Příčiny.

Angličané začali kolonizovat zdejší oblast ve 20. letech 17. století (Otcové poutníci) a zprvu se do konfliktů s domorodci téměř nedostávali, mj. i z důvodu nízké zalidněnosti pobřežních oblastí. Domorodí obyvatelé Nové Anglie – šlo především o Indiány kmenů Massachusett, Wampanoag, Narragansett, Pequot, Niantic, Mohegan – byli zdecimováni vlnou epidemií, která oblast zasáhla ve druhém desetiletí 17. století a později opět v letech 1633–1634. V roce 1630 začalo do oblasti proudit mnohem více osadníků z Anglie (jednalo se především o puritány) a vztahy s Indiány nabraly na intenzitě. Angličané se stali důležitým faktorem mezikmenových vztahů. Většina místních komunit a kmenů je chtěla získat za obchodní partnery a spojence. Pokusili se o to rovněž Pequotové, kteří žili na jihovýchodě dnešního státu Connecticut v povodí řek Thames (dříve Pequot) a Mystic. Uzavřeli s puritány z Massachusetts v roce 1634 dohodu a dokonce je pozvali ke kolonizaci údolí řeky Connecticut. Angličané však později obvinili Pequoty z toho, že zabili několik kolonistů a neplní sjednanou dohodu. Obě strany začaly intenzivně hledat spojence pro nadcházející konflikt. Úspěšnější byli kolonisté, jimž se podařilo získat na svou stranu nejpočetnější novoanglický kmen a tradiční rivaly Pequotů Narragansetty a dřívější příbuzné Pequotů Mohegány, jež vedl náčelník Uncas.

Průběh.

Válka začala neoficiálně v létě 1636 neúspěšnou kárnou výpravou massachusettských Angličanů a odvetnými akcemi Pequotů. Ti oblehli pevnost Saybrook při ústí řeky Connecticut a napadali kolonisty v okolí této pevnosti. Během několikaměsíčního "obléhání" se však ani jednou nepokusili pevnůstku dobýt, nicméně zabili několik vojáků a kolonistů, kteří se v oblasti z různých důvodů objevili. V dubnu 1637 zaútočili Pequotové na nedávno založenou osadu Wethersfield, zabili asi desítku obyvatel a množství domácích zvířat. Tento útok inicioval další anglickou výpravu, která čítala 90 mužů a vedl ji connecticutský kapitán John Mason. K výpravě se připojil i Uncas s několika desítkami svých bojovníků a později i několik set Narragansettů. Této „armádě“ se podařilo v květnu 1637 nepozorovaně proniknout z východu k pequotské palisádou opevněné vesnici u řeky Mystic. 26. května došlo k bitvě často nazývané masakr u řeky Mystic. Spojené anglo-indiánské síly pevnost obklíčily a zapálily. Během nastalé bitky zemřelo 400–700 Pequotů včetně žen a dětí. Anglické ztráty činily 2 mrtvé a 20 raněných. Ztráty Mohegánů a Narragansettů nejsou známy, ale zřejmě nepřesáhly několik mrtvých. Tato bitva prakticky rozhodla o osudu války. Pequotové opustili svou druhou velkou opevněnou osadu Weinshauks a snažili se uniknout z dosahu Angličanů. Část se jich vzdala okolním Indiánům, část uprchla na severozápad k Mohavkům (Irokézové). Mohavkové však zabili nejvyššího náčelníka Pequotů Sassacuse a mnoho jeho lidí a jejich skalpy poslali Angličanům. Druhý velký náčelník Mamoho byl zraněn, ale uprchl, nicméně o jeho dalších osudech není nic známo. Mezitím Angličané uspořádali několik výprav s cílem zbavit se jednou pro vždy pequotské "hrozby". Pokud padli Pequotové do rukou Angličanů živí, čekal je většinou prodej do otroctví do Západní Indie a na Bermudy. Někteří se stali sluhy kolonistů a několik si Angličané ponechali jako překladatele!

Výsledky.

Do léta roku 1638 zabili Angličané a jejich indiánští spojenci mnoho stovek Pequotů (přesné číslo nelze zjistit, ale půjde zhruba o tisíc lidí) a přibližně stejné množství zajali. Stovky Pequotů se rovněž rozptýlily mezi jiné kmeny a do různých nepřístupných míst. Tento kdysi mocný kmen načas přestal v zásadě existovat. Definitivní tečkou za konfliktem se stala konference konaná v Hartfordu v září 1638. Přeživší Pequotové byli rozděleni mezi Mohegány a Narragansetty. Pequotské území připadlo pod jurisdikci kolonie Connecticut. Přestože Pequotové měli tímto jako etnikum zaniknout, nebylo tomu tak. Část se později osamostatnila a o 40 let později ve válce krále Filipa vystupovali už jako spojenci Angličanů. Pequotové žijí v oblasti jižní Nové Anglie doposud. Jsou známí svým úspěšným provozováním kasín.

Pequotská válka je název pro konflikt mezi Indiány a anglickými kolonisty, k němuž došlo v jižní Nové Anglii v letech 1636–1638. Jednalo se o první skutečnou válku v této oblasti a první z dlouhé řady válek, které severoameričtí Indiáni s bělošskými novousedlíky prohráli.

La guerre des Pequots est une guerre qui opposa les Amérindiens pequots aux colons anglais et à leurs alliés dans l'arrière-pays du Massachusetts à partir de l'automne 1636. Elle fit suite à une tentative de colonisation des terres amérindiennes, elle-même entraînée par de nombreux décès dus aux épidémies chez les Pequots. Une escalade dans la violence et la xénophobie mena à son événement emblématique, le massacre de Fort Mystic, crime qui scella le sort des autochtones. Si le traité de Hartford du mit officiellement fin à la guerre, celle-ci était en réalité à sens unique depuis un an déjà et prenait même la forme d'une oppression sévère des derniers Pequots.


Život a dílo.

V roce 1847 byl jmenován profesorem chemie na lékařské fakultě mnichovské univerzity. V roce 1856 zde zahájil přednášky o fyzikálně chemických základech dietetiky. Prohlásil tento obor za součást veřejné zdravotní správy. Ale v roce 1858 už přednášel o "zdravotnické policii", jež později přejmenoval na veřejnou zdravotní péči, což je název, jenž se používá dodnes. Jednu dobu také hovořil a přednášel o veřejné zdravotní péči pro lékaře, architekty a inženýry.  V roce 1865 byla na mnichovské univerzitě zřízena katedra hygieny. Jejím přednostou byl jmenován Pettenkoffer. Zde probíral už i z dnešního hlediska moderní otázky hygieny. Upozornil na vlivy ovzduší a vody na zdraví člověka a zavedl zkoušku čistoty a nezávadnosti těchto prostředí, zejména ve vztahu k infekčním nemocem. Zároveň rozšířil svoji činnost na komunální, regionální a státní zájmy, to znamená vodovody, kanalizace.  Vzniklo veřejné zdravotnictví. Současně Pettenkofer vzbudil zájem o to, čemu se říká sociální politika. Započalo studium vzniku nemocí a podmínek jejich šíření, vznikal obor lékařů – hygieniků. Ti měli zájem o věci veřejné a o jejich správu. O infekce se zajímal Pettenkofer přirozeně už dříve. V roce 1867 vydal studii "O otázce cholery". V roce 1867 uveřejnil studii "O půdě a vodě", v témže roce vydal také práci "O problému tyfu a cholery".  V roce 1876 byl v Mnichově zřízen Hygienický ústav. Jeho přednostou se stal Max von Pettenkoffer. Dnes nese tento ústav jeho jméno. V roce 1882 Pettenkoffer razil heslo sociální hygiena a v roce 1883 začal vycházet časopis "Archiv für Hygiene". Pettenkofferovou chybou bylo, že se stavěl proti Kochovým objevům (jako tehdy mnoho jiných) a proti bakteriologii vůbec. Byl však zakladatelem vědeckého pojetí hygieny, inicioval stavění vodovodů a kanalizací. Je nepochybné, že moderní ekologie stojí mimo jiné na výsledcích jeho práce.

Max von Petenkofer (3. prosince 1818, Lichtenheim – 10. února 1901, Mnichov) byl německý (bavorský) lékař z Mnichova, který položil základy hygieny jako pracovního a vědeckého lékařského oboru.

Max Joseph von Pettenkofer, né le à Lichtenheim (Bavière) et décédé le (à la suite de son suicide) à Munich, est un chimiste et hygiéniste bavarois.


1885–1908.

Již od 70 let. 19. století byla tato část Afriky předmětem výzkumů zejména Belgičanů, kdy belgický král Leopold II. uspořádal původně vědeckou expedici, založenou na vnesení západní civilizace, zavedení legitimního obchodu, náboženství do těchto koutů Afriky a boji s otroctvím v povodí Konga. Na základě této myšlenky založil i Mezinárodní společenství Konga. Avšak prostřednictvím Henryho Mortona Stanleyho uzavírá smlouvy s náčelníky místních etnických a domorodých kmenů a získává svrchovanost nad územím, která je následně potvrzena v roce 1885 na Berlínském kongresu. Vzniká tedy Svobodný stát Kongo pod patronací Leopolda II. Ačkoliv Kongo mělo být pro krále zdrojem peněz, už od samých počátků byl Leopold nucen překonávat řadu problémů – budování nových dopravních sítí, geografické bariéry a konečně nedořešený problém s arabskými otroky, žijícími podél řeky Lualaba a neuznávající svrchovanost krále. Stát ale dlouho osobním majetkem belgického krále nezůstává, a z rozhodnutí komise, která na popud mezinárodního společenství vyšetřovala brutální zacházení s domorodými obyvateli státu, je nucen postoupit většinu svých práv belgické vládě. Ta se suverenity nad územím ujímá v roce 1908.

1908–1950.

Přičlenění k belgické vládě bylo realizováno prostřednictvím smlouvy z 15. listopadu 1908, schválenou belgickým parlamentem v srpnu a králem v říjnu následujícího roku. Kolonie byla spravována generálním guvernérem v Bomě za asistence několika jeho zástupců. V Bruselu byl ustanoven ministr pro kolonie, který předsedal 14 členné Radě pro kolonie, z nichž 8 bylo jmenováno králem, 3 byli vybírání Senátem a 3 nižší komorou parlamentu. Kolonie byla rozdělena do 15 administrativních oblastí. Rozpočet pro Belgické Kongo byl schvalován každoročně v belgickém parlamentu.  Vzdělávacímu systému dominovala katolická církev, sporadicky i protestantská církev, a osnovy odrážely křesťanské a západní hodnoty. Například v roce 1948 celých 99,6 % vzdělávacích zařízení bylo řízeno křesťanskými misemi. Vyučování domorodců bylo náboženské a s praktickým zaměřením. Děti se učily číst a a psát, trochu matematiky, ale to bylo vše.  Politické řízení bylo řízeno zcela a přímo kolonizátorem, nebyly zde demokratické instituce. Hlavou státu sice zůstal belgický král, ale neměl však již žádný politický vliv, a i když belgická vláda řídila svou kolonii, každodenní povinnosti a rozhodování byly prováděny generálním guvernérem, který byl jmenován jako správce kolonie vládou.  Existoval zde určitý druh apartheidu. Ačkoliv zde nebyly specifické zákony (jako byly v tomto čase v Jižní Africe a na jihu Spojených států), bránění černým v přístupu do některých zařízení bylo častější a segregace de facto existovala ve většině oblastí. V roce 1952 podal generální guvernér Léon Antoine Marie Pétillon sekretáři pro kolonie návrh pro zlepšení situace v Kongu. Tento návrh zahrnoval předání domorodcům více občanských práv, dokonce i volební právo. Avšak belgická vláda se postavila proti tomuto návrhu s odůvodněním, že by to “pouze destabilizovalo situaci v oblasti”. Také další návrh, tentokrát pocházející od některých poslanců parlamentu, začlenit Kongo do Belgického království (což by znamenalo pro domorodé Konžany stát se belgickými občany a získat plná občanská práva), byl odmítnut. Léon Petillon byl však vehementně proti transplantaci belgických politických změn do Konga s odůvodněním, že „by to rozdělilo Belgičany žijící v Kongu“, a ačkoliv dával přednost tomu, aby vzdělání bylo ponecháno v rukou katolických škol, byl přinucen akceptovat založení státních škol. Podobně z důvodu zachování „jednoty“ a proto, že hovořil pouze francouzsky, byl proti zavedení belgických jazykových zákonů do jejích kolonií, což bylo požadováno některými vlámskými politiky. To by učinilo v koloniích nizozemštinu de iure i de facto rovnocennou s francouzštinou, nebo by rozštěpilo kolonie na francouzsky a nizozemsky mluvící části.  V roce 1950 Belgičané experimentovali se záměrem dát domorodcům, zvláště tak zvaným "évolués", omezené množství politického vlivu. Tito évolués byli více obeznámeni s Evropou a byli tudíž v očích koloniální vlády považováni za více civilizované černé. Belgie se ale příliš o svou kolonii nezajímala a vláda nikdy neměla vytvořený dlouhodobý strategický plán ve vztahu ke Kongu. Rozdílně přistupoval ke kolonii belgický král Baudouin I.. Ten měl během své první návštěvy v roce 1955 a i po ní živý zájem o tuto největší belgickou kolonii. Baudouin se stal králem v roce 1951, poté co jeho otec Leopold III. byl nucen abdikovat kvůli kontroverzi, která vznikla pro způsob jakým jednal při okupaci Belgie s nacistickým Německem. Nový král byl považován za odměřeného a společensky těžkopádného. Belgický tisk napsal, že se zdá, že král během své návštěvy Konga „rozkvetl“ - podle jeho názoru díky obrovským davům jásajících lidí, jak černých, tak bílých obyvatel Konga.  Kontrast s jeho druhou návštěvou v roce 1959, pro kterou se rozhodl jednostranně, a podle některých belgických politiků té doby neústavně, cíleně se pokusit oddálit nezávislost země, nemohl být větší. Po jeho příletu do Leopoldville po něm rozezlení černoši, nespokojení s uvězněním Patrice Lumumby, házeli kameny. Ačkoliv přijetí v jiných městech bylo podstatně lepší, výkřiky „ať žije král“ byly často následovány výkřiky „okamžitou nezávislost“; skutečně, velké množství černých žilo v domnění, že Baudoin přiletěl do Konga, aby mu přiznal nezávislost. Belgické Kongo, zvláště kolonie Shinkolobwe, bylo jedním z hlavních exportérů uranu do Spojených států během druhé světové války a studené války. Kolonie poskytovala uran, ze kterého byly vyrobeny bomby svržené v roce 1945 na japonská města Hiroshimu a Nagasaki.  Dokonce ještě v padesátých letech 20. století existovala v Kongu nucená práce a průměrný věk byl nižší než 40 let.

Růst nacionalismu.

První problémy začaly již v padesátých letech vznikem dvou forem nacionalismu. Nacionální hnutí – nad kterým belgické úřady do určité míry přivíraly oči – podporovalo územní nacionalismus, ve kterém by se Belgické Kongo po získání nezávislosti stalo jedním, politicky jednotným státem. V opozici stál etnicko-náboženský a regionální nacionalismus ovládající oblast Bakongo na západním pobřeží, dále Kasai a Katangu.  V počátcích 50. let 20.století tato vznikající nacionalistická hnutí vyvíjela tlak na Belgii, aby transformovala Belgické Kongo v samosprávný stát. Když Belgie ratifikovala článek 73 Charty Spojených národů, který prosazoval sebeurčení, obě nacionální hnutí vyvíjely tlak na Belgii, aby reformovala svou politiku vůči Kongu. Odpověď belgické vlády byla zcela vlažná. Nicméně belgický profesor Antoine van Bilsen v roce 1955 publikoval pojednání s názvem "Třicetiletý plán pro politickou emancipaci Belgické Afriky".  Tento časový plán se dožadoval postupné emancipace Konga v třicetiletém časovém horizontu - nutné období, ve kterém Van Bilsen předpokládal vytvoření vzdělané elity, která by měla nahradit Belgičany ve vládních pozicích. Belgická vláda a mnoho évolués pohlíželi na tento plán s podezřením - belgická vláda proto, že by to v konečném efektu znamenalo vzdání se Konga, a évolués proto, že by Belgie ještě ovládala Kongo následujících třicet let. Skupina katolických évolués odpověděla souhlasně na tento plán v provolání v konžském časopisu "Conscience Africaine" („Svědomí Afriky“) s jedinou výhradou, kterou byl počet domorodých Konžanů, kteří se na plánu měli podílet. Úspěšná návštěva krále Baudouina v tom samém roce měla za následek, že mnozí v belgické vládě i belgický tisk odmítli samu ideu samostatnosti, neboť se jevilo, že Konžané jsou velmi loajální Belgii a její monarchii. Podobně i zahraničním pozorovatelům, například zahraničnímu korespondentovi Manchester Guardian, připadalo, že belgický paternalismus funguje a porovnali belgické, zdánlivě loajální a nadšené, poddané s neklidnými francouzskými a britskými koloniemi, ale většinou nevzali v úvahu představu mnohých Konžanů, že Baudouin přijel, aby ukončil špatné zacházení bílých kolonizátorů s domorodci.

ABAKO.

"Viz článek : ABAKO"

Mouvement National Congolais.

Paralelně k těmto událostem vznikl Mouvement National Congolais (technicky zformován byl již v roce 1956). MNC pod vedením charismatického budoucího presidenta Patrice Lumumbeho chtěl sjednotit celé teritorium a dosáhnout nezávislosti. Popularita strany se rychle šířila - nejprve do 4 provincií (tehdy bylo území roztříštěno na provincií 6). V roce 1959 se z MNC odštěpila strana vedená Josephem Kalonjiou a jinými vůdci, kteří spíše požadovali umírněnější politiku strany (odštěpená skupina byla nazvána Mouvement National Congolais-Kalonji). Navzdory vnitřní rozštěpenosti strany, Lumumbova levicová frakce (Mouvement National Congolais-Lumumba) a MNC vystupovali jako nejdůležitější a nejvýznamnější strana v Belgickém Kongu. Ačkoliv Belgie byla proti Lumumbovi a jeho levicovým názorům, protože se vážně obávala, že po Lumumbově získání moci by mohla přijít o finance získané z obchodů a surovin, po prvních svobodných volbách Belgie musela uznat Lumumbu ve funkci premiéra.

1959 až 1960 : příprava na nezávislost.

V návaznosti na nepokoje v Léopoldville v březnu 1959 a uvězněním Kasavubua, který původně počítal s legalizací všech konžských politických stran, následovaly všeobecné volby ve všech provinciích v Kongu. V předvolebním období se zformovaly tři aliance: koalice federalistických nacionalistů, která zahrnovala šest separatistických stran a organizací, dvěma z nich byla i ABAKO a MNC-Kalonji; MNC-Lumumba a konečně i „silný muž“ z Katangy Moise Tshombe. Od 20. ledna do 20. února probíhala jednání u kulatého stolu v Bruselu. Cílem bylo připravit zemi na celostátní volby. Legislativní a provinční volby se pak konaly v květnu a přinesly nové cleavages a aliance (vysoký počet hlasů pro ABAKO), proto bylo nutné dosáhnou kompromisu - Joseph Kasavubu byl parlamentem zvolen jako prezident, Lumumba jako předseda vlády.

Belgické Kongo je označení pro bývalou belgickou kolonii v centrální části Afriky existující od roku 1908, kdy byla založena, do roku 1960, kdy se transformovala na Demokratickou republiku Kongo.

Congo belge ("" en néerlandais) était le nom porté par le territoire de l’actuelle république démocratique du Congo (RDC) entre le, fin de l’État indépendant du Congo, possession personnelle pendant 23 ans du roi des Belges Léopold II, et l’accession à l’indépendance congolaise, effective le. Pendant les 52 ans de la période coloniale, le Congo belge fut géré de Bruxelles, mais avec son armée, la Force publique, sous l'autorité d'un gouverneur général.


Historie.

Nejstarší známkou užívání DMT byl nález váčku obsahujícího šňupací směs "yopo" obsahující DMT, 5-MeO-DMT a bufotenin v pohřebišti v severním Chile. Poprvé bylo užívání domorodými obyvateli Karibiku zdokumentováno již při objevování Ameriky v roce 1496. V následujících staletích bylo zaznamenáno užívání "yopo" na různých místech v Jižní Americe. První záznamy o užívání "ayahuasky", nápoje obsahujícího DMT a MAOI, v Amazonii pochází z poloviny 17. století, soudí se ale, že byla užívána již stovky, možná tisíce let předtím. "Yopo" i "ayahuasca" byly rituálními halucinogeny (entheogeny), používanými tamějšími šamany například při náboženských obřadech, věštění či léčení apod. V Amazonii byly nalezeny i další entheogeny, ve kterých byl identifikován DMT, například "oo-koo-hé". Informace, které o nich máme, jsou ale velmi sporé. Tyto tradice se na některých místech zachovaly dodnes.  Moderní vědou byl však DMT syntetizován až v roce 1931, jeho psychoaktivní účinky byly nalezeny ještě o několik let později. Koncem šedesátých let se objevil jako psychoaktivní droga na černém trhu v USA, roku 1971 byl v USA postaven mimo zákon, což následovalo i ve většině zemí světa. Na přelomu osmdesátých a devadesátých let zažil DMT malý revival, například v Brazílii bylo legalizováno rituální užívání ayahuasky početnou církví Santo Daime i jinými. Neměli bychom také opomenout vliv Terence McKenny, známého popularizátora DMT té doby. V roce 1990 také poprvé po dvaceti letech začal výzkum DMT na lidech vedený Rickem Strassmanem.

Výskyt.

DMT se minimálně ve stopovém množství vyskytuje pravděpodobně ve všech živých organismech. V některých rostlinách se ale vyskytuje v poměrně velké koncentraci, především v rodech Phalaris, Delosperma, Acacia, Desmodium, Mimosa, Virola a Psychotria (například "Psychotria viridis", "Mimosa hostilis" nebo chrastice rákosovitá). V lidském těle je jeho přítomnost také prokázána. Jeho funkce v těle zatím nebyla uspokojivě objasněna, předpokládá se, že se mj. podílí na snění, zážitcích blízkých smrti, mystických prožitcích atd. DMT lze také vytvořit synteticky. DMT díky své extrémní síle není příliš populární drogou a od drogových dealerů není běžně k dostání, mnoho uživatelů si ho vyrábí pro vlastní potřebu.

Účinky.

DMT způsobuje intenzivní změny smyslů, což vede k zrakovým a sluchovým halucinacím. Účinky drogy setrvají kolem 30 minut. DMT funguje podobně jako jiné psychedelické léky. Stejně jako LSD, působí DMT na serotoninové receptory v mozku. Změny hladiny serotoninu v mozku způsobují zkreslení zraku, nebo halucinace. Mozek začíná interpretovat vizuální, a někdy i sluchové, vstupy jinak. Jelikož je DMT normálně přítomen v lidském těle (ač v malých množstvích), tělo je připraveno na jeho metabolizaci a působení.  Většina lidí, kteří tyto změny zažili, popisovali, že vidí elfy, mimozemšťany nebo mechanický, krystalický svět. Zatímco doba trvání halucinace je obvykle krátká, člověk, který ji prožije, má obvykle pocit, že byla skutečná a často i několik hodin dlouhá. Někteří lidé, kteří drogu pravidelně užívají, často prohlašují, že viděli základní strukturu vesmíru.

Psychedelické stavy.

Zážitky uživatelů DMT jsou často velmi bizarní. Mezi časté fenomény patří například návštěva jiných dimenzí (hyperprostor) či komunikace s bytostmi je obývajícími, celkové radikální změny perspektivy, intenzivní kaleidoskopické vize i při otevřených očích, úplné opuštění vlastního těla a štěpení ega, výrazné změny ve vnímání času a rozměrů. Mezi méně časté pak změna barev, zvukové halucinace, žaludeční nevolnost a další. Téměř všichni uživatelé tvrdí, že pro popis tohoto zážitku nestačí běžná slova a jakýkoliv pokus o popis je nutně velmi nepřesný a zkreslený. Tyto zážitky mohou být velmi vividní (nezřídka jsou popisovány jako reálnější než každodenní realita) a v důsledku neočekávané intenzity pro mnoho lidí můžou být velice děsivé, někdy dokonce mohou způsobit přechodné psychické problémy.  Charakterově jsou také často přirovnávány k účinkům velkých dávek halucinogenních hub lysohlávek, jejichž hlavní aktivní látkou je psilocin (4-HO-DMT), který se od DMT liší pouze jednou hydroxylovou skupinou navíc.

Nežádoucí účinky.

Je pravděpodobné, že většina nepříznivých účinků halucinogenů jsou psychologické účinky, jako je intenzivní strach, paranoia, úzkost, zármutek a deprese, které mohou mít za následek fyzickou újmu nebo nebezpečí pro uživatele nebo jiné osoby. Neoficiální zprávy popisují psychologicky náročné zkušenosti s DMT a dalšími psychedelickými sloučeninami. Míra výskytu těchto účinků nebyla řádně započítána. V případě psilocybinu však asi 30 % laboratorních zkušeností zahrnuje psychologicky náročné zkušenosti.  DMT může být velmi silné a může způsobit poškození duševního i fyzického zdraví. Mezi časté nežádoucí účinky užívání DMT jednou nebo v malém množství patří:  • rychlá srdeční frekvence  • zvýšený krevní tlak  • bolest na hrudi nebo pocit tísně  • závratě  • rychlé pohyby očí  • rozšířené zornice  DMT také působí na serotoninové receptory podobně jako antidepresiva, zejména na MAO inhibitory. Droga je považována za serotoninového agonistu. To znamená, že lidé, kteří užívají velké množství DMT nebo konzumují lék při užívání antidepresiv, jsou ohroženi serotoninovým syndromem. Když je mozek zaplaven příliš velkým množstvím serotoninu a nedokáže ho zpracovat, mohou vedlejší účinky zahrnovat  • konfuze  • agitace  • bolest hlavy  • ztráta svalové koordinace  • vysoký krevní tlak  • třesavka  • husí kůže  Mezi závažnější příznaky serotoninového syndromu patří vysoká horečka, nepravidelný tep, bezvědomí a záchvaty křeče.  Ve velkých dávkách může DMT vést k záchvatovým poruchám, zástavě dýchání a kómatu. Lidé, kteří jsou náchylní k problémům duševního zdraví, včetně depresí, úzkostí a vážnějších stavů jako schizofrenie, mohou tyto stavy spustit kvůli rychlým a intenzivním změnám mozkové chemie. Při kombinaci s jinými léky, včetně amfetaminů, opioidních léků proti bolesti, antihistaminik nebo sedativ, může DMT vést k závažným, život ohrožujícím nežádoucím účinkům. DMT může způsobit dehydrataci a hypertermii, která může být velmi nebezpečná ve společenském prostředí, jako jsou kluby a velké společenské akce.

Užití.

DMT lze užívat orálně, ale pouze v kombinaci s MAO inhibitory, jinak není účinný. Při tomto způsobu užití účinky nastupují v řádu desítek minut a trvají několik hodin, jsou méně intenzivní a častěji jsou doprovázeny tělesnými účinky, jako je kupříkladu zvracení. Chemicky se tato kombinace vyskytuje v ayahuasce, rituálním halucinogenu amazonských šamanů, kteří ji využívají k léčení a komunikaci s duchy. Dále je možné DMT užít inhalací (nejběžnější), injekčně nebo nasálně (šňupáním), případně i rektálně. V tomto případě účinky nastupují ihned a trvají 5-20 minut, ale jsou velmi intenzivní, intenzivnější než drtivá většina ostatních psychedelik v běžných dávkách. Někteří tvrdí, že právě tato látka umožňuje vnímaní věcí, které jsou normálně běžnému vnímání nepřístupné.  DMT je v ČR na seznamu zakázaných látek.

Dávkování.

Prahové účinky může uživatel pocítit již po užití 2 mg. Běžná dávka se pohybuje okolo 20 - 40 mg a není nijak závislá na tělesných proporcích. Po požití vzniká okamžitá tolerance, která se ovšem přibližně po hodině zcela vytrácí.

Endogenní role DMT.

Tato sloučenina se nachází v nízkých koncentracích v mozkové tkáni. Koncentrace DMT mohou být lokalizovány a zvýšeny v určitých případech, například zvýšení produkce v mozku hlodavců ve stresu. Dříve se předpokládalo, že endogenní DMT existuje v koncentracích příliš nízkých, aby vyvolaly farmakologické účinky, ale dva objevy to změnily. Za prvé, stopové aminové asociované receptory (SAAR) jsou aktivovány DMT a dalšími molekulami a za druhé, DMT může být lokálně odděleno v neurotransmiterových ukládacích váčcích ve farmakologicky relevantních koncentracích, čímž je schopen aktivovat další farmakologické receptory, např. serotonin. Tato zjištění naznačují, že DMT může hrát roli v normální fyziologii a psychopatologii. Jaká tato role může být, dosud nebylo stanoveno.  Ačkoli byl serotoninový systém považován za hlavní přispěvatel k psychedelickým účinkům DMT, byly pozorovány další behaviorální účinky, které nezahrnují serotonin nebo jiné monoaminergní systémy; jako je trhání, retropulze a třes. Kromě toho byly identifikovány molekulární účinky DMT, které nejsou zprostředkovány serotoninovými receptory. Například produkce fosfatidylinositolu se zvýšenou hladinou DMT není blokována antagonisty 5-HT receptoru. V poslední dekádě se vyvinuly novější hypotézy pro molekulární role endogenního DMT a zahrnují potenciální zapojení SAAR (zmíněných výše) a sigma-1 receptorů.  Je spousta spekulací o úloze DMT v přirozeně se vyskytujících změněných stavech vědomí, jako jsou psychóza, sny, tvořivost, představivost, náboženské nebo duchovní jevy a zážitky blízké smrti. Kromě toho může DMT hrát roli při probuzení reality. Probuzení reality je vytvářeno podobným způsobem jako změněné stavy s tou výjimkou, že normální stav koreluje s událostí ve „fyzickém“ světě. Probuzení reality lze tedy považovat za přísně regulovanou psychedelickou zkušenost a ke změně stavu dochází, když je tato regulace nějakým způsobem uvolněna. Tento model předpovídá, že smyslově měnící účinky podávané psychedeliky jsou výsledkem toho, že sloučenina působí přímo prostřednictvím neurofarmakologických mechanismů v regionech CNS zapojených do senzorického vnímání. Zjednodušeně řečeno, DMT může potenciálně působit jako neurotransmiter k provádění signální funkce v regionech CNS, které se podílejí na senzorickém vnímání.  Jiné teorie navrhují, že DMT může být důležité u psychiatrických poruch. Data z časných studií DMT naznačují, že DMT může být schizotoxin, a různí autoři předpokládali, že DMT je klíčovým faktorem při způsobování schizofrenie. Tato hypotéza již není akceptována, ale stále se předpokládá, že DMT může hrát roli v psychotických symptomech. Podobně bylo DMT považován za neurotoxický, ale novější výzkum naznačuje, že DMT může být ve skutečnosti neuroprotektivní.  Smyslové změny, které jsou běžně popsány u lidí užívajících DMT, se vyskytují pouze při podávání relativně vysokých koncentrací DMT. Tyto vysoké koncentrace jsou podobné koncentracím pozorovaným v synapsi při uvolňování endogenního DMT.

Farmakokinetika.

Nitrožilní podání radioaktivně značeného DMT králíkům způsobí vstup do mozku během 10 sekund a vylučování ledvinami, takže v moči 24 hodin po podání nebyly měřeny žádné stopy DMT nebo metabolitu. DMT však bylo stále možné detekovat 2 a 7 dní (0,1 % počáteční dávky) po podání. Ve stejné studii byl tryptamin odstraněn během 10 minut. Tato zjištění ukazují, že i po úplném vymizení dávky DMT z krve je DMT stále přítomno v CNS, což znamená, že DMT se v CNS produkuje. Subjektivní účinky nitrožilního podávání DMT (typická dávka 0,1–0,4 mg/kg) jsou na vrcholu asi za 5 minut a odezní přibližně za 30 minut. Mezisvalové účinky DMT hydrochloridu nebo DMT fumarátu (dávka 0,2–1 mg/kg) se rychle objevují během 2–5 minut a mohou trvat 30–60 minut, a účinky jsou obecně méně intenzivní než nitrožilní nebo inhalační cesty podání. Halucinogenní účinky DMT ve formě ayahuascy (0,6–0,85 mg/kg DMT) se obvykle objevují během 60 minut, vrchol po 90 minutách a mohou trvat přibližně 4 hodiny. Typické dávky kouřového nebo inhalovaného DMT na volné bázi jsou 40–50 mg, i když dávka může být až 100 mg. Počátek těchto dávek kouřeného DMT je rychlý, podobný jako u nitrožilního podání, ale trvá méně než 30 minut. Účinky kouřeného DMT jsou velmi intenzivní.  Aby bylo možné stanovit, že DMT působí spíše jako neurotransmiter, než aby byl pouze vedlejším produktem metabolismu jiných bioaktivních molekul, je nutné prokázat, že je syntetizován, skladován a uvolňován. Je zajímavé, že DMT může procházet třemi bariérami pomocí tří různých mechanismů, takže může být rozčleněno a uloženo v mozku. Tyto tři mechanismy mohou přinést vysoké nitrobuněčné a vezikulární koncentrace v neuronech, což naznačuje, že DMT může mít biologickou roli. Procesům pro transport glukózy a aminokyselin je dána podobná biologická priorita, což může naznačovat, že DMT je v těle přítomno z více důvodů než pro jeho psychedelické účinky, jako je adaptivní role v biologických procesech nebo univerzální role v buněčných ochranných mechanismech.

Syntéza.

Endogenní DMT je syntetizováno z esenciální aminokyseliny tryptofanu, který je dekarboxylován na tryptamin. Tryptamin je poté transmethylován enzymem indolethylamin-N-methyltransferázou (INMT) (s použitím S-adenosylmetioninu jako substrátu), který katalyzuje přidání methylových skupin, což vede k produkci N-methyltryptaminu (NMT) a DMT. NMT může také působit jako substrát pro INMT-dependentní DMT biosyntézu. INMT je široce exprimován v těle, především v periferní tkáni, jako jsou plíce, štítná žláza a nadledvinky. INMT se nachází ve střední úrovni v placentě, kosterních svalech, srdci, tenkém střevu, žaludku, sítnici, slinivce břišní a lymfatických uzlinách. Hustě se nachází v předním rohu míchy. V lidském mozku byla nejvyšší aktivita INMT nalezena v uncusu, medulle, amygdale, frontálním kortexu a ve frantiparietálním a temporálním laloku. Ukázalo se, že INMT je také umístěno v epifýze. Na základě studií buněčné frakcionace mozku na hlodavcích se 70 % INMT aktivity nachází v supernatantu a 20 % v synaptosomálních frakcích, což naznačuje, že enzym je umístěn v somatických buňkách, které jsou během homogenizačního procesu rozlomeny. Široká distribuce INMT znamená širokou distribuci pro DMT.  Enzymatická aktivita INMT je úzce regulována endogenními inhibitory. DMT při vysokých koncentracích (10–4 M) poskytuje 90% inhibici králičího plicního INMT. Kromě toho stejné tkáně, které obsahují INMT, také obsahují enzymy, které metabolizují DMT. Pouze malá frakce DMT vyrobeného nitrobuněčně se skutečně uvolňuje do krve. Tento proces pomáhá vysvětlit nekonzistentní detekční úrovně hodnocené v mnoha studiích. Produkce DMT se ve stresu zvyšuje v mozku a nadledvinách hlodavců. Zda mechanismus zvyšování DMT vyvolaný stresem je způsoben zvyšující se aktivitou INMT nebo snížením metabolismu DMT, zůstává neznámý.

Farmakologické mechanismy.

Mechanismy působení halucinogenů nejsou v současné době dobře známy. Receptor 5-HT2A je považován za nezbytný, ale není dostatečný pro halucinogenní účinky. DMT interaguje s řadou serotoninových receptorů, ale také s ionotropními a metabotropními glutamátovými receptory, dopaminem, acetylcholinem a sigma-1 receptory.

Serotonin.

Většina současných studií se zaměřuje na DMT (a nejklasičtější psychedelika) jako na částečného agonistu serotoninových (5-HT) receptorů. 5-HT2A receptor je považován za primární cíl klasických serotonergně zprostředkovaných psychedelických sloučenin, jako jsou LSD, DOI, psilocin a meskalin.  Agonistické vlastnosti a afinity k 5-HT1A receptoru se mezi klasickými psychedeliky liší. Antagonista 5-HT1A významně zvýšil hlášené psychologické účinky DMT.  Receptor 5-HT2C je pravděpodobně méně významný u psychedelických účinků, protože se vyvíjí tolerance vůči receptoru 5-HT2C.  DMT se váže na 5-HT2A receptor s relativně vysokou afinitou IC50 75 +/- 1 nM, ale další psychedelika, která postrádají vizuální účinky, mají k tomuto receptoru afinitu vyšší. Receptor 5-HT2A je nezbytný, ale nestačí k tomu, aby odpovídal za vizuální jev obvyklý u klasických halucinogenů. Subjektivní účinky na tyto sloučeniny jsou uváděny pouze emocionálně, postrádají vizuální jev běžný v jiných psychedelikách, jako je DMT, s výjimkou vzácných okolností, kdy se jako regulační faktor jeví individuální rozdíly v biologii.  Funkční selektivita toho, jak psychedelické sloučeniny modulují „rodinu“ receptorů 5-HT2, není dobře známa. Receptory „rodiny“ 5-HT2 primárně používají cestu druhého systému messengerů fosfolipázy C, ale také fosfolipázu A2. Fosfolipáza C hydrolyzuje membránové lipidy fosfatidylinositolu za vzniku inositol-1,4,5-trifosfátu (IP3) a diacylglycerátu. Diacylglycerát zůstává navázán na membránu a vede po směru aktivace proteinové kinázy C a zvyšuje uvolňování vápníku z nitrobuněčných zásob. Zejména proteinová kináza C může během expozice léku zprostředkovat desenzibilizaci 5-HT2A receptorů. Stimulace fosfolipázy A2 může vést k tvorbě kyseliny arachidonové. DMT stimuluje uvolňování kyseliny arachidonové a méně tvorby inositolfosfátu prostřednictvím receptoru 5-HT2A.  DMT, stejně jako jiné klasické halucinogeny, zvyšuje hladiny 5-HT a snižuje obrat 5-HT.

Interakce glutamátu a 5-HT/glutamátu.

Zajímavé jsou role metabotropních glutamátových receptorů skupiny II, NMDA receptoru a 5-HT2A receptorů při modulaci hladin glutamátu v synapsích. Tyto glutamátové receptory skupiny II mohou být také potenciálními cílovými místy pro zprostředkování halucinogenních účinků.  Agonisté mGlu2/3 (receptor skupiny II) receptoru mohou působit presynapticky k potlačení uvolňování glutamátu, ačkoli význam tohoto účinku při zprostředkování účinků DMT nebyl systematicky studován. Naproti tomu antagonista mGluR2/3 zvyšuje množství glutamátu v synapsích, čímž dochází k zesílení halucinogenních nebo psychedelických účinků. Inverzní agonista 5-HT2A receptoru, MDL100907, plně blokoval diskriminační stimulační účinky a hlava se škubla díky produkci DMT, zatímco antagonista 5-HT2C receptoru (SB242084) měl malý nebo žádný účinek na diskriminační stimulační účinky DMT. Agonista receptoru mGlu2/3 (LY379268) způsobil mírné snížení diskriminačních stimulačních účinků DMT, zatímco antagonista receptoru mGlu2/3 (LY341495) usnadnil účinky nízkých dávek DMT. Dále, myši s mGluR2 vykazovaly malé nebo žádné záškuby hlavy po 2,5-dimethoxy-4-jod-amfetaminu (DOI) a některé signalizace byly přerušeny, což může znamenat, že receptory mGlu2 jsou nezbytné pro halucinogenní aktivitu. Systematické podávání DOI zvyšuje výtok glutamátu ve ventrální tegmentální oblasti.  Elektrofyziologické studie naznačují, že stimulace 5-HT2A receptorů v mediální prefrontální kůře zvyšuje aktivitu pyramidálních buněk a může stimulovat kortikostmentální glutamatergické projekční neurony. Možným vysvětlením těchto účinků je to, že mGlu2 receptory ko-lokalizují s 5-HT2A receptory za vzniku heteroreceptorových komplexů. Bylo navrženo, že heteroreceptory indukují psychedelickou specifickou druhou messenger kaskádu, ačkoli to nebylo definitivně stanoveno.  Existují důkazy, že receptory NMDA mohou také hrát roli při zprostředkování účinků DMT. DMT částečně zablokovalo diskriminační stimulační účinky fencyklidinu, který svým působením na receptory NMDA produkuje halucinace. Kromě toho může aktivace sigma-1 receptoru pomocí DMT vést k zesílení NMDA receptorů.

Dopamin.

DMT postrádá přímé dopaminergní vlastnosti, protože nestimuluje adenylátcyklázu citlivou na dopamin (DA). DMT zřejmě nemá žádné agonistické účinky na dopaminové receptory, ačkoli vyšší dávky DMT (10 mg/kg a 20 mg/kg) způsobují ipsilaterální otáčení (testováno na potkanech).  Zdá se, že DMT zvyšuje centrální obrat dopaminu a zvyšuje striatální syntézu dopaminu u potkanů.  DMT mění hladiny dopaminu, což má za následek neurochemické a behaviorní účinky.

Acetylcholin.

DMT významně snižuje koncentraci acetylcholinu v corpus striatum. DMT nemělo žádný vliv na hladinu acetylcholinu v kůře.

Sigma-1 receptor.

Receptor sigma-1 byl kdysi považován za podtyp opioidního receptoru. Bylo předpokládáno, že má roli v několika neurobiologických nemocech a stavech, jako je závislost, deprese, amnézie, bolest, mrtvice a rakovina. Objevuje se široce distribuovaný v těle, včetně CNS, jater, srdce, plic, nadledvin, sleziny a slinivky břišní. Jsou lokalizovány mezi endoplazmatickým retikulem a mitochondrií. Agonisté receptoru sigma-1 signalizují receptoru, aby se sám vyloučil z jiných endoplazmatických chaperonů retikula, což umožňuje receptoru působit jako molekulární chaperon na receptory IP3. To zvyšuje vápníkovou signalizaci z endoplazmatického retikula na mitochondrie, aktivuje cyklus TCA a zvyšuje produkci ATP. Receptory sigma-1 se mohou přemístit na plazmatickou membránu nebo oblast plazmatické membrány, když jsou stimulovány vyššími koncentracemi agonistů nebo pokud jsou receptory sigma-1 nadměrně exprimovány. Jakmile se sigma-1 receptory translokují na plazmatickou membránu, mohou interagovat s několika inhibičními kanály a inhibovat je. Aktivace sigma-1 receptoru může také vést k zesílení NMDA receptorů.  Psychedelika a non-psychedelika se váží na receptory sigma-1. DMT se váže na sigma-1 receptory při nízkých mikromolárních koncentracích (EC50 = 14 μM) a zdá se, že má účinky podobné agonistům. DMT inhibuje srdeční napětí aktivované sodíkovo iontovými kanály při vyšší koncentraci (100 M) v buňkách HEK293 a novorozenecké srdeční myocyty indukují hypermobilitu u myší divokého typu, která je blokována receptorem sigma-1. Kromě toho, syntetizující enzym DMT indolethylamin-N-methyltransferáza je ko-lokalizován se sigma-1 receptorem na C-terminálech motorických neuronů, což naznačuje, že mohou existovat dostatečné hladiny endogenního DMT pro aktivaci sigma-1 receptorů.  Ať už sigma-1 receptor hraje významnou roli v psychedelických účincích DMT, nebo ne, může stále hrát důležitou roli v jiných fyziologických mechanismech. Agonisté receptorů sigma-1 jsou potenciálně neuroprotektivní prostřednictvím několika mechanismů. DMT zdánlivě snížilo zánět prostřednictvím sigma-1 receptoru a může vyvolat neuronální plasticitu, což je dlouhodobý rekuperativní proces, který jde nad rámec neuroprotekce. Receptory sigma-1 mohou regulovat přežití buněk a proliferaci, takže pokud je DMT endogenním agonistou, může to vysvětlit fyziologickou relevanci a důležitost toho, proč má DMT třístupňový proces absorpce.  Regulace intracelulárního přetížení vápníkem, proapoptotická exprese genu prostřednictvím receptorů sigma-1, může vést k neuroprotekci během ischémie a acidózy a po ní. Další změny by přinesly změny plasticity závislé na sigma-1 receptoru. DMT tak může být ochranné při zástavě srdce, prospěšný během perinatálního vývoje, imunoregulace a pomoci při snižování progrese rakoviny.

Okamžitá časná stimulace genu.

Prostřednictvím druhého messenger systému může DMT ovlivnit rychlost genetické transkripce. Zvýšení exprese neurotrofického faktoru pocházejícího z mozku (BDNF) je také pozorováno po podání DMT. Exprese BDNF je spojena se synaptickou plasticitou, kognitivním procesem, jako je paměť, pozornost a plasticita synapsí.

Dimethyltryptamin (DMT; "N","N"-dimethyltryptamin) je velmi silný, přírodně se vyskytující halucinogen produkovaný rostlinami a přítomný ve stopovém množství i v lidském těle. Největší množství DMT, ačkoliv stále jen stopové, se v tělech savců vyskytuje především v epifýze. Ale když ta byla z mozku potkana odstraněna, mozek byl stále schopen DMT produkovat v několika regionech. DMT je tedy produkováno přirozeně z neuronů mozku savců a může přispívat k některým aspektům funkcí mozku vyššího řádu (jako je zpracování vědomých informací nebo učení/paměť atd.)

La diméthyltryptamine ("N","N"-diméthyltryptamine) ou DMT est une substance psychotrope puissante (souvent synthétique mais aussi présente de façon naturelle dans plusieurs plantes dont les psychotria ou Anadenanthera). Elle est considérée comme un stupéfiant dans certains pays. Se présentant pure sous forme cristalline et généralement fumée, elle procure un effet hallucinogène quasi immédiat et de courte durée ainsi qu'une expérience de mort imminente dans certains cas (à l'inverse, certaines études lient cette expérience de mort imminente à une possible production de diméthyltryptamine par la glande pinéale).


Historie.

Říká se, že Surmové přicházeli z východu, směrem k Akobo. Odtud část kmene, která se nazývala "Meyun", putovala dál na jih. Zbytek kmene překročil hranice a nakonec se usadil jako "Koma". Surmové byli sužování ostatními kmeny, jako například Amhara a Tirma. To přinutilo velkou část populace k připojení ke skupině Meyun kolem roku 1890 a poté kolem roku 1925 se přesídlili na plošinu Boma.

Způsob života.

Surmové žijí ve vesnicích složených z chýší a většinou zahrnují 40 až 2500 obyvatel. Jejich hospodářství je převážně pasteveckého charakteru, ale zabývají se i lovem, sběrem plodů a pěstováním kukuřice, fazolí a čiroku. Zvěř loví ve skupinách s pomocí cvičených psů. Surmové používají čirok na výrobu alkoholického nápoje zvaného "borday", který popíjejí tradičně při pohřebních slavnostech.  Za symbol bohatství, urozenosti a společenského postavení jsou považovány krávy. Prodej zlata, kterého je v oblasti poměrně dost, umožňuje nákup dalších zvířat. Surmové objevili, že zlato lze také použít k nákupu střelných zbraní a munice z nedalekého Súdánu. Zbraně usnadnili získávání zvířectva a narostl počet nájezdů na odvěké nepřátele, Nyangatomy. Se svým jižním sousedem jsou Surmové ve válkách už asi dvacet let.  Společnost Surmů je organizovaná do klanů na principu věkových kategorií. Klan je charakterizován vnitřní solidaritou. Ve velké uctě jsou stařešinové a jejich názory. Řídí shromáždění a mají na nich vždy poslední slovo. Surmové však nemají vůdce jako takové. Základní jednotkou společnosti je rodina (manželka a děti). Muži, zpravidla polygamní, vykonávají své úkoly daleko od domova. Jejich úkolem je starat se o zvířectvo a obranu země. Ženy se starají o vše ostatní kolem domácnosti. Děti začínají pomáhat z chováním dobytka zhruba kolem osmi let.

Náboženství.

"„Tam nahoře v hlubinách tmavomodrého nebe je Tumu, nejvyšší Bůh-Pán deště, který náhle zaplní vyprahlá koryta řeky, vleje do polí nový život a poskytne žíznícím zvířatům úlevu.“" (Giovanni Giansanti)  Tumu je vzdálený a tajemný, nejsou mu adresovány písně ani modlitby, ani ho nelze po smrti poznat, ta je koncem všeho. Surmové vědí, že musí den po dni zvládat sami. Ani islám, ani křesťanství neměly na jejich pragmatické pojetí lidské existence žádný vliv. Surmové věří v dobré a zlé duchy ve zvířatech, stromech a horách.

Kultura a zvyky.

Velmi nápadným znakem jejich kultury je zvyk vsazování hliněného kotouče do spodního rtu jako znak kmenové identity a ozdoba. Je to také užitečný prostředek sdělující velikost věna, jaké zaplatila ženichova rodina rodině nevěsty. Velikost kotouče je přímo úměrná počtu dobytka, jenž je používán jako platba.  Dalším zvykem je iniciační rituál, který zahrnuje obřízku, nošení oštěpu, dřevěného nebo koženého štítu a podkovovitého nárameníku s nožem. Kandidáti také dostávají podřadnou práci od stařešinů, musí hladovět a někdy bývají dokonce bičování, dokud nezačnou krvácet. Rituál se v určitých podobách opakuje co dvacet nebo třicet let.  Další charakteristický znak kultury Surmu je zdobení těla pomocí barev získaných z vápna a okru rozpuštěného ve vodě, nanášených prsty. Účel je především estetický. Dívky si také často zdobí tělo vpichy, které rozříznou žiletkou a po zacelení rány jim zůstává jizva. Muži toto zdobení používají k zastrašení nepřítele. Na pravou ruku si vypichují rány za zabité muže a na levou za ženy.  Nejpozoruhodnější slavností kultury Surmů je boj pomocí "donga" (hole). Tento sport (rituál) je velice nebezpečný a bojovníci mohou i zemřít. Přeborníci z různých vesnic se scházejí na domluvených místech, kde celé hodiny bojují holemi vyřezanými na jednom konci do tvaru penisu. Cílem boje je poslat protivníka k zemi, přičemž jediným pravidlem je, že není dovoleno zabíjet. Na konci tohoto krvavého boje je vítěz předveden před mladé dívky a ty se dohodnou, která si vítěze vezme za muže.  Dnes do oblasti Surmů přichází stále více dychtivých fotografů a turistů, kteří svým počínáním přispívají k rozpadu kultury Surmů.

Surmové patří k nejpůvodnějším etnickým skupinám v Etiopii. Sami vehementně popírají jakoukoli příbuznost s kmeny Mursi a Meen, a to navzdory skutečnosti, že mají podobné zvyky a mluví stejným jazykem. Surmové žijí usazeni v izolované a těžko přístupné oblasti poblíž řeky Omo. Jejich přesný počet není znám.

Les Surmas sont des habitants du sud de l'Éthiopie vivant dans la vallée de l'Omo. Selon les sources, "Surma" désigne un ensemble de trois groupes (les Suri, les Mursi et les Me'en), ou seulement le premier d'entre eux. "Suri" et "Surma" sont alors considérés comme synonymes.


Příklad.

Například 7 je šťastné číslo a přísluší mu tato posloupnost:  číslo 1663 je také šťastné číslo:  i číslo 13, obecně pokládané za nešťastné (například triskaidekafobiky), je dle této definice šťastné číslo:

Chování posloupnosti.

Když formula_6 "není šťastné", pak se jeho posloupnost nedostane k 1. Namísto toho se zacyklí (například pro číslo 4): Pokud formula_6 má formula_10 číslic, poté součet druhých mocnin jimi vyjádřených čísel může být nejvýše formula_11 (to nastane, pokud jsou všechny číslice devítky).<br> Pro formula_12 a více je tedy každé číslo větší než 1000 se definovaným postupem zmenšuje. V číslech menších než 1000 je číslo, jehož součet druhých mocnin jeho cifer je největší, 999, které dá výsledek 3 krát 81, což je 243. U čísel v intervalech [244,999], [164,243], [108,163] a [100,107] je vidět, že každé číslo větší než 99 se tímto procesem rychle zmenšuje. Tedy bez ohledu na to, s kterým číslem se začne, nakonec vznikne číslo menší než 100. Každé číslo z intervalu [1,99] je buď šťastné nebo se zacyklí.

Šťastná prvočísla.

"Šťastné prvočíslo" je takové "šťastné" číslo, které je zároveň prvočíslem. "Šťastná prvočísla" menší než 500 jsou:  Všechna čísla, a tedy i všechna prvočísla tvaru formula_14 a formula_15 pro "n" větší než 0 jsou šťastná. Je tomu tak proto, že:  Palindromické prvočíslo 10 + 7426247×10 + 1, které má 150007 číslic, je taktéž šťastné číslo, neboť obsahuje mnoho nul, které součet neovlivňují a zbylá čísla dávají formula_16, což je šťastné číslo. Toto prvočíslo bylo objeveno Paulem Joblingem v roce 2005.

Šťastná čísla v jiné než desítkové soustavě.

Definice šťastných čísel je závislá na desítkové soustavě. Tuuto definici lze rozšířit na ostatní číselné soustavy.  K vyznačení čísel v jiných soustavách je možné používat číslo v pravém dolním indexu, které představuje zvolenou soustavu. Například formula_17 představuje číslo 4 ve dvojkové soustavě. V každé číselné soustavě existují "šťastná" čísla. Například čísla jsou "šťastná" pro jakoukoliv číselnou soustavu formula_19.  Ze stejného důvodu jako výše se lz přesvědčit, že každé "nešťastné" číslo v číselné soustavě formula_19 vede k zacyklení v číslech menších než formula_21. Využije se to, že když formula_22, pak součet druhých mocnin čísel vyjádřených číslicemi čísla formula_6 v soustavě formula_19 je menší nebo roven Lze dokázat, že tento výraz je vždy menší než formula_26. Z toho lze usoudit, že jakmile se posloupnost dostane do čísla menšího než formula_21, zůstane v tomto rozmezí, a musí se tedy zacyklit (neboť čísel menších než formula_21 je jen konečně mnoho) či se dostat na 1.  Ve dvojkové soustavě jsou všechna čísla šťastná. Všechna čísla ve dvojkové soustavě menší než 1000 jsou totiž šťastná:  Dvojková soustava je tedy šťastná číselná soustava. Další takovou soustavou je soustava čtyřková.

Šťastné číslo () je v matematice definováno následujícím způsobem: vezme se libovolné kladné celé číslo, nahradí se součtem druhých mocnin svých číslic (kromě nuly) a tento proces se opakuje, dokud se nedojde k číslu jedna (kde se proces zastaví) nebo dokud se v posloupnosti neobjeví některé číslo dvakrát (posloupnost se zacyklí). Ta čísla, která tímto způsobem skončí jedničkou, se nazývají šťastná, ostatní pak nešťastná.

En mathématiques, un entier naturel est un nombre heureux si, lorsqu'on calcule la somme des carrés de ses chiffres dans son écriture en base dix puis la somme des carrés des chiffres du nombre obtenu et ainsi de suite, on aboutit au nombre 1.


Pozadí.

Gachal byl vytvořen v roce 1965 jako aliance Cherutu a Liberální strany před koncem funkčního období pátého Knesetu v rámci přípravy na parlamentní volby téhož roku. Tato aliance spojila jediné dvě pravicové strany zastoupené v tehdejším Knesetu, které měly obě toho času sedmnáct mandátů. Liberální strana vznikla až v roce 1961 sloučením Všeobecných sionistů a Progresivní strany.  Někteří bývalí členové Liberální strany však aliancí s Cherutem nebyli nadšení, neboť tuto stranu a jejího předsedu, Menachema Begina, považovali za příliš pravicové. V důsledku toho vystoupilo sedm poslanců Liberální strany a založili Nezávislé liberály, kteří později vstoupili do levicové strany Ma'arach. I tak šel Gachal do voleb v roce 1965 s 27 mandáty, jen o sedm méně než strana Mapaj, která v Izraeli vládla již od jeho založení (Mapaj byla posléze oslabena odchodem osmi poslanců v čele s Davidem Ben Gurionem, kteří založili stranu Rafi).  Do prvních voleb v roce 1965, ve kterých strana získala 26 mandátů vedl stranu Menachem Begin. Její volební úspěch však byl zastíněn levicovou stranou Ma'arach (nově vzniklou aliancí stran Mapaj a Achdut ha-avoda), která získala 46 mandátů. Během funkčního období Knesetu byl Gachal oslaben odchodem tří poslanců, kteří posléze založili stranu Svobodného středu.  Během šestidenní války byl Gachal přizván premiérem a předsedou strany Ma'arach, Levi Eškolem, do vlády národní jednoty. Strana zůstala součástí vlády i po válce a zůstala i poté, co se po Eškolově smrti v roce 1969 stala premiérkou Golda Meirová.  Ve volbách v roce 1969 strana opět získala 26 mandátů, ale znovu byla ještě více zastíněna stranou Ma'arach, která získala 56 mandátů, což je dodnes vůbec nejlepší výsledek politické strany v izraelských dějinách. I přesto byl Gachal opět přizván do vlády národní jednoty, kterou však v roce 1970 opustil poté, co vláda oznámila svou podporu Rogersovu plánu. Vláda později svou podporu plánu stáhla, ale Gachal se již nevrátil.  Před volbami v roce 1973 se Gachal sloučil s několika menšími pravicovými stranami, včetně strany Svobodného středu, Národní kandidátky (malé strany založené Ben Gurionem poté, co opustil Rafi) a neparlamentního Hnutí za Velký Izrael. Nová strana získala název Likud, což v hebrejštině znamená jednota.  Přestože Gachal ve volbách v roce 1973 Ma'rach nedokázal porazit, v následujících volbách v roce 1977 se to povedlo jeho nástupci, straně Likud, čímž se poprvé v dějinách státu dostala k moci pravice.

Gachal (:, což je akronym celého názvu "Guš Cherut-Liberalim", hebrejsky:, doslova „Blok Svoboda-Liberálové“) byla hlavní izraelská pravicová politická strana založená v roce 1965, která se v roce 1973 sloučila ve stranu Likud.

Le Gahal (, acronyme pour "Goush Herout-Liberalim" (Hebrew: גוש חרות-ליברלים), "litt." Bloc Hérout-Libéraux) était un important parti israélien de droite dirigé par Menahem Begin de sa création en 1965 jusqu'à son assimilation au sein du Likoud en 1973.


Politika územního rozvoje.

Vláda ČR dne 20.7.2009 na svém jednání schválila usnesením č. 929 návrh Politiky územního rozvoje ČR 2008 (celostátní nástroj územního plánování) V Politice územního rozvoje 2008 v článku (21) Politiky územního rozvoje, byl vymezen pojem zelených pásů jako ploch veřejně přístupné zeleně. Uvedený článek ukládá: Vláda ve svém dokumentu Politika územního rozvoje zcela konkrétně vymezuje následující specifické oblasti, kde je třeba zelený pás kolem měst zachovat, a to Karvinsko a Mostecko, kde jsou i problémy spojené s rozšiřováním území pro těžbu uhlí na již zastavěných plochách.

Vymezení zeleného pásu.

Podle některých urbanistů je pojem dále třeba specifikovat a upřesnit podle konkrétních podmínek řešeného města a dotčených obcí. Vymezení zelených pásů, nezastavěného území, je v pravomoci orgánů územního plánování. Vymezení pásů tak předpokládá spolupráci dotčených orgánů státní správy. Mohou nastat situace, kdy nebude možné vymezení pásu nezastavěných pozemků naplánovat.

V západní Evropě.

Cílem pásu pozemků nezastavěné plochy kolem měst v západoevropských zemích je:  Nezastavěné pozemky mají mnoho výhod pro obyvatele:  Účinnost zelených pásů se liší v závislosti na umístění. Mohou být narušeny výstavbou novou městské infrastruktury (letiště, továrny, zábavní parky) a někdy, dochází za zelenými pásy k vytvoření "satelitních měst", které fungují spíše jako předměstí než jako nezávislé komunity.

Kritika.

Praxi tvoření zeleného pásu ohledně efektů i motivace kritizoval například ekonom Tim Harford, s tím, že zelený pás je vytvořen pro zachování statu quo pro ty, kteří již žijí v uvedené zóně zeleného pásu. Nabízí také výhody majitelům domů, kteří těží z nedostatku bydlení. Uvádí, že motivace pro výhody zeleného pásu mohla být dobře míněna (veřejné zdraví, životní prostředí), ale tyto výhody nemají zmíněné efekty.  Kritici, jako je Mark Pennington tvrdí, že pouze malá část populace někdy vstoupí do zeleného pásu a stráví zde část volného času. Tvrdí také, že není jasná příčinná souvislost mezi čistěním vzduchu a vody a zelenými pásy. Předpokládají, že je spíše konečným výsledkem rozhodnutí o zeleném pásu pro město, že zabrání poptávce po bydlení, aby se setkala s nabídkou (omezuje výstavbu obytných komplexů) a dusí konkurenční síly.  Další oblast kritiky vychází ze skutečnosti, že jelikož zelený pás se nevztahuje na neurčito mimo město, zvyšuje růst stavební aktivity v oblastech mnohem dále od městského jádra, než kdyby zelený pás neexistoval, čímž se ve skutečnosti zvyšuje rozrůstání měst Příkladem jsou Ottawské předměstí Kanata a Orleans, z nichž oba jsou mimo zelený pás města, a v současné době prochází explozivním růstem. To vede k dalším problémům, kdy obyvatelé těchto oblastí mají delší dojíždění do práce ve městě a horší přístup k veřejné dopravě. To také znamená, že lidé musí dojíždět přes zelené oblasti, které nejsou určeny k vysoké úrovni dopravy. Zelený pás tak může zvýšit problém dopravy ve městě.  Existuje mnoho příkladů, kdy skutečným účelem zelených pásů bylo působit jako územní rezervy pro budoucí dálnice a další silnice. Příklady zahrnují úseky dálnice 407 na severu Toronta a Hunt Club Rd / Richmond Rd. jižně od Ottawy. Zda už byly původně plánovány takto, nebo zda došlo k změně až v důsledku novějšího plánování, je diskutabilní.  Ve Velké Británii, byly zelené pásy kritizovány jako jedna z několika protekcionistických politicko-ekonomických překážek pro bytovou výstavbu s negativními dopady na zásobování, náklady a ceny, a kvalitu nových domů. Kritici argumentují, že zelené pásy porazil jejich vlastní proklamovaný cíl, ochrana krajiny a volného prostoru. Zelené pásy brání stávajícím městům v organickém rozšíření a mají za následek další vývoj rozsáhlých zón bydlení dále od měst tedy nové komunity s nižší stavební hustotou za zeleným pásem, se svou vlastní infrastrukturou a větší závislost na automobilech a dojíždění do zaměstnání. Mezitím jsou cenná městská zeleň a brownfields, pozemky nejvhodnější pro rozvoj průmysl a obchod, ztraceny ve stávajících městských aglomeracích, kde je nahuštěno stále více a více nových bytů.

Zelený pás (také nazývaný „greenbelt“) je označení používané v územním plánování. Spojuje nezastavěné oblasti obklopující nebo sousedící s městskými oblastmi.

En urbanisme, une ceinture verte est une zone entourant une ville où l’urbanisation est interdite afin d’empêcher l’étalement urbain. Le concept a été créé au Royaume-Uni durant la première moitié du sous le nom anglais ".


Život.

Mehmed Paša Sokolović se narodil ve vesnici Sokolovići v Bosně, nedaleko od města Rudo. Jako jeden z mnoha byl odebrán tehdejší srbské pravoslavné rodině, když mu bylo 15 let. Následujících 13 let strávil na škole v Edirne, nedaleko od Istanbulu. Později se účastnil mnohých bitev Osmanské říše; jak té u Moháče, tak i prvního obléhání Vídně. V následujícím desetiletí se pak podílel na válkách mezi Turky a Persií; účastnil se obsazení Bagdádu. Roku 1546 se stal admirálem osmanské flotily, o pět let později pak získal post rumelijského správce (beylerbeye).  Roku 1565 se stal velkým vezírem (v moderní terminologii předsedou vlády), nastupoupil po zemřelém Semiz Ali Pašovi. Nedlouho poté vedl Sokolović výpad osmanských vojsk do Uher; 5. listopadu 1566 obsadil opevněný Siget, tou dobou však shodou okolností zemřel sultán Sulejman I.. Nová hlava státu, kterou se stal Selim II., se ukázal rychle jako nepříliš silný a zkušený vůdce, díky čemuž moc Sokoloviće ještě vzrostla. Na jeho příkaz byl ve Višegradu v jihovýchodní Bosně vybudován most, který dodnes nese Sokolovićovo jméno a kde se odehrávají moderní díla spisovatele Iva Andriće, kromě toho vzniklo za Sokolovićovy vlády nesčetné množství architektonicky hodnotných i (ve své době) velmi užitečných staveb. Kolem roku 1573 byl Sokolović na vrcholu své moci; jeho bohatství i vliv byly veliké. Obnovil také Srbský patriarchát a na místo patriarchy postavil svého bratra, Makarije Sokolovićé. Selim II. zemřel 12. prosince 1574, k moci se následně dostal jeho syn Murad III. Ten se sice zajímal o státní záležitosti méně, avšak ve schopnosti vezíra neměl na rozdíl od svého otce velkou důvěru. To vedlo k pádu Sokolovićovy moci, byť sám zůstal ve funkci velkého vezíra. 11. října 1579 byl při atentátu duševně narušeného derviše, který ho navštívil doma, zabit, útočnou zbraní byl nůž. Pohřben byl v Istanbulu.

Mehmed Paša Sokolović ( Sokollu Mehmet Paşa, zhruba 1505 — 11. října 1579) byl velký vezír a janičář v Osmanské říši, a to za vlády celkem tří sultánů.

Sokollu Mehmet Pacha ("Mehmed-paša Sokolović" en bosnien et serbe latin, "Мехмед-паша Соколовић" en serbe cyrillique, "Sokollu Mehmet Paşa" en turc), né vers 1505 ou 1506 à Sokolovići, près de Rudo (Bosnie-Herzégovine), mort le à Constantinople (Empire ottoman), fut le grand vizir de Soliman le Magnifique, de Sélim II et de Mourad III de 1565 à 1579.


Vývoj.

V 60. letech 20. století začalo americké námořnictvo hledat nové palubní stíhací letadlo, které by bylo vhodným nástupcem letadel F-4 Phantom II. Nakonec podpořilo společný projekt firem General Dynamics a Grumman, který byl nazván F-111B. Tato stíhačka s měnitelnou geometrií křídel vycházela konstrukčně ze strojů General Dynamics F-111. Celkem bylo vyrobeno 7 prototypů F-111B, ale konstruktérům se nepodařilo splnit jednu z podstatných technických požadavků jakou byla nižší hmotnost. Letadlo bylo pro operace z paluby letadlové lodi příliš těžké a tak byl projekt v roce 1968 zrušen.  Následně námořnictvo vypsalo novou soutěž, v rámci které se do užšího výběru dostali dva uchazeči - McDonnell Douglas a Grumman. Zatímco McDonnell Douglas představil modifikovanou verzi F-15, Grumman přišel se svým Modelem 303. Grumman navrhoval vyvinout letadlo s měnitelnou geometrií křídel, které by bylo vybaveno moderním radiolokátorem Hughes AWG-9. Grumman získal značné zkušenosti s technologií měnitelné geometrie křídel při předchozím vývoji letadla XF10F Jaguar, které však bylo postaveno jen jako prototyp. V lednu 1969 proběhlo závěrečné vyhodnocení obou návrhů o měsíc později byla se společností Grumman podepsána smlouva na vývoj stíhačky F-14A. Firma Grumman navázala na svou tradici v pojmenování svých letadel po kočkách. Dala proto stíhačce F-14 přezdívku Tomcat, přičemž šlo odkaz na kočku admirála Thomase Connollyho (Tom's cat).  F-14A se vznesl poprvé k obloze 21. prosince 1970, jen 22 měsíců poté, co firma Grumman vyhrála soutěž na vývoj tohoto letadla. První prototyp absolvoval svůj první let o 16:00, což bylo poměrně pozdě, neboť v prosinci se na americkém východním pobřeží stmívá už o 17:00. Počasí také nebylo ideální, ale Grumman potřeboval provést první let do konce roku 1970, jinak by musel zaplatit námořnictvu pokutu za porušení smlouvy. V souvislosti s blížícími se Vánocemi si firma uvědomovala, že mnoho lidí začne čerpat dovolenou, aby si prodloužili vánoční svátky, takže to bylo "buď nyní nebo nikdy". 30. prosince 1970, během druhého letu první prototyp havaroval kvůli poruše hydraulického čerpadla včetně záloh. Posádka zcela ztratila kontrolu nad řízením letadla, přesto se jim podařilo bezpečně katapultovat. Následně bylo vyrobeno ještě 11 prototypů pro účely dalšího testování. Letoun poháněla dvojice proudových motorů Pratt & Whitney TF30-P-412 o tahu 92,90 kN, které byly vyvinuty z motorů TF-30-P-12 určených původně pro nestavěnou sérii palubních strojů General Dynamics F-111B. Radar Hughes AN/AWG-9 umožňoval dvoučlenné osádce vyhledávat vzdušné cíle do vzdálenosti 315 km v závislosti na jejich velikosti a střely s plochou dráhou letu do vzdálenosti 120 km.  Druhý Tomcat byl zalétán 24. května 1971, který do konce roku následovalo dalších sedm exemplářů. Během testů do roku 1973 došlo k dalším dvěma haváriím a zkušebnímu provozu na letadlových lodích USS Forrestal a USS Independence.  Podobný osud, jako v případě 1. prototypu, postihl ještě dvě letadla. 20. června 1973 havaroval 6. prototyp, na kterém probíhalo testování zbraní. Nehodu zapříčinila raketa AIM-7, která po vystřelení zamířila směrem nahoru a prorazila palivovou nádrž. To způsobilo požár a posádka musela nouzově opustit kokpit. 8. prototyp se kvůli požáru motoru zřítil 13. května 1974.  Sériová výroba letadel se po úspěšném absolvování všech testů spustila v roce 1972 a 22. září 1974 byly stroje F-14 zařazeny do služby v americkém námořnictvu.  Vývoj pokračoval stavbou dvou prototypů F-14B s výkonnějšími motory Pratt & Whitney F401-PW-400 o tahu po 124,90 kN. První z nich vzlétl 12. září 1973.  Počátkem roku 1980 překročila produkce F-14 500 kusů, včetně 80 letounů pro Írán (IIAF) realizovaná v rozmezí let 1976–1978. Íránské Tomcaty poháněly výkonnější a spolehlivější pohonné jednotky TF30-P-414, samotné stroje patřily do výrobních bloků F-14A-90-GR a F-14A-95-GR s radary AN/AWG-9.Výroba pokračovala verzí F-14C s dokonalejší elektronikou a F-14D s dvojicí turbodmychadlových motorů General Electric F110-GE-400 o tahu 120,10 kN s přídavným spalováním. Od roku 1995 byly všechny Tomcaty vybaveny značkovacím laserovým kontejnerem LANTRIN, dále pak byla provedena úprava kokpitu pro možnost použití brýlí pro noční vidění (NVG).  Letadla se během 32 let zúčastnila války v Perském zálivu, Iráku i Afghánistánu. Nakonec byly v roce 2006 vyřazeny z aktivní služby a zcela nahrazeny stíhačkami F/A-18 Hornet.

Konstrukce.

Drak.

Střední a zadní část trupu se skládá ze dvou oddělených v prostorů pro motory, spojených dohromady plochou konstrukcí, přezdívanou "palačinka". Ta přispívá k vyššímu vztlaku letadla, umožňuje připojit více zbraňových závěsníků a poskytuje prostor pro palivo a vybavení. V zadní části "palačinky" jsou aerodynamické brzdy, nacházející se v horní i spodní části, přičemž se mohou rozevřít pod úhlem až 60 stupňů. Spodní brzda je rozdělena na dvě části kvůli uložení aretačního háku. Po stranách trupu se nacházejí dvě velká obdélníková vstupní ústrojí. Přední část přívodů vzduchu je ostře zkosená směrem dolů, aby měl motor dostatek vzduchu i při manévrech s vysokým úhlem náběhu. Hlavní jednokolový podvozek se zatahuje dopředu do konstrukce, ve které jsou uchycena křídla a otáčí se o 90 stupňů, aby byly kola uložena ve vodorovné poloze. Dvoukolový přední podvozek se zasouvá směrem dopředu do šachty v nose letadla. V trupu Tomcatu se nacházejí tři celistvé palivové nádrže, které pojmou celkem 6185 l paliva. F-14 je také vybaven zatahovacím nástavcem k tankování během letu, který se nachází na pravé straně trupu. Tomcat nemá elektronický systém fly-by-wire nebo mechanismus umělé stability. Řídicí systém se skládá z konvenčních tyčí a kabelů, pružin, servomotorů a posilovačů. Všechny řídící plochy jsou poháněny mechanicky, pouze spoilery mají elektrický pohon.

Křídla.

Koncept měnitelné geometrie křídel umožňuje jejich nastavení v rozsahu od 20 do 68 stupňů. Pro potřeby skladování letadel na palubě letadlové lodi je možné manuálně sklopit křídla pod úhlem 75 stupňů. Toto je možné díky tomu, že křídla jsou připevněna k trupu o něco výš, než vodorovné ocasní plochy. Seřízení geometrie křídel je automaticky řízeno centrálním počítačem AiResearch CP-1166B/A. Během vzletu a přistávání, jakož i při nízkých rychlostech letu, jsou křídla nastavena pod úhlem 20 stupňů a dosahují tak maximální rozpětí 19,1 m. Při letu nadzvukovými rychlostmi jsou nastavena pod úhlem 68 stupňů. V případě nouze může však pilot odstavit systém a přebrat nad nastavením křídel kontrolu.

Kokpit.

Dvoumístná kabina posádky F-14 se skládá ze dvou samostatných kokpitů s tandemovým uspořádáním. Pilot sedí vpředu a v zadní části je sedadlo důstojníka zbraňových systémů. Oba členové posádky sedí na vystřelovacích sedačkách Martin-Baker GRU-7A s raketovým pohonem, které mohou být použity již v nulové nadmořské výšce a při nulové rychlosti. Pilot má tři displeje pro sledování letu, navigaci a taktická data, včetně ovládacích prvků letu a výzbroje. Důstojník v zadní části má ovládací prvky a displeje pro řízení palby prostřednictvím systému AWG-9. Má také určité přístroje, poskytující základní informace o letu, ale nemůže přebrat kontrolu nad letadlem. Jeho hlavní náplní je obsluha radaru, identifikace protivníka a vedení pronásledování nepřítele. Na rozdíl od Phantomu II, může každý člen posádky vystřelovat rakety.

Motory.

Pohon varianty F-14A zajišťovala dvojice motorů Pratt & Whitney TF30, vyvinutých původně pro F-111B. Každý z motorů disponoval při forsáži výkonem 92,9 kN a Tomcaty, vybavené tímto pohonným systémem, dokázaly vyvinout maximální rychlost 2,34 M. Motory TF30 však pro svou nespolehlivost sklidily vlnu kritiky už při jejich použití v počáteční produkční sérii Tomcatů. Tyto námitky se ukázaly jako opodstatněné již během války v Zálivu. V plně naložených Tomcatech, které tankovaly během letu ve výšce asi 7000m, docházelo k pumpáži (nesprávné fungování kompresoru), což bylo často doprovázeno vyšlehnutím plamenů z motorů. Proto byly další verze F-14 vybaveny spolehlivějšími a navíc výkonnějšími motory F110-GE-400. Každý z těchto motorů od firmy General Electric poskytoval při zapnutí přídavného spalování výkon 123,7 kN.

Avionika.

F-14 je vybaven pulzním dopplerovským radiolokátorem Hughes AN/AWG-9, který byl odvozen z radaru AN/ASG-18, vyvinutého pro F-108 Rapier a F-111B. AWG-9 umožňuje pilotovi pálit téměř simultánně na 6 nepřátelských letadel, přičemž dokáže sledovat dalších 24 cílů. Radar je v podstatě talíř o průměru 92 cm, který může být nakloněn směrem dolů a sledovat tak i nízko letící objekty. AWG-9 má dosah více než 200 km a v kombinaci se střelami dlouhého dosahu AIM-54 Phoenix, představoval v době zavedení F-14 velmi nebezpečný zbraňový systém.  První produkční série Tomcatů byla vybavena infračerveným senzorem AN/ALR-23, který se nacházel pod nosem letadla a umožňoval vyhledávat nepřátelské stroje na základě tepelných emisí. Ten se však ukázal jako neúčinný, a proto byl později nahrazen TV kamerou Northrop AAX-1, vybavenou stabilizovaným teleobjektivem.  Digitální přenos dat mezi Tomcatem a velícím střediskem na lodi zajišťovalo zařízení Harris ASW-27B. Tento systém bylo možné také použít k datové komunikaci mezi F-14 a letadlem včasné výstrahy E-2C Hawkeye. Díky němu si mohla letadla vzájemně předávat informace o vzdušných cílech, což pomáhalo posádkám Tomcatů získat širší obraz o taktické situaci. A navíc, pokud to taktika vyžadovala, ASW-27B umožňoval letadlu F-14 operovat bez použití vlastních senzorů.  Tomcaty byly zpočátku vybaveny radarovým výstražným systémem AN/APR-25 a AN/APR-27. Ty byly později nahrazeny systémem AN/ALR-45 nebo AN/ALR-50 a závěrečná produkční série dostala AN/ALR-67. Tyto systémy byly navrženy tak, aby varovaly posádku před raketami protiletadlového kompletu, jakým je například 2K12 Kub. Ochranu posádky F-14 před přiletajícími raketami zajišťují i výmetnice klamných cílů Goodyear AN/ALE-39.  K dalšímu avionickému vybavení F-14 patřil inerciální navigační systém Asn 92 Kainovia II a komunikační systém, který se skládal z UHF rádia ARC-51 (později nahrazen ARC-159).

Nasazení.

U.S. Navy.

Do služby v US Navy letoun vstoupil v červnu 1972 převzetím prvního sériového stroje, kde začal nahrazovat Phantomy.  V září 1974 zahájily letky VF-1 a VF-2 na palubě jaderné letadlové lodě USS Enterprise první osmiměsíční túru s F-14 v západním Pacifiku. Prvními atlantickými letky Tomcatů se staly VF-14 „Tophatters“ a VF-32 „Swordsmen“, které v červnu 1975 na palubě USS John F. Kennedy odpluly do oblasti působnosti americké 6. floty ve Středomoří.  Několik Tomcatů sloužilo v 80. létech u US Navy Fighter Weapons School „Top Gun“ na NAS Miramar.  Z U.S. Navy byl Tomcat vyřazen roku 2006 a nahrazen letouny F/A-18E/F Super Hornet.

Incident v zálivu Velká Syrta.

V srpnu 1981 nařídil Ronald Reagan námořní cvičení "Freedom of Navigation" v zálivu Velká Syrta, který Libye považovala za své výsostné vody. Americké F-14 se následně v několika soubojích s libyjskými stíhači utkaly. Cvičení se zúčastnila letadlová loď USS Forrestal se stíhačkami Phantom II a USS Nimitz, která nesla na palubě stroje F-14 Tomcat. 19. srpna 1981, během hlídkového letu u pobřeží Libye, zachytily americké F-14 na svých radarech blížící se dvojici Su-22, která se pokusila sestřelit dvojici letounů F-14A z perutě VF-41 „Black Aces“. Jedno z libyjských letadel vystřelilo na Tomcaty raketu, ta však minula cíl. Piloti F-14 ve složení Cdr. Henry „Hank“ Kleeman a Lt. Dave Venlet, a Lt. Larry Muczynski a Lt. Jim Anderson opětovali střelbu a připsaly zničení obou letounů řízenými střelami AIM-9L. Celý vzdušný souboj trval jen 45 sekund.  24. března 1986 se během operace Prairie Fire dostala do vzájemné konfrontace dvojice F-14A se dvěma libyjskými stroji MiG-25.

Válka v Zálivu.

Od 17. ledna 1991 se americké F-14 zapojily do plnění různých úkolů v rámci operace Pouštní bouře ("Operation Desert Storm") v Perském zálivu. Na mise do Kuvajtu a Iráku startovaly z pěti letadlových lodí: USS John F. Kennedy, USS Saratoga, USS America, USS Ranger a USS Theodore Roosevelt. V době, kdy operace Pouštní bouře začínala, byly F-14 jedinými americkými stíhačkami v aktivní službě, které měly za sebou skutečné vzdušné souboje s potvrzenými sestřely nepřátelských letadel. Paradoxně však během války v Zálivu vykonávaly převážně hlídkové lety. Vybaveny zařízením TARPS (Tactical Airborne Reconnaissance Pod) byly Tomcaty vysílány také na průzkumné mise, během nichž vyhledávaly irácké mobilní raketové systémy Scud. Jelikož hlavní roli při potlačování iráckého letectva sehrály stíhačky F-15C, připsaly si F-14 pouze jediný sestřel vzdušného cíle. Šlo o vrtulník Mil Mi-8, který byl zničen střelou AIM-9 Sidewinder 6. února 1991 a jednalo se o poslední vzdušné vítězství Tomcatů ve službách amerického námořnictva. Během celé letecké kampaně ztratilo americké námořnictvo jen jeden stroj F-14A, který byl 21. ledna 1991 sestřelen iráckým systémem S-75 Dvina. Oba piloti se stihli katapultovat, ale jen jednoho z nich americké speciální jednotky zachránili. Druhého zajala irácká armáda a byl vězněn až do konce války.

Válka v Kosovu.

Do ozbrojeného konfliktu v Kosovu, který probíhal mezi silami Jugoslávie a UCK se zapojila v roce 1999 i Severoatlantická aliance. Bombardovací kampaň trvala od 24. března do 11. června 1999 a angažovalo se v ní hlavně americké letectvo. Tomcaty vzlétaly z letadlové lodi USS Theodore Roosevelt a shodily celkem 350 laserem naváděných pum. Stroje F-14 spolu se stíhačkami F/A-18 zničily nebo poškodily 477 taktických cílů a 88 pevných cílů.

Operace Trvalá svoboda.

7. října 2002 vzlétly americké F-14 z letadlové lodi USS Enterprise a stíhačky F/A-18 z letadlové lodi USS Carl Vinson na první bombardovací misi v Afghánistánu. Hlavními cíli byly teroristické základny, zbraně a vozidla, výcvikové tábory a vojenské jednotky Talibanu.

Operace Irácká svoboda.

Na rozdíl od operace Pouštní bouře, kde se Tomcaty zapojily do bojových akcí minimálně, bylo působení F-14 v kampani Irácká svoboda, která probíhala v Iráku o 12 let později, mnohem masivnější. 52 stíhaček F-14D se kromě lokalizování iráckých oddílů a systémů protivzdušné obrany zapojovalo výrazně více do útoků na pozemní cíle. Vedle Super Hornetů, které se zúčastnily bojových akcí poprvé, ničily nepřátelské pozemní cíle 900kg pumami JDAM (GBU-31).

Írán.

V lednu 1974 objednal Írán 30 kusů F-14A (evidenční č. US Navy "160299" až "160328") pro íránské letectvo (IIAF), v červnu pak následoval kontrakt na dalších 50 Tomcatů ("160329" až "160377"). Výcvik prvních vybraných osádek IIAF, které před tím létaly na Phantomech, začal v USA v květnu 1974. Prvé dva Tomcaty převzal Írán 14. ledna 1976 včetně moderní výzbroje. V květnu následujícího roku již IIAF disponovalo 12 letouny F-14A. V létě 1977 došlo k prvnímu zásahu F-14A proti sovětskému letounu MiG-25R, které neustále narušovaly Íránský vzdušný prostor. Pilot Tomcatu se dostal do střelecké pozice a zaměřil cíl svými raketami, z diplomatických důvodů však nedostal rozkaz ke střelbě. Dodávky F-14A pro IIAF byly ukončeny v roce 1978 předáním 79. stroje. Poslední Tomcat zůstal v USA, kde sloužil k testům zařízení pro tankování za letu a zbraňových systémů. Po islámské revoluci v roce 1979 již do Íránu nedorazil a byl uskladněn na základně Davis-Monthan. Později byl předán US Navy a počátkem 90. let předán "Pacific Missile Test Centre" na kalifornské základně Point Mugu, kde byl v srpnu 2000 vyřazen. Jako první byla na F-14A přezbrojena 82. taktická výcviková peruť IIAF na základně Isfáhán-Chatámí. Následně pak tvořily výzbroj 71., 72. a 73. taktické stíhací perutě na základně Šíráz a 81. perutě dislokované na Isfáhán-Chatámí.  První ztráta Tomcatu ("160311") z výzbroje IIAF se odehrála 30. dubna 1977 při výcvikovém letu jihovýchodně od báze Isfahan-Chatámí se smíšenou osádkou íránského pilota a instruktora společnosti Grumman. 15. listopadu 1977 došlo k další havárii 140 km od základny s plně íránskou osádkou ("160346"). Po islámské revoluci bylo íránské letectvo přejmenováno na vojenské letectvo islámské republiky Írán ("Islamic Republic of Iran Air Force" -IRIAF) a během několika měsíců se stav letuschopných strojů podstatně snížil. Do léta 1980 stav Tomcatů činil pouze několik desítek akceschopných letounů. Dne 22. září 1980 zaútočilo na šest základen IRIAF a čtyři pozemního vojska irácké letectvo, čímž započala osmiletá íránsko-irácká válka, mj. o sporné území v oblasti Chúzistán, ukončená v srpnu 1988. K prvnímu vítězství Tomcatů IRIAF došlo 7. září 1980 sestřelem iráckého vrtulníku Mi-25, tedy několik dní před oficiálním zahájením konfliktu. Další sestřely si na svá konta připsaly osádky F-14A již 25. září zničením dvou strojů MiG-23MS, třetí Tomcaty IRIAF zlikvidovaly 2. října 1980. Do konce roku 1980 podlehly při leteckých soubojích s F-14A další tři irácké stroje MiG-21 (21. a 27. listopadu a 2. prosince). Následující rok otevřely konta sestřelů osádky F-14A sestřelením Su-22M-3 29. ledna, další dvě potvrzená vítězství následovala 21. dubna nad dvojicí letounů MiG-23BN íránského letectva. 25. března 1984 „Perské kočky“, jak se F-14A IRIAF v USA přezdívalo, zničily Tu-22, 6. října 1986 jim za oběť padla dvojice strojů Dassault Mirage F1EQ iráckých vzdušných sil ("Al Qauwa al Džauwíja al Iráqíja"). Další dva sestřely nárokovaly osádky Tomcatů 24. února 1987 (MiG-23ML a Mirage F1EQ), třetí pak v tomto roce 24. června (vrtulník S.A.321H). Během roku 1988 nahlásili íránští piloti a operátoři F-14A zničení celkem deseti Mirage F1EQ ve vzdušných soubojích, poslední sestřel pak zaznamenali 19. července 1989 (MiG-21). Naopak iráčtí piloti během celého konfliktu nahlásili celkem 11 vítězství nad Tomcaty protivníka, z toho poslední dva stroje podlehly novým iráckým letounům MiG-29 19. července 1988. 12 F-14A ztratilo IRIAF následkem závady na motorech a přechodu do kritického letového režimu při manévrovém boji.  Po ukončení konfliktu byly zbylé F-14A IRIAF v 90. letech rozděleny do 83. taktické stíhací perutě na základnách Teherán-Mehrabad a Shiraz, 82. taktické stíhací perutě na letištích Bushehr a Isfahan-Chatámí, odkud operovala rovněž 81. peruť.

Uživatelé.

Bývalí uživatelé.

USA

Grumman F-14 Tomcat je nadzvukový, dvoumotorový, dvoumístný vojenský letoun s měnitelnou geometrií křídla. Vyvinut byl v rámci programu VFX pro americké námořnictvo, poté co byl zrušen projekt F-111B. F-14 byl první z novějších amerických stíhacích letounů (tzv. "teen-series"), které byly navrženy s ohledem na zkušenosti ze vzdušných soubojů s MiGy během války ve Vietnamu.

Le Grumman F-14 "Tomcat" est un avion de chasse embarqué, dont la particularité était de posséder des ailes à géométrie variable. Destiné à protéger la flotte d'attaques aériennes, il fut le premier chasseur conçu aux États-Unis à intégrer les leçons de la guerre du Viêt Nam. Il est devenu mondialement célèbre en 1986, grâce au film "Top Gun", avec Tom Cruise.


Historie.

Gangy jako organizované skupiny vznikly v USA ve druhé polovině 19. století, například jako odnože italské mafie, a velmi se rozmnožily v období prohibice (1919–1933), kdy nelegální prodej alkoholu sliboval obrovské zisky. K tomu se přidala i prostituce a později obchod s drogami. Původní gangy nebyly velké, operovaly na stálém místě a ze svých zisků velkoryse podplácely politiky, policisty a zejména městské úředníky. Jejich náčelníci („boss“) často vystupovali jako zámožní obchodníci a své spojení se zločinci dokonale maskovali. Jeden z nejslavnějších, Al Capone (1899–1947), mohl být nakonec odsouzen jen za daňové podvody, ačkoli měl na svědomí množství vražd a jiných zločinů.  Protože se pohybovaly „mimo zákon“, dostávaly se gangy často do sporů, které nakonec řešily vraždami, jež vyvolávaly podobnou pomstu protivníků. Jakkoli veřejnost nelegální prodej alkoholu spíše vítala, tyto války gangů ji začaly znepokojovat a když došlo k masovým přestřelkám a vyvražďování protivníků, rostl také tlak na účinný boj proti nim. Důležitým rysem gangů je zvláštní symbolika, značky, gesta, odznaky nebo oblečení. Svými značkami si gangy navzájem dávají najevo svou přítomnost, případně terorizují obyvatele.

Současnost.

V současnosti jsou gangy převážně tvořeny přistěhovalci, často stejného původu. Zabývají se prodejem drog, organizují prostituci, pašování a jiné výnosné a nezákonné činnosti. Podle odhadů z roku 2007 působí v USA asi 30 tisíc gangů s více než 800 tisíci členy, z toho asi 120 tisíc jen v Los Angeles. Členové gangů působí až 80 % násilných trestných činů a téměř 150 tisíc je ve vězeních.  V Česku působí také mezinárodní a „etnické“ gangy, z domácích hlavně tzv. motocyklové gangy a gangy ve věznicích.

Gang [geng] (amer., z angl. "to go") znamená původně pojmenovanou mužskou skupinu, dnes téměř výlučně zločineckou. Její člen se nazývá gangster [genkstr].

Une bande ou gang est un groupe d'individus partageant une culture et des valeurs communes, engendrées par leur association et le milieu social et urbain où ils vivent. Un de leurs traits caractéristiques est leur promptitude à employer la violence contre les autres gangs et à l'étendre contre à peu près n'importe qui. Ils s'engagent dans des activités criminelles de nature et d'intensité variables.


Případy užití.

Technologie NFC umožňuje také oboucestnou komunikaci mezi koncovými zařízeními. Předchozí systémy postavené na pouhém čtení bezkontaktních čipů RFID umožňovaly pouze jednocestnou komunikaci. Nenapájené NFC „tagy“ (bezkontaktní platební karty a identifikační prvky, zvané "čipy", např. pro kontrolu vstupu) mohou být čtené i aktivními NFC zařízeními, takže systém NFC může postupně nahradit tyto jednostranné systémy a také souběžný provoz.  Hlavní výhoda oproti dosavadní bezkontaktní identifikaci, zejména pomocí RFID (platební karty, kontroly vstupu, ochrana navázání komunikace) spočívá v

Platební systémy.

Pro platební systémy využívající debetní či kreditní karty a čipové karty (tzv. Smartcards) může znamenat použití technologie NFC alternativu či kompletní náhradu. Pro příklad můžeme uvést Google Wallet, který umožňuje zákazníkům uložit si informace o platební kartě resp. perspektivně o více platebních kartách. Poté při jakékoli platbě u terminálu MasterCard PayPass mohou využít svůj mobilní telefon podporující NFC pro platební transakce. Německo, Rakousko a Itálie již vyzkoušely a zavedly NFC jako způsob prodeje jízdenek pro veřejnou dopravu. Čína již běžně využívá NFC v autobusech veřejné dopravy a Indie zavádí pokladny podporující NFC transakce.

Kontakty lidí s bluetooth a Wi-Fi připojení.

Další možností využití technologie NFC jsou situace, při níž se setkávají skupiny lidí. V těchto situacích může technologie NFC zjednodušit sdílení kontaktů, fotografií, videí nebo souborů.  Díky velmi jednoduché a rychlé konfiguraci NFC, byť o nízkých přenosových rychlostech, může se využít k navázání a konfiguraci ostatních, složitějších bezdrátových připojení, jako je párování zařízení pro připojení Bluetooth, kdy se pro párování užije technologie NFC, zatímco pro přenos dat bude následně použita technologie Bluetooth. Podobně také konfigurace připojení Wi-Fi, ačkoliv pro tyto případy zde existuje technologie Wi-Fi Protected Setup, která umožňuje také velmi jednoduchou konfiguraci Wi-Fi připojení.

Identifikace.

NFC Forum má zájem o to, aby se potenciální NFC zařízení užívala jako elektronické identifikační karty a klíčenky, běžně nazývané „čip“, dosud používané pro kontrolu vstupu. Vzhledem k tomu, že NFC podporuje šifrování, je její použití výhodnější než méně zabezpečené systémy RFID.

Historie.

Počátky technologie NFC se datují do doby vzniku technologie RFID. RFID umožňuje čtečce, aby vysílala rádiové vlny k pasivnímu, elektronickému tagu, pro identifikaci, autentizaci a sledování.

Technické specifikace.

NFC je sada bezdrátových technologií krátkého dosahu, pracující obvykle na vzdálenostech do 4 cm. Na nejnižší vrstvě je NFC definováno skupinou standardů bezkontaktních karet, mezi které patří standardy bezkontaktních čipových karet ISO/IEC 14443, JIS X 6319 pod názvem FeliCa a ISO/IEC 15693. První dva zmíněné standardy (ISO/IEC 14443 a JIS X 6319) operují na frekvenci 13,56 MHz na ISO/IEC rádiovém rozhraní a s obvyklými přenosovými rychlostmi od 106 kbit/s do 424 kbit/s. Výjimkou je standard ISO/IEC 15693, jehož použitelná vzdálenost dosahuje oproti dvěma předchozím standardům vzdálenostem výrazně větším, a to až do vzdálenosti 1,5 metru. S touto vzdáleností však musíme počítat s razantním poklesem přenosových rychlostí, jedná se o rychlosti do 26 kbit/s. Rozšíření standardu pro potřeby technologie NFC je specifikováno pomocí standardů NFCIP, které rozšiřují standard ISO/IEC 14443 o další technické specifikace, jenž definuje komunikaci mezi dvěma NFC zařízeními, a je znám jako ISO/IEC 18092.

Fyzická a linková vrstva NFC.

ISO/IEC 14443.

Bezkontaktní čipové karty, na nichž je založena technologie NFC, jsou popsány standardem ISO/IEC 14443. Veškeré NFC transakce, jako jsou libovolné přenosy dat mezi účastníky přenosu, jsou realizovány pomocí přenosu energie skrze elektromagnetickou indukci mezi dvěma smyčkovými anténami čipové karty a NFC čtečky (mezi stěžejní komponenty NFC čtečky patří mikrokontrolér a magnetická smyčková anténa pracující na frekvenci 13,56 MHz). V rámci tohoto standardu se běžně užívají pojmy PICC (Proximity Integrated Circuit Card) a PCD (Proximity Coupling Device), které představují zmíněné komponenty v rámci NFC transakce, a to PICC ve formě čipové karty (obsahující čip a smyčkovou anténu) a PCD ve formě NFC čtečky. Společně se standardem ISO/IEC 14443 existují i některé vzájemně kompatibilní standardy, z nichž nejznámější jsou MIFARE, Calypso a FeliCa.  Čipové karty, které se pro tyto podmínky používají, mohou nabývat rozměrů definovanými standardem pro rozměry identifikačních karet a jejich fyzickým vlastnostem, standardem ISO/IEC 7810, jehož nejpoužívanějším rozměrem je formát ID-1. Rozměry tohoto formátu používá většina identifikačních a platebních karet.  Standard ISO/IEC 14443, na němž staví bezkontaktní karty, definuje především základní elementy v komunikaci, základní požadavky, fyzické vlastnosti, maximální vysílací výkony a protokoly pro iniciaci komunikace, antikolizní protokoly a přenosové protokoly. Základní shrnutí tohoto standardu je v níže uvedené tabulce, která popisuje jednotlivé části tohoto standardu.  Standard ISO/IEC 14443 definuje dva typy komunikačních rozhraní, a to typ A a typ B. Jako dodatek k nim existuje rozhraní typu F z Japonského standardu JIS X 6319.  Rozhraní typu A používá ve směru čtečky (PCD) ke kartě (PICC) ASK modulaci se 100% hloubkou, jehož data jsou zakódována pomocí modifikovaného Millerova kódování. V opačném směru komunikace se používá OOK modulace s daty zakódovanými pomocí Manchester kódování. V tomto typu rozhraní se pole vypíná po dobu krátkých intervalů, kdy čtečka přenáší data.  Rozhraní typu B používá ve směru čtečky (PCD) ke kartě (PICC) ASK modulaci s 10% hloubkou, jehož data jsou zakódována pomocí kódování NRZ-L. Komunikace v opačném směru používá BPSK modulaci s daty zakódovanými pomocí NRZ-L.

NFCIP.

Rozšířením standardu ISO/IEC 14443 je standard NFCIP-1, který z něj vychází, ale rovněž jej rozšiřuje o komunikační režimy zařízení, transportní protokoly a protokoly pro přenos dat. Komunikační režimy jsou rozděleny na pasivní a aktivní režim. Tento standard je podmnožinou skupiny standardů NFCIP, do kterého rovněž patří i standard NFCIP-2.  V pasivním komunikačním režimu zařízení iniciující komunikaci poskytuje nosné pole, které je cílovým zařízením modulováno (čímž tímto odpovídá iniciátorovi komunikace). V tomto režimu může cílové zařízení získat energii z elektromagnetického pole iniciujícího zařízení, což pak činí z cílového zařízení, tzv. transpondér. V aktivním komunikačním režimu iniciátor a cílové zařízení komunikují alternativně mezi sebou generováním vlastních magnetických polí. Zařízení deaktivuje své pole zatímco čeká na data. V tomto režimu jsou obě zařízení napájena vlastními zdroji.  Komunikace skrze radiofrekvenční rozhraní v aktivním a pasivním režimu musí definovat modulační schémata a přenosové rychlosti. Dodatečně lze také zahrnout počátek komunikace, její konec, bitovou reprezentaci, detekci rámců a detekci chyb, detekci zařízení, výběr parametrů a protokolů, výměnu dat a deselekci NFCIP-1 zařízení.  Všechna zařízení podporující NFCIP-1 musí operovat na přenosových rychlostech 106, 212 nebo 424 kbit/s. Mezi těmito rychlostmi se zařízení mohou přepínat či si stávající rychlost ponechat. V rámci jedné transakce od iniciátora akce k cíli není zapotřebí, aby přenosová rychlost byla fixní. Změna rychlosti v rámci jedné transakce je jednoduše realizovatelná pomocí změny parametru procedury. Na rozdíl od rychlosti však nelze měnit režim v rámci jedné transakce (z aktivního na pasivní nebo naopak).  NFCIP-2 je rozšířením standardu NFCIP-1, který je specifikován ve standardech ISO/IEC 21481, ECMA 352 a ETSI TS 102 312. Tento standard specifikuje mechanismy výběru správného komunikačního režimu a je navržen tak, aby nenarušoval jakoukoliv implementaci komunikace na frekvenci 13,56 MHz, tj. je navržen s ohledem na existující bezkontaktní implementace postavené na RFID. Zařízení, které implementuje tento standard, musí rovněž implementovat funkce zařízení definovaných ve všech zmíněných standardech - a to funkce všech druhů zařízení blízkých a z blízkého okolí (standardy ISO/IEC 14443 a ISO/IEC 15936). Tímto se zaručí zpětná kompatibilita všech zařízení s již existujícími bezkontaktními systémy.

Klasifikace zařízení.

Vzhledem k široké škále standardů definujících technologii NFC je nutné rozlišit zařízení v závislosti na klíčových parametrech. Prvním parametrem, na jehož základě dělíme typy zařízení, jsou napájecí požadavky: Druhým parametrem, na jehož základě dělíme typy zařízení, je rozlišení účastníků komunikace na:

Režimy přenosu.

Reader/Writer režim.

Specifickými režimy pro čtení či zápis dat NFC čteček z tagů jsou režimy reader/writer. Tyto režimy vyhovují rádiovému rozhraní standardů ISO/IEC 14443 typu A, B a schémat FeliCa. V tomto režimu není vyžadována vysoká bezpečnost vzhledem k povaze komunikace, tj. není zde zapotřebí mít bezpečné, zašifrované úložiště dat, tzv. "Secure element". Celý proces komunikace spočívá pouze v zápisu nebo čtení dat z/do pasivního čipu, tzv. NFC tagu. NFC tag je v obou případech napájen elektromagnetickým polem iniciátora. Maximální přenosová rychlost v režimu pro zápis je 106 kbit/s.  Příkazy a instrukce k řízení tagů NFC zařízeními jsou realizovány pomocí datového formátu NDEF a parametrů RTD k definici obsahu NDEF záznamů. Použití datového formátu NDEF však není pro aplikace vyžadováno.

Peer-to-peer režim.

Rozhraní komunikačního peer-to-peer režimu, který umožňuje obousměrnou komunikaci mezi NFC zařízeními, je definováno v rámci standardu NFCIP-1. Tento režim je určen především pro vzájemnou výměnu dat, kontaktů či textových zpráv. U tohoto režimu se předpokládá, že veškerá zařízení budou v aktivním režimu během komunikace. Maximální přenosové rychlosti dosahují 424 kbit/s, komunikace mezi zařízeními probíhá v half-duplexním kanálu.  Standard NFCIP-1 poskytuje na základní funkce linkové vrstvy, jako opravy chyb, potvrzování rámců, jejich řazení a další vlastnosti. LLCP protokol rozšiřuje základní funkcionalitu standardu NFCIP-1 o další důležité služby - spojově orientovaný transport rámců, nespojově orientovaný transport (nepotvrzovaný), řízení stavu linky, asynchronní vyvažovanou komunikaci a multiplexaci protokolů.

Card emulation režim.

Režim card emulation umožňuje mobilním telefonům (nebo jiným NFC zařízením) chovat se jako NFC čipová karta. Mobilní telefon (nebo jiné NFC aktivní zařízení) se v tomto případě chová jako pasivní NFC čip standardu ISO/IEC 14443. Jakmile dojde ke kontaktu NFC čtečky s tímto čipem v telefonu, tak komunikaci iniciuje NFC čtečka. Jako běžný případ užití je v tomto případě chování telefonu jako sms jízdenka, vstupenka nebo libovolná forma autentizačního faktoru ve formě pasivního čipu.

NFC tagy.

NFC tagy obsahují data a jsou typicky pouze pro čtení, mohou být ale i přepisovatelnými. Jejich výrobci je mohou šifrovat, nebo používat specifikace poskytnuté NFC fórem. Tagy mohou být bezpečným úložištěm soukromých dat, jako jsou informace o debetních a kreditních kartách, PIN kódy, kontakty a další typy důvěrných dat. Vhodným použitím NFC tagů je také NFC smartposters. NFC forum definuje 4 typy tagů, které poskytují různé přenosové rychlosti a schopnosti ve vztahu k jejich konfigurovatelnosti, bezpečnosti, velikosti paměti a kvalitě čipu proti zápisům.  Níže uvedená tabulka uvádí obecný přehled jednotlivých typů tagů.

Kapacity bezkontaktních čipů.

Paměťové kapacity běžně dostupných bezkontaktních čipů.

Specifikace NFC a Bluetooth.

NFC a Bluetooth jsou rádiové technologie krátkého dosahu. Podle technických detailů uvedených níže NFC operuje na nižších přenosových rychlostech, nicméně potřebuje ke svému provozu výrazně méně energie a nepotřebuje párování.  Konfigurace NFC je výrazně rychlejší ve srovnání se standardním Bluetooth, ale nikoliv ve srovnání s Bluetooth low energy. Namísto manuální konfigurace pro identifikace zařízení je spojení mezi dvěma zařízeními provedeno automaticky, a to za méně než 1/10 sekundy. Maximální přenosové rychlosti NFC (424 kbit/s) jsou nižší, než u standardu Bluetooth V2.1 (2.1 Mbit/s). Maximální dosah menší než 20 cm u této technologie výrazně redukuje možnosti okolních zařízení zachytávat provoz, jelikož musí být ve velmi blízkém dosahu zařízení, u nějž chcete odchytávat provoz.  Ve srovnání s Bluetooth, je NFC kompatibilní s existující pasivní RFID infrastrukturou (13.56 MHz, ISO/IEC 18000-3). Požadavky na napájení jsou výrazně nižší, nebo podobné s Bluetooth V4.0 low energy protokolem. V některých případech mohou být ale požadavky na napájení zařízení vyšší, než u Bluetooth V4.0 Low Energy protokolu, a to v případech komunikace s pasivním, nenapájeným zařízením (vypnutý telefon, bezkontaktní čipové karty, smart postery), které je potřeba napájet ze zařízení iniciujícího komunikaci.

Normy NFC a jejich tvůrci.

Normy.

NFC bylo schváleno jako norma ISO/IEC 8. prosince roku 2003 a později jako norma ECMA.  NFC je otevřená platforma technologií standardizovaná v ECMA-340 a ISO/IEC 18092. Tyto normy specifikují modulační schémata, kódování, přenosové rychlosti, formáty rámců na rozhraní NFC zařízení, ale také i inicializační schémata a podmínky vyžadované pro řízení kolizí během inicializace během obou, pasivních a aktivních režimů. Mimoto také definuje transportní protokol, který zahrnuje aktivaci protokolu a metody pro přenos dat.  Rádiové rozhraní pro NFC je definováno ve dvou normách:

GSMA.

Asociace světového systému pro mobilní komunikaci (Global System for Mobile Communications, GSMA) je globální oborovou organizací zahrnující téměř 800 mobilních operátorů a přes 200 firem poskytujících produkty a služby ve 219 zemích. Mnoho členů této asociace vyzkoušelo technologii NFC po celém světě. Tyto zkušenosti jim umožnily komerční spuštění služeb založených na NFC. GSMA je zapojeno v několika iniciativách souvisejících s NFC:

StoLPaN.

StoLPaN ('Store Logistics and Payment with NFC') je celoevropské konsorcium podporované Evropskou komisí, a to konkrétně programem Technika informační společnosti IST (Information Society Technologies) nadnárodního projektu FP6 a zkoumá dosud nevyužitý potenciál této technologie ve vztahu k mobilní komunikaci.

NFC Forum.

NFC Forum je nezisková organizace, která byla založena za účelem zkonsolidovat rádiové technologie krátkého dosahu do jednoho funkčního celku, NFC, se záměrem protlačit tuto technologii na veškeré možné trhy. Jedná se o uskupení, které specifikuje NFC standardy postavené na ISO/IEC standardech. V tomto uskupení jsou zahrnuty firmy, jenž udávají směr vývoje v mobilních, informačních a platebních technologiích. Bylo založeno v roce 2004 firmami, mezi nimiž byla firma Nokia, Philips a Sony. S postupem času počet členů NFC fóra roste a nyní již čítá přes 170 členů. Jedná se o výrobce hardwaru, softwaru a finanční instituce. Mezi hlavní záměry organizace NFC Forum patří:

Java Community Process.

"Java Community Process" (JCP) je proces, program či mechanismus, který zašťituje vývoj standardů, specifikací a nových API pro platformu jazyka Java. Účastnit se vývoje a poskytování zpětné vazby pro požadavky na změnu Java specifikací ("Java Specification Requests", zkratka "JSR") může kdokoliv. JCP tímto způsobem přijalo dvě důležitá API specifikace pro mobilní telefony podporující NFC technologii, a to konkrétně Contactless Communications API (JSR257) a Secure and Trust Service API (JSR177).

Alternativní implementace NFC.

Absence vestavěných NFC čipů v mobilních telefonech nebrání ve využití NFC technologie. Pro tyto případy byly vyvinuty karty "microSD" a "UICC SIM", které obsahují bezkontaktní smartcard čipy s rozhraním podle normy ISO14443 s vestavěnou anténou nebo bez ní. Tyto implementace v podobě SIM karet a karet microSD umožňují nasazení této technologie na současná zařízení, což umožňuje realizaci NFC služeb i na přístrojích, u nichž s tímto využitím nebylo počítáno. Výhodou tohoto přístupu je jak zlevnění, tak i zkrácení doby globálního nasazení bezkontaktních služeb na stávající trh.

Ostatní spolutvůrci norem NFC.

Ostatní standardizační subjekty a projekty zainteresované ve vývoji NFC zahrnují:

Bezpečnostní aspekty.

Ačkoliv může být krátký dosah NFC technologie brán za jeden z bezpečnostních aspektů, tak NFC samotné nezabezpečuje komunikaci. V roce 2006 Ernst Haselsteiner a Klemens Breitfuß popsali různé typy útoků a ukázali, jak využít odolnost NFC vůči útokům typu Man-in-the-middle k získání specifického klíče. Tato technika není součástí ISO standardu, NFC nenabízí nějakou ochranu proti odposlechu a může být proto zranitelné vůči modifikaci dat.  Aplikace využívající NFC proto musí použít kryptografické protokoly vyšších vrstev (např. SSL) k vytvoření zabezpečeného kanálu. Zajištění bezpečnosti přenášených dat pomocí technologie NFC proto vyžaduje spolupráci na více úrovních: Útoky mohou být různého typu:

Near field communication (NFC) je modulární technologie rádiové bezdrátové komunikace mezi elektronickými zařízeními na velmi krátkou vzdálenost (do 4 cm) s přiblížením přístrojů. Tuto architekturu definuje sada standardů ISO. Současné a předpokládané využití této technologie je především ve výměně klíčových dat při bezkontaktních finančních transakcích a ve zjednodušené konfiguraci spojení rádiových zařízení, jako např. Wi-Fi. S využitím této technologie se počítá ve vzájemné komunikaci jak dvou aktivních přístrojů (např. příslušně vybavených mobilních telefonů), tak aktivních zařízení s pasivními zařízeními (s tzv. tagem, pasivním nenapájeným NFC zařízením) jako čtečka s bezkontaktní platební kartou.

La communication en champ proche (CCP), en (NFC) est une technologie de communication sans fil à courte portée et à haute fréquence, permettant l'échange d'informations entre des périphériques jusqu'à une distance d'environ dans le cas général. Cette technologie est une extension de la norme standardisant les cartes de proximité utilisant la radio-identification (RFID) qui combinent une carte à puce et un lecteur au sein d'un seul périphérique.