Religiozita podle náboženství.

Křesťanství.

Křesťanství pochází z Judeje, ale během staletí se rozšířilo téměř do celého světa. Dnes na světě žijí asi dvě miliardy křesťanů.

Katolicismus.

Katolicismus je rozšířen v západní Evropě (kromě oblastí, převážně germánských, kde převládá protestanství), zvláště silný je v Itálii či Polsku. V podstatě stoprocentní podíly má v Latinské Americe.

Protestanství.

Protestanství se odštěpilo od katolicismu ve středověku, pod vlivem učení reformátorů jako Mistra Jana Husa, Johna Wycliffa či Martina Luthera. Leckde, například v Čechách, ho však zahubila protireformace. Dnes má většinu v severním a středním Německu, nizozemsky mluvících oblastech, ve Skandinávii, v Anglii či v Severní Americe.

Pravoslaví.

Pravoslaví se oddělilo od katolictví již roku 1054. Má stabilní pozici v jižní a východní Evropě a v celém Rusku.

Islám.

Islám, stejně jako křesťanství abrahámovské náboženství, vznikl na Arabském poloostrově, dnes je rozšířen s mezerami od Senegalu až po Malajsii, v Evropě v Albánii i jinde. V mnohých zemích je islám oficiálně či prakticky povinný. Na světě žije asi miliarda muslimů.

Judaismus.

Judaismus patří do stejné skupiny jako křesťanství a islám. Je to výhradně židovské náboženství, tedy má následníky v Izraeli a jinak různě po světě, kde žijí židovské menšiny. Spíše než početně je významný kulturně a historicky.

Hinduismus.

Hinduismus je náboženství čistě indické, kromě toho ho vyznává přibližně polovina obyvatel Srí Lanky. V Indii v podstatě jiné víry nejsou, pouze trochu islámu na severu země, u hranic s Pákistánem. Vzhledem k tomu, že v Indii žije miliarda lidí, je však i přes toto nepříliš plošné rozšíření hinduismus významné světové vyznání.

Buddhismus.

Buddhismus, rozsáhlý filosofický systém odvozený z nauk Buddhy Šákjamuniho, vyznávají lidé v Číně, Nepálu, Tibetu či jihovýchodní Asii. V současné době stále roste jeho popularita v Západním světě, ale tam je zatím významný spíše kulturně než početně.

Jiná náboženství.

Další víry již nejsou počtem vyznavačů důležité. Patří sem lokální víry jako taoismus, šintoismus, konfucianismus, voodoo, či zbytky starých náboženství - animismus, šamanismus apod.

Religiozita (angl. "religiosity") znamená česky "„zbožnost“", víru v pravost či pravdivost náboženství a sílu této víry. Může být také charakterizovaná jako náboženské přesvědčení obecně, udané svou mírou či zaměřeností ke konkrétní církvi, odrážející se v každodenním chování a praxi jednotlivce. Nemusí však jít jen o „pozitivní“ osobnostní rys, například psycholog Jean Decety tvrdí, že pro religiózní jedince je charakterističtější větší egoismus. Válka traumaticky zvyšuje religiozitu.

La religiosité est dans son sens le plus large, un terme sociologique utilisé pour se référer à de nombreux aspects de l'activité religieuse d'une population et à l'intensité de celle-ci. Elle désigne, dans une acceptation plus restreinte, les rapports qu'entretient un individu avec la religion et/ou la doctrine religieuse.


Charakteristika.

Vymezení vůči scholastickému středověku.

V některých pracích se lze setkat s tvrzením, že renesanční humanisté již nekladli důraz na Boha, nýbrž na člověka, a vymaňovali ho ze závazků a jistot náboženského systému, nebo že šlo dokonce o odvracení od "bible" směrem ke klasickým pohanským ctnostem a zesvětštění morálky, a tedy že v tomto ohledu je humanismus předchůdcem moderního sekularismu a ateismu. Jiní badatelé však namítají, že ačkoliv v renesanci skutečně dochází k jistým změnám paradigmatu či uvažování o světě, nelze je zobecňovat tímto způsobem – jednalo se spíše o snahu uchopit křesťanskou a antickou tradici novým způsobem. Religiozita měla být podle představ renesančních humanistů osobní, formovaná individuálními zkušenostmi autora a emancipovaná od církevní autority, ačkoliv nemálo renesančních autorů zároveň zastávalo vysoké církevní funkce. Přežívající představa, že renesanční písemnictví využívalo ateistických myšlenek a osvobozovalo člověka, vychází zejména z romantizujících prací, které renesanci zpopularizovaly v 19. století. K těmto knihám patří zejména "Kultura renesance v Itálii" (1860) Jacoba Burckhardta, v níž se tvrdilo, že v renesanci prorazil moderní sekulární individualismus „závoj

Návrat k pramenům a platonismus.

Klíčové heslo renesance znělo „ad fontes“ („k pramenům“) a vztahovalo se ke snaze zkoumat staré latinské, řecké a hebrejské texty v co nejpůvodnějším znění. Tato snaha vedla také k hmotnému získání rukopisů a následné popularizaci některých dočasně zapomenutých textů: patřily k nim některé řeči Ciceronovy, dvanáct komedií Plautových, Lucretiův didaktický epos "O přírodě" (De rerum natura), Statiovy "Silvae" a někteří tvůrcové jako básníci Silius Italicus a Marcus Manilius nebo historik Quintus Asconius Pedianus. Návrat k minulosti a k pramenům ovšem neznamenal nutně jen obdiv ke klasické antice, na úkor nedávné minulosti začala být preferována tak pozdní antika a středověk před obdobím scholastiky. Do centra pozornosti se tak znovu dostali církevní otcové

Koncepty literární kritiky.

Pět ústředních konceptů renesanční literární kritiky tvořilo dekorum, velkolepost, půvab, rozmanitost a podobnost. Dekorum znamenalo příslušnost tématu a obsahu vhodné formě. Benátský myslitel Pietro Bembo (1470–1547) rozdělil „způsoby a styly“ na tři základní roviny: vysoký styl používaný pro velké náměty (užívaná slova jsou vážná, majestátní, zvučná, okázalá, nevšední), střední styl a nízký styl spojený s nízkými či vulgárními náměty (používaná slova jsou lehká, jednoduchá, skromná, obyčejná a samozřejmá). Do tohoto schématu nezapadal například Dante Alighieri, neboť vznešený námět spojil v "Božské komedii" s motivy vnímanými

Renesance a humanismus v národních literaturách.

České země.

V českých zemích začali první humanističtí spisovatelé působit na sklonku vlády Jiřího z Poděbrad. Panování jagellonské dynastie (1471–1526) lze pak ztotožnit s obdobím raného českého humanismu. Někdy je však za raného humanistického či protohumanistického učence a básníka označován již Jan IX. ze Středy (1310–1380), kancléř krále Karla IV., silně ovlivněný svým přátelstvím s Francescem Petrarcou. Ve druhé polovině 15. století pak přinesl italský renesanční vliv do českého prostředí Hynek z Poděbrad, když do češtiny přeložil 11 novel z "Dekameronu" a přidal k nim jednu vlastní. Z poděbradské doby se také dochovaly fragmenty latinských prací Šimona ze Slaného a politicky laděný "Dialogus" (1469) Jana z Rabštejna.  Od poloviny 15. století byla důležitým centrem humanistické literatury Olomouc, v níž působili biskupové Tas z Boskovic, Stanislav I. Thurzo a zejména Jan Dubravius, autor mimo jiné latinské "Rady zvířat" ("Theriobulia", tiskem 1520) a "Dějin Království českého" ("Historiae Regni Boiemiae", 1552) čítajících 33 knih. První velkou osobností v Čechách se stal v Itálii vzdělaný Bohuslav Hasištejnský z Lobkovic, zakladatel české latinsky psané humanistické literatury. Ve svých rozsáhlých dílech popsal ve verších nejen dobovou politiku, ale také zážitky z cest a duchovní a milostné city. Byl rovněž autorem filosofických próz, například spisu "O lidské ubohosti" ("De miseria humana", 1495). Svou roli však sehrálo též písemnictví v češtině. Z roku 1518 pochází anonymní "Frantova práva", parodie na cechovní předpisy a kazatelská exempla. Významná byla rovněž raně humanistická činnost překladatelská – Viktorin Kornel ze Všehrd převedl do češtiny spisy Svatého Cypriána a Jana Zlatoústého, jakož i právní texty. Řehoř Hrubý z Jelení překládal a upravoval antické a starší humanistické práce, například Ciceronovy, Petrarcovy nebo Erasmovy.

Itálie.

14. století.

Itálie byla prostředím, ve kterém se renesanční a humanistické ideje zrodily. První důležití tvůrcové označovaní za renesanční působili na Apeninském poloostrově již ve čtrnáctém století, v italském kontextu označované jako trecento. Za dovršitele středověkých tradic a duchovního předchůdce renesanční literatury je považován Dante Alighieri (1265–1321), slavný především svou "Božskou komedií" (asi 1307–1321), renesanční tvorba v pravém slova smyslu začala však až s následující generací. Z rané renesanční prózy je nejvýznamnější "Dekameron" (1353), napsaný florentským básníkem a prozaikem Giovannim Boccaciem (1313–1375). Tento soubor jednoho sta novel je vyprávěn

15. století.

15. století neboli quattrocento se na rozdíl od předchozího věku nevyznačuje žádnou literární osobností tak významnou, že by zastiňovala ostatní. Někdy bývá toto quattrocento dokonce nazýváno „secolo senza poesia“, století bez poezie, neboť zaměření na uměleckou tvorbu bylo do velké míry nahrazeno humanistickou učeností a zkoumáním starých textů, byť doboví badatelé často užívali literárních žánrů. Velikánem, k němuž vzhlížely celé generace tvůrců 15. století, byl Francesco Petrarca. Někteří autoři užívali kromě latiny a italštiny také obou jazyků současně (psali v takzvané makarónštině) a někdy také v řečtině. Znalost řeckého jazyka a vyšší dostupnost řeckých textů, zejména po vyplenění Konstantinopole v roce 1204 během čtvrté křížové výpravy a ještě více po pádu Konstantinopole v roce 1453, vedla k většímu množství klasických děl, jimiž bylo možné se inspirovat. Univerzity zůstávaly věrné

16. století.

V 16. století nazývaném cinquecento dosáhla renesance v Itálii své vrcholné fáze a zároveň se rozšířila do většiny evropských zemí. Jednou z příčin byl přechod od rukopisné kultury ke stále se zvyšujícímu počtu tištěných a snadno šiřitelných publikací. Od 40. let 16. století vedl tento přerod v Itálii k utužení cenzury ze strany katolické církve a jednotlivých států, neboť mnohá díla byla vnímaná jako škodlivá pro církevní a světské autority, narušující morálku či šířící protestantské ideje. Přestože latina zůstávala jazykem vzdělanců, většina autorů mimo 16. století psala již v různých regionálních a individuálních podobách vernakulárního jazyka. První polovina cinquecenta byla spojena s postupnou standardizací italštiny podle toskánského vzoru a také s překládáním četných latinských a řeckých děl. Jedním z hlavních propagátorů celoitalského přijetí toskánského dialektu byl benátský učenec a historik Pietro Bembo, prakticky své názory uplatnil již ve sbírce dialogů "Asolani" ("Gli Asolani", 1505). Gian Francesco Fortunio se pak v roce 1516 stal autorem první tištěné italské gramatiky. Kolem roku 1530 byly již Bembovy názory rozšířeny po celém Apeninském poloostrově, přestože mnozí humanisté v Toskánsku i mimo něj s jeho pojetím národního jazyka nesouhlasili.  Ve Florencii v tomto období vzkvétaly úvahy nad historií a politikou. Za nejbrilantnějšího a nejoriginálnějšího myslitele je označován Niccolò Machiavelli (1469–1527), politik a spisovatel slavný svou politickou příručkou "Vladař" ("Il principe", poprvé zmíněn 1513, v tisku od roku 1532). Mladším autorem a Machiavelliho přítelem byl myslitel a historik Francesco Guicciardini (1483–1540), autor vlivného a neobyčejně rozsáhlého díla "Dějiny Itálie" ("Storia d'Italia", 1537–1540) zachycujícího historii chaosem zmítaných italských států v letech 1494–1534. Velkou pozornost věnoval také psychologické interpretaci jednání významným osobností. Dalšími florentskými historiky byli Francesco Vettori (1474–1539), Donato Giannotti (1492–1573), Antonio Brucioli (1490/1500–1566) a mnozí další. Z ostatních oblastí mohou být jmenováni Pietro Bembo a Paolo Paruta (1540–1598) v Benátkách, Uberto Foglietta (asi 1518–1581) v Janově, básník Angelo di Costanzo (1507–1591) v Neapoli či na různých místech působící jezuita Giovanni Bottero (1544–1617). Představy o ideálních státech, inspirované Moreovou "Utopií" se objevily u Antona Francesca Doniho (1513–1574) v jeho "Světech" ("Mondi", 1552–1553) či u Francesca Patriziho ve spise "Šťastné město" ("La città felice", 1533) a u dalších tvůrců. Oblíbeným byl rovněž žánr návodů pro správné a dvorské chování – typickou a proslulou ukázkou může být "Dvořan" ("Il Libro del Cortegiano", 1528) Baldassara Castiglioneho (1478–1529). Dílo se stalo jedním z nejčtenějších renesančních děl v Itálii i mimo ni. Podobně úspěšný byl klerik Giovanni della Casa (1503–1556), jehož dvořanská kniha "Galateo aneb O mravích" ("Il Galateo overo de’ costumi", 1558) dala vzniknout italskému slovu „galateo“ označujícímu jakoukoliv knihu o mravech vůbec. Mnoho děl se také zabývalo ctí a způsoby jejího udržení, zejména v soubojích – fascinace ctí nahradila dřívější oblibu lásky. Vznikaly rovněž návody pro výkon povolání, určené například právníkům nebo sekretářům.  Existovaly také publikace věnující se postavení ženy ve společnosti, často také chvály žen, někdy považovaných dokonce za rovné mužům, i když v praktickém životě renesance nová ženská práva či emancipaci nepřinesla. Oceněním ctných a učenlivých paní byl například "Dopis ke chvále žen" ("Epistola in lode delle donne", 1525, tiskem 1548) Agnola Firenzuoly (1493–1543). Ženské autorky, které se ženským postavením a úlohou zabývaly, pocházely však až z konce 16. století, první z nich byla Modesta Pozzo de Zorzi (1555–1592). V návaznosti na Ficinovo pojetí platonické lásky rozvíjeli četní autoři v cinquecentu své teorie o milostném citu – například Francesco Cattani da Diacceto (1466–1522) nebo Mario Equicola (1470–1526), později potom Sperone Speroni (1500–1588), Giuseppe Betussi (asi 1512 – asi 1573) a další. Tématem literárních děl se rovněž stala výtvarná umění a objevovaly se teoretické stati, kritika či srovnávání jednotlivých uměleckých druhů.  V oblasti prózy převládala i v 16. století obliba kratších žánrů, zejména novely, která bývala jako vložený příběh

Francie.

Ve francouzské literatuře začíná období renesance rokem 1515, nástupem Františka I., kulturně založeného krále přezdívaného „otec a obnovitel literatury“. Pozici královského knihovníka a tajemníka získal význačný humanista Guillaume Budé (1467–1540), průkopník vědecké filologie a textové kritiky. Jinou významnou osobností té doby se stal Jacques Lefèvre d'Étaples, teolog, který usiloval o reformu církve a v roce 1530 vydal francouzský překlad "bible" ("La Sainte Bible en Français"). Rozvoj literatury a distribuce nových myšlenek byl umožněny mimo jiné rozšířením knihtisku – zřizovatelem první tiskárny v Paříži byl roku 1470 Guillaume Fichet (1433–asi 1480). Negativní vliv měla sílící naopak sílící cenzura, kupříkladu významný humanista a básník Étienne Dolet (1509–1546) byl za vydávání zakázaných knih v Paříži odsouzen a upálen. Neobvyklou osobností raného francouzského humanismus byl Nostradamus, známý především jako autor 965 čtyřverší údajně předpovídajících budoucnost a vydaných jako "Proroctví" ("Prophéties", 1555).  Za prvního významného renesančního básníka je ve francouzském prostředí považován Clément Marot (1496–1544), někdy řazen také k pozdně středověké poetické tradici. Kromě balad a rondelů začal jako první ve Francii psát sonety a do francouzštiny přeložil rovně padesát starozákonních žalmů. Na marotovskou smyslnost a hravost reagovali pozdější básníci kultem platonické lásky a krásy. Typickým představitelem tohoto nového pojetí byl Antoine Héroët (asi 1492–1568), autor "Dokonalé přítelkyně" ("La Parfaite Amie", 1542), v níž vyšel z předpokladu, že pravou lásku může vyvolat ideální krása. Platonismus v podobě touhy zoufalého básníka po dokonalé duchovní lásce k ideální ženě byl pojetím typickým pro Lyonskou školu. K jejím nejdůležitějším představitelům patřil Maurice Scève (po roce 1500 – po roce 1560), autor, který v díle "Délie, bytost nanejvýš ctnostná" ("Délie, objet de plus haute vertu", 1544) vyjádřil neuskutečnitelnou lásku k Pernette du Guillet (1520–1545). Tato básnířka, jejíž verše byly vydány až posmrtně, není jedinou ženskou autorkou v Lyonské škole. Kromě ní tvořila také Louise Labé (asi 1524–1566) a další básnířky. Novolatinskou poezii psal Salmon Macrin

Anglie.

Renesanční literatura začala v Anglii již osobností Geoffreyho Chaucera a jeho "Canterburskými povídkami" (1387–1400), další literární rozvoj byl však zpomalen pokračováním stoleté války a následnými občanskými válkami růží. 15. století se tak vyznačuje především přechodem od chaucerovské střední angličtiny k rané podobě moderní angličtiny, s níž je spojeno takzvané velké samohláskové posouvání (Great Vowel Shift). Za vlády krále Jindřich VIII. (panoval 1509–1547) působily v Anglii výrazné humanistické osobnosti, z nichž nejslavnější byl sir Thomas More, autor "Utopie" (1516). V tomto latinsky psaném díle představil smyšlenou ostrovní říši, která dala název celému konceptu utopie a byla inspirována staršími úvahami o dokonalém státě (Platónovy spisy, Augustinův text "O Boží obci") a dobovými zámořskými objevitelskými úspěchy. Spíše než o vážně míněný návrh státního a společenského uspořádání však šlo o myšlenkový experiment, využívajícího širokého spektra nápadů, leckdy protikladných. Ke vzdělancům se řadil také Thomas Elyot (asi 1490–1546), sestavitel latinsko-anglického "Slovníku" (1538), a Roger Ascham (1515–1568) Z básníků získal vliv John Skelton (1460–1529), známý svými nepravidelnými krátkými verši, označovanými jako skeltonský verš. Sir Thomas Wyatt (1503–1542) uvedl do anglické literatury petrarcovský styl a formu sonetu. Jinou výraznou osobností rané anglické renesanční poezie se stal Henry Howard, inspirovaný především Vergiliem. 16. století bylo v Anglii také obdobím reformace, kterou lze pozorovat již v činnosti osob jako William Tyndale (1494–1536), podílející se na novém překladu "bible" do angličtiny. Překlad dokončil a první tištěnou anglickou "bibli" vydal v roce 1535 Myles Coverdale (1488–1569). V náboženské oblasti byla vlivná také "Kniha společných modliteb" (1549, revidovaná verze 1552) a "Kniha mučedníků" ("Book of Martyrs", 1563) Johna Foxe. Rozkvětu dosáhlo v Anglii za vlády Tudorovců idrama. John Bale (1495–1563) se stal autorem první anglické veršované historické hry, "Král Jan" ("Kyng Johan", asi 1536), silně protipapežského ladění, což platilo i pro jeho náboženské hry. Na katolické straně pak tvořil například John Heywood. Komedie po vzoru Terentia a Plauta sestavoval Nicholas Udall (1504–1556). Ve druhé polovině 16. století, za vlády královny Alžběty

Německo.

K raným německy psaným renesančním dílům je někdy řazen Oráč z Čech (Der Ackermann aus Böhmen, 1401) Jana ze Žatce, byť otázka, zda nepatří spíše ještě k pozdnímu středověku, je předmětem sporů. Zřetelným humanistickým prvkem je důraz na řečnické umění – oráč rétoricky zápolí se Smrtí a je posléze Bohem pochválen, že zápasil zdatně. Renesanční a humanistické tendence ovšem do německé literatury v plné síly vstoupily až na konci 15. století, v době vlády císaře Maxmiliána I.. Císař literaturu podporoval a sám byl literárně činný, i když spíše jen jako autor námětů – jeho nápady zaznamenávali a dále rozváděli tajný písař Marx Treitzsaurwein a císařský rada Melchior Pfinzing. Tak vznikly alegorické rytířské eposy "Bílý král" ("Weisskunig", život Fridricha III., v próze, 1514), "Frydal" (veršovaná, dochovaná jen v nástinu) a "Theuerdank" (ve verších, zachycující stejně jako předchozí dílo námluvy Maxmiliána a Marie Burgundské, 1517). Významným raným humanistickým básníkem byl Conrad Celtis (1459–1508), autor geograficky milostného přehledu "Čtyři knihy lásek podle čtyř krajů Německa" (1502), líčení "Město Norimberk" (1495) či alegoricko-mytologických dramat "Dianina hra" (1501) a "Rapsodie" (1504). K Celtisovým nástupcům patřil mimo jiné Joachim Vadian (1484–1551).  V 16. století značně narostl zájem o antickou komedii, vyvolaný nově nalezenými rukopisy Plautovými a Donatovým komentářem k Terentiovi. Zejména Terentius byl pak po celé renesanční období překládán do němčiny, hrán a podobován. Pozoronost německých humanistických dramatiků byla ovšem věnována tak Aristofanovi a Senecovi. Na přelomu 15. a 16. století tvořili Jacob Wimpheling (1450–1528), zesměšňující v komedii "Stylpho" (1486) hloupost nenasytného duchovního, a Johannes Reuchlin (1455–1522), jenž ve hře "Scénická cvičení aneb Henno" ("Scenica progymnasmata sive Henno", 1497) využívá postavu pacholka, který předstíráním hluchoněmoty před soudem zvítězí nad svým pánem, sedlákem Hennem. K pozdějším velkým postavám patřil erfurtský Eobanas Hessus (1488–1540), autor "Chvály pakostnice" ("Ludus podagrae"), v souladu s dobovou módou komicky vytvářející z nemoci postavu, jíž se lidé koří jako knížeti, a Nicodemus Frischlin, považovaný za nejdůležitějšího německého humanistického dramatika. K jeho dílům patří "Paní Wendelgarda" ("Frau Wendelgard", 1579), "Zuzana" ("Susanna", 1578) či "Oživlý Julius" ("Julius Redivivus", 1585), přivádějící do dobového

Nizozemsko.

Humanistické myšlenky vědecké a pedagogické v nizozemských oblastech vzklíčily již v 15. století a jsou spojeny s osobností Rodolpha Agricoly (1444–1485), jednoho z prvních zaalpských znalců řečtiny a hebrejštiny, a zejména Erasma Rotterdamského (1466/1469–1536). Oba tito latinsky píšící velikáni často cestovali a působili také v německých zemích a v Itálii. Erasmus působil mimo jiné jako rádce Karla V. si získal značnou proslulost zejména svou "Chválou bláznovství" (1511), přeloženou již v roce 1513 také do češtiny. Počátek renesance je v nizozemské umělecké literatuře spojen s činností řečnických komor, jež se v 16. století zaměřovaly stále více na moderní poezii (například formu sonetu) a morální hry. Tento přerod byl doplněn nástupem reformace a posléze Nizozemskou revolucí, vleklým konfliktem, trvajícím od roku 1568 a přerušeným až dvanáctiletým příměřím v roce 1609. V řečnických komorách působili například Anthonies de Roovere nebo Egbert Meynertsz, skladatel mnoha refrénů, krátkých alegorických básní. K nejnadanějším básníkům 16. století patřila také školní ředitelka Anna Bijnsová (1493–1575), militantně katolicky a feministicky zaměřená autorka. Šíření nových myšlenek napomáhal především knihtisk – Nizozemsko se v 16. století stalo tiskařskou velmocí. V první řadě se na tom podílely multikulturní Antverpy, kde působil mezi jinými také

Španělsko.

Renesanční a humanistické vlivy působily díky stykům s Itálií na španělskou kulturu již od počátku 15. století. Pod vlivem velkých osobností, zejména Itala - Francesca Petrarcy se šířily nové poetické formy jako hendekasyllabus, sonet, kancóna, oktáva, tercína, óda a další, jakož i novoplatónské ideje lásky a krásy a ideál renesančního rytíře. Přijímání těchto vlivů bylo však bylo ve Španělsku velmi postupné a trvalo celé století. Teprve v poslední dekádě 15. století došlo k výraznějšímu přelomu, když byla v roce 1492 Antoniem de Nebrija (1444–1522) vydána Kastilská mluvnice a objevila se "Celestina" (neboli "Komedie o Kalistu a Melibeji", nejstarší dochovaný výtisk 1499). "Celestina" je považována za první velké dílo španělské renesance, stojící přitom na rozhraní mezi dramatem a románem. Tímto desetiletím začal ve Španělsku zlatý věk, nazývaný také Siglo de Oro, který trval od roku 1492 po celou španělskou renesanci a baroko až do konce 17. století. Šestisvazkový "překlad bible" byl vydán v letech 1514–1517.  Na přelomu 15. a 16. století bylo také publikováno velké množství zpěvníků, například "Obecný zpěvník" ("Cancienero general", 1511), Hernanda del Castillo. Doboví básníci se nechávali inspirovat lidovou tvorbou a vytvářeli umělé romance. Za talentované skladatele poezie na přelomu 15. a 16. století bývají považováni Juan Álvarez Gato, Garci Sánchez de Badajoz, Pedro Manuel Jiménez de Urrea a další. Ve 20. letech 16. století se pak prosadila generace, k níž patřil katalánský tvůrce Juan Boscán (1487/1492–1542), autor epické básně "Héro a Leandros" (podle příběhu Hérony a Leandra) nebo Boscánův mladší přítel Garcilaso de la Vega (1503–1536), pisatel nevelkého, ale vlivného básnického díla, převážně bukolického a milostného. Mezi další významné básníky se pak přiřadili madrigalista Gutierre de Cetina (1520 – asi 1557), mimo jiné tvůrce madrigalu "Vy vážné oči jasné" ("Ojos claros, serenos"), voják a vášnivý stoupenec Karla V. Hernando de Acuña (1520–1580), španělsky píšící Portugalec Francisco de Sá de Miranda (1481–1558), autor tradičních milostných písní a satir Cristóbal de Castillejo (asi 1490–1550) a historik Diego Hurtado de Mendoza (1503–1575). Z prozaických žánrů byly v době španělské renesance ve všech společenských vrstvách neobyčejně populární rytířské romány. Největší obliby dosáhl "Amadís Waleský" ("Amadís de Gaula", nejstarší známé vydání z roku 1508), navazující na bretonský cyklus a vyprávějící o rytířských činech hlavního hrdiny a jeho lásce k sličné Orianě. Autor španělského Amadíse, Garci Rodríguez de Montalvo, vytvořil první tři knihy na základě starší verze, pravděpodobně původem z Portugalska, a čtvrtou knihu složil samostatně. Amadís se pak dočkal velkého množství pokračování a překladů. V oblasti renesančního dramatu se první velkou osobností stal Juan del Encina (1469–1529), jenž byl také autorem tří eklog o lásce – "Eklogy o třech pastýřích"

Renesanční literatura je literatura, která vznikla v epoše renesance, trvající od 14. do 16. století, a byla součástí tehdy dominantního renesančního uměleckého slohu. Často se užívá také pojmu humanistická literatura. Ten je s pojmem renesanční literatura v běžném užívání téměř synonymní, byť se místo odkazu k epoše a slohu hlásí k humanismu jako dobovému intelektuálnímu hnutí, a je proto o něco užší.

La littérature de la Renaissance s'inscrit dans le mouvement plus général de la Renaissance, qui naît en Italie et se prolonge jusqu'au en se diffusant dans le monde occidental.


Životopis.

Gabriele Possanner von Ehrenthal se narodila v Budapešti jako dcera Benjamina barona Possanner von Ehrenthal. Z důvodu častého přemísťování svého otce musela Gabriele Possanner snášet neustálé stěhování (bydleli v šesti různých městech) až do roku 1880, kdy se její otec usadil jako vedoucí oddělení na ministerstvu financí ve Vídni.

Vzdělávání.

Nejprve absolvovala učitelský ústav a maturovala v roce 1887 na Akademickém gymnáziu ve Vídni. Jako externistka, coby žena, se nemohla dostat v podunajské monarchii ke studiu na univerzitě. V letech 1888-1893 studovala v Ženevě a Curychu lékařství. Právní stav ve Švýcarsku však vyžadoval švýcarskou maturitu, než povolil 1. státní zkoušku. Dne 28. června 1890 složila Gabriele Possanner svou druhou maturitu. Když v roce 1894 promovala jako doktorka lékařství a dostala oprávnění pracovat jako praktická lékařka ve všech švýcarských kantonech, vrátila se ale zpátky do Vídně.

Odborná kariéra.

Jediná možnost, která se otevírala v dunajské monarchii pro práci lékařky, bylo přijetí jako úřední lékařky do Bosny a Hercegoviny, kde mohamedánské ženy odmítaly pracovat s mužskými lékaři. Ona ale chtěla praktikovat ve Vídni.  Následovaly četné žádosti a prosby o zaměstnání na nejrůznější místa, další žádosti a prosby na ministerstvo vnitra, na ministerstvo kultury a školství, na rektory a děkany lékařské fakulty a naposledy osobní žádost u císaře Františka Josefa I. (1830-1916), Ten zmocnil ministra vnitra k povolení přijmout ji jako ženu lékařku na porodnictví, pokud to pravomocně schválí přednosta 1. porodnické kliniky.  Dne 19. března 1896 vstoupilo v platnost nařízení, kterým je umožněna nostrifikace zahraničního doktorského diplomu. Gabrielle Possanner žádala na děkanátě lékařství uznání nostrifikace jejího švýcarského diplomu a obdržela kladnou odpověď. Ovšem musela znovu absolvovat všechny teoretické a praktické zkoušky. Dne 29. března 1897 ukončila třetí rigorózní zkoušky a 2. dubna 1897 promovala jako první žena v rakousko-uherském mocnářství. Dne 10. května zahájila svou praxi praktické lékařky. Roku 1902 dostala místo aspirantky v „nemocnici korunní princezny Štefánie“ ve Vídni-Ottakring, Thaliastraße 44 v 16. vídeňském okrese. Do roku 1903 byla jedinou ženskou lékařkou v c. a k. nemocnici.  Při následujících volbách do rakouské lékařské komory se ukázalo, že nemá oprávnění volit. Její stížnost byla zamítnuta s odůvodněním, že jí jako ženě právo volit nepřísluší. V dalších volbách 1904 byla však již oprávněná volit a byla dokonce i zvolena jako náhradník.  Gabriele Barbara Maria Possanner von Ehrenthal zemřela 14. března 1940 ve svém domě ve Vídni, Alser Straße 26.

Gabriele Barbara Maria Possanner von Ehrenthal (27. ledna 1860, Budapešť – 14. března 1940, Vídeň) byla rakouská lékařka. Velmi bojovala, aby mohla jako první žena v Rakousko-Uhersku promovat na Univerzitě.

Freiin Gabriele Barbara Maria Possanner von Ehrenthal, née le à Pest en Autriche-Hongrie et morte le à Vienne, est une femme médecin autrichienne. Elle est la première femme à avoir passé une thèse de doctorat dans une université d'Autriche-Hongrie.


Příběh.

"Obsahuje zápletku příběhu."  Abby Richterová je producentkou ranní televizní show v kalifornském Sacramentu. Když jednou přijde večer domů z nevydařeného rande, uvidí v televizi pořad "Ošklivá pravda" (v originále "The Ugly Truth") s Mikem Chadwayem, jehož cynismus ohledně vztahů přinutí Abby mu do pořadu zavolat a pohádají se. Druhý den ráno Abby zjistí, že vedení stanice chce zrušit její ranní show kvůli malé sledovanosti. Stanice kvůli tomu najme Mikea a ten má uvádět část pořadu.  Vztah Abby a Mikea nejdříve nevypadá dobře. Abby si o něm myslí, že je hrubý a nechutný, Mike si o ní myslí, že se příliš kontroluje. Když ale Abby potká muže svých snů souseda doktora Colina, Mike jí navrhne, aby při seznamování s Colinem následovala jeho rady. Abby souhlasí s tím, že pokud jí zařídí vztah s mužem jejích snů, bude šťastně s Mikem pracovat, ale jestli se to nepovede, Mike sám odejde.  Mike dále zlepšuje sledovanost, pomůže moderátorům-manželům zlepšit svůj vztah a také vytvoří Abby takovou, jakou Colin chce. Mike je pozván to "The Late Late Show" s Craigem Fergusonem a je mu nabídnut pořad na jiné stanici. Abby musí zrušit romantický víkend s Colinem, aby přesvědčila Mikea, aby zůstal v její ranní show. Mike jí pak řekne, že nechce měnit zaměstnání, protože chce raději zůstat v Sacramentu se svou sestrou a synovcem. Ve výtahu se začnou vášnivě líbat, ale poté, co se otevřou dveře, skončí. Mike, který si pak uvědomí city k Abby, se rozhodne jít k ní na pokoj, ale najde tam Colina, jenž se rozhodl přijet Abby překvapit, a tak odejde. Abby si potom uvědomí, že Colin miluje ženu, na niž si hrála a ne skutečnou Abby, a tak se s ním rozejde.  Mike začne pracovat pro jinou lokální stanici. S Abby se znovu náhodou setká na festivalu horkovzdušných balónů, odkud má Mike vysílat. Opět se spolu začnou hádat a během toho se balón, ve kterém se nacházejí, vznese. Abby mu řekne, že se rozešla s Colinem, Mike jí poví, že ji miluje, políbí se. I přes rozdíly mezi sebou, spolu zůstanou.

Chceš mě, chci tě (orig. "The Ugly Truth") je americká filmová romantická komedie z roku 2009 v hlavních rolích s Katherine Heigl a Gerardem Butlerem.

L'Abominable Vérité ou La Vérité toute crue au Québec ("The Ugly Truth") est un film américain réalisé par Robert Luketic, sorti en 2009.


Historie.

Aerolinie "Adria Airways" zahájily svou činnost v roce 1961 pod názvem "Adria Aviopromet" jako charterová letecká společnost s letouny Douglas DC-6. V roce 1968 změnila společnost název na "Inex Adria Aviopromet" (později Inex Adria Airways) a začala létat s proudovým letounem Douglas DC-9. V roce 1975 došlo k havárii letu JP 450 v pražském Suchdole.  V roce 1980 začala "Adria" provozovat své první pravidelné linky s koupeným letounem McDonnell Douglas MD-80 a stala se členem mezinárodní asociace leteckých dopravců, IATA. V listopadu 1983 přibyla na seznam pravidelných destinaci Larnaka. Společnost zakoupila několik letadel Airbus A320 a po odtržení od Jugoslávie se stala slovinskou národní leteckou společností.  V březnu 1996 ukončila "Adria" svůj druhý privatizační proces. 18. listopadu 2004 se stala společnost členem Star Alliance.  Po teroristických útocích 11. září 2001 zaznamenala společnost velký pokles přepravených cestujících. Se ztrátami fungovala společnost dalších 5 let. V roce 2006 zaznamenala společnost minimální zisk a přepravila svého prvního miliontého cestujícího. V roce 2007 "Adria" přepravila 1 136 431 cestujících se ziskem ve výši 420 000 EUR za rok. V roce 2008 se zvýšil růst příjmů o 12%. V tomto roce měla "Adria" 719 zaměstnanců.  V roce 2009 podepsala "Adria" předběžnou smlouvu s Airbusem o koupi modelů A319. Vedení společnosti plánovalo nahradit flotilu airbusů A320 objednanými A319. První Airbus A319 zařadila Adria do flotily v roce 2010, avšak v témže roce také vykázala ztrátu přes 63 milionů Eur. Největší ztrátu generovaly již v té době nehospodárné letouny Bombardier CRJ200. Od roku 2011 se snažila Adria profitovat na letech mimo domovskou Lublaň. Otevřela například spojení Vídeň – Frankfurt, Banja Luka – Paříž nebo Tirana – Frankfurt.  V roce 2016 odkoupila 96 % podíl ve ztrátovém dopravci Adria Airways od slovinského státu lucemburská investiční skupina 4K Invest. Od té doby se Adria stále snažila rozlétat linky ze zahraničních měst, například z polské Lodže nebo Řešova. Nebyla ale úspěšná a tak se postupně vracela do Lublaně, odkud zvyšovala počet letů převážně do evropských destinací.  Po dlouhodobých finančních potížích společnost 23. září 2019 pozastavila veškeré své lety a o týden později, 30. září 2019, vstoupila do insolvence. Po Adrii zůstaly dluhy zhruba 90 milionů eur, firma zaměstnávala přes 558 lidí. Jednalo se o čtvrtou leteckou společnost, která v září 2019 zkrachovala.

Flotila.

V roce 2018 tvořily flotilu Adria Airways následující letouny:

Destinace.

V letní sezóně 2013 obsluhovaly Adria Airways tyto destinace:

Adria Airways (zkráceně jen "Adria") byly národní leteckou společností Slovinska, sídlící na mezinárodním letišti Jožeta Pučnika u Lublaně. Společnost provozovala pravidelné lety do mnoha evropských měst a také charterové lety do Evropy a na Střední Východ. Byla členem Star Alliance. Vznikla v roce 1961 a zanikla kvůli finančním problémům v roce 2019.

Adria ou Adria Airways (code AITA : JP ; code OACI : ADR) était la compagnie aérienne nationale de Slovénie, jusqu’à sa faillite en 2019. Elle était membre de Star Alliance comme une compagnie régionale depuis décembre 2004. Le siège de la compagnie était à Ljubljana. Elle effectuait des vols réguliers et des vols charter vers 43 destinations dans 23 pays, principalement en Europe. L'aéroport principal de la compagnie était l'aéroport de Ljubljana (Brnik).


Dějiny.

Od roku 976 tvořila oblast zvláštní marku tehdejšího Korutanského vévodství. Později po roce 1209 se města na západním pobřeží ocitla pod nadvládou Benátek.  V roce 1420 byla Istrijská marka definitivně rozdělena mezi Benátskou republiku (jihozápadní část) a Habsburky (severovýchodní část), kteří přijali titul istrijského markraběte do své titulatury. Ti ale již od roku 1374 ovládali velkou část vnitrozemí poloostrova. Habsburská část Istrie pak byla správou spojená s Kraňskem.  Istrie byla opět sjednocena až v roce 1797 tzv. Mírem v Campo Formio, kdy západní benátská část přešla do rakouských rukou a byla připojena ke stávající rakouské korunní zemi Markrabství Istrie. Tímto mírem získalo Rakousko ale také Benátsko a Dalmácii.  Od roku 1861 byla Istrie samostatnou korunní zemi Rakouského císařství, od roku 1867 Rakouska-Uherska. Disponovala zemskou samosprávou, jejímž nejvyšším orgánem byl Istrijský zemský sněm. Z hlediska státní správy ovšem byla součástí provincie Rakouské přímoří, v níž se dále nalézaly i další dvě korunní země: Terst a Gorice a Gradiška se společným místodržícím. V roce 1920, podle Saintgermainské smlouvy, připadla Istrie Itálii.

Demografie.

Etnické a náboženské složení.

Z etnického hlediska byla populace Istrie smíšená. Na západním pobřeží a ve městech převládali Italové, ve vnitrozemí Slovinci a Chorvati. Jistou část obyvatelstva tvořili i Němci a žila zde malá komunita Istrorumunů. Podle sčítání lidu 1890 v Rakousku-Uhersku žilo v Istrii 140 713 osob "Srbo-Chorvatského" obcovacího jazyka, 118 027 hovořících italsky, 44 418 slovinsky, 5004 (v jiném zdroji 5904) německy, dále 470 "rumunsky" a 400 česky.  Co se týče náboženské orientace, bylo obyvatelstvo Istrie v drtivé většině katolické. Sčítání roku 1890 zde evidovalo podíl obyvatel římskokatolického vyznání 99,6 %. V celé zemi žilo tehdy jen 443 osob řeckokatolického vyznání, 100 evangelíků, 274 kalvinistů a 229 židů.

Počet obyvatel.

Istrie měla k roku 1890 317 610 obyvatel. V roce 1857 tu žilo pouze 230 000 lidí. Hustota zalidnění dosahovala podle sčítání lidu z roku 1890 64 obyvatel na kilometr čtvereční. Podíl městského obyvatelstva (v obcích nad 2000 obyvatel) byl 23,8 %.

Geografie.

Markrabství Istrie mělo (včetně ostrovů) rozlohu 4941,5 kilometrů čtverečních. Délka pobřeží (pevninské části) činila 365 km.

Největší města.

Nejlidnatějším městem Istrie byla roku 1890 Pula s více než 26 tisíci obyvatel. Hlavní město Poreč bylo až 11. v pořadí s populací necelých 3 tisice lidí.

Správní dělení.

Korunní země Istrie se dělila na konci 19. století na šest politických okresů: Koper, Lošinj, Poreč, Pazin, Pula, Volosko.

Ostrovy.

Součástí Istrie byly v době její existence jako historické země následující ostrovy: V současnosti je území bývalého markrabství rozděleno mezi Chorvatsko (jižní a střední část někdejšího Markrabství Istrie) a Slovinsko (severní část bývalého markrabství Istrie). Malá část historické Istrie okolo města Muggia na předměstí Terstu je součástí Itálie.

Markrabství Istrie (italsky "Margraviato d'Istria", chorvatsky "Markgrofovija Istra", slovinsky "Mejna grofovija Istra", německy "Markgrafschaft Istrien") dříve Istrijská marka byla historická země rozkládající se z větší části na poloostrově Istrie a také na přilehlých ostrovech v Jaderském moři.

La marche d'Istrie ou margraviat d'Istrie (en ; en ; en ; en ) est à l'origine une marche carolingienne destinée à la défense de la frontière nord-est de l'Italie contre les Slaves et les Avars, puis contre les Magyars. Elle recouvrait la péninsule d'Istrie et comprenait le territoire conquis par le roi Pépin d'Italie ("Carloman") en 789.


Život a kariéra.

Narodil se na slovenské Spiši v rodině německého učitele pocházejícího z Moravy. Jeho národnostní příslušnost je nejasná, on sám ji nikdy v oficiálních dokumentech neuváděl. Do základní školy chodil v Kežmarku. V roce 1820 získal jeho otec místo v Levoči a Josef tam studoval na gymnáziu. Ve čtvrté třídě málem propadl z matematiky, ale později se vlastní pílí zlepšil a dokázal řešit nejsložitější příklady. Po jeho ukončení pracoval rok jako vychovatel v šlechtické rodině v maďarské Heveši. Vydělané peníze mu umožnily studium na univerzitě v Budapešti. Roku 1826 se zapsal na inženýrský institut, kde v roce 1828 obdržel inženýrský diplom. Na přímluvu profesora Wolfsteina získal místo městského inženýra a v rámci své funkce vypracoval návrh na vybudování kanálu na Dunaji, který měl ochránit Budapešť od opakujících se záplav. Jeho realizace byla městskou radou zamítnuta. Petzval se dal zapsat na filozofickou fakultu a v roce 1832 získal doktorát z matematiky. Na této univerzitě pak učil nejprve jako asistent a od roku 1835 jako profesor. Byl vynikající matematik, zabýval se hlavně teorií diferenciálních a algebraických rovnic.  V roce 1837 odešel přednášet matematiku na univerzitu do Vídně, kde setrval dalších čtyřicet let. Pořídil si dům se zahradou na pozemcích zrušeného kláštera na kopci Kahlenberg a na přednášky dojížděl na koni. Rád fyzicky pracoval, štípal dřevo, byl vynikající šermíř. Žil jako samotář a v upravených místnostech svého bydliště prováděl různé experimenty. Zvláštní pozornost věnoval optice, byl zručný brusič skla a jemný mechanik. V roce 1840 vypočítal a zkonstruoval objektiv se světelností 1:3,5 (Petzvalův objektiv), který pak použil ve svých přístrojích výrobce fotoaparátů Johann Christoph Voigtländer. To umožnilo pořídit dostatečně ostrý snímek během několika sekund. Učinil řadu dalších vynálezů z oboru optiky: navrhl konstrukce osvětlovacích a promítacích přístrojů, krajinářský objektiv (orthoskop) pro velkoformátové kamery, dvojoký dalekohled, divadelní kukátko, zdokonalil mikroskop. O významu jeho objektivu svědčí, že se podle jeho principu vyráběly vysoce světelné objektivy ještě ve dvacátém století. Petzval si nezajistil pro své vynálezy patentovou ochranu a na jejich praktickém využití se obohatili výrobci optiky, především Voigtländer.  Jeho teoretické práce byly vysoce ceněny, přední místo mezi nimi zaujímá publikace "Integrace lineárních diferenciálních rovnic s konstantním nebo proměnlivým koeficientem" z roku 1851. V roce 1855 vnikli do jeho domku lupiči a způsobili požár, při kterém bylo mnoho jeho rukopisů a technických náčrtů zničeno. Deset let po jeho smrti byly na půdě domu nalezeny zbytky písemností.  V roce 1869 se oženil se svou mladou hospodyní, která však po třech letech zemřela. Josef Petzval zemřel v osamocení ve věku 84 let a je pochován na Ústředním hřbitově ve Vídni.

Ocenění.

V roce 1849 se stal Petzval členem Rakouské akademie věd. V roce 1873 byl přijat za člena Uherské akademie věd. Byl vyznamenán řádem Františka Josefa. Roku 1881 byl jmenován čestným členem Jednoty českých matematiků. Poděkoval česky psaným dopisem.  V arkádě nádvoří Vídeňské univerzity je umístěna Petzvalova busta. V jeho rodné obci Spišská Belá bylo v roce 1964 zřízeno muzeum Jozefa Maximilána Petzvala zaměřené na historii fotografie a kinematografie.  Jeho jméno nese kráter v blízkosti jižního pólu na odvrácené straně Měsíce. V roce 1980 byla po něm pojmenována planetka (3716 Petzval, 1980 TG) na návrh astromického ústavu Slovenské akademie věd v Tatranské Lomnici a českých vědců.

Teoretické práce.

J. Petzval: "Integration der linearen Differentialgleichungen mit constanten und veränderlichen Coefficienten", nákladem Císařské akademie věd (Kais. Akademie der Wissenschaften), Vídeň, 1851. Části rukopisů nalezené 10 let po smrti Josefa Petzvala:

Jozef Maximilián Petzval (6. ledna 1807 Spišská Belá – 17. září1891 Vídeň), psáno též Pecval byl matematik, fyzik a vynálezce. Významné jsou především jeho teoretické výpočty v oblasti optiky a podíl na zdokonalení mnoha optických přístrojů.

Joseph Petzval, ("Petzval József" en hongrois) né le à Szepesbéla dans le Royaume de Hongrie (actuelle Slovaquie) et mort le à Vienne, est un mathématicien, inventeur et physicien hongrois.


Historie města a lázní.

Počátek historie města se datuje do 13. století. Údaje z roku 1554 uvádějí sídlo jako majetek německého proboštství Kamień Pomorski. Do svého pozvednutí na tzv. mořské lázně se jednalo spíše o menší vesnici, obydlenou pouze několika málo obyvateli, kteří se zde živili rybolovem a jednoduchým zemědělstvím.  Mezi lety 1830 a 1835 se Mezizdroje přeměnily v lázeňské sídlo; po roce 1830 se začali objevovat první lázenští hosté, od roku 1835 se již sídlo profilovalo jako lázeňské město s pravidelným provozem. Byly též vystavěny první lázeňské domy. Zámožné berlínské a štětínské rodiny si zde následně začaly stavět své vily. Roku 1850 měly Mezizdroje již 317 obyvatel a 500 lázeňských hostů.  V roce 1885 bylo postaveno visuté molo do moře, které bylo později v roce 1906 rozšířeno na 360 metrů. V roce 1913 ho však zničil příliv a bylo obnoveno až v roce 1921.  Po roce 1860 zaznamenalo sídlo rychlý vzrůst, roku 1862 byl zřízen protestantský kostel, v roce 1869 bylo na straně jezera Wicko Wielkie zřízeno přístaviště "Laatziger Ablage" (dnes "Zalesie") pro lodní dopravu do Štětína. O jeho stavbě rozhodl pozdější německý císař Fridrich III., který se zde v roce 1867 společně se svou rodinou léčil. Po císaři bylo později pojmenováno zdejší přístavní molo, postavené v roce 1885.  Od roku 1872 patřily Mezizdroje mezi nejpřednější lázně v tehdejším Německu. Poté, co byla v roce 1899 zřízena železniční trať spojující lázně s městem Volyň, atraktivita sídla ještě stoupla. V roce 1930 měly lázně 21 115 hostů a v roce 1939 žilo ve městě 4 145 obyvatel.  V letech 1938-1942 zde Claus von Amsberg, pozdější manžel belgické královny Beatrix, navštěvoval soukromou školu „Baltenschule Misdroy“. Významnou obyvatelkou Mezizdrojí byla také v letech 1915-1945 německá spisovatelka Magda Trottová.  Po druhé světové válce připadly Mezizdroje jako součást tehdejšího Pruska v rámci decentralizace Německa k Polsku. Po odsunu Němců došlo k přejmenování z tehdejšího názvu "Misdroy" na dnešní "Międzyzdroje".  V roce 1947 se Mezizdroje staly městem, mezi lety 1973-1984 byly městskou částí Svinoústí.

Międzyzdroje (německy "Misdroy", česky "Mezizdroje") je město v Polsku v Západopomořanském vojvodství v okrese Kamień. Město leží na ostrově Volyň při Baltském moři na východ od města Svinoústí. Město je významnou lázeňskou destinací, žije zde 5502 obyvatel (stav 2009).

Międzyzdroje [] (en ) est une ville de la voïvodie de Poméranie occidentale, dans le nord-ouest de la Pologne. Elle fait partie du powiat de Kamień. Sa population s'élevait à habitants en 2013.


Historie.

Hrad Frankenstein nechal před rokem 1250 vybudovat Konrad Reiz von Breubergem a přijal po něm jméno Konrád I. von Frankenstein. První listina z roku 1252, v níž je zmínka o hradu, nese již toto Konrádovo jméno. Konrád I. založil panství Frankenstein, jež podléhalo přímo pod císařskou pravomoc. V roce 1292 otevřeli Frankensteinové hrad hrabatům z Katzenelnbogenu a spojili se s nimi. V roce 1363 byl hrad rozdělen na dvě části, aby jej mohly současně obývat dvě různé rodiny pánů a rytířů z Frankensteinu. Počátkem 15. století došlo k jeho rozšíření a modernizaci. Frankensteinové opět přestali být závislí na hrabatech z Katzenelnbogenu. Frankensteinové byli silnými oponenty reformace, a proto se dostávali do častých sporů s hesensko-darmstadtskými lankrabaty. V roce 1662 se hlava panství Johannes I. rozhodl jim tento majetek prodat. Hrad byl poté využíván jako špitál a útočiště, jež nikdo neudržoval, až se z něj v 18. století staly ruiny.  Dvě věže, jež se zachovaly do dnešní doby, jsou historicky nepřesnou rekonstrukcí z poloviny 19. století.

Zajímavosti.

V letech 1673–1734 žil na hradě německý alchymista a přírodní filozof Johann Conrad Dippele. Podle legendy se zde prý právě tento alchymista snažil přivést k životu mrtvé. V roce 1970 byla v areálu hradu zřízena stylová restaurace. V roce 1976 zde američtí vojáci založili každoroční tradici Halloweenového festivalu, jenž se v průběhu let stal jedním z největších v Evropě.  Z jedné z pozůstalých věží je výhled na přilehlé údolí s vesnicemi a železnici vedoucí na Kaiserslautern. Na Hrad Frankenstein vede pěší naučná stezka, která začíná hned u nádraží. Na hradě se neplatí žádné vstupné.

Hrad Frankenstein je zřícenina středověkého hradu, jež se nachází na 370 m vysokém skalním výběžku v německé spolkové zemi Hesensko, asi 5 km jižně od Darmstadtu. Moderní tvrzení, že hrad byl inspirací spisovatelce Mary Shelleyové k sepsání jejího hororového románu Frankenstein není ničím doložené.

Le château de Frankenstein est un château fort qui se situe sur la commune de Mühltal à quelques kilomètres au sud de Darmstadt en Allemagne. C'est le château le plus au nord d'une série de châteaux forts se situant à l'ouest de l'Odenwald. La forteresse de Frankenstein est située sur l'extension du mont Langenberg, à une hauteur de.


Popis.

Brocchinie jsou bromélie rostoucí na zemi, na skalách i jako epifyty. Jsou mezi nimi velmi drobné i rozměrné druhy. Nejmenší druh měří i s květenstvím 5 cm, zatímco největší ("Brocchinia micrantha") až 8 metrů. Listy jsou v růžici, která je buď přízemní nebo na vrcholu stonku. Pochvy listů jsou obvykle velké, hnědočerné a lesklé. Ve středu listové růžice se u mnohých druhů zachycuje voda. Čepele listů jsou celokrajné.  Květenství jsou složená nebo řidčeji jednoduché hrozny. Listeny jsou nenápadné. Květy jsou drobné, přisedlé nebo stopkaté. Kališní i korunní lístky jsou volné. Koruna je bílá nebo zelenavá, výjimečně oranžová nebo žlutá. Nitky tyčinek jsou přirostlé ke kališním a korunním lístkům. Semeník je spodní nebo polospodní, zřídka svrchní, s málo vajíčky. Plodem je septicidní tobolka, pouze u některých zástupců tobolka za zralosti nepravidelně pukající.

Rozšíření.

Rod zahrnuje 19 druhů a vyskytuje se pouze v oblasti Guyanské vysočiny. Nejvíce (celkem 16) druhů se zastoupeno ve Venezuele, dále se rod vyskytuje ve východní Kolumbii, v Guyaně a severní Brazílii.  V Guyanské vysočině brocchinie dominují na mnohých horských stanovištích, charakteristickou složku vegetace tvoří zejména na vrcholcích stolových hor.

Ekologické interakce.

Brocchinie vyvinuly řadu způsobů jak ve velmi chudém prostředí získat živiny. U některých druhů ("Brocchinia reducta" a "B. tatei") byla prokázána masožravost. Druh "B. acuminata" je myrmekofilní. U některých populací "B. tatei" byla prokázána symbióza s dusík vázajícími kyanobakteriemi. Ve středu růžic některých druhů se zachycuje voda spolu s organickým materiálem a je zdrojem živin.

Masožravost.

Pasivní lov kořisti a vstřebávání živin byly prokázány zejména u druhu "Brocchinia reducta". Trubicovité kompaktní růžice této bromélie naplněné tekutinou připomínají pasti jiných masožravých rostlin, např. heliamfor. Hmyz je lákán světle zbarvenými žlutozelenými listy a nasládlým pachem. Na vnitřní straně růžice je kluzký voskový povlak. Tekutina uvnitř růžice je silně kyselá.

Brocchinie ("Brocchinia") je rod rostlin z čeledi broméliovité ("Bromeliaceae"). Všechny druhy jsou endemity Guayanské vysočiny v Jižní Americe. Některé druhy náleží mezi masožravé rostliny.

Brocchinia est un genre de plantes de la famille des "Bromeliaceae", originaire d'Amérique du sud, et plus particulièrement du Venezuela et du Guyana. Il comprend au moins 21 espèces, dont 2 sont carnivores, espèces qui piègent leurs proies par du liquide entre les feuilles, système appelé « piège passif ».


Geografie.

Leží v Dolní Galileji, v nadmořské výšce 413 metrů na vrcholu zalesněného vrchu Giv'at Jif'a v pohoří Harej Nacrat ("Nazaretské hory"). Směrem k severu terén stoupá k horám Har Bahran a Har Cameret, na jihu a jihozápadě naopak klesá směrem k Jizre'elskému údolí.  Vesnice se nachází cca 2 kilometry západně od Nazaretu, cca 83 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 30 kilometrů jihovýchodně od Haify. Kfar ha-Choreš obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Na severu a východě převažují sídla obývaná izraelskými Araby v aglomeraci Nazaretu. Na jižní a západní straně převažuje židovské osídlení (město Migdal ha-Emek).  Kfar ha-Choreš je na dopravní síť napojen pomocí místní komunikace, která ústí do dálnice číslo 75.

Dějiny.

Kfar ha-Choreš byl založen v roce 1933. V roce 1930 získal Židovský národní fond 4000 dunamů (4 kilometry čtvereční) pozemků v této lokalitě. Kvůli obavám, že případné nevyužívání půdy, by mohlo vést k jejímu obsazení, bylo rozhodnuto zde založit trvalé sídlo a zahájit obdělávání zdejších pozemků. Na budování vesnice se podíleli členové mládežnického hnutí Gordonia. Ti do té doby provizorně sídlili poblíž Nes Cijony.  Ve své době šlo o jedno z mála židovských sídel zřízených v rámci osidlovací politiky v mandátní Palestině v kopcovitém terénu. Drtivá většina židovských zemědělských vesnic v té době vznikala v nížinách.  Kfar ha-Choreš tak byl experimentálním typem osady, která měla i strategický význam (kontrola Jizre'elského údolí a údolí Nazaretu). Zároveň byla mimořádně izolovaná. Teprve roku 1947 byla zbudována zpevněná silnice do údolí. Významnou roli hrála tato osada během války za nezávislost v roce 1948. Izraelským silám se podařilo v červenci 1948 v rámci Operace Dekel dobýt rozsáhlé oblasti západní Galileji. Díky tomu bylo po několika měsících ukončeno arabské obléhání Kfar ha-Choreš a Židé naopak získali strategickou převahu v aglomeraci Nazaretu a toto arabské město krátce poté kapitulovalo. Kvůli obléhání ale byli obyvatelé vesnice dočasně evakuováni a po válce se sem již nevrátili. Na jejich místo přišla nová osadnická skupina tvořená židovskými přistěhovalci z Maďarska.  Roku 1949 měla obec 236 obyvatel a rozlohu katastrálního území 800 dunamů (0,8 kilometru čtverečního).  Ekonomika kibucu je založena na zemědělství, funguje tu velká pekárna. Je zde ubytování pro turisty. V roce 2000 prošel kibuc privatizací, po níž jsou jeho členové odměňování individuálně, podle odvedené práce. V obci funguje zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je v kibucu Ginegar. V Kfar ha-Choreš je k dispozici zdravotní a zubní ordinace, knihovna a plavecký bazén. Vesnice prochází stavební expanzí. Plánuje se cca 100 nových bytových jednotek.

Demografie.

Obyvatelstvo v kibucu Kfar ha-Choreš je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Kfar ha-Choreš Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 575 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 0,3 %.

Kfar ha-Choreš ( כפר החורש, doslova „"Vesnice v zalesněném kraji"“, Kfar HaHoresh, v oficiálním seznamu sídel Kefar HaHoresh) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Jizre'elské údolí.

Kfar-Hahoresh (כפר החורש) est un kibboutz de Galilée situé à à l'Ouest de Nazareth, dans une région boisée. Il est fondé en 1933.


Písmo.

Jaghnóbské písmo ještě nebylo plně kodifikováno – běžně se používá tádžická cyrilice, ve vědeckých textech se označují délky ("ӣ", "ӯ") a rozlišuje se mezi hláskami /v/ a /w/ – pro druhou uvedenou hlásku se používá latinské písmeno "ԝ", v běžných textech se však pro obě hlásky používá cyrilské "в".  Cyrilská písmena odpovídají následujícím symbolům v latinském vědeckém přepisu: а (a, ā) б (b) в (v) ԝ (w, u̯) г (g) ғ (γ) д (d) е (e / ye / ɛ) ё (yo) ж (ž) з (z) и (i, ī) ӣ (i, ī) й (y) к (k) қ (q) л (l) м (m) н (n) о (o) п (p) р (r) с (s) т (t) у (u, ū) ӯ (ʏ) ф (f) х (x) "хԝ" (x°) ҳ (h, ẖ) ч (č) ҷ (ǰ) ш (š) ъ / ʼ (ع) э (e) ю (yu, yū, yʏ) я (ya, yā)

Fonetika a fonologie.

Jaghnóbština má 10 samohlásek – 3 krátké, 7 dlouhých – a 27 souhlásek.

Samohlásky.

krátké: i [i-ɪ-e], a [(æ-)a(-ɑ)], u [(y-)u-ʊ-o] (samohlásky /i/ a /u/ jsou silně redukovány v otevřené slabice před přízvukem)  dlouhé: ī [i:], ɛ [ɛ:], e [(ɛ:-)e:], ā [(a:)-ɑ:], o [(ɒ:-)ɔ:(-o:-u:)] (/o/ se často mění na /ū/ před /m, n/), ū [u:], ʏ [(u:-)y:-y:(-i:)]  dvojhlásky: ay [ai̯] (/ay /se objevuje většinou ve výpůjčkách, v domácích slovech se vyskytuje pouze v západním nářečí, ve východním nářečí mu odpovídá /e/ [ɛ:]), oy [ɔ:i̯], uy [ʊi̯], ūy [u:i̯], ʏy [y:i̯], iy [ɪi̯]; ow [ɔ:u̯], aw [au̯]

Souhlásky.

plozívy: [ph] /p), [b], [th] /t/, [d], [kh] /k/, [ɡ] /g/ "(/k/ a /g/ jsou palatalizovány na "[ch]" a "[ɟ]" před samohláskami přední řady anebo na konci slova)", [qh] /q/ "(neznělé plozívy ztrácejí svou aspiraci, následuje-li za nimi jiný konsonant)"  frikativy: [f], [v], [s], [z], [ɕ] /š/, [ʑ] /ž/, [χ] /x/, [ʁ] /γ/, [χw] /x°/, [h] "("[ɦ]" se objevuje jako alofón /h/ mezi samohláskami anebo v kontaktu se znělou souhláskou)", [ħ] /ẖ/, [ʕ] /ع/  affrikáty: [tʃ] /č/, [dʒ] /ǰ/  nazály: [m], [n] "(obě hlásky mohou mít alofóny "[ŋ]" a "[ɱ]" před /k, g/, respektive /f, v/)"  vibranty: [r]  laterály: [l]  approximanty: [β̞] /w/ "(alofón "[u̯]" po samohlásce na konci slabiky či před konsonantem)", [j] /y/  Znělé souhlásky jsou běžně vyslovovány nezněle na konci slova. Následuje-li slovo začínající znělým konsonantem, je poslední konsonant předcházejícího slova asimilován ke znělému konsonantu – v tomto případě je hláska /q/ znělostně asimilována jako /γ/, nikoliv [ɢ].  Hlásky /b, g, h, ẖ, ǰ, q, l ع/ se většinou objevují ve slovech cizího původu, v původních jaghnóbských slovech jsou tyto konsonanty vzácné.

Gramatika.

Podstatná jména.

Pádové koncovky: Příklady:

Zájmena.

Jaghnóbská osobní zájmena:

Číslovky.

Po číslovkách od "dvou" výše následuje počítaná entita v nepřímém pádě singuláru, např. "tafór mórtiy (čtyři muži)", "saráy mési (tři dny)", "čil áspi (čtyřicet koní)".

Ukázkový text.

"Fálγar-at Yáγnob asosī́ láfz-šint ī-x gumū́n, néki áxtit toǰīkī́-pi wó(v)ošt, mox yaγnobī́-pi. 'Mʏ́štif' wó(v)omišt, áxtit 'Muždív' wó(v)ošt." "Ve Falgharu a v Jaghnóbu je vlastně jen jeden základní jazyk, ale oni mluví tádžicky a my mluvíme jaghnóbsky. My říkáme 'Mýštif', oni říkají 'Muždiv'."

Jaghnóbština (jaghnóbský jazyk) – jaghnóbsky яғнобӣ зивок ("yaγnobī́ zvók" [jɑʁnɔ:'bi: zɪ̆'vo:kh]) je žijícím jazykem severovýchodní skupiny íránských jazyků. Jaghnóbština se užívá zejména v oblasti Jaghnóbského údolí na horním toku řeky Jaghnób v severozápadním Tádžikistánu, mluvčí tohoto jazyka však žijí i v dalších oblastech Tádžikistánu, v oblasti Varzóbu, Zafaróbódu a v severních částech města Dušanbe. Počet mluvčích je odhadován na 12 500 jedinců.

Le yaghnobi (en yaghnobi, yaɣnōbi zivṓk, "langue yaghnobi") est une langue iranienne parlée dans la vallée du Yaghnob située dans la partie montagneuse du Tadjikistan.


Příčiny vymírání.

Vymírání bylo zřejmě způsobeno součinností několika doložených faktorů, jako například výkyvy salinity moří, výlevů lávy, poklesem mořské hladiny a nedostatkem kyslíku jak v moři tak i v atmosféře.  Nedávné výzkumy poukázaly, že se v oblasti Sibiře nachází rozlehlá vrstva ztuhlé lávy, tzv. sibiřské trapy, která svým stářím odpovídá permskému vymírání. Tato až několik kilometrů mocná vrstva sopečných hornin naznačuje, že v oblasti Sibiře došlo v době před 252 miliony let k masivní erupci. Rozsáhlá a dlouhodobá sopečná aktivita (při formování superkontinentu Pangea) mohla vytvořit rozsáhlý mrak sazí a popela, který se prostřednictvím vzdušných proudů rozprostřel prakticky nad celým povrchem a způsobil vulkanickou zimu trvající nejméně několik let až desetiletí (v závislosti na množství částic vyvržených do atmosféry). Během erupce se navíc do atmosféry dostalo obrovské množství sopečných plynů ovlivňující vlastnosti atmosféry.  Rozsáhlé požáry, které byly dalším z přímých následků erupce, zvýšily značně obsah CO v atmosféře, který coby skleníkový plyn vytvořil podmínky pro růst teploty na Zemi po vymizení prachového atmosférického příkrovu. Zvýšení teploty mělo způsobit rozklad metan hydrátu, který se i v současnosti nachází pod nánosy sedimentů na mořském dně poblíž pevninských šelfů. Takto do atmosféry uvolňovaný methan jen nadále zvyšoval skleníkový efekt (fosilní nálezy poukazují na zvýšení obsahu izotopu C v sedimentech z doby vymírání a jeho zvýšenou hodnotu po něm). Podle odhadů mohla teplota vzrůst až o deset stupňů Celsia oproti podmínkám před erupcí. Vzrůst teploty způsobil nadměrné vypařování vody, v jehož důsledku klesala hladina moří za zvyšování jejich salinity a ve vnitrozemí zavládlo horké a suché období. Vymírání fotosyntetických organismů (zčásti způsobené nedostatkem světla a tepla během vulkanické zimy a částečně pro nedostatek vody v následném horkém období) spolu se zvýšeným obsahem metanu způsobilo značný pokles kyslíku a to z původních téměř 30 % až na pouhých 10 %.  Ukazuje se, že narušení pevninských ekosystémů se do jisté míry odehrávalo již před koncem permu. Ekosystémy po celé planetě se dominovým efektem hroutily. Nejprve vulkanická zima následována vysokými teplotami a suchem měly za následek úhyn rostlin (ten podle datování předcházel 400 000 let vymírání v moři). Jejich následný nedostatek spolu s klesajícím množstvím kyslíku a dostupné vody tvrdě zasáhl živočišnou část ekosystémů. V mořských ekosystémech zkázu způsobil růst teploty a salinity moří, což se opět lavinovitě promítlo napříč celým potravním řetězcem od planktonu až k největším mořským predátorům. Podle simulací mohlo vymírání mořských živočichů na konci permu být způsobeno zejména teplotně indukovanými hypoxickými událostmi (náhlým razantním úbytkem kyslíku v mořské vodě).  V paleontologickém záznamu byly objeveny náznaky úplného zhroucení ekosystémů na konci permu, evidentní například z rozboru koloběhu některých chemických prvků v biosféře a atmosféře.

Dopady na vývoj biosféry.

V období permu byli zástupci podtřídy Synapsida (mezi nimiž se nacházeli i předkové savců) dominantními tvory, kteří se na vrchol dostali díky pokročilé stavbě lebky a čelistí. Naopak zástupci podtřídy Diapsida, kteří se právě v době permu začali objevovat (mezi nimiž jsou předkové krokodýlů, ichtyosaurů, pterosaurů a dinosaurů), byli jen v malých formách a nic nenasvědčovalo, že by se měli stát významnější součástí ekosystémů. Obecně měli suchozemští obratlovci tendenci stahovat se do vyšších zeměpisných šířek, protože rovníkové oblasti byly kvůli vysokým teplotám prakticky neobyvatelné. Velmi dobře se zpočátku a na krátkou dobu (z hlediska geologického času) dařilo temnospondylním obojživelníkům.  V důsledku kataklyzmatických změn vymřelo statisticky 77 % až 96 % všech vodních a suchozemských druhů, novější odhady tento údaj zpřesnují na 81 %. Přesná čísla jsou však neznámá, a to i z důvodů odlišných interpretací stratigrafie. Vymřeli například poslední trilobiti, graptoliti, pancířnatci, trnoploutvé akantódy, obojživelníci subkategorie "Lepospondyli" a mnohé skupiny plazů. Vymírání postihlo i planktonické dírkonošce "Fusulina".  Dosavadní výhoda synapsidů přestala být směrodatná a místo toho se klíčovým faktorem stala dýchací soustava, která dosáhla vyššího stupně vývoje u triasových potomků permských diapsidů. Jako reakce na nedostatek kyslíku se u předků savců a jejich raných forem vyvinula bránice (důsledkem čehož u savců došlo k redukci žeber v oblasti břicha) pro zvýšení obsahu vzduchu vdechovaného do plic a tím vyrovnávali snížený obsah kyslíku v atmosféře. U diapsidů se vyvinul systém vzdušných vaků, který zdědili i ptáci, a který jim umožnil vyrovnat se s nízkou koncentrací kyslíku. Díky vyšší efektivnosti vzdušných vaků oproti bránici, získaly diapsidní druhy dominantní postavení v nově se rodících triasových ekosystémech, které nastupovaly na místa uvolněná vymřelými ekosystémy permskými.  Když se v pozdějších obdobích hladina kyslíku opět navýšila, ekosystémům dominovaly diapsidní skupiny. Potomci synapsidů oproti tomu nabývali jen malých rozměrů, což jim znemožnilo si vydobýt výraznějšího postavení v přírodě až do vymření všech diapsidních skupin (s výjimkou krokodýlů a ptáků) o 185 milionů let později.  Výzkum jezerních sedimentů na území Číny z doby před 242 miliony let dokládá, že po vymírání na konci permu trvalo nejméně 10 milionů let, než se jezerní (lakustrinní) společenstva plně druhově obnovila.

Permské vymírání (někdy také nazývané „velké permské vymírání“ či „vymírání na rozhraní perm-trias“) je nejrozsáhlejší hromadné vymírání organismů v historii Země, které nastalo před 252 miliony let (případně 253 miliony let) na přelomu prvohor a druhohor, tedy na rozhraní period permu a triasu. Vymírání na konci permu (Lopingu) o 8 milionů let předcházelo menší vymírání v permu na konci Guadalupu. Bylo ale srovnatelné s těmi největšími vymíráními. Necelé 2 miliony let po vymírání na konci permu bylo další masové vymírání. Výzkumy z Číny ukazují, že toto vymírání bylo relativně náhlé a proběhlo z geologického hlediska velmi rychle (trvalo přibližně jen 31 tisíc let). Jiné výzkumy hovoří o statisících let.

L'extinction Permien-Trias ou extinction permienne est une extinction massive survenue il y a environ 252 millions d'années (Ma). Elle délimite les périodes géologiques du Permien et du Trias, donc la limite entre le Paléozoïque (l'ère primaire) et le Mésozoïque (l'ère secondaire).


Vzdělání.

Bakalářka práv se zaměřením na ekonomii (LLB/BA), studovala státní univerzitu v Adelaide v Austrálii.

Rodinné poměry.

Svobodná a má jednu sestru. Její zánět průdušek a nové ekonomické příležitosti přiměl rodiče (chudého původu) v roce 1966 k přestěhování do teplejšího Adelaide v Austrálii.

Profesní a politická dráha.

Při studiu.

Během studia státní univerzity v Adelaide byla v roce 1983 zvolena viceprezidentkou národního vzdělávání Australského svazu studentů, poté jeho prezidentkou.

Kontroverzní období.

V letech 1984–1986 pracovala na plný úvazek pro založené Socialistické fórum (po dalším z rozvratů v Komunistické straně Austrálie jejími nespokojenými členy s cílem prosazování socialistického programu v Austrálii), až do roku 1993 byla členkou řídícího výboru, což bylo dobré pro její právnickou kariéru. Touto svou devítiletou činností se nyní nechlubí.

Práce v oboru studia.

Jako podniková právní zástupkyně začala pracovat v Slater and Gordon v Melbourne (1987–1995) a za společnici byla přijata v roce 1990.

V Australské straně práce.

V roce 1996 se stala vedoucí štábu Johna Brumbyho vůdce Viktoriánské opozice, větvi Australské strany práce, v níž zastávala různé pozice až do roku 1998, kdy byla zvolena do Federálního parlamentu.  Během své poslanecké kariéry se aktivně účastnila mezinárodních výměn:  Její vzestup, jmenování stínovou ministryní pro populaci a imigraci strany práce, začal následující volby 2001 (navíc v únoru 2003 ministryní pro usmíření a domorodé záležitosti, v červnu zástupkyní ředitele Opozičního podnikání, v červenci ministryní zdravotnictví, v prosinci ředitelkou Opozičního podnikání) členstvím, mimo množství jiných společných parlamentních a frakčních výborů, ve Stálém výboru pro zaměstnanost, vzdělání a pracovně-právní vztahy Sněmovny reprezentantů.  Po znovuzvolení v roce 2004 byla opětovně jmenována stínovou ministryní zdravotnictví a ředitelkou Opozičního podnikání. V prosinci 2006 se stala zástupkyní nového vůdce strany práce Kevina Rudda a jím jmenována stínovou ministryní zaměstnanosti, pracovně-právních vztahů a sociálního začlenění.  Po znovuzvolení v roce 2007 byla uvedena do úřadu vlády jako místopředsedkyně, ministryně školství, zaměstnanosti a pracovně-právních vztahů a sociálního začlenění, neboť je oproti premiéru Ruddovi levicovější a k tomu žena, vzhledem ke stranické rovnováze.

První předsedkyně vlády Austrálie.

24. června 2010 rezignoval Kevin Rudd na post premiéra a předsedy strany a Julia Gillardová jej v těchto funkcích nahradila. Stala se 27. premiérem Austrálie a první ženou v úřadu. Od toho dne dva nejvyšší vládní posty Austrálie (generální guvernér a premiér) zastávaly ženy -Quentin Bryceová a Julia Gillardová. Dne 27. června 2013 jí v obou funkcích, tedy předseda strany a vlády Kevin Rudd vystřídal.

Julia Eileen Gillardová (* 29. září 1961, Barry, Wales, Spojené království) je australská politička, členka Australské strany práce a bývalá předsedkyně vlády Austrálie, první žena v této funkci. V minulosti zastávala funkce místopředsedkyně australské vlády Kevina Rudda a současně ministryně školství, zaměstnanosti, pracovně-právních vztahů a sociálního začlenění.

Julia Eileen Gillard, née le à Barry (pays de Galles), est une femme d'État australienne, Première ministre d'Australie du au. Membre du Parti travailliste australien, elle est vice-Première ministre sous Kevin Rudd à partir de 2007 puis lui succède à la tête du gouvernement, devenant ainsi la première femme Première ministre d'Australie. Elle démissionne de ses fonctions trois ans plus tard après sa mise en minorité au sein de son parti. Elle est remplacée par Rudd, qui redevient Premier ministre.


Biografie.

Dětství a mládí.

Narodil se roku 1964 ve městě Dněpropetrovsk, Dněpropetrovská oblast v rámci tehdejší USSR. V roce 1986 dostudoval Dněpropetrovský hutní institut na Ukrajinské národní báňské univerzitě. Následně pracoval v ukrajinském ocelářském gigantu Kryvorizhstal.  Mezi lety 1987 a 1990 vedl Turčynov agitační a propagační výbor Komunistického svazu mládeže (Komsomol) v Dněpropetrovské oblasti; prvním tajemníkem tamního Komsomolu byl tehdy Serhij Tihipko. Tihipko i Turčynov se stali politickými poradci Leonida Kučmy, který v Dněpropetrovsku řídil továrnu na výrobu raket a dopravních prostředků. Poté, co byl Kučma v roce 1992 jmenován premiérem Ukrajiny, se celý jeho tým, včetně Turčynova, přesídlil do Kyjeva. V roce 1993 se stal oficiálním Kučmovým ekonomickým poradcem.  V roce 1993 byl zvolen viceprezidentem Ukrajinského svazu průmyslníků a podnikatelů. V roce 1994 on a Pavlo Lazarenko založili politickou stranu Hromada. Oba pojily obchodní vazby s Julijí Tymošenkovou, která také pocházela z Dněpropetrovsku. Mezi lety 1994 a 1998 byl ředitelem Institutu ekonomických reforem a hlavou Ukrajinské národní akademie Laboratoře věd ve výzkumu šedé ekonomiky.

Politická kariéra.

V roce 1998 byl za stranu Hromada zvolen do ukrajinského parlamentu, ale již roku 1999 v souvislosti s Lazarenkoým skandálem, stranu i parlamentní frakci opustil. S podporou Julije Tymošenkové byl ve volbách v letech 2002 a 2006 znovuzvolen za Blok Julije Tymošenkové.  V únoru 2005 byl zvolen prvním civilním ředitelem Služby bezpečnosti Ukrajiny (SBU). V roce 2006 byl obviněn, že nechal zničit spisy na Semjona Mogileviče, který je považován za šéfa ruské mafie. Obvinění bylo po čtyřech měsících zamítnuto. Dokumenty odhalené WikiLeaks zmiňovaly, že Turčynov nechal zničit i spisy prokazující napojení Tymošenkové na Mogileviče.  Na jaře roku 2008 byl společným kandidátem Bloku Julije Tymošenkové a strany Naše Ukrajina — Národní sebeobrana do voleb o post starosty Kyjeva. Skončil druhý se ziskem 218 600 hlasů (19,12 %); volby vyhrál Leonid Černovetskyj.  Během prezidentských voleb v roce 2010 nařkl kandidáty Viktora Janukovyče i Viktora Juščenka ze společného koordinovaného postupu k destabilizaci druhé vlády Julije Tymošenkové. V březnu 2010, po rezignaci Julije Tymošenkové na post předsedkyně vlády, převzal její povinnosti a na jeden týden se stal prozatímním premiérem Ukrajiny.  V roce 2012 byl znovuzvolen do parlamentu; opět za Všeukrajinský svaz.  Po událostech na Euromajdanu a následné politické krizi byl dne 22. února 2014 zvolen předsedou parlamentu (speaker). Poté, co parlament zbavil Viktora Janukovyče jeho funkce prezidenta, byl prozatímním prezidentem zvolen právě Turčynov coby předseda parlamentu.

Názory.

Odmítá homosexuální svazky a tvrdí, že nejde o konzervativní pohled, ale o odmítnutí perverze.  Často kritizoval politickou korupci v zemi. Toto téma mu v roce 2005 posloužilo i k sepsání psychologického thrilleru "Iluze strachu" ("Illuzija stracha"). Napsal také scénář ke stejnojmennému filmu. Ten byl natočen v roce 2008; režie se chopil Alexandr Kirienko. Ukrajinský výbor ho nominoval na ucházení se o Oscar za nejlepší cizojazyčný film.  Je věřícím baptistou; tím patří k jednomu procentu Ukrajinců, kteří se hlásí k protestantismu. Prohlašuje, že nekouří ani nepije alkohol.

Oleksandr Valentynovyč Turčynov (ukrajinsky Олександр Валентинович Турчинов; * 31. března 1964 v Dněpropetrovsku) je ukrajinský politik. V březnu 2010 byl krátce prozatímním předsedou vlády. Stal se jím z pozice 1. místopředsedy vlády poté, co parlament vyslovil nedůvěru dosavadní premiérce Julii Tymošenkové a ta podala 3. března 2010 demisi. Jeho nástupcem v této funkci se již 11. března 2010 stal někdejší ministr financí a dvojnásobný prozatímní premiér Ukrajiny Mykola Azarov.

Oleksandr Valentynovytch Tourtchynov (en ), né le à Dnipropetrovsk (URSS), est un homme d'État ukrainien. Il est président de la Rada du au.


Formule 1.

1978 – Tyrrell – Po absolvování formule 2 se dostal do formule 1 ve stáji Tyrrell. Od začátku ho motivovala touha stát se prvním francouzským mistrem světa. První rok se nevyvedl tak, jak by si představoval. Z 16 závodů šestkrát nedojel do cíle. Hlavní příčinou byly jeho jezdecké chyby. A i když do cíle dojel, tak se pětkrát nevešel do první šestice. Za celou sezonu nasbíral 7 bodů, kdežto jeho týmový kolega Patrick Depailler 31. V konečné výsledkové listině byl až na 15. místě.  1979 – Tyrrell – I přes neuspokojivé výsledky prodloužil smlouvu s Tyrellem o další rok. Jeho novým týmovým kolegou se stal Jean-Pierre Jarier. Oba získali dvě třetí místa, dohromady čtyři bronzové medaile a každý 14 bodů. Jarier měl ale evidentně horší podmínky. Dvakrát nemohl startovat a třikrát ho zastavila technická porucha. Týmoví kolegové skončili na děleném 10. místě.  1980 – Ligier – Na rok 1980 přestoupil do stáje Ligier a snadno předčil týmového kolegu Jacquese Laffita. Svého prvního vítězství dosáhl v Belgii. Ve Velké Británii předvedl ukázkovou jízdu, ale nakonec ho zklamala technika. Skončil pátý s 32 body a významně přispěl k druhému místu své stáje.  1981 – Ferrari – V roce 1981 doplnil ve Ferrari Gillese Villeneuva, ale neudržel s ním krok. V tomto roce si Gilles Villeneuve připsal dvě vítězství, kdežto on pouze jedno čtvrté místo. Skončil na 13. místě s 9 body. Gilles byl 7. s 25 body.  1982 – Ferrari – V rozporu s týmovými pokyny vyhrál v Imole, když Villeneuve zpomalil, aby si vychutnal šachovnicový praporek. V příští velké ceně se Kanaďan zabil a Didier mířil za titulem. Mistrovským způsobem vyhrál VC Nizozemska. Před VC Německa byl na 1. místě průběžné klasifikace. Ovšem v tréninku si polámal obě nohy a musel podstoupit řadu operací a ačkoliv si sliboval, že se jednou vrátí, nikdy se úplně neuzdravil. Přesedlal na motorové čluny a na jednom takovém se v roce 1987 zabil. Ve svém posledním roce v F1 skončil druhý s 39 body.

Didier Joseph-Lovis Pironi (26. března 1952, Villecresnes, Val-de-Marne, Francie – 23. srpna 1987, ostrov Wight, Velká Británie) byl francouzský automobilový závodník, v letech 1978 až 1982 pilot formule 1. Ve stájích Tyrrell, Ligier a Ferrari absolvoval 72 závodů. Ve třech z nich zvítězil.

Didier Pironi est un pilote automobile et motonautique français, né à Villecresnes en Seine-et-Oise (aujourd'hui en Val-de-Marne), le. Il court en Formule 1 à partir de la saison 1978 et remporte trois victoires dont deux avec Ferrari en 1982, année où il lutte pour le titre mondial, notamment avec son coéquipier Gilles Villeneuve qui se tue lors des essais du Grand Prix de Belgique. Il est lui-même victime d'un terrible accident trois mois plus tard, lors du Grand Prix d'Allemagne qui met fin à sa carrière de pilote, alors qu'il est en tête du championnat. Il meurt accidentellement cinq ans plus tard dans une course "" de bateaux à moteurs à Poole au Royaume-Uni le.


Popis.

Tana severní je drobný živočich o hmotností 100 až 150 gramů, její délka těla je od 12,5 do 18 cm, osrstěný ocas má dlouhý 14,5 až 17,5 cm. Má dlouhé štíhlé tělo, zřetelné ušní boltce a velké černé oči. Končetiny mají stejně dlouhé, chodidla jsou lysá, prsty mají zakřivé drápky. Mají dlouhý čenich bez viditelných hmatových vousků a stejně jako ostatní tany vyvinutý podjazyk, který požívají k čistění své šedivé až šedočerné srsti.

Stravování.

Jsou to všežravci, živí se různými tropickými plody, semeny i listy určitých stromů, ale hlavně svým protáhlým čenichem prohledávají spadlé listí a trouchnivějící dřevo, aby tam nalezli hlavní složku své potravy bezobratlé i drobné obratlovce, někdy uloví i malé savce. Při hledání potravy se orientují převážně zrakem, málo čichem.

Způsob života.

Jsou to výrazně denní živočichové, zdržují se na stromech i na zemi. Stejně hbitě jako po zemi se pohybují ve větvích, dlouhé pohyblivé prsty s ostrými drápy umožňují pevné uchycení větví. Kořist chytají a usmrcují špičatými předními zuby, stoličky používají k drcení potravy. Při žrádle sedí na zadních nohou a kořist si přidržují předními končetinami po způsobu veverek. Samec se samicí sdílí společné hnízdo v dutině stromů.

Rozmnožování.

Samice po 45 až 55 dnech březostí rodí 1 až 2 holá mláďata vážící jen 10 až 15 gramů, která ukládá do nového hnízda v dutině stromu. Rodiče shánějí přes den potravu a přebývají v jiném hnízdě, samice přichází mladé nakojit jen jednou denně. Mláďata rychle rostou, asi měsíc stará mláďata jsou odstaven a již žijí společně s rodiči a ve věku dvou měsíců jsou téměř stejně veliká. Pohlavní dospělost dosahují za 2 až 4 měsíce. Dožívají se v přírodě asi pěti let a v umělých chovech 12 let.

Chov v zoo.

Tento druh je chován přibližně ve čtyřech desítkách evropských zoo (stav jaro 2019). V rámci Česka se jedná o čtyři zoo:

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha je tento druh k vidění od roku 2001. O rok později se podařilo odchovat první mládě. Původně byly tany vystavovány v pavilonu malých živočichů, který se proměnil v pavilon Afrika zblízka. Od roku 2004 jsou vystaveny v pavilonu Indonéská džungle. Právě mládě tan severních v tomto pavilonu se v prosinci 2004 stalo vůbec prvním odchovem této významné chovatelsko-expoziční stavby. V průběhu roku 2018 byla odchována tři mláďata. Na konci roku 2018 bylo chováno pět jedinců. Na počátku února 2020 přišla na svět dvě mláďata a v závěru následujícího měsíce následovala další dvě.

Tana severní ("Tupaia belangeri") je drobný savec z čeledi tanovitých. Obývají tropické pralesy Jihovýchodní Asie do nadmořské výšky 1000 metrů.

Le Toupaye de Belanger (Tupaia belangeri) est une espèce de mammifères scandentiens, de la famille des Tupaiidae, au mode de vie arboricole et qui vit dans le Sud-Est asiatique.


Typy pneumocytů.

Jako pneumocyt se označují především dva odlišné buněčné typy:

Pneumocyt I. typu.

Tato buňka označovaná také jako "membranózní pneumocyt" nebo "skvamózní alveolární buňka" je extrémně tenká epiteliální buňka, která lemuje vnitřní povrch plicních sklípků. Všechny běžné organely (endoplazmatické retikulum, Golgiho aparát a mitochondrie) jsou nahloučeny kolem jádra. Zde dosahuje pneumocyt tloušťky 4–6 μm. Od jádra pak vycházejí ztenčující se výběžky, které bývají 10–15 μm dlouhé a místy jsou jen 25 nanometrů tlusté. Výběžky obsahují pouze četné pinocytotické váčky. Buňky jsou napevno spojné pomocí dezmozomů a těsných spojů.  Výběžky pneumocytů I. typu tvoří součást tzv. alveolokapilární membrány – soustavy, která zajišťuje difuzi (průchod) kyslíku z vnitřku sklípků do krve a naopak odvod oxidu uhličitého z krve do plic a odtud výdechem z organismu.  Pneumocyty I. typu tvoří asi 96 % povrchu plicních sklípků, ale představují jen asi 40 % buněk plicních sklípků.

Pneumocyt II. typu.

Tento pneumocyt (také "granulární pneumocyt" nebo "velká alveolární buňka") je rozměrově menší buňka, která vyplňuje prostory mezi pneumocyty I. typu, a tvoří s nimi i stejné buněčné spoje. Má kuboidální (tj. přibližně krychlový) tvar. Vyskytuje se často v malých shlucích, zejména v místech, kde spolu hraničí plicní sklípky. Tvoří pouze asi 4% povrchu plicních sklípků, ale představuje až 60% z počtu buněk plicních sklípků.  V těchto buňkách se nachází cytoplazma bohatá na váčky, které obsahují plicní surfaktant – látku, která snižuje povrchového napětí v plicních sklípcích. Obsah těchto váčků je vylučován na vnitřní povrch sklípků, kde se rozprostře a podílí se na průniku kyslíku z plicních váčků do krve a odvádění oxidu uhličitého z krve do vydechovaného vzduchu.  Surfaktant obsahuje fosfolipidy, glykosaminoglykany a bílkoviny.  Pneumocyty II. typu mají stejný původ jako pneumocyty I. typu (jsou to tedy epiteliární buňky na bazální membráně). Proto mohou nahrazovat pneumocyty I. typu, pokud se tyto buňky nějakým patologickým způsobem poškodí a zaniknou. Pneumocyty I. typu se v těchto případech začnou mitoticky dělit a tyto dceřiné buňky se mohou změnit v pneumocyty I. typu.

Pneumocyt III. typu.

Existují ještě pneumocyty III. typu. Jejich funkce není zcela objasněná – pravděpodobně zde slouží jako receptory.

Pneumocyt je souhrnné označení pro několik typů plicních buněk. Název je odvozen z řeckého „pneumo-“ (πνεύμων, česky „plíce“). Pneumocyty se podílejí na stavbě plicních sklípků (alveol). Přímo nebo nepřímo zajišťují přenos plynů (kyslíku a oxidu uhličitého) mezi vzduchem v plicích a krví.

Les pneumocytes (ou cellules alvéolaires) sont les cellules de l’épithélium des alvéoles pulmonaires. Ce sont elles qui tapissent l'intérieur des alvéoles, et elles contribuent à leur fonctionnement.


Dějiny.

Starověk.

Hliněné klepsydry se ve starověkém Řecku užívaly k odměřování času, například při veřejných projevech, střídání vojenských hlídek a podobně. Vznikly patrně na Blízkém východě a nejstarší zachovaná alabastrová klepsydra ze 14. stol. př. n. l. se nalezla v egyptských Thébách. Do Athén snad uvedl klepsydru Platón. Později vznikaly i složitější klepsydry s plovákem, který udržoval stálou hladinu a čas se odečítal podle rysek na druhé nádobě, kam voda přitékala. Klepsydry významně zdokonalil Ktesibios (kolem 150 př. n. l.), který je původcem konstrukcí s vodním kolem a ozubenými převody. Slavnou a velmi složitou klepsydru s otáčivou mapou hvězdné oblohy postavil Andronikos Kyrrhestés asi roku 75 př. n. l. pro Věž větrů na římské agoře v Athénách.

Středověk.

V raném středověku byly ozdobné vodní hodiny oblíbeným darem panovníků (například Theodorich Veliký kolem 490 králi burgundskému, papež Pavel I. Pipinovi Krátkému kolem 750 a další). Od starověku jsou doloženy složité vodní hodiny s vodním kolem, ozubenými převody a různými pohyblivými prvky také v Číně (Čang Cheng, 1. stol. př. n. l., I Sing kolem 720). Roku 807 prý věnoval bagdádský chalífa Hárún ar-Rašíd Karlu Velikému složité celodenní vodní hodiny, z nichž každou hodinu vypadla kovová kulička na měděný podnos, takže měly i bicí zařízení. Jejich fungování však nelze z dobových obrázků odvodit.  V roce 1088 zkonstruoval čínský učenec Su Sung důmyslný mechanizmus, jenž kromě měření času ukazoval i pohyb Slunce, Měsíce a planet. Roku 1206 napsal arabský učenec al-Džazárí knihu o vodních hodinách a na středověkých miniaturách se objevují klášterní hodiny s vodním kolem a převody. Novou vlnu zájmu o klepsydry přinesla renesance: Leonardo da Vinci, Athanasius Kircher a Galileo Galilei konstruovali řadu důmyslných zařízení, která však neměla praktický význam.

Moderní vodní hodiny.

Zájem o vodní hodiny oživil francouzský fyzik a výtvarník Bernard Gitton, který od roku 1979 postavil řadu důmyslných vodních hodin, i když spíše k dekorativním účelům. Průtok vody trubičkou nebo malým otvorem, který klepsydra měří, silně závisí na viskozitě a ta zase na teplotě: viskozita vody při 0 °C je sedmkrát větší než při 100 °C. Kdyby měly klasické vodní hodiny udržovat čas s přesností jedné minuty za den, musely by udržovat teplotu s přesností asi třicetiny stupně. Gittonovy hodiny proto pracují na úplně jiném principu. Jádrem jeho hodin je kyvadlový mechanismus poháněný vodou, který vpouští do systému přesně odměřené množství vody. Soustava skleněných trubic a sifonů potom obstarává jen indikaci uplynulého času výškou vodního sloupce.

Vodní hodiny čili klepsydra (řec. κλεψύδρα, „zloděj vody“) byla původně nádoba s malým otvorem ve dně, kudy voda pomalu vytéká. Rysky v nádobě označovaly uplynulý čas. Klepsydra – podobně jako přesýpací hodiny – neměří tedy denní čas, nýbrž odměřuje časový interval.

Une horloge hydraulique est une horloge d'un ancien type, qui permet d'indiquer l'heure à partir de l'écoulement, à travers un petit orifice, d'un liquide contenu dans un récipient.


Provedení.

Jde o typického představitele First person shooter akční hry. Hráč má tedy po celou dobu pohled očima postavy za kterou hraje. Jako předchozí hry Alien vs. Predator je i zde na výběr celkem ze 3 kampaní za jednotlivé postavy. Každá se odlišuje svými dovednostmi a samozřejmě arzenálem zbraní a výbavy.

Člověk.

Mariňáci se zakrádají v útrobách stanic kde na ně z temnoty skáčou facehuggeři, zažívají záplavy ve tmě se míhajících vetřelců a venku si na ně počkají nebezpeční, silní a neviditelní predátoři. Arzenál na jejich likvidaci je náležitě nebezpečný a nabízí přesně to, co budete potřebovat - hrubou sílu a velkou kadenci. Pistole, brokovnice, automatické pušky jsou základní výzbrojí. Plamenomet a automaticky naváděný kulomet jsou speciálem navíc. K dispozici je také hromada ručního vybavení. Lampa, baterka, světlice, noční vidění ke zlepšení viditelnosti. Ruční svářečka, detektor pohybu, automatická střílna se stojanem nebo granáty M40. A jak se na správnou mariňáckou jednotku patří, vaši parťáci budou vždy po ruce, provázejí vás a pomáhají vám.

Vetřelec.

Za vetřelce utíkáš ze zajetí, abys pomohl ochránit svou matku (královnu). Soustředíš se na šachty, rychlé útoky a mizení ve tmě. Nemůžeš se spoléhat na žádné zbraně, jen na své vysouvací čelisti, drápy a ocas. Budeš lovit vojáky a vědce, jednoho po druhém, ukousávat jim hlavy, nebo bezbranným pracovníkům přilepovat na tvář facehuggery. Protože vetřelec vidí protivníky přes stěny, jejich lokalizace a likvidace bude jednoduchá. Speciální schopnost vetřelce je šplhání po zdech a stropech.

Predátor.

V kampani za predátora přebíráte mladého učedníka, který právě složil zkoušku dospělosti a vydává se na lov trofejí. Není vhodnější příležitosti k ukázce své síly. K dispozici budou exotické zbraně - od bodců na zápěstí přes plazmomet, pohybové miny až po bojový disk a kopí. Nebo řada futuristického vybavení, např. náramkový počítač, zařízení na neviditelnost, maska s trojicí vidění (infračervené, alien, focus) s přibližovacím módem (zoom) ve třech úrovních nebo MediComb v podobě léčivého krystalu. Budete se plížit za nepřáteli, brutálně jim vytrhávat páteře, hlavy a trhat je na kusy. Cílem hry nebude pouze likvidace všeho živého, ale také objevování starobylých chrámů, historie predátorů a vašeho poslání. A díky skokům se nabízí nový pohled na bojiště.

Příběh.

Na planetě BG-386 bylo v rafinérní kolonii "Freyi" nalezeno něco neuvěřitelného. Ruiny jakéhosi prastarého chrámu, nelidského původu, na střeše bojová aréna a v podzemí panoramatická pyramida. Vůdce korporace Weyland-Yutani (která provozuje kolonii) Karl Bishop Weyland, jenž touží po zkoumání a ovládnutí nebezpečných tajemství, na planetu přiletí aby ji otevřel a zmocnil se ultimátního obsahu, který ukrývá, bez ohledu na to jakou hrůzu můžou jeho činy přivést. Na opačné straně galaxie totiž otevření pradávné stavby zalarmuje rasu obávaných bojovníků, kteří vyšlou skupinu lovců aby za každou cenu zajistili nedotknutelnost tajemství pyramidy. Zatím se však v útrobách pyramidy probudil z tisíciletého spánku nejkrvelačnější druh bytosti ve vesmíru. Lidé do boje vysílají vojenskou jednotku USCM. Začíná epická bitva o přežití, při které se ukáže kdo z tohoto krvavého trojúhelníku je nejmocnější bytostí v galaxii.

Děj.

Všechny 3 příběhy začínají scénou jak Weyland a jeho vědci otevírají pyramidu. Z jejího vnitra vypálí intenzivní světelný paprsek přímo do vesmíru, což odstartuje podzemní magmatickou elektrárnu pro pohon pyramidy.

Vetřelec.

Vetřelčí královna se probudí působením tepla a začne s kladením vajec. Společnost ji umístí do "Kóje 1" (největší laboratoře v kolonii) a začne se svým experimentem - sbírá a konzervuje vejce. O několik týdnů později jsou na planetu přivezeny oběti experimentu - uvěznění pracovníci jsou oplodněni facehugerry a zplodí první chestburstery, kteří jsou spoutáni a chovaní v klecích. Královna ale začne pronikavě křičet. Vetřelec s vypálenou značkou '6' je testován ve své dravosti hlavním vědcem Dr.Grovesem a jako první uslyší její volání, unikne při výpadku energie (který byl způsoben, když Weyland otevřel pyramidu), vysvobodí z laboratoří další vetřelce a uniká z budovy, přičemž likviduje vědce, žoldáky, androidy a nakonec výsadkovou lodí přiletí i mariňáci (včetně hlavní lidské postavy). Vetřelec se musí skrze kanalizaci dostat ke královně, kterou na konec uvolní. Ta si zřídí vlastní hnízdo u plynových článků v rafinerii a zavládne prudká vetřelčí expanze. Vetřelec pak jen musí likvidovat různé protivníky, prolézat šachtami a pomocí facehuggerrů množit armádu svého druhu. Následně mu královna zadá úkol aby zničil energetické články a vyhodil tak proud aby ji lidé nenašli. Omylem se dostane do bojové predátoří arény, kde se utká se 3 Predátory (Slow, Blind a nakonec mocný Wolf). Po jejich poražení je v hnízdě mariňáky upálena královna, což vetřelec ucítí. V bolestech jej najdou androidi Dr. Grovese, kteří jej na doktorův rozkaz dopraví na loď. Vetřelec vyvraždí její posádku, stáhne se do útrob lodi, kde se ukáže, že byl celou tu dobu samička a poté se přímo před zakokonovaným Grovesem transformuje na novou Královnu.

Člověk.

Mariňákům je doručena zpráva o zamoření kolonie na BG-386. Když přiletí, vidí z modulu jak Predátoři sestřelují jejich loď "USS Marlow". Po přistání je hlavní postava "Bažant" trochu otřesený. Bažant se probudí sám na lůžku v laboratořích, protože jeho jednotka byla v tmavých útrobách rafinerie napadena vetřelci a musela se rychle přesunout bez něj. Je navigován přes vysílačku svojí parťačkou "Tequillou", putuje komplexem a na její pokyny nahodí proud až nakonec najde i ji samotnou. U dalšího útoku v rafinerii, je od ní a ostatních vojáků opět odříznut a díky dalším pokynům se dostává do klubu. Část týmu najde staženou z kůže a zavěšenou nad striptízovým hologramem a poté musí utéct před smečkou vetřelců. Venku v džungli najde zbytek týmu, rovněž pověšený na stromech. Posléze dá signál zbytku vojáků, kteří pro něj doletí v modulu, ale jsou sestřeleni predátorem (Blind). Na konec se střetává se svými druhy, kteří se opevnili v ruiijnách chrámu. Při dalším útoku vetřelců je tým rozprášen, vetřelci unesou seržanta Van Zandta i Tequillu a zbytek týmu je napaden predátorem (Dark), který Bažanta sleduje až do arény, kde vypukne boj. Bažant se při jejich hledání v pracovní "kóji 1" utká s Pretoriánem. Na konec v hnízdě z milosti zabije oplodněného Van Zandta. Poté se dostane ke královně, kterou musí pomocí palivových článků upálit a její vejce zničit. Potom v hnízdech pod chrámem vysvobodí Tequillu z kokonu, bohužel je už také nakažená parazitem. Pomoci se mu dostane od androidské zaměstnankině Weyland-Yutani, Katjě. Ta mu nabídne, že mu pomůže a nařídí aby dal na čas Tequillu do stáze. Jediný způsob jak se dostat z planety je získat Weylandův informační disk a s jeho pomocí přivolat jeho záchranný modul. Uvnitř pyramidy se utká s dvojicí pretoriánů a pak bohužel spadne do Weylandovy pasti. Díky otřesům se vysvobodí a zlikviduje androidy.Postřelí Weylanda do hlavy a zjistí že je android. Shodí jej do lávového jezera a získá jeho informační disk. Odletí s Katjou a Tequillou v přivolaném modulu. Na palubě lodi opodál je ale další Weyland, kterému jsou zaslána data onoho disku, na kterém jsou totiž souřadnice k domovské planetě vetřelců, kam právě odlétají.

Predátor.

Predátor nejprve musí složit zkoušku lovců bojem s vetřelci a výcvikem v střelbě plazmometem v jámě v starých zříceninách. Predátoři dostanou signál z BG-386, od 3 mrtvých predátorů (bossové z děje vetřelčí a mariňácké kampaně). Na konci vetřelčí kampaně se z poraženého Wolfa v aréně vylíhnul Predalien. Predátoři přiletí k planetě, sestřelí lidskou loď Marlow a pošlou hráče spolu z dalšími dvěma lovci zničit jimy nazvanou "obludnost". Predátor postupuje prostorem a v džungli najde první mrtvé predátoří mládě. Následně na vojenské základně musí získat hlavu důstojníka ostrahy s jejíž pomocí se dostane do močálů, které jsou ostře hlídány. Poté se probojuje do rafinerie, kde zahlédne Predaliena, který pak unikne. Na vrcholu rafinerie se dostává do hnízda vetřelců, plného vajec, kde nalezne druhé mrtvé mládě a také upálenou královnu. Poté se dostane do chrámu, kde najde prastarou "Masku prapředka". Dojde do bojové arény a musí složit bojovou zkoušku zabitím Pretoriána, za což dostane "kopí prvních lovců". Za bránou chrámu vydí jak androidi popravují všechny vědce. Po jejich likvidaci vnikne do kóje 1 (kde jej málem zajme Weyland), pak do stanice "Jednokolejky" a dolů do laboratoří, kde neustále nalézá další androidy a vetřelce až se dostane k ukradenému náloketníku, který obsahuje polohu domovské planety vetřelců. Poté sjede dolů do pyramidy, kde je hrob prapředka. Vrátí naáloketník na jeho místo (na hrobu byl k náloketníku připojen Weylandův datadisk, což vysvětluje jak se do něj dostali ony souřadnice) a nastaví sebedestrukci. Při odchodu jej napadne predalien a oba spadnou do lávového jezera. Jeho posledním úkolem je zničit "obludnost" dřív než schodí podpěry pyramidy, při boji má výhodu dvou plazmových elektráren, které mu svým energopolem dobíjejí energii. Nakonec predaliena zabije a s jeho tělem, jako trofejí opustí zbořenou pyramidu. Je vyzvednut ostatními predátory a za hrdinské činy získá titul Pána. Z dalšími predátory se pak vydávají na další lov.

Kritiky.

Ve světě se hra dočkala celkově lehčího nadprůměru, což dokazuje cca 65% na serveru GameRankings.com. Tuzemská obdoba, server hodnoceniher.cz uvádí, že odborné plátky hru ocenily na cca 73% a čtenáři pak přes 86%. Zajímavostí pak je, že i přes proti očekávání nízké hodnocení odborných časopisů a serverů se Aliens vs. Predator stala nejprodávanější hrou ve Velké Británii, kde překonala dosud vedoucí hru Bioshock 2.

Aliens vs. Predator, zkratkou AvP, je sci-fi počítačová hra typu FPS. Hru, stejně jako stejnojmenného předchůdce z roku 1999 ("Aliens versus Predator") vyvinula společnost Rebellion Developments a vydala SEGA roku v únor 2010 pro počítače s Microsoft Windows a herní konzole Xbox 360 a PlayStation 3. Hra je založena na spojení Vetřelce a Predátora, jakožto dvou fiktivních mimozemských monster.

Aliens vs. Predator est un jeu vidéo de tir à la première personne ("") développé par Rebellion Developments et édité par Sega en février 2010 sur PS3, Xbox 360 et sur Windows.


Biografie.

Narodila se v Tel Avivu ještě za dob britské mandátní Palestiny. Studovala na Levinského učitelském semináři a získala magisterský diplom v oboru židovská studia, filosofie, literatura a Bible na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě.  V roce 1942 vstoupila do Irgunu a o rok později přestoupila do jeho radikálnější odštěpenecké části Lechi. Jako radiová hlasatelka hnutí byla v roce 1946 zatčena britskou správou a uvězněna ve vězení v Betlému, odkud se jí však následujícího roku podařilo uprchnout. Byla taktéž redaktorkou novin vydávaných Lechi s názvem "Fronta mládí". Po vyhlášení izraelské nezávislosti v roce 1948 přispívala do měsíčníku "Sulam", vydávaného někdejším vůdcem Lechi Jisra'elem Eldadem.  Provdala se za svého někdejšího kolegu z Lechi Imanuela Hanegbiho. V letech 1961 až 1973 přispívala do izraelského deníku "Ma'ariv" a taktéž byla členkou jeho správní rady.

Politická kariéra.

V roce 1972 vstoupila do strany Cherut Menachema Begina, která byla toho času součástí aliance Gachal. O rok později se uskupení transformovalo v současnou stranu Likud a téhož roku se konaly parlamentní volby, ve kterých byla Ge'ula Kohenová zvolena poslankyní Knesetu. Znovu zvolena byla v následujících volbách v roce 1977.  Na protest proti Beginově podepsání dohod z Camp Davidu, a zejména pak návratu Sinaje Egyptu v rámci politiky „území za mír“, v roce 1979 společně s Moše Šamirem vystoupila z Likudu a založila novou pravicovou stranu Banaj, později přejmenovanou na "Techija-Banaj" a nakonec přejmenovanou na konečný název "Techija". Nová strana byla silně napojena na mimoparlamentní hnutí Guš emunim a její členové byli prominentní členové izraelských osad na Západním břehu a v Pásmu Gazy, jako Chanan Porat a Eljakim Ha'ecni.  Poprvé se strana zúčastnila voleb v roce 1981, ve kterých získala tři poslanecké mandáty a Kohenová si tak udržela své poslanecké křeslo. Navzdory dřívějším rozdílným názorům se Techija stala součástí Beginovy koaliční vlády. Poslankyní byla znovu zvolena ještě ve volbách v letech 1984 a 1988 a v červnu 1990 byla po vládní krizi, a sestavení nové Šamirovy vlády, jmenována náměstkyní ministra vědy a technologie. O dva roky později Techija opustila Šamirovu koalici na protest vůči jeho účasti na Madridské konferenci.  O svůj poslanecký mandát přišla ve volbách v roce 1992, kdy Techija nedokázala překročit volební práh potřebný ke vstupu do Knesetu. Ve stejný opět vstoupila do Knesetu, jehož členem její syn Cachi Hanegbi, který Likud zastupoval v Knesetu (v roce 2005 z něj vystoupil a společně s Arielem Šaronem přešel do nově vzniklé strany Kadima). I po svém odchodu z vrcholné politiky zůstala aktivní v pravicové politice a byla jednou z protestujících proti izraelskému plánu na jednostranné stažení z Pásma Gazy v roce 2006.

Ge'ula Kohenová (, 25. prosince 1925 – 18. prosince 2019) byla izraelská politička a novinářka. Dlouholetá poslankyně Knesetu v izraelském parlamentu nejprve zastupovala stranu Cherut Menachema Begina a později stranu Techija, kterou sama založila. V předstátním období byla příslušnicí Irgunu a Lechi. Za celoživotní přínos izraelské společnosti ji byla v roce 2003 uděleno nejvyšší izraelské státní vyznamenání Izraelská cena.

Gueoulah Cohen (), née le à Tel Aviv (Palestine mandataire) et morte le, est une femme politique et journaliste israélienne.