jehan Denis v roce 1506 objevil a získal jako kolonii pro francouzského krále Newfoundland. V roce 1608 Samuel de Champlain při jedné z výprav z Honfleuru založil v Kanadě město Québec  Ke konci tohoto období obchod v Honfleuru vzkvétal díky kontaktům s Kanadou, Louisianou, Antilami, pobřežím Afriky a Azory, což z přístavu učinilo jeden z pěti hlavních přístavů ve Francii, kde se obchodovalo s otroky. Městečko se v této době rozšiřovalo, část hradeb, které se staly zbytečnými, byla na příkaz Colberta zbořena. Abraham Duquesne nechat přestavět « vnitřní hâvre », jednoduchý přístav na mělčině na skutečný námořní přístav, což bylo dokončeno v roce 1684, který se nyní nazývá „Starý přístav“ ("Vieux Bassin") a přispívá k současnému rázu městečka. Část místních obyvatel zbohatla také na rozsáhlém rybolovu u břehů Newfoundlandu zaměřeném na tresky. Řada námořníků z Honfleuru se účastnila válek v době Velké francouzské revoluce a napoleonských válek, šlo zejména o lodního kapitána Clauda-Pascala Morel-Beaulieua a kontradmirály Jacquese Félixe Emmanuela Hamelina a Léonarda Bernarda Motarda.  Ztráta francouzských kolonií, konkurence přístavu v Le Havru, války v době Velké francouzské revoluce a prvního císařství, spolu s kontinentální blokádou vedly k úpadku Honfleuru, který se částečně zastavil zahájením obchodování se dřevem se severní Evropou v průběhu 19. století. Tento obchod byl však omezený z důvodu zanesení přístavu pískem a rozvoji moderního přístavu v Le Havru, nicméně přístav v Honfleuru funguje dodnes. Nicméně v současné době představuje jen pomocný přístav pro velký námořní přístav v Rouenu, kterému slouží jako předsunutý přístav v partnerství a sídlo Obchodní a průmyslovou komorou kraje Auge.  Na sklonku 2. světové války byl Honfleur osvobozen 25. srpna 1944 belgickou armádou (brigade Piron).

Administrativa.

V roce 1973 se k Honfleuru připojila obec Vasouy (159 obyvatel v roce 2007), která má od té doby statut přidružené obce.  Městská rada se skládá z 29 členů, což zahrnuje starostu, jeho šest náměstků, místostarostu a radního, který zastupuje přidruženou obec Vasouy.  Seznam starostů od 2. světové války:

Demografie.

Demografický vývoj.

Podle údajů Insee (francouzský Národní institut statistiky a ekonomických studií) z roku 2007 měl Honfleur 8163 obyvatel, což je stagnující počet od posledního sčítání z roku 1999. Tím se obec řadí na 1146. místo ve Francii (v roce 1999 to bylo 1090. místo) a na 11. místo mezi 706 obcemi v departmentu.  Údaje o počtu obyvatel jsou dostupné od roku 1793, přičemž nejvyššího počtu obyvatel bylo dosaženo v roce 1866, kdy to bylo 9946 obyvatel.

Věková struktura.

Obyvatelstvo městečka je relativně starší. Podíl osob starších 60 let (23 %) převyšuje národní průměr (21,6 %) a průměr departmentu (21,4 %). V porovnání struktury dle pohlaví převyšuje procento žen (53,2 %) národní průměr (51,6 %) i průměr departmentu.  Struktura obyvatel dle věku je pak následující (rok 2007):

Kulturní památky.

Kostel svaté Kateřiny Alexandrijské.

Nejstarší část dvoulodního kostela svaté Kateřiny Alexandrijské pochází z druhé poloviny 15. století. Druhá loď dřevěné stavby s kamennou podezdívkou byla přistavěna v 16. století.

Kostel svatého Štěpána ("Saint-Étienne").

Starý farní kostel v gotickém slohu pochází částečně ze 14. a částečně z 15. století. Jde o nejstarší kostel ve městě. Byl postaven z křídového vápence s křemenem a z Caenského kamene, přičemž Honfleur se nachází na hranici těchto dvou typů vápencových ložisek. Zvonice je pokryta dřevem kaštanovníku.

Kostel svatého Leonarda ("Saint-Léonard").

Průčelí je ve stylu plaménkové gotiky, ale zbytek budovy byl postaven v 17. a 18. století, což vysvětluje neobvyklou podobu zvonice, která tvoří zvláštní kupoli. Interiér je zcela vyzdoben nástěnnými malbami, přičemž jsou vidět také dřevěné trámy.

Solírny.

Dnes jsou zde dvě solírny, původně byly tři, ale jedna byla zničena při požáru. Tyto dvě budovy pojmou 10 000 tun soli, určené ke konzervaci ryb, což bylo v rybářském přístavu důležité. Byly postaveny v 17. století poté, co k tomu obyvatelé města získali povolení od Colberta. Sůl pocházela především z Brouage. Zdi jsou postaveny ze silného křídového vápence a krovy ze dřeva byly postaveny tesaři z loděnice a připomínají skořepinu lodi ze 17. století.

Kaple Boží milosti ("Chapelle de Grâce").

Tato budova byla znovu postavena hned po sesuvu strmého útesu, makety lodí a varhany vytvořil výrobce varhan Dupont v roce 1990. Zvenku je možné vidět poutnické zvony.

Lodě ("Bateaux").

Kutr "Sainte-Bernadette", poslední šalupa na lov krevet, je stále ve stavu schopném plavby. Od 18. října 1992 získala statut francouzské historické památky.

Činnost a společenské dění.

Umění.

V Honfleur žije řada uměleckých malířů, nachází se zde řada uměleckých ateliérů a uměleckých galerií.

Sport.

Honfleurský sportovní klub ("Le Club sportif honfleurais") zahrnuje fotbalové družstvo, které se účastní Fotbalové ligy Dolní Normandie ("Ligue de Basse-Normandie de football") a dvou dalších fotbalových soutěží v rámci departmentů v kraji ("District départemental de football").

Ekologie.

Město Honfleur zprovoznilo dne 5. listopadu 2004 novou čistírnu odpadních vod, která zejména zajišťuje čištění odpadních vod z průmyslu.

Osobnosti spojené s Honfleurem.

Film.

V Honfleuru se zcela či z části natáčela řada filmů, zejména:

Honfleur je francouzské přístavní městečko ležící na jižním břehu ústí Seiny naproti Le Havru, poblíž nájezdu na Normandský most, v departementu Calvados, region Normandie.

Honfleur est une commune portuaire normande (département du Calvados) située sur la rive sud de l'estuaire de la Seine, en face du Havre, tout près du débouché du pont de Normandie.


Geografie.

Nejdůležitějším střediskem údolí je Sondrio, mezi další důležitá centra patří Aprica, Morbegno, Tirano, Bormio a Livigno. Ačkoliv Livigno je na severní straně alpského rozvodí, považuje se za součást Valtellina, protože patří do provincie Sondrio.

Historie.

Politický vývoj.

Během 16., 17. a 18. století Valtellina patřilo do Graubündenu a členila se na Hrabství Bormio, Hrabství Chiavennu a Hrabství Valtellinu. Graubünden, tvořící tehdy Republiku tří spolků, měl se Švýcarskem spojeneckou smlouvu a měl tím pádem status spojeneckého území (Zugewandter Ort). V současnosti je Graubünden nejvýchodnějším šýcarským kantonem. Graubünden je oblastí, kde se mluví německy, rétorománsky, lombardsky a italsky, a proto během 16. století za vlády Graubünden tato oblast vešla ve známost jako "Veltlin", "Westtirol" (Západní Tyrolsko) a "Welsche Vogteien" ("Vlašská fojtství").  Během Třicetileté války bylo údolí místem intenzivních vojenských a diplomatických bojů mezi Francií, Habsburky a místní vládou. V sázce byla kontrola cest vedoucích skrz Valtellinskou oblast do průsmyků mezi Lombardií a rozvodím Dunaje. Protihabsburské síly v Republice tří spolků vytvořily soud, který mezi lety 1618 a 1620 odsoudil mnoho katolíků (často v nepřítomnosti) žijících v Graubündenu a ve Valtellině. Tyto tvrdé rozsudky vedly ke spiknutí, které mělo za cíl vyhnat z údolí všechny protestanty. Vůdce spiknutí, Giacomo Robustelli z rodu Planta, měl vazby na Madrid, Řím a Paříž. Večer 18. července 1620 valtellinští rebelové podporovaní rakouským a italským vojskem vpochodovali do Tirana a začali zabíjet protestanty. Po Tiranu pak pokračovali Teglia, Sondria a dál do údolí a zabíjeli každého protestanta, na kterého narazili. Během tohoto dne a následujících čtyř bylo zabito mezi 500 a 600 lidmi. Tento útok vyhnal téměř všechny protestanty, zamezil jejich dalšímu pronikání do údolí a způsobil odchod Valtellina z "Drei Bünde".  V únoru 1623 Francie, Savojsko a Benátská republika podepsaly Pařížskou dohodu, kde se zavázaly obnovit Valtellinské území tak, že se pokusí odstranit španělské vojsko, které tam bylo rozmístěno.  V roce 1797 rostoucí síla První Francouzské republiky vedla k vytvoření Cisalpinské republiky v severní Itálii. 10. října 1797 Francie podpořila revoltu ve Valtellinu proti Graubündenu. To vedlo k připojení Valtelliny k Cisalpinské republice.

Průmysl.

Tato oblast je známá v průmyslu tím, že jako první zavedla napájecí soustavu na železnici. Elektrifikace vlaků ve Valtellinu proběhla v roce 1902 pomocí třífázového proudu 3600 V v nejvyšší rychlosti 70km/h. Celý systém byl navržen geniálním maďarským inženýrem Kálmánem Kandó.

Vína.

Vína ve Valtellině jsou vyráběna převážně z odrůdy "Chiavennasca "(místní název pro odrůdu Nebbiolo) a obsahuje také různé pododrůdy, jako je třeba Rossola nera. Pro získání jednotlivých italských kvalitativních označení je maximální obsah pododrůd 20% pro obdržení Denominazione di origine controllata (DOC) a 10% pro Denominazione di Origine Controllata e Garantita (DOGC). Množství sklizených hroznů je omezeno na 12 tun/ha. Hotové víno musí alespoň 2 roky zrát před uvedením na trh (3 roky pokud se jedná o Rezervu) a musí mít minimální obsah alkoholu 11%. Velikost sklizně je dále omezena pro DOGC na nejvýše 8 tun/ha. Přestože požadavky na zrání vína jsou stejné jako pro DOC, víno s označením DOGC musí mít obsah alkoholu alespoň 12%.  Vesnice nejznámější pro červené víno jsou: Grumello del Monte, Sassella, Inferno, Valgella a Marrogia. Jména vesnic jsou obvykle uvedena na etiketě. Dále je tu také víno ve stylu Amarone, které se nazývá Sforzato (Sfursat) a patří pod označení DOGC.

Významné osobnosti.

Narození ve Valtellině:

Valtellina (lombardsky: "Valtulina", italsky: "Valtellina", německy: "Veltlin", rétorománsky: "Vuclina", anglicky: "Valtellina") je údolí v Lombardii na severu Itálie, u hranic se Švýcarskem, o rozloze 3212 km2, jehož osu tvoří řeka Adda. Nejdůležitějšími sídly jsou Sondrio, Chiavenna a Bormio. Hlavním zdrojem příjmů v oblasti je turistika, jsou zde významná lyžařská střediska, dále výroba sýrů (proslulý Bitto) a vinařství. V oblasti bylo vyšlechtěno veltlínské červené rané, dnes převládají modré hrozny odrůdy Nebbiolo. Významná je zdejší elektrifikovaná horská železnice z roku 1902. V létě 1987 postihly údolí katastrofální záplavy. Nejslavnějšími rodáky jsou matematik Giuseppe Piazzi a lyžařka Deborah Compagnoniová, trojnásobná olympijská vítězka.

La Valteline (en italien : "Valtellina", en allemand "Veltlin") est une région d'Italie du Nord, limitrophe de la Suisse, qui correspond approximativement à la vallée de la rivière Adda et de ses affluents.


Tenisová kariéra.

První ženský turnaj na okruhu ITF odehrála v červenci 2010 ve slovenských Piešťanech. V září 2011 vyhrála premiérový turnaj na této úrovni tenisu na osijecké události, když triumfovala s Anetou Dvořákovou ve čtyřhře. Probojovala se také do finále dvouhry, kde podlehla Chorvatce Petře Sunićové ve třech setech.

2014-2015.

Debutové finále na okruhu WTA Tour odehrála na říjnovém BGL Luxembourg Open 2014 v Lucemburku. Po boku krajanky Lucie Hradecké nestačily v zápase o deblovou trofej na dvojici Timea Bacsinszká a Kristina Barroisová. První titul pak vybojovala ve čtyřhře Coupe Banque Nationale 2015, zářijového turnaje v Québecu. S Belgičankou Anou-Sophií Mestachovou ve finále zdolaly argentinsko-polský pár María Irigoyenová a Paula Kaniová.  Na nejvyšší grandslamové úrovni hrála v průběhu sezón 2014 a 2015 singlové kvalifikace. V hlavní soutěži debutovala ženskou čtyřhrou French Open 2015, kde se její partnerkou stala Němka Julia Görgesová. V úvodním kole však uhrály jen tři gamy na nejlepší světovou dvojici Martina Hingisová a Sania Mirzaová.

2016.

Do prvního grandslamového semifinále postoupila v ženské čtyřhře French Open, kde hrála po boku Kateřiny Siniakové. Vyřadily také světové jedničky Martinu Hingisovou se Sanií Mirzaovou, kterým oplatily čtvrtfinálovou porážku z dubnového Porsche Tennis Grand Prix, či nasazené šestky a krajanky Andreu Hlaváčkovou s Lucií Hradeckou. Před branami finále je zastavil sedmý nasazený pár Jekatěrina Makarovová a Jelena Vesninová z Ruska.

2017.

Do premiérového čtvrtfinále dvouhry okruhu WTA Tour se probojovala jako 254. hráčka žebříčku na květnové antuce norimberského Nürnberger Versicherungscupu. Po kvalifikačních výhrách nad krajankami Jesikou Malečkovou a Petrou Krejsovou si poprvé v probíhající sezóně zahrála hlavní soutěž a celkově poosmé. V úvodních dvou kolech hlavní soutěže jí soupeřky skrečovaly v průběhu druhých sad. Nejdříve rumunská kvalifikantka Alexandra Cadanțuová, která prohrávala 2–5 ve druhém setu. Poté také favorizovaná Němka Laura Siegemundová, jež si za příznivého stavu 6–4 a 5–5 poranila koleno a byla z dvorce odnesena na nosítkách. Mezi poslední osmičkou pak odvrátila pět mečbolů německé hráčky Cariny Witthöftové. V rozhodující sadě semifinále udělila Rumunce Soraně Cîrsteaové „kanára“ a probojovala se do závěrečného zápasu turnaje. V něm nestačila na nejvýše nasazenou Nizozemku a obhájkyni trofeje Kiki Bertensovou, když za 56 minut uhrála jen tři hry. V následném vydání žebříčku WTA se posunula na 142. příčku, dvě místa za kariérním maximem.

2018.

Se Siniakovou vyhrála ženskou čtyřhru French Open, když ve čtvrtfinále zdolaly turnajové trojky Andreju Klepačovou s Maríou José Martínezovou Sánchezovou a v semifinále druhé nasazené plzeňské rodačky Andreu Sestini Hlaváčkovou s Barborou Strýcovou. V boji o titul přehrály za 65 minut japonskou dvojici Eri Hozumiová a Makoto Ninomijová po dvousetovém průběhu. Staly se tak třetím českým párem, jenž vyhrál Roland Garros. O měsíc později triumfovaly i v ženském deblu Wimbledonu, když ve finále zdolaly americko-český pár Nicole Melicharová a Květa Peschkeová.

2019.

V lednu s Američanem Rajeevem Ramem vyhrála smíšenou čtyřhru na Australian Open. Se Siniakovou odešly poraženy z finále čtyřhry BNP Paribas Open v Indian Wells. V dubnu vyhrála dva turnaje okruhu ITF v řadě. Nejdříve ve floridském Palm Harbor s dotací 80 tisíc dolarů, ve finále hladce zdolala nasazenou jedničku Nicole Gibbsovou, když čas utkání činil 58 minut. O týden později přidala celkově dvanáctou trofej v alabamském Pelhamu, na akci s rozpočtem 25 tisíc dolarů. V závěrečném zápase přehrála americkou turnajovou dvojku Caroline Dolehideovou. Na začátku května ovládla turnaj ITF s dotací 60 tisíc dolarů v německém Wiesbadenu po finálovém vítězství nad Ukrajinkou Katarinu Zavackou. V červnovém finále události ITF ve Starých Splavech s rozpočtem 60 tisíc dolarů přehrála Denisu Allertovou.  Premiérovou trofej z kategorie Premier 5 si odvezla ze čtyřhry Rogers Cupu v Torontu, kde se Siniakovou ve finále zdolaly německo-nizozemské turnajové čtyřky Annu-Lenu Grönefeldovou a Demi Schuursovou po dvousetovém průběhu. Druhý sezónní titul přidaly na Upper Austria Ladies Linz 2019 v Linci po výhře nad rakousko-švýcarskou dvojici Barbara Haasová a Xenia Knollová. Již postupem do finále si zajistily účast na Turnaji mistryň.

2020.

Sezónu rozehrála na události ITF v Hongkongu s dotací 25 tisíc dolarů, kde ve čtvrtfinále podlehla Francouzce Harmony Tanové. Na Shenzhen Open prohrála v kvalifikačním kole s Rumunkou Irinou-Camelií Beguovou. V deblové soutěži získala se Siniakovou titul po finálovém vítězství nad Číňankami Čeng Saj-saj a Tuan Jing-jing.  Do hlavní soutěže Australian Open prošla z tříkolové kvalifikace, v jejím závěru přehrála Američanku Sachii Vickeryovou. Na úvod dvouhry pak zdolala Estonku Kaiu Kanepiovou po třísetovém průběhu. Ve druhé fázi však získala jen čtyři gemy na dvacátou pátou nasazenou Rusku Jekatěrinu Alexandrovovou, která prodloužila sérii neporazitelnosti na dvanáct zápasů. V melbournském deblu prohrála se Siniakovou v semifinále, když nestačily na Sieovou se Strýcovou. S Chorvatem Nikolou Mektićem ovládla smíšenou soutěž Australian Open, čímž jako první tenistka po 31 letech obhájila melbournský titul. Zopakovala tak výkon své bývalé trenérky Jany Novotné, která ovládla ročníky 1988 a 1989 s Američanem Jimem Pughem. Po boku Čeng Saj-saj odešla jako poražená finalistka z deblové soutěže Dubai Tennis Championships, kde podlehly prvnímu světovému páru Sie Su-wej a Barbora Strýcová.

Soukromý život.

Narodila se roku 1995 v Brně. Má dva starší sourozence. V letech 2007–2015 vystudovala všeobecné Gymnázium Jana Blahoslava v Ivančicích.

Barbora Krejčíková (* 18. prosince 1995, Brno) je česká profesionální tenistka. Spolu s Kateřinou Siniakovou vyhrála ženskou čtyřhru na French Open 2018 a ve Wimbledonu 2018. Smíšené soutěže ovládla s Američanem Rajeevem Ramem na Australian Open 2019 a po boku Chorvata Nikoly Mektiće na Australian Open 2020.

Barbora Krejčíková, née le à Brno, est une joueuse de tennis tchèque. Elle a remporté sept titres en double, dont deux tournois du Grand Chelem. Elle a également remporté deux titres du Grand Chelem en double mixte.