Vlastnosti.

Synchronní motor se otáčí přesně synchronně s točivým polem statoru. Se zvýšením zátěže se magnetické pole rotoru opožďuje za rotujícími póly točivého pole statoru o úhel zátěže δ (fázové zpoždění). Nejvyšší točivý moment je dosahován při úhlu zatížení 90° u dvojpólového motoru (moment zvratu), protože se kotva nachází mezi dvěma magnety, kde jeden pól kotvu přitahuje a druhý tlačí. Obvykle je moment zvratu dvojnásobný, než jmenovitý moment. S dalším zpožďováním kotvy (zvětšováním úhlu zátěže) se točivý moment zase snižuje. Přesáhne-li zátěž maximální moment M, vypadne synchronní motor ze synchronismu a zastaví se (za předpokladu, že zátěž trvá). Synchronní motory jsou méně citlivé na pokles napětí než motory asynchronní.

Rozběh synchronního motoru.

Zastavený synchronní motor se po připojení napájení sám neroztočí, je potřeba vnější síla "F", která roztočí rotor. Poté je rotor točivým magnetickým polem „vtažen“ do synchronních otáček, ve kterých již setrvá. Vnější sílu "F" pro počáteční roztočení rotoru může zajistit:

Typy synchronních motorů.

Existuje několik různých typů synchronních motorů, které byly vytvořeny pro různé účely. Synchronních motory bývaly typicky používány na místech, kde byl potřeba motor s jedním směrem otáčení, konstantními otáčkami a málo častými spouštěními. V současnosti se díky pokročilé řídící elektronice používají v elektromobilech, RC modelech a podobně.

Trojfázový synchronní motor.

Trojfázový synchronní motor využívá pro vznik točivého pole trojfázový střídavý proud přivedený do cívek statoru pootočených o 120° (podobně jako asynchronní motor). Malé synchronní motory mají rotor z permanentních magnetů. Větší synchronní motory mají na rotoru vinutí napájené stejnosměrným proudem přes sběrné kroužky. Vinutí statoru i rotoru jsou vložena do drážek dynamových plechů (omezují ztráty vířivými proudy).

Komutátorový motor.

Kartáčový stejnosměrný motor (též "interně komutovaný motor") je starší typ synchronního motoru, který přepíná pole na rotoru pomocí komutátoru. Stator mohou tvořit permanentní magnety nebo vinutí napájená stejnosměrným proudem.

Bezkartáčový stejnosměrný motor.

Polovodičové výkonové měniče frekvence umožňují vyřešit jak rozběh synchronního motoru, tak řízení otáček. Toho se využívá například pro pohon kolejových vozidel, pro rádiem řízené modely apod. Bezkartáčové motory nahradily starší kartáčové (komutované) synchronní motory.

Krokový motor.

Krokový motor je speciální druh mnohapólového synchronního motoru. Využívá se především tam, kde je třeba přesně řídit nejen otáčky, ale i konkrétní polohu rotoru. Nachází uplatnění v přesné mechanice, regulační technice, robotice a podobných oborech. Krokový motor je unipolární nebo bipolární.

Elektrický generátor.

Synchronní motor je v používán jako elektrický generátor (v autě alternátor, v elektrárnách turbogenerátor, hydrogenerátor).

Synchronní kompenzátor.

Synchronní kompenzátor je synchronní motor, který je připojen k napájecí střídavé síti a pracuje naprázdno. Je-li přebuzen, dodává do elektrizační soustavy jalový výkon, jde tedy o mechanickou kompenzaci účiníku. Kompenzací jalového výkonu dochází zároveň k plynulé regulaci elektrického napětí v rozvodné síti.

Charakteristika.

Rychlost otáčení.

Jelikož se rotor synchronního stroje otáčí stejnou rychlostí, jako je rychlost točivého magnetického pole, lze otáčky vypočítat podle vztahu:  formula_1  kde:  Z výše uvedeného vztahu plyne, že pokud je stroj používán jako motor, je ke změně rychlosti otáčení třeba použít frekvenční měnič. To je rozdíl oproti stejnosměrnému motoru, kde řízení rychlosti je proveditelné pomocí změny napájecího napětí. Na rozdíl od asynchronního motoru je skluz nulový, a proto se ve vztahu nevyskytuje.

Moment a výkon synchronního stroje.

Moment třífázového synchronního stroje s hladkým rotorem lze vypočítat podle vztahu:  formula_2  kde:  Se zvětšujícím se momentem se zvětšuje zátěžný úhel. Maximální hodnota zátěžného úhlu δ je u stroje s hladkým rotorem 90° (sin δ = 1), při dalším zvětšení zátěžného úhlu stroj vypadne ze synchronního chodu (rotor se již neotáčí synchronně s točivým polem statoru). Jestliže tato situace nastane, je třeba stroj neprodleně odpojit od sítě.  Pomocí vztahu pro moment lze snadno určit výkon stroje.  formula_3  Jmenovité napětí je vyšší u strojů s vyšším výkonem. U alternátorů se používá napětí 6,3 kV u strojů výkonem přibližně do 50 MW, zatímco u nejvýkonnějších alternátorů (1000 MW) jsou stroje typicky navržené na napětí 24 kV.

Kývání rotoru.

"Kývání rotoru" je jev způsobený dynamickou změnou v zatížení synchronního elektromotoru nebo generátoru. Velikost kývání je přímo úměrná velikosti dynamické změny v zatížení. Ke kompenzaci kývání synchronních strojů se využívá tzv. amortizérů. Jsou to většinou měděné kruhy umístěné na čelech rotoru a spojujících jednotlivé póly rotoru synchronního stroje. Při rozběhu slouží amortizéry také k většímu rozptylu magnetického toku a k lepšímu odvodu tepla nahromaděného při startu synchronního stroje.

Synchronní motor je točivý elektrický stroj, pracující obvykle na třífázový střídavý proud. Je charakterizován tím, že jeho rotor se otáčí přesně synchronně s točivým polem statoru. Dříve se zpravidla používaly pro pohon zařízení s velkým výkonem, konstantními otáčkami a kde nebyla vyžadována změna smyslu otáčení nebo časté spouštění. Mohou být nabuzeny na hodnotu účiníku cos φ = 1, aby odebíraly ze sítě pouze činný výkon. Protože se vyznačují se velkou účinností (95−98%) a nízkou hmotností, jsou v současné době díky pokročilé řídící elektronice používány v RC modelech nebo elektromobilech.

Une machine synchrone est une machine électrique qui : Au-delà de quelques kilowatts, les machines synchrones sont généralement des machines triphasées. Le rotor, souvent appelé « roue polaire », est alimenté par une source de courant continu ou équipé d'aimants permanents.


Rybářské navijáky se zadní brzdou.

Navijáky se zadní brzdou se často vyskytují v kombinaci s brzdou bojovou. Jde o pohodlné řešení navijáku, které umožňuje snadnou manipulaci s otáčivým prvkem na konci navijáku, s pomocí kterého je možné rychle upravovat brzdnou sílu při lovení. Předností řešení je poměrně snadný přístup k cívce. Navijáky se zadní brzdou jsou mezi rybáři oblíbené především při lehké nebo středně těžké přívlači.

Rybářské navijáky s přední brzdou.

Navijáky s přední brzdou patří mezi ty nejrozšířenější varianty. Umožňují poměrně přesné nastavení brzdného odporu a díky dobře přístupné brzdě jsou vhodné i do extrémnějších podmínek, jakými jsou například mořský rybolov a další rybářské aktivity, kde jsou navijáky vystaveny nepříznivým podmínkám. Díky menšímu množství součástek se výrazně snižuje riziko poškození či zanesení a ztráta funkčnosti. Navijáky s přední brzdou se běžně používají při lovu kaprů.

Rybářské navijáky s bojovou brzdou.

Bojová brzda u navijáků je často považována spíše za doplněk ke klasické zadní brzdě. Funkcionalita spočívá v montáži pohyblivé páčky do zadní části navijáku, pomocí které rybář může rychle reagovat na chování ryby pod vodou. Posunem páčky do určitých poloh ovlivňuje brzdnou sílu dle aktuální potřeby. Navijáky s bojovou brzdou zachovávají plnou funkčnost brzdy zadní – rybář si ji tak stále mohou nastavit dle svých potřeb. Neexistuje žádný rychlejší systém pro změnu nastavení navijáku a pohotové reagování na chování lovené kořisti.

Rybářské navijáky s volnoběžnou brzdou.

Rybářské navijáky s volnoběžnou brzdou, často nazývané jako "baitrunnery", jsou velmi populárním rybářským vybavením, především díky své univerzálnosti. Tyto navijáky jsou vybaveny dvěma brzdami, přičemž každá z nich má svoji funkci. První brzda slouží k mírnění výpadů ryby při jejich zdolávání. Účelem druhé je regulace odporu, který je kladen lovené rybě při záběru. Díky této páčce je možné rybu nechat volně plavat pod hladinou nebo ji naopak „zaseknout“ a háček se lépe chytil do tlamy. Obě varianty brzd fungují separátně a nikdy nemohou být v provozu obě současně.

Multiplikátory.

Multiplikátory jsou speciální rybářské navijáky, které se vyznačují vysokou odolností před poškozením a vnějšími vlivy, jako jsou písek, slaná voda a jiné. Jsou určeny pro lov velkých ryb, jakými jsou například sumci, či pro mořský rybolov. Jejich nákup většinou provází poctivý výběr, jelikož se jedná o jedno z nejdražších rybářských vybavení, které je navíc odlišné pro leváky a praváky. Dražší modely na sobě mohou mít i počítadlo odmotaného vlasce či pletené šňůry.

Rybářský naviják patří mezi základní vybavení rybáře. Společně s prutem tvoří to nejdůležitější, co ve svém vybavení rybář má. Mylně se však především začínající rybáři domnívají, že jim toto vybavení (rybářský naviják a rybářský prut) stačí. Funkční celek je totiž tvořen i dalšími komponenty, jako jsou vlasce, nástrahy, závaží a další. Rybářské navijáky se dělí dle několika parametrů. Tím nejzásadnějším je pozice brzdy (páčky, která pomáhá v boji s rybou).

Un moulinet de pêche est un dispositif fixé à une canne à pêche qui permet l'enroulement et le déroulement du fil de pêche.


Časná historie.

Většina etnických Ukrajinců se přestěhovala do Kanady z Haliče, na konci 19. a počátku 20. století, kdy byli řeckokatolíky. Severoameričtí římskokatoličtí biskupové viděli přítomnost ženatých kněží jako skandál. Další velká skupina Ukrajinců pocházela z Bukoviny, kteří byli většinou pravoslavní. Zpočátku těmto pravoslavným křesťanům sloužila Ruská pravoslavná misie Severní Ameriky (která byla v té době součástí Ruské pravoslavné církve), ale tyto služby nebyly prováděny v jejich rodném jazyce. Katolíci a pravoslavní, kteří chtěli založit vlastní církev se setkali v létě 1918 ve městě Saskatoon a založili Ukrajinskou řeckou pravoslavnou církev v Kanadě. Na těchto setkáních, delegáti (většinou z Alberty, Saskatchewanu a Manitoby, také založili bratrstvo na pomoc mladé církvi.  Osadníci založili novou církev, ale s vědomím že podle církevního kanonického práva, které stanovuje že církev nemůže existovat bez biskupa. Církevní bratrstvo se snažilo přesvědčit arcibiskupa Alexandra z Ruské pravoslavné misie, aby dočasně pečoval o církev jako biskup. Poprvé arcibiskup Alexandr souhlasil ale později odmítl. První soubor UŘPCK (církevní koncil) který se konal 28. prosince 1918 vedl k založení svého prvního semináře v Saskatoonu. Bratrstvo stále hledalo dočasného biskupa, a nakonec našli jednoho: metropolitu Germanose, který byl metropolitou Antiochijské pravoslavné archieparchie Severní Ameriky. Vedl jí příštích 5 let. Pod jeho vedením se Druhý soubor konal v Saskatoonu dne 27. listopadu 1919.

Arcibiskup Jan Teodorovyč.

Po vedení metropolitou Germanosem se stal hlavou církve arcibiskup Jan Teodorovyč. Arcibiskup Jan, přijel do USA z nekanonické Ukrajinské autokefální pravoslavné církve, a začal sloužit v Ukrajinské pravoslavné církvi v USA aby se stal jejich primasem a metropolitou. Mladá církev si tohoto biskupa zvolila a doufala že pod jeho vedením církev dále poroste. Během let 1924 až 1946 arcibiskup Jan navštěvoval Kanadské farnosti v celé zemi. Za pobytu arcibiskupa v USA během zimních měsíců, otec Semen Sawchuk působil jako správce konzistoře v Kanadě.  Po několika letech funkce primase UPCK, se objevily sporu z důvodu jeho nekanonického biskupského svěcení. Arcibiskup Jan byl "vysvěcen" "biskupy" Ukrajinské autokefální pravoslavné církve, kteří nebyli vysvěceni podle kanonických práv a tradicí pravoslavné církve, ale byli vysvěceni kněžími a laiky. První kánon Svatých apoštolů uvádí, že noví biskupové by měli být vysvěceni nejméně 2-ma nebo 3 biskupy. V důsledku tohoto arcibiskup Jan roku 1946 rezignoval.  Na speciálním souboru roku 1947 byl biskup Mstyslav Skrypnyk přijat jako nový "Arcibiskup Winnipegu a celé Kanady". Nicméně vzhledem k některým nedorozuměním a argumentům o tom jak by měla být církev řízena, roku 1950 na desátém souboru ve Winnipegu rezignoval na post primase. Reakcí UPCK bylo kontaktování metropolity Polykarpa Sikorskyho (který byl hlavou Ukrajinské autokefální pravoslavné církve v zahraničí, složené z uprchlých biskupů, kteří byli dříve spjati s Polskou pravoslavnou církví Němci okupované Ukrajině), o pomoc, on souhlasil že pošle některé biskupy k pomoci věřícím v Kanadě.

Formace metropole.

Na speciálním soboru roku 1947, přijali biskupa Mstyslava, vysvěceného během 2. světové války, a získal titul "Arcibiskupa Winnipegu a celé Kanady". Vzhledem ke konfliktům mezi arcibiskupem Mstyslavem a členy církve se roku 1950 po jeho rezignaci ocitli opět bez biskupa.  Po rezignaci arcibiskupa Mstyslava konzistoř církve, apelovala na metropolitu Polykarpa o pomoc při hledání biskupů. Během speciálního soboru roku 1951 se našli čtyři potenciální biskupové, všichni vysvěcení během 2. světové války v Ukrajině. První, metropolita Hilarion Ogijenko, který od roku 1947 bydlel ve Winnipegu. Dva další, arcibiskup Michael Chorošyj a biskup Platon Artemiuk, který přišel do Kanady na pozvání konzistoře s požehnáním metropolity Polykarpa.  Roku 1951 souborem bylo rozhodnuto že bude zřízena metropole která čítala 300 farností. Metropolita Hilarion byl zvolen metropolitou Winnipegu a celé Kanady a primasem církve, zatímco arcibiskup Michael se stal arcibiskupem Toronta a Východní Kanady. (Biskup Platon zemřel krátce po svém příjezdu do Kanady). Velikost církve vyžadovala jmenování dalších biskupů, a tak v roce 1959 se archimadrita Ondřej Metjuk stal biskupem Edmontonu a Západní Kanady, a roku 1963 archimadrita Boris Jakovkevyč byl zvolen biskupem Saskatoonu a pomocným nebo asistentem biskupa centrální eparchie pod metropolitou Hilarionem.  Po 21 letech zemřel dne 29. března 1972 metropolita Hilarion, a jeho nástupcem se stal arcibiskup Michael z Toronta. Po Michaelově odchodu do důchodu roku 1975 arcibiskup Ondřej Metjuk byl zvolen metropolitou, a tuto funkci vykonával až do své smrti dne 2. února 1985. Poté byli zvoleni noví biskupové, biskup Mikuláš Debryn, Bazil Fedak a Jan Stinka. Po smrti metropolity Ondřeje, byl biskup Bazil zvolen metropolitou Winnipegu a celé Kanady. Čtyři roky po jeho nastolení jako primase, metropolita Bazil vysvětil archimandritu Jiřího Kališčuka na biskupa Saskatoonu.

Nedávná historie.

Po dialogu s Konstantinopolským patriarchátem, byla církev roku 1990 přijata pod jeho jurisdikci jako Ukrajinská pravoslavná církev v Kanadě, s kanonickým uvedením do společenství pravoslaví. (O několik let později se její sesterská církev Ukrajinská pravoslavná církev v diaspoře také připojila ke Konstantinopolskému patriarchátu). Vyhláška patriarchy Demetria I. sjednotila církev s církví v Konstantinopoli a uznala vnitřní autonomii církve jako metropolitní, na základě historické pravomoce církve Konstantinopole na Ukrajině.  Po smrti metropolity Bazila roku 2005 zvolil 21. soubor arcibiskupa Jana jako metropolitu Winnipegu a celé Kanady. V srpnu 2008, se konal mimořádný soubor v Saskatoonu, kde byli zvolení noví biskupové. Soubor zvolil Hilariona Rudnyka, jako biskupa Edmontonu a Ondřeje Pješka jako pomocného biskupa Saskatoonu.  V červenci 2010, další zvláštní soubor zvolil nového nástupce metropolity Jana, který odešel do důchodu. Soubor zvolil arcibiskupa Jiřího Kališčuka. Formálně byl zvolen Svatým synodem v Konstantinopoli dne 30. srpna 2010.

Struktura.

Je rozdělena do tří eparchií. Východní eparchie s katedrálou v Torontu; Centrální eparchie s katedrálou ve Winnipegu; a Západní eparchie s katedrálou v Edmontonu. Primas se stává Arcibiskupem Winnipegu a metropolitou Kanady a slouží v Centrální eparchii.  Východní eparchie, v současné době nemá svého biskupa, ale působí zde biskup Ondřej Pješko. Západní eparchie je vedená biskupem Hilarionem Rudnykem. Eparchie mohou mít své pomocné biskupy (Západní eparchie s titulem biskupa Vancouveru, Centrální eparchie s titulem Saskatoonu a Východní eparchie s titulem Montrealu).

Ukrajinská pravoslavná církev v Kanadě (UPCK) je východní pravoslavná církev v Kanadě, převážně sestávající z Ukrajinských Kanaďanů. Její původní název byl Ukrajinská řecká pravoslavná církev v Kanadě (UŘPCK). Církev je součástí společenství pravoslavných církví, avšak byla vytvořena samostatně roku 1918.

L'Église orthodoxe ukrainienne du Canada, acronyme en anglais UOCC, est une des Églises orthodoxes née dans la diaspora ukrainienne. Elle est autonome mais rattachée canoniquement au Patriarcat œcuménique de Constantinople. Le chef de l'Église porte le titre d"'Archevêque de Winnipeg et du diocèse central, Métropolite du Canada", avec résidence à Winnipeg. Le titulaire actuel est Youri (Kalistchuk), depuis le ).


Obsah filmu.

Bankovní lupič Zeki Müller je propuštěn z vězení a musí splatit své dluhy. Zekiho kamarádka Charlie před třinácti měsíci schovala jeho peníze z poslední loupeže na stavbě na pozemku Göethova gymnázia. Zeki sice místo najde pomocí GPS, ale zjistí, že zde byla nově vybudována tělocvična. Zeki chce získat své peníze zpět, a tak si chce zažádat ve škole o místo po zesnulém školníkovi, ale díky nedorozumění se stává dočasným učitelem. Seznamuje se se studenty a učiteli, mezi něž patří také Elisabeth „Lisi“ Schnabelstedtová, která je stážistkou na téže škole a sama kdysi tuto školu chodila.  Když se Ingrid Leimbachová-Knorrová, učitelka třídy 10.B (známé také jako nejhorší a nejproblematičtější třídy) pokusí o sebevraždu výskokem z okna, tak ředitelka přenáší řízení třídy na Lisi Schnabelstedtovou a Zeki se má ujmout Lisiny sedmé třídy. Lisi ovšem nemá patřičnou autoritu, kterou studenti potřebují a ošklivé žerty z jejich strany ji dohánějí k zoufalství. Zeki v noci pracuje v suterénu školy, kde potají hloubí tunel, aby si vzal své peníze. Aby mohl učit, zkopíruje Lisin certifikát, zfalšuje ho a vydává za svůj, Lisi ho ovšem odhalí a vydírá ho. Lisi tak dostane zpět svou původní třídu a Zeki musí jít učit do 10.B. Navíc Zekiho Lisi ubytuje u sebe výměnou za jeho snahu o nápravu 10.B.  Se svými nekonvenčními metodami a Lisinou záštitou získává Zeki respekt třídy v čele s jejich obávanými vůdci, Danielem („Dangerem“) a Chantal. Zekimu se navíc podaří zorganizovat akci graffiti na vlaku, aby vylepšil Lisinu image mezi studenty. Kromě toho zjišťuje, že Lisina mladší sestra je zamilovaná do Dangera a podněcuje tak vztah mezi nimi a též se pro úřady stane Lauřiným opatrovníkem. Zeki a Lisi se do sebe pomalu začínají zamilovávat.  Zeki nachází pří svém hloubení tunelu časovou schránku, kam před lety Lisi napsala svá tajná přání a cítí k ní náklonnost. Později Zeki v tunelu nachází také peníze. Krátce nato Lisi objeví tunel, protože během tělocviku jeden z jejích studentů prorazil podlahu tělocvičny a dozví se tak o Zekiho zločinecké minulosti. Lisi s ním přerušuje veškerý kontakt. Zeki se ze zoufalství opět chce věnovat loupežím. Jeho kamarádka Charlie ho přesvědčuje, že se kvůli Lisi může změnit k lepšímu a když ho nepřesvědčí jde za Lisi, které Zeki zanechal peníze, které našel, a dopis, kde popisuje, že mu záleželo jak na jeho třídě, tak na Lisi. Ona se začne snažit Zekiho zase dostat zpět na tu lepší cestu a to se jí s pomocí 10.B opravdu podaří.  Zeki zruší plánovanou loupež a vydává se zpět se studenty. Malým podvodem se dostane k Lisi domů, dá jí šaty na nadcházející školní ples a milostný dopis s možnostmi ANO, NE, SNAD; přesně jak si Lisi kdysi přála a psala o tom ve svém dopise z časového pouzdra. Před ředitelkou školy Zeki přiznává, že není učitel a ani nemá vysokou školu. Nicméně ředitelka ho chce ve škole ponechat, a tak mu zfalšuje maturitní vysvědčení. Třída 10.B je totiž pod jeho vedením ochotna chodit na hodiny a učit se. Zeki se tedy rozhodne zůstat.

Vznik filmu.

Casting.

Roli Zekiho Millera napsal Dagtekin přímo pro Elyase M’Bareka. M’Barek a Dagtekin již společně pracovali na televizních seriálech "Schulmädchen", "Deník doktorky", "Turečtina pro začátečníky" a filmu "Turecky snadno a rychle". Producentka Lena Schömann chválila M’Bareka za jeho „neuvěřitelnou disciplínu“, protože herec již měsíce před natáčením cvičil pět dní v týdnu s osobním trenérem a přibral osm kilo svalové hmoty.  Hlavní ženskou roli získala vítězka Grimmovy ceny, Karoline Herfurthová, která se předtím objevovala v komediích, například v roce 2001 ve filmu "Holky to chtěj taky" a jeho pokračování z roku 2004. Producentka Lena Schömannová nazvala Herfurthsovou ideální volbou pro její „skvělý smysl pro komedii a načasování“. Roli ředitelky školy získala Katja Riemannová, která se objevila v "Turečtině pro začátečníky" a Uschi Glasová ztvárnila menší roli nervově zhroucené učitelky Ingrid Leimbachové-Knorrové.

Natáčení.

Film se natáčel převážně v Mnichově a Berlíně. Gymnázium Lise Meitnerové v Mnichově sloužilo jako filmové kulisy fiktivního Goethova gymnázia. V Berlíně byly natáčeny scény z bazénu nebo z vězení. Natáčení začalo 28. dubna 2013 a trvalo 41 dnů.

Fakjů pane učiteli, v originále Fack ju Göhte, je německá komedie z roku 2013. Film režíroval a napsal Bora Dagtekin a v hlavních rolích se objevili Elyas M’Barek a Karoline Herfurtová. V německých kinech snímek zhlédlo přes 7 milionů diváků.

Un prof pas comme les autres ("" en version originale) est une comédie allemande, réalisée par Bora Dagtekin et sorti en 2013. Le titre original est la transcription délibérément incorrecte et germanisée de "« Fuck You Goethe »" et le film traite du désintérêt des élèves allemands pour les cours à l'école Goethe.


Historie.

První zákon, který se vztahoval k oblasti péče o ohrožené děti vstoupil v Norsku v platnost již 1. ledna 1900 a stal se tak prvním zákonem tohoto druhu ve světě vůbec. Zákon: „Lov om behandling av forsømte børn“ v překladu Zákon o péči o zanedbané děti byl dílem generálního prokurátora Bernhard Getz.  Dalším zákonem, který upravoval fungování péče o ohrožené děti byl „Lov om Barnevernet“ neboli zákon o Barnevernet, který vstoupil v platnost 1. června 1954.  Tento zákon byl nahrazen novým (v pořadí třetím) zákonem, který vstoupil v platnost dne 1. ledna 1993. Takzvaný Barvenernslov neboli Zákon na ochranu dětí (ze dne 17. července 1992) je platný doposud.

Vymezení právní působnosti úřadu.

Zákony v Norsku zabezpečují ochranu zájmů děti a mladých lidí, kteří žijí v podmínkách, které by mohly poškodit jejich zdraví a vývoj. Úkolem státních úřadů v oblasti péče o rodinu je poskytnout nezbytnou pomoc a péči dítěti v pravý čas a pomoci zajistit, aby děti a mladí lidé byli bezpečně vychováváni.  Norský zákon upravující péči o děti považuje za děti nezletilé osoby s právem na péči a ochranu. Zákon je navržen tak, aby stát mohl zasáhnout v situacích, kdy normální péče přirozených pečovatelů o děti (rodiče, příbuzní) nefunguje nebo je jejich péče bez zásahu státu neúspěšná. Vymezuje tedy prostor pro konání státu na ochranu fyzického a duševního zdraví dětí. Norský zákon Péče o děti není právní akt, kterým vzniká vymahatelný nárok na služby péče o děti. Je zákonem, který zajišťuje ochranu dětí v případě, že se nedaří vytvořit normální podmínky u přirozených pečovatelů.  Zákon o Péči o děti navazuje na Zákon o dítěti, který upravuje práva a povinnosti ve vztahu k dítěti a poskytovatelům péče o dítě a také s ohledem na Úmluvu OSN ve článku 3.

Odebírání dětí od pečujících osob.

Pokyny k zabezpečení vhodné péče o dítě orgány státu obsahují pokyny pro pomoc v domácím prostředí, což je podle dostupných dokumentů nejpoužívanější opatření v ochraně dětí.  Zákon ale jasně vymezuje, kdy je úřad povinen zasáhnout v případě, že hrozí podezření, že prostředí, v kterém se dítě nachází, vážně ohrožuje jeho zdraví nebo výchovu. Rovněž vymezuje, že pokud návrat pro dítě zpět do rodinného prostředí z péče, kam bylo umístěno, znamená zpřetrhání nových vazeb a tedy duševní strádání, nemá být dítě (v jeho zájmu) původním poskytovatelům péče o dítě vráceno.  Je poukazováno na to, že se použití donucovacích opatření vůči osobám jimž je dítě svěřeno (obvykle rodičům) velmi liší i mezi regiony v Norsku, a že tyto rozdíly vyvolávají dojem svévole. Tyto nedostatky, spolu s psychosociálními a ekonomickými důsledky donucovacích opatření mají být zváženy oproti možným „ziskům“ z tohoto systému.

Dotčené části zákona o rodičích a dítěti.

Mezi některé dotčené úpravy zákona o rodičích a dítěti v Norsku - Lov om barn og foreldre (LOV-2013-06-21-64 fra 01.01.2014) patří např. kapitola 7, § 48, stanovující, že dítě nesmí být vystaveno násilí nebo čemukoliv jinému, co by mohlo ohrozit fyzické nebo duševní zdraví nebo být rizikem poškození nebo ohrožení.  Kdy mohou být norskou samosprávou řešena práva dítěte cizinců - § 81 a. kapitola 4A a § 5, třetí díl:  Při použití zákona je kladen důraz na opatření ve prospěch dítěte, tedy s ohledem na poskytnutí stabilní a kontinuity péče o dítě a vhodný kontakt s dospělými.  § 4-6. Existuje riziko, že dítě bude výrazně poškozeno pobytem v domácnosti, správa péče o děti nebo státní zástupce okamžitě přijme prozatímní rozhodnutí o umístění dítě mimo domov bez souhlasu rodičů.  § 4-21. Oblastní rada zruší příkaz k náhradní péči, pokud je velmi pravděpodobné, že rodiče mohou dát dítěti řádnou péči. Rozhodnutí nesmí být zrušeno, pokud je dítě citově navázáno na osoby a prostředí ve kterém je (pěstouny, ústavní péči), což by po celkovém zhodnocení mohlo vést k vážné újmě pro dítě, pokud by bylo přesunuto.

Statistické informace.

V Norsku bylo v roce 2015 umístěno do péče BV celkem 1545. V České republice bylo v roce 2016 odebráno z péče rodičů celkem 3840 dětí. S předpokladem, že čísla rok od roku příliš nekolísají, můžeme tvrdit, že je to v Norsku v přepočtu na počet obyvatel méně než v ČR.  Podle informací organizace Barnevernet z 1 188 000 registrovaných dětí ve věku od 0-18 roků s bydlištěm v Norsku k 1.1.2013 se o 4,5 % dětí zajímá Barnevernet a asi 1 % dětí žije v dětském domově. V roce 2006 bylo uloženo asi 36 290 pokynů k nápravě a 7787 pečovatelských opatření, ovšem v roce 2012 to bylo 44 203 pokynů k nápravě a 8995 pečovatelských opatření. V meziročí 2011 a 2013 však klesl počet udání sociální péči téměř na polovinu, téměř o 1500 udání.  Statistický úřad v Norsku uvádí, že v roce 2012 byl celkový počet dětí s bydlištěm v Norsku pouze 1 122 897. Počet dětí s „opatřeními“ uvádí 46 419, z toho 38 131 podpůrná opatření a 8 288 pečovatelských opatření. Nicméně statistický úřad pro tyto účely registruje jako děti obyvatele ve věku 0-17 let.  Marius Reikeras, norský právník a kritik Barnevernu popisuje, že je rodičům v Norsku ročně odebíráno až 12 000 dětí. Toto číslo ve skutečnosti odpovídá počtu dětí v péči BV v daném roce, nikoli nově odebraných v daném roce. V roce 2018 bylo v péči BV 9 236 dětí, což je 0.8% dětí ve věku 0-17 let  Pro srovnání bylo v ČR v roce 2017 v pěstounské péči 19 262 dětí, v ústavní péči bylo 5 957 dětí a dětí v dětských domovech pro děti do tří let bylo 922. Pro srovnání v ČR bylo v roce 2011 v ústavních zařízeních 7 468 dětí (z 1 527 670 dětí do 15 let) na základě rozhodnutí soudu a další děti byly v ústavech umístěny na žádost jejich zákonných zástupců. V roce 2012 je uváděno 7 651 dětí. K tomu bylo navíc 7 170 dětí v péči pěstounů (rok 2011).

Efektivita.

Z údajů uvedených ve statistických informacích nutnost pečovatelských opatření realizovaných organizací Barnevernet během let výrazně narůstá.  Průzkumy provedené finským autorem Heikki Sariolou ukazují, že ty děti, které žijí se svými biologickými rodiči, jsou méně náchylné k násilí, než ty, které žijí v pěstounské péči, dětských domovech a domovech mládeže. V průzkumech u švédské mládeže byla prověřována míra trestných činů a zneužívání alkoholu. V porovnání s kontrolní skupinou běžné populace, kde je míra delikventního chování 15,5 %, bylo zjištěno takové chování u  V odborných pracích v USA byla hodnocena efektivita umístění náhradní péče. Výsledným výstupem byla také informace, že v náhradní péči je 6x vyšší pravděpodobnost týrání dětí než v běžných rodinách. Podle názorů pracovníků spolupracujících s úřadem péče o děti v Norsku, v dokumentu "Význam rodinné péče v Norsku", který se zabývá náhradní pěstounskou péčí v Norsku, je však efektivnější umístění dětí do náhradní péče u pěstounů než výchova v domovech mládeže. Jak vysoké je riziko týrání svěřených dětí pěstouny v Norsku není známo.  Statisticky vyšší problematické chování dětí, vyrůstajících v náhradní péči, je primárně dané jejich poškozením vlivem psychického traumatu (oddělení od jejich biologické rodiny, příp. též předchozí týrání a/nebo zanedbávání) a případných dalších vlivů spojených s událostmi a výchovnými prostředími v jejich dosavadním životě. Srovnání "efektivity" výchovy netraumatizovaných dětí v biologické rodině a výchovy již traumatizovaných dětí, přicházejících do pěstounské péče, je metodologicky nepřesné.

Kontroverze.

Péče o děti v Norsku je založena převážně na publikacích psycholožky Kari Killénové, její myšlenky jsou ale podloženy studií na pouze 17 dětech z problematických rodin.<ref name="idnes.cz/barnevern-norsko-rune-fardal-psycholog-odebirani-deti-eva-michalakova-1e9-/zahranicni.aspx?c=A170518_133424_zahranicni_fer"></ref> Proti zavedenému systému péče o děti se staví stále více psychologů a i sama Killénová mění názor.  V Česku je instituce známa především díky medializovaným kauzám odebírání dětí cizincům, které vyvolávají určité kontroverze. Také v Norsku samotném čelí Barnevernet velmi četné kritice, kritici se sdružují například do facebookových skupin a internetových fór. Poukazují například na nebezpečnou nízkoprahovost systému – v Norsku se ročně narodí 60 000 dětí (60 000 narozených dětí * 15 věkový rozsah = 900 000 dětí), norský Barnevernet se zajímá ročně o 25 000 dětí, což je přibližně 2,7 %.  Čtyři tisíce dětí umístěných v ústavní péči se snažilo získat náhradu za utrpení a zneužívání v rámci ochrany dětí, z nichž 2673 odškodnění získalo (údaj z roku 2010). V roce 2010 v úhrnu činilo zaplacené odškodnění 220 miliónů dolarů. Kontroverzní praktiky Barnevernu vedly k řadě významných diplomatických incidentů.  Barnevernet byl obviněn z pašování dětí z Turecka do Norska, a to i přes zákaz soudu v Turecku.  V roce 2005 byl Norský stát kritizován úřady OSN, že má ve státní péči 12 500 dětí, což je na velikost populace v Norsku mnoho. V roce 2012 bylo v Norsku, podle dostupných zdrojů, ročně odebráno do státní péče 8 000 dětí. Toto číslo ovšem nevyjadřuje počty nově odebraných dětí, jde o počet dětí v péči BV v daném roce celkem.  Je však rovněž poukazováno na pozitivní vliv Barnevernu v případech, kdy je dítě zanedbáváno, zneužíváno či nemá dostatečné podmínky pro osobnostní rozvoj. Před přijetím drastických opatření bývá údajně s rodiči navázána často i dlouholetá spolupráce. Podle norské studie zabývající se problematikou Barnevernem odebraných dětí se navíc polovina rodičů dítěte vzdala dobrovolně.  Pracovníci péče o děti jsou oprávněni sledovat rodinu po celý den. Kdykoliv během dne mohou přijít a požádat, aby byli vpuštěni. Pokud je někdo doma a pracovníkům nejsou ihned otevřeny dveře, je to zaznamenáno a může být použito jako „důkaz“, že rodiče chtějí něco skrývat.  Soudy, které rozhodují o budoucnosti dětí z jiných zemí jsou uzavřené a nejsou na jejich jednání pozváni ani zástupci z ambasád a zahraniční ochránci práv. Norský úřad pro ochranu dětí Barnevernet u norského soudu zvítězí v devíti z deseti soudních kauz.  V květnu roku 2015 bylo norským soudem, v případu odebraného syna norské matce, doložitelně prokázáno, že Barnevernet zatajoval a falšoval výpovědi, aby nemusel odebraného syna, jenž měl i po třech letech na svoji matku stále silné vazby, vracet. Solfrid Astadová, bývalá pracovnice sociálního úřadu Barnevernet s více než 40letou praxí uvedla v rozhovoru pro LN, že stát se v Norsku pěstounem není příliš složité a že je poptávka po dětech veliká.  Podle hobby-psychologa Rune Fardala (psychologii totiž ve skutečnosti nevystudoval ) Bernevern zneužívá paragraf, kdy může odebrat dítě z rodiny pokud mu hrozí bezprostřední nebezpečí, a teprve následně mohou požádat soud o dovolení. Podle něj ale Barnevern nepracuje s rodinou, čímž porušuje zákon. V ani jednom z problematických případů Barnevern nepomohl rodičům napravit nedostatky.  V roce 2017 desítky dětských psychologů a právníků v otevřeném dopise nezvaly Barnevernet „nefunkční organizací, která dělá dalekosáhlé chyby s vážnými důsledky.“ I přes mnohé kontroverzní případy podle ministryně pro záležitosti rodiny Linda Hofstad Hellelandová není potřeba nic měnit, protože Barnevern pracuje ve prospěch dětí.

Kritika The Human Right Service.

Norská aktivistická organizace "The Human Right Service", zabývající se podporou integrace, se v jednom ze svých článků zabývala praxí norské sociální služby Barnevernet ve vztahu k norské přistěhovalecké komunitě. Organizace tvrdí, že "„v současné době je více než polovina případů sociální péče o děti v Oslu spojená s přistěhovalci“", a popisuje problém kulturní odlišnosti cizinců pocházejících převážně z mimoevropských zemí. Podle názoru organizace je vyžadováno, aby dítě pocházející například z muslimských poměrů bylo umístěno do péče muslimské rodiny, což je odůvodňováno požadavkem na kulturní citlivost. Ta však, podle názoru organizace, nebyla dosud vyžadována ve vztahu k jiným skupinám například ateistům, novopohanům nebo křesťanům různého vyznání.

Kauza rodiny Bhattacharyových.

Organizace Barnevernet byla vážně kritizována vládou Indie v případě odebrání dvou dětí indickému páru Anurupovi a Sagarice Bhattacharyovým, tedy dvojici cizích státních příslušníků, kteří pracovali v Norsku jako geofyzik a IT specialista. Důvodem pro odebrání dětí úřady ve městě Stavanger mělo být, že děti jedly rukama a spaly s rodiči v téže posteli. Otce Anrupa se sociální pracovníci především ptali, proč spí s dětmi ve stejné posteli, protože spal se synem v jedné a jeho žena s dcerou v druhé posteli. Vysvětloval, že jde o kulturní zvyk, že děti nespí nikdy samy v jiné místnosti. Pro norské úřady je to však nepřijatelné, je očekáváno, že chlapci a dívky mají oddělené postele (i ložnice). Také bylo seznáno nevhodným, že matka kojí dítě, aniž by mu držela hlavičku těsně u těla. Rodiče po odebrání dětí s nimi mohli mluvit dvakrát ročně hodinu. Nejmladší, osmiměsíční holčička, byla odebrána matce v době, kdy byla ještě kojena. Přes intervence indických úřadů norský stát odmítal poskytnout jakékoliv vysvětlení.  Berit Aarset, která stojí v čele organizace pro lidská práva v Norsku, označila incident za „státní únos“. Řekla: "„Tohle není poprvé, co se něco takového děje v Norsku... právní systém zvýhodňuje služby pro péči o děti, a dělají si, co chtějí, po celou dobu... docela často, a když norský občan je sezdaný s nenorským také dělají to samé, ale také dělají, totéž žadatelům o azyl, téměř v každém případě je zjištěno, že jeden z rodičů má mentální problém, což dodává vážnost argumentům úřadu... to je to, co se stalo také v případě Bhattacharyových“." V případu dětí Bhattacharyových se do situace vložil norský ministr zahraničí, Jonas Gahr Støre, při setkání se zvláštním vyslancem z Indie v roce 2012.  Indičtí představitelé byli pevně rozhodnuti o nutnosti vrátit děti zpět do vlasti. "„Musíme udělat vše, co můžeme, abychom dosáhli cíle, dostat obě dvě děti domů do Indie, tam, kam patří,“" řekl indický ministr zahraničí Krishna deníku Times of India. Norské úřady svěřily děti do péče strýci. Předtím, než indická vláda zasáhla, Norsko odmítlo zvážit možnost udělení péče o děti jejich prarodičů nebo jiných rodinnými příslušníků. Osm měsíců po návratu dětí do Indie byly tyto na základě rozhodnutí indického soudu vráceny do péče matky.

Kauzy ruských dětí odebraných Nory.

Tatiana Bendikene.

Podle dostupných informací byli v roce 2013 ruská občanka Tatiana Bendikene a její manžel litevské národnosti Robertas Bendikas zbaveni rodičovských práv organizací Barnevernet a byly jim odebrány jejich tři dcery na základě udání jednoho ze spolužáků, že dívky byly doma fyzicky zneužívány. Sociální pracovníci odebrali děti a umístili je v adoptivní rodině, aniž by zkusili shromáždit nějaké další důkazy o tvrzení. Rodičům bylo sděleno, že nemohou vidět své děti z důvodu obvinění fyzického zneužívání. Rodiče museli hledat takové důkazy, které by prokázaly, že tvrzení o fyzickém zneužívání (nebo násilí) dětí jsou neopodstatněná. Tedy bylo vyžadováno, aby našli důkazy o neexistenci zneužívání. Děti byly umístěny do norsky mluvících rodin a rodiče, poté co jim byl dvakrát ročně povolen styk s dětmi, měli zakázáno mluvit s nimi rusky.  Na podporu vrácení dětí byla 19. března 2013 na norských ambasádách v Moskvě, Petrohradě, Murmansku a Archangelsku uspořádána demonstrace vedená Majou Kasajevovou, jíž bylo také dříve norskými úřady odebráno dítě. Na demonstraci přirovnávali Barnevernet k Breivikovi. Norsko odmítalo problém projednat s ruskými úřady, navzdory úsilí Ruska. Ruští diplomaté se připojili k vyšetřování případu již od samého začátku a poskytli rodičům právní pomoc. Rodičům byly děti vráceny již za několik měsíců po odebrání, a to v červenci.

Svetlana Tarannikova.

Podle dostupných informací se Svetlana Tarannikova soudí o své děti, které jí byly odebrány organizací Barnevernet a předány pěstounům po rozvodu s norským manželem. Norské úřady soudí, že děti nemůže správně vychovávat. Tento případ podle zdroje není ojedinělý. Dvanáctiletý syn měl být i dočasně umístěn k homosexuálnímu páru pěstounů, s čímž matka velmi nesouhlasila a vzbudila nelibost úřadu.

Taťjana Bitkina.

Taťáně Bitkinové byl odebrán syn poté, co se zúčastnil rvačky v mateřské škole. Při dalších návštěvách matky u syna je zaznamenáváno: matka dítě znervózňuje. Kamerové záznamy údajně však tyto skutečnosti nedokládají.

Irina Bergseth.

Ruska Irina Bergseth se synem se odstěhovala za přítelem do Norska, kde si jej vzala za manžela a měla s ním dítě. Pod dohled organizace se dostala poté, co oznámila sexuální obtěžování dětí a požádala o rozvod. Děti podle informací potvrzovaly sexuální zneužívání otcem a hrubé bití (otcem). Matka ale později ztratila nárok na opatrovnictví obou dětí na základě obvinění, že je duševně chorá.  Jedno z dětí tedy bylo umístěno do pěstounské péče a druhé vychováváno otcem. Při dramatickém odebrání bránících se dětí organizací Barnevernet matce pracovník organizace, podle vzpomínek syna, dítě ubezpečoval, že matku už nikdy neuvidí. Starší syn se pak snažil hledat pomoc přes mail (ačkoliv na něj měl zakázán přístup) na ruských úřadech. Nakonec uprchl z péče náhradní rodiny s pomocí polského soukromého detektiva (Krzysztof «Rambo» Rutkowski). Matka a syn byli propašováni přes Švédsko, Dánsko a Německo do Ruska. I přes hrozbu trestního stíhání se matka vrátila zpátky do Norska pro svého mladšího syna, kterého však zřejmě běžnými prostředky rovněž nezíská.

Kauzy polských dětí odebraných Nory.

Nikola Rybka.

Děvče bylo odebráno poté, co se BV snažilo rodině tři roky pomáhat. V rodině odcházelo k nočním bitkám, kde zasahovala i policie. Děvče docházelo pozdě do školy, stěžovalo si že má hlad, doma není nic k jídlu.Matka se občas před otcem zamykala u ní v pokoji, často byla opilá. Je popsána také situace, kdy matka tajně děvče zapůjčila jednomu pánovi. Ten ji nevhodně objímal, ale byl hodný, koupil jí kolo. Po poslední noční bitce, kdy se děvče dožadovalo přivolání policie a kdy matka musela nakonec zůstat spát opilá v autě, protože otec ji nepustil domů, se dívka obávala jít domů a sama požádala o doprovod domů. Po tomto incidentu bylo děvče z roiny odebráno Rodiče byli obviněni na základě informace, že dítě přichází do školy dlouhodobě zasmušilé. Když rodiče Helena a Arkadiusz sdělili sociálním pracovnicím, že je jejich devítiletá dcera smutná, protože má strach o zdraví své vážně nemocné babičky, pracovníci úřadu dítě odebrali do náhradní péče.  Rodiče s pomocí polského soukromého detektiva Krzysztofa Rutkowského pomohli dítěti od pěstounů uprchnout a dopravili je do Polska, Norsko v reakci na „únos“ zakázalo rodině vstup do Norska. Norské úřady žádaly navrácení dívky k pěstounům, ale polský soud jejich požadavky zamítl jako neopodstatněné.

Kauza rodiny Michalákových.

Organizace se v ČR stala známou kvůli případu Evy Michalákové, jejíž dva synové jí byli touto institucí odejmuti v květnu 2011.  Z posledního rozsudku, který měla k dispozi Česká televize a úryvky z něj použila v pořadu 168 hodin, vyplývá, že civilní soud (Krajská komise) shledal v rodině zanedbání povinné výchovné péče (nejčastější důvod odebírání dětí v ČR i Norsku) a násilí (nikoli občasné plácnutí). Tentýž rozsudek měly k dispozici i Lidové noviny a z uvedených citací je zřejmé, že civilní soud bral za prokázané i zneužívání. Trestní řízení v tomto případě neproběhlo, rodiče tedy nebyli odsouzeni.  Eva Michaláková žila se svým manželem a svými dvěma syny v Norsku, matka i děti mají české občanství. K odebrání dětí došlo na základě oznámení učitelek ze školky, které ohlásily podezření na pohlavní zneužívání. Těm se měl Denis údajně svěřit, že se ho otec dotýká na přirození. Dalším důvodem, který vedl k podezření, byla krev v Denisově stolici. Lékařské zprávy však jednoznačně potvrdily, že krev ve stolici není důsledkem zneužívání, ale že chlapec trpí střevní chorobou a i k poranění konečníku u něj dochází vlivem tuhé stolice. Další lékařská zpráva odhalila léčený zánět předkožky, který chlapci ošetřovali oba rodiče. Rodiče byli zproštěni obvinění, ale ačkoliv jim byly děti odebrány jen v rámci předběžných opatření, vráceny jim nebyly, a to nikoliv na základě vyšetřování policie, ale na základě rozhodnutí Barnevernu. V únoru 2012 úřady rodiče zbavily práva na péči. Stížnost na postup Barnevernu u Evropského soudu pro lidská práva ve Štrasburku byla zamítnuta, ačkoli psychologické posudky dětí byly vypracovány poté, co již tři měsíce žily v pěstounských rodinách. Tyto posudky pak byly vyhotoveny osobami, tj. Idou Brandtzaegovou a Stigem Torsteinsonem, kteří jsou, alespoň dle svých statusů na sociální síti Facebook, svými životními partnery. Na podporu Evy Michalákové vznikla petice, intervenovali i čeští politici. Norská strana dosud neposkytla k případu žádné informace.  Odebrané děti byly sociálními pracovníky v Norsku od sebe rozděleny, tím se jim znemožnilo používat mateřský jazyk. Tento postup je srovnáván s metodami nacistického Německa při procesu tzv. arizace dětí. Český prezident, Miloš Zeman, přirovnal organizaci k nacistickému programu Lebensborn, s tvrzením, že organizace z dětí vychovává mladé Nory a že jsou tzv. „odnárodňovány“.  Český europoslanec Tomáš Zdechovský označil celý případ za "zvrácený" a dodal k tomu: ""Norský vrah Breivik může vidět svoji matku každý měsíc, paní Michaláková své děti pouze a jenom dvakrát do roka.""" "  Nejedná se o první případ, kdy v Norsku dochází k podobnému způsobu odebírání dětí. Podle některých informací se tak často děje v případě sezdání norského a nenorského občana nebo u žadatelů o azyl. Častým podpůrným argumentem pro odebrání dítěte je tvrzení, že jeden z rodičů má psychický problém. Dále jsou např. známy případy několika odebraných ruských a polských dětí.  Názor, aby byly více zohledněny práva dětí na zdravý vývoj než práva rodičů na děti podporuje klinický psycholog Jeroným Klimeš: „"Víte, my se pořád soudíme o děti, ale o děti nám často ani nejde.......Oni si jistě již vytvořili vazby na novou mámu, tátu nebo jak jim říkají. Dá se předpokládat, že tam je zvyk, citová závislost. A teď je zase chceme vytrhnout? Myslíte, že to těm dětem prospěje? Naopak. To by měla mít i ta matka na vědomí,"“ tvrdí psycholog Klimeš. A navrhuje praktické řešení místo dalších potíží s norskými soudy a norskými státními orgány: „"Paní Michaláková by po třech letech, co je bez chlapců, měla spíš přemýšlet o tom, že by porodila další děti – ty by jí určitě její rány z velké části zacelily."“ Je toho názoru, že paní Michaláková lže (vodí nás za nos). Připomíná, že hádky o to, zda budou u matky nebo pěstounů, nejistota, zdravému vývoji dětí neprospívají.

Kauza 2,5-měsíční holčičky Maxine.

Na přelomu března a dubna 2015 Barnevernet odebral 2,5-měsíční holčičku Maxine jejím rodičům, matce hluchoněmé Norce a otci Slovákovi. Jako hlavní důvod odebrání byl Barnevernem uveden nedostatečný oční kontakt holčičky s rodiči. Barnevern dále tvrdil, že protože matka je neslyšící a sama prošla pěstounskou péčí, je pro dítě nebezpečná.<ref name="idnes.cz/barnevern-norsko-slovenska-rodina-maxine-holcicka-odebrani-ditete-soudy-rodina-ladickych-gsm-/zahranicni.aspx?c=A180521_152835_zahranicni_fer"></ref>  Rodina dvakrát napadla postup úřadů u norských soudů (podruhé to bylo v září 2016) a dvakrát uspěla. Barnevern se odvolal a okresní soud dal v říjnu 2017 dal za pravdu Barnevernu. Rodiče mají možnost kontaktu s dcerou pouze třikrát do roka na jednu hodinu.

Kauza Ruth a Mariuse Bodnariových.

Tomuto norsko-rumunskému páru odebral v listopadu roku 2015 Barnevernet pět dětí včetně 3-měsíčního kojence, a to z důvodu nadměrné křesťanské horlivosti.

Kauza Silje a Eiry Garmových.

Norce Silje Gamové úřad odebral dceru Frøyu na základě udání jejího bývalého manžela, že nadměrně užívá léky proti bolesti.<ref name="idnes.cz/zpravy/zahranicni/polsko-norka-barnevernet-azyl-dcera.A190214_002754_zahranicni_remy"></ref><ref name="novinky.cz/zahranicni/evropa/492508-norka-ziskala-azyl-v-polsku-aby-ji-barnevernet-neodebral-dite"></ref><ref name="idnes.cz/zpravy/zahranicni/norka-ziskala-azyl-v-polsku.A181219_095034_zahranicni_jumi"></ref><ref name="echo24.cz/a/whQDT/norka-pozadala-v-polsku-o-azyl-barnevernet-ji-chtel-sebrat-dceru"></ref> Následně byla Gamová obviněná z „chaotického životního stylu“ a chronické únavy. Dcera jí byla odebrána i přes to, že norští i polští lékaři vyloučili, že by Gamová byla pod vlivem utlumujících léků a chovala se nějak nestandardně. Zdravotní záznamy, o které se rozhodnutí Barnevernu opíralo, navíc zmizely.  V době jejího druhého těhotenství úřad sledoval, zda nebere léky proti bolestem a i když se to nepotvrdilo, dceru jí úřad nevrátil.  V Norsku hrozilo, že jí úřady odeberou tuto druhou dceru Eiru. V srpnu 2017 požádala pro sebe a pro svou mladší dceru o azyl v Polsku. Proti udělení azylu s v roce 2018 postavilo polské Ministerstvo zahraničí, žádost o azyl jí byla v roce 2018 dvakrát odmítnuta. Při třetí žádosti polské Ministerstvo zahraničí změnilo názor a vyjádřilo s udělením azylu souhlas.

Kontroverzní nábor pracovníků Barnevernu.

Nechtěnou pozornost vyvolala náborová reklama se snímkem honáka lovícího lasem koně. Reklamu komentoval český europoslanec Tomáš Zdechovský takto: "„Reklama výborně vystihuje praxi Bernevernu, který rychleji střílí, než míří. Je naprosto nevkusná a nevhodná. Pokud si úřad odebírající děti dává reklamu na vedoucího s kovbojem a lasem, není pak divu, jak příšernou práci norská sociálka odvádí.“ "

Barnevernet vs. Svědkové Jehovovi.

Důvodem k odebrání dětí může být, že děti nedostávají potřebnou lékařskou péči. Důvodem pro to může být strach z lékařského ošetření nebo náboženské přesvědčení. S ohledem na fakt, že členové náboženské společnosti Svědkové Jehovovi odmítají krevní transfúze, hrozí podle pracovníků organizace Barnevernet v jejich rodinách dětem vážné nebezpečí poškození zdraví. Členové této náboženské společnosti však dlouhodobě vystupují proti krevním transfúzím jako zbytečným, poukazují na riziko nákazy či negativní imunitní reakce a prohlašují, že přijetí či odmítnutí krevní transfúze nemá na záchranu života pacienta jednoznačný vliv.

Odvolání a vyhoštění polských konzulů.

Bývalá polská konzulka Adrianna Warcholová byla odvolána ze svého postu, protože v roce 2011 přirovnala Barnevern k organizaci Hitlerjugend.<ref name="irozhlas.cz/zpravy-svet/norsko-polsko-konzul-barnevernet-diplomacie_1901231812_haf"></ref>  Jelikož se její nástupce Slawomir Kowalski angažoval v případech odebírání dětí a Norskou stranou mu bylo vytýkáno „chování neslučitelné s rolí diplomata“ vůči norským státním úředníkům. V červnu 2018 norská policie zabránila Kowalskému, aby se setkal s chlapcem odebraného polské rodině.  Norsko kvůli konzulově chování vyzvalo v polovině ledna 2019 Polsko, aby Kowalského odvolali, ministr zahraničí Jacek Czaputowicz ale rozhodl, že Kowalski v Norsku jako konzul zůstane.<ref name="irozhlas.cz/zpravy-svet/norsko-barnevernet-polsky-konzul_1902111956_jak"></ref> Norské úřady se následně rozhodly Kowalského vyhostit. Recipročně bylo oznámeno vyhoštění norské konzulky v Polsku.  Zhruba v téže době udělilo Polsko azyl norské občance, která spolu se svou dcerou před pozorností Barnevernu uprchla ze země.

Odraz v kultuře.

Barnervernet se stal inspirací pro román "Norské děti", jehož autorkou je Hana Roguljič.

Barnevernet (v nové norštině; v norštině bokmål bez postpozitivního členu -et jen Barnevern, v překladu "ochrana dětí") je instituce v Norsku, která zajišťuje sociálně-právní ochranu nezletilých dětí a mládeže.

Barnevernet ou Service de protection de l'enfance () établi par une loi de 1992 concernant l'assistance sociale aux enfants est une institution norvégienne de protection de l'enfance. Elle a été créée « pour assurer que les enfants et les jeunes qui vivent dans des conditions qui peuvent nuire à leur santé et leur développement reçoivent l'aide et les soins nécessaires au bon moment » et « pour aider les enfants et les jeunes à avoir une enfance sûre ».


Validita, reliabilita a zobecnitelnost.

Někteří autoři pojednávající o akčním výzkumu (Carr, Kemmis, Zuber-Skeritt) používají místo tradičního pojmu validity a reliability pojmem 'autenticita', tedy že výsledky výzkumu jsou validní a reliabilní, jestliže je výzkum autentický a přínosný pro účastníky. James a Worrall (2000) používají nové pojmy, které lépe odpovídají povaze akčního výzkumu. Na rozdíl od tradičního výzkumu je kladen důraz na hodnocení procesu. Obsahová validita řeší, zda situace proběhla podle popisu autora. Interpretativní validita řeší autenticitu a interpretaci situace. Demokratická validita řeší hlavně postavení aktérů výzkumu a jejich délku zapojení. Katalytická validita řeší míru zapojení účastníků, jejich postoj a vnímání vlastní role. Procesní validita řeší, zda byl výzkum veden v souladu s cíli a přinesl nové poznatky. Výsledná validita řeší, jak byl daný výzkumný problém vyřešen.

Modely.

Jedním z nejčastějších modelů je jednoduchý model Stephena Kemmise, obsahující 4 fáze - plánování, akci, pozorování a reflexi. Další model nabízí Gerald Susman, v jehož cyklu probíhá 5 fází - identifikace problému a sběr dat, vypracování akčního plánu na základě kolektivního řešení, vypracování a implementace akčního plánu, sběr, analýza a interpretace dat, následuje vyhodnocení akce. Tento cyklus se opakuje, dokud není problém definitivně vyřešen. Jednotlivé fáze dále rozpracoval Jean McNiff. Ten uvádí 7 fází - zhodnocení a reflexe dosavadní vlastní praxe; identifikace oblasti, kterou chceme zlepšit; představit si cestu vpřed; zkusit změnu; udělat si přehled, co se stalo; upravit náš plán s ohledem na to, co jsme zjistili a pokračovat dál; zhodnotit upravenou oblast. Tento cyklus se neustále opakuje až do vyřešení celé situace.

Hodnocení kvality.

Otázka monitorování kvality není jednoduchá, neboť jde o individuální výzkum pro specifické potřeby. V roce 1989 proběhlo "První sympozium o akčním výzkumu" v Brisbane, kde byly definovány znaky kvalitního akčního výzkumu následovně:  Jedním z nejznámějších modelů je Greenův model, který hodnotí akční výzkum v oblasti zdravotnictví. Tento model je přenositelný na další vědní obory. Zde se hodnotí účastníci výzkumu a povaha jejich zapojení, vznik a kořeny výzkumné otázky, účel a smysl výzkumného šetření, proces a kontext výzkumu, příležitost k učení a povaha výzkumných zjištění.

Akční výzkum je forma aplikovaného výzkumu v sociálních vědách. Usiluje o změnu, není hodnotově neutrální a má politické konotace (Hendl, 2005). Je považován za důležitý prostředek změn v sociální realitě. Výzkumník v akčním výzkumu má rovnocenné postavení s aktéry výzkumu. Na rozdíl od tradičního výzkumu je cílem řešení konkrétního problému a hledání cesty k žádoucí změně v měnící se realitě. Jde o cyklický proces, který obsahuje fázi akce, vyhodnocení a reflexe a vždy se přizpůsobuje aktuální situaci a potřeby výzkumu i aktérů. Tato forma výzkumu se nejvíce uplatňuje v řízení organizace, ve zdravotnictví a pedagogice. Často akční výzkum slouží jako předvýzkum či pilotáž pro sociální výzkum. (Bargal, 2008).

Pour approcher cette notion aux contours flous et aux synonymes multiples (on parlera tantôt de « recherche-intervention », tantôt de « recherche-expérimentation »), on retiendra deux acceptions spécifiques de la « recherche-action » où se sont cristallisés ses usages, avec des recoupements possibles, notamment autour des années 1970, où la recherche de l'émancipation et de l'autonomie (l"'empowerment" - le "pouvoir-faire", dans la tradition communautaire anglo-saxonne) était un thème politique mobilisateur et transversal aux deux usages.


Život a dílo.

V devatenácti letech začal svou kariéru jako trilingvní novinář (psal francouzsky, anglicky a německy). Za první světové války byl tlumočníkem v indické a posléze v americké armádě. Kontakty, které tehdy navázal, v něm zažehly vášeň pro cestování. Svůj pseudonym připsal zážitku ze severní Afriky, kde viděl vystoupení krotitele hadů s dvěma kobrami. Tehdy začal přemýšlet o dvou kobrách (francouzsky "deux cobras"), což je přivedlo k jménu De-kobra a nakonec Dekobra. Z jeho příjmení a díla také vznikl pojem "dekobrismus" pro romány s novinářskými rysy. V letech 1939–1945 žil v USA. Po návratu do Francie začal psát detektivky; jedna z nich byla v roce 1951 oceněna Prix du Quai des Orfèvres.  Rozhodujícím setkáním jeho života bylo setkání s nakladatelem Gilbertem Baudinièrem (1893–1953). Dekobrova kniha "Madonna spacích vozů" byla výrazným úspěchem nakladatelství, jemuž autor již zůstal věrný – vyšlo v něm téměř půl stovky jeho knih. Spolu vytvářeli skutečnou obchodní společnost; poprvé se prodej knihy stal výjimečnou událostí: plakátové kampaně, prodej zahájený o půlnoci atd. Dekobra, který se o imaginaci čtenářů dělil se surrealistickým hnutím, je otec kosmopolitní literatury. Jako jeden z prvních psal knihy, které vynikaly zeměpisnou přesností. Stal se světovou hvězdou – při jeho autogramiádě v newyorském hotelu Waldorf-Astoria museli zájemci o jeho podpis vystát šestikilometrovou frontu. Pravděpodobně byl jednou z inspirací pro Hergého Tintina. Další z jeho úspěšných knih, "Macao, l'enfer du jeu", byla roku 1938 zfilmována Jeanem Delannoyem s Erichem von Stroheimem v roli Wernera von Kralle.  "Madonnu spacích vozů" několikrát cituje český básník Petr Král v úplném vydání své knihy "Pařížské sešity" (Pulchra, 2012).

Maurice Dekobra, vlastním jménem Ernest Maurice Charles Tessier (26. května 1885, Paříž – 1. června 1973, Paříž) byl francouzský spisovatel – reportér, romanopisec, dramatik, básník, povídkář a překladatel. V období mezi světovými válkami byl jedním z nejznámějších francouzských spisovatelů. Jeho knih se prodalo 90 milionů výtisků a vyšly v 77 jazycích včetně češtiny. Navzdory tomu je nyní považován za „zcela neznámého“.

Ernest-Maurice Tessier dit Maurice Dekobra, né le à Paris 10 où il est mort dans le arrondissement le, est un romancier, journaliste, grand reporter et traducteur français.


Postup.

Tropická vlna, ze které se hurikán vyvinul, se pohybovala 30. srpna poblíž Afriky. Oblačnost se stávala více a více organizovanou. 31. srpna, jižně od Kapverdských ostrovů, se organizace zastavila. Dobré podmínky pro vznik podobné bouře ale stále přetrvávaly. Systém se opět začal organizovat a tropická deprese, pojmenovaná jako tropická deprese Six, vznikla 1. září, 2 590 km východně od Malých Antil.  Tato deprese postupovala dále severozápadně. Se slabým až středním střihem větru se deprese stávala čím dál tím více organizovanou. To vyústilo v povýšení na tropickou bouři s názvem tropická bouře Erin. 2. září, zatímco se bouře nacházela 1 855 km východně od Malých Antil, se větry pohybovaly kolem 95 km/h. Díky příznivým podmínkám se předpokládalo, že větry zesílí až na 135 km/h. Tak se ale díky silnému střihu větru nestalo a z tropické bouře se stala jen tzv. porucha. Později ale opět začala zesilovat. 6. září se opět jednalo o tropickou depresi.  Tato deprese postupovala na severovýchod, téměř ihned poté se ale stočila na severozápad a 7. září zesílila na tropickou bouři. Ta dále sílila a oblačnost se opět stávala lépe organizovanou. 9. září byla bouře označena za hurikán a tento den se objevily i nejsilnější větry, o rychlosti 195 km/h.

Důsledek a přípravy na bouři.

Když se hurikán přiblížil, vláda na Bermudách vydala výstrahu právě před ním. Asi 24 hodin před přiblížením hurikánu k ostrovu, vláda toto upozornění povýšila na tzv. varování před hurikánem. Pozastavila se lodní i autobusová doprava na ostrově. Školy byly upraveny tak, aby mohly fungovat jako přístřeší před hurikánem, použilo je jen málo lidí. Bylo zrušeno několik letů a stovky lidí se nedostaly z nebo na ostrov. Nejsilnější vítr zasáhl východ ostrova. Dosahoval rychlosti až 66 km/h. Tento vítr porazil několik stromů, které zasáhly elektrické vedení a desítky domů zůstaly bez proudu, po dobu několika hodin. Velké vlny též poničily mnoho pláží, probíhaly tzv. eroze pláží. Tyto vlny též rozbily jednu loď. Hurikán též produkoval na ostrově silné srážky, záplavy ale nebyly hlášeny. I když Erin na Bermudách zavinil menší škody, nikdo nebyl zabit nebo zraněn.  Severní Karolínu pak zasáhly vysoké vlny. Vláda vydala prohlášení, ať obyvatelé sledují moře, protože se očekávalo, že vlny budou měřit až 1,8 m.  Vítr zasáhl hlavně Newfoundland, kde se rychlost větru pohybovala kolem 85 km/h, na mysu Race pak s nárazy 108 km/h. Erin zde produkovala i silné srážky, nejvíce pak na Sagona Island, kde napršelo až 131 mm. Vlny přímo na pobřeží zde dosáhly výšky 9,3 m, u bójí na moři pak 14,2 m. Žádná škoda ale nebyla hlášena.

Hurikán Erin byl nejdéle trvajícím hurikánem atlantické hurikánové sezóny 2001. Byla to zatím 6. tropická deprese, 5. tropická bouře a 1. hurikán sezóny. Erin se vyvinul z tropické vlny 1. září. Když větry zesílily až na 95 km/h, vlna povýšila na tropickou depresi. Bouře postupovala severozápad. Díky střihu větru se ale bouře částečně rozptýlila. Stala se z ní deprese a ta dále sílila. Hranici hurikánu přesáhla 9. září. V tento den větry dosahovaly rychlosti 195 km/h. Když prošel kolem Bermud, stočil se na severovýchod, zeslábl a ještě se obrátil přímo na východ. 15. září se z hurikánu stala mimotropická bouře, když prošla východně od mysu Race v Newfoundlandu. Úplně se rozptýlila 17. září poblíž Grónska.

L'ouragan Erin est la sixième dépression tropicale, la cinquième tempête tropicale, le premier ouragan, et le premier ouragan majeur de la Saison cyclonique 2001 dans l'océan Atlantique nord. La formation du premier ouragan de cette saison est relativement tardive, puisqu'elle intervient le. Le précédent en la matière est l'ouragan Diana qui s'est formé le. L'année suivante, durant la saison cyclonique 2002, louragan Gustav atteindra le statut d'ouragan le. L'ouragan Erin a également la particularité, tout comme son prédécesseur la tempête tropicale Dean, de s'être dissipé dans l'Atlantique tropicale. Et, tout comme lui, Erin se reformera dans l'Atlantique subtropical, où il atteindra son pic d'intensité. Malgré tout, Erin est un ouragan capverdien classique. Il est issu d'un onde tropicale qui s'organise très rapidement, atteindra le statut d'ouragan majeur, puis terminera cyclone extratropical. Il a approché d'assez près les Bermudes, passant à environ 170 kilomètres de l'île, mais passera toute son existence en plein Atlantique. Il aura la plus longue longévité des cyclones de la saison.


Popis.

Zimostrázy jsou stálezelené keře nebo nevelké stromy dorůstající výšky do 6 metrů. Listy jsou jednoduché, vstřícné, tence nebo tlustě kožovité, krátce řapíkaté, celokrajné, se zpeřenou žilnatinou. Květy jsou jednopohlavné, drobné a nenápadné, uspořádané ve vrcholových nebo úžlabních hroznech, klasech nebo hlávkách. Rostliny jsou jednodomé. Na vrcholu květenství je jeden vrcholový samičí květ, pod ním jsou samčí květy. Samčí květy mají 4 okvětní lístky, obsahují 4 tyčinky, ve středu květu jsou zbytky semeníku. Samičí květ má 5 nebo 6 okvětních lístků a obsahuje trojpouzdrý semeník srostlý ze 3 plodolistů, nesoucí na vrcholu 3 volné čnělky. V každém pouzdře semeníku jsou 2 vajíčka. Plodem je kulovitá nebo vejcovitá pouzdrosečná tobolka zakončená vytrvalými čnělkami a pukající 3 chlopněmi. V každém pouzdře jsou 2 podlouhlá, černá a lesklá semena.

Rozšíření.

Rod zimostráz zahrnuje asi 100 druhů. Je rozšířen ostrůvkovitě v Evropě, Asii, Africe i Americe. V Evropě rostou 2 druhy. V západní a jižní Evropě se vyskytuje zimostráz vždyzelený ("Buxus sempervirens"), ve Španělsku, Sardinii a na Baleárských ostrovech zimostráz baleárský ("Buxus balearica").

Význam.

V České republice jsou jako okrasné dřeviny pěstovány v množství rozličných kultivarů 2 druhy zimostrázu: zimostráz vždyzelený ("Buxus sempervirens") a zimostráz malolistý ("Buxus microphylla"). Existuje i kříženec obou druhů, např. kultivar "Buxus" 'Green Velvet'. Zimostrázy jsou velmi vhodné na tvarované živé ploty, hodí se též jako předsadba či podrost vyšších stromů. Výborně zadržují prach i hluk a poskytují ptactvu prostor pro hnízdění.  Výjimečně se lze ve sbírkách českých botanických zahrad setkat i s jinými druhy zimostrázu, jako je např. zimostráz baleárský ("Buxus balearica") nebo zimostráz kolchický ("Buxus colchica").

Pěstování.

Oba druhy zimostrázu jsou celkem nenáročné dřeviny, rostoucí na slunci i ve stínu. Na přílišném úpalu jim žloutnou listy. Snášejí lehčí, těžší i sušší půdy, jsou však citlivé na psí moč. Netrpí okusem zvěří. Na zimu se nepřikrývají, je však vhodné půdu kolem rostlin před zámrazem dobře prolít. Výborně snášejí i hlubší řez. Prořezávku či tvarování je nejvhodnější udělat v předjaří, případně pak ještě jednou v létě. S kořenovým balem je možno po seříznutí přesazovat i starší exempláře. Množí se klasicky řízkováním v pařeništi či skleníkové množárně v období od srpna do března. Možné je i množení dělením nakopčených rostlin.

Reference.

Zimostráz ("Buxus") je rod vyšších dvouděložných rostlin z čeledi zimostrázovité. Zahrnuje asi 100 druhů a je rozšířen porůznu v Evropě, Asii, Africe i Americe. Zimostrázy jsou stálezelené keře a stromy s jednoduchými kožovitými vstřícnými listy a nenápadnými květy. Zimostráz vždyzelený a zimostráz malolistý se pěstují v různých kultivarech jako okrasné dřeviny, využívané např. k tvorbě živých plotů.

Buxus (les buis) est un genre de plantes dicotylédones de la famille des Buxacées qui regroupe environ originaires de tous les continents (distribution intercontinentale disjointe), présentes principalement dans les régions tropicales et subtropicales. Il s'agit de petits arbres ou d'arbustes à feuilles opposées persistantes. Certaines espèces exhalent une odeur caractéristique qui pourrait être due à un composé contenant un groupement thiol, le 4-méthyl-4-sulfanylpentan-2-one (4MSP), également identifié dans le sauvignon.


Historie.

Pointer je psí plemeno pocházející z Anglie, kde byl vyšlechtěn v 18. století. Své jméno získal díky schopnosti "stavět zvěř", v angličtině je to právě "pointer". Stavění zvěře znamená, že pes strne s hlavou rovně před sebe, pravou nohou zvednutou a rovným ocasem, čímž značí, kde se nachází lovná zvěř. První zmínky o tomto plemeni pocházejí z roku 1725 a je tedy možné, že je pointer jeden z nejstarších ohařů vůbec. Předky pointra pravděpodobně přivezli koncem 17. století do Anglie vojáci ze Španělska. Byli to krátkosrstí ohaři navarro a jednalo se o přímé předky pointrů. Ti byli pravděpodobně kříženi s německými ohaři krátkosrstými, výmarskými ohaři a maďarskými ohaři. Pointr byl poprvé na výstavě vystaven v roce 1859 na výstavě v Newcastlu.  Největší zásluhy na chovu tohoto plemene měl nejspíše angličan William Arkwright, který nejen napsal knihu "Pointer a jeho předchůdci" a dle všeho odchoval více než 2000 těchto psů.  Za 2. světové války celkově zaostal chov psů, tedy i pointerů. Mnoho chovných psů bylo utraceno a zemřeli i někteří chovatelé. Po ní se plemeno pointer zachránilo jen díky importování jedinců z Ameriky zpátky do Anglie a tak mohl chov pokračovat. Nejrozšířenější je tento pes v Itálii a Anglii. U nás se rozšířil až v polovině 20. století.

Charakteristika.

Vzhled.

Pointer se vyznačuje štíhlou atletickou postavou. Psi mají v kohoutku 64 - 70 cm, feny 60 - 66 cm. Hmotnost těchto psů se pohybuje v rozpětí 20 - 30 kg. Srst je krátká a ostrá, zbarvení obvykle bývá bílo-černé, bílo-hnědé a bílo-béžové. Vzhled tohoto plemene je ušlechtilý a sportovní.

Povaha.

Plemeno Pointer je vzhledem jedinečné, jelikož žádné další plemena mu vzhledem nejsou příbuzné. Toto plemeno se často objevuje na mezinárodních výstavách psů. Povaha Pointra je přátelská, je vhodný k dětem. Tento pes je sportovně a pracovně nadaný, čili je vhodný pro sportovně nebo lovecky založené lidi. Je to bezkonfliktní pes bez agresivity, dobře se snáší se psy jiných plemen. Svým aristokratickým vzhledem budí dojem respektu a vyrovnané povahy. Je to velmi dobrý společník na honech. Pointer se využívá při lovu malé pernaté a srstnaté zvěře, například bažanti, zajíci, lišky a podobně. Jeho hlavním loveckým znakem je ukazování zvěře. Je to přirozená a vrozená vlastnost tohoto plemene. Je známý svojí vrozenou nechutí k vodě. V lese a v revíru se pohybuje instinktivně a stále spolupracuje se svým pánem. Rád hledá kořist na dlouhé vzdálenosti, přičemž zmizí z dohledu svého majitele. Je to vynikající lovecký pes. Díky těmto svým loveckým vlastnostem se velmi často účastní různých mysliveckých zkoušek.

Péče.

Péče o toto plemeno je jednoduchá, jelikož má krátkou srst, kterou je třeba alespoň jednou týdně vyčesat pryžovým kartáčem. Jelikož miluje, procházky a volný pohyb musí být pro něj samozřejmostí. Doporučují se zejména delší procházky po lesích, minimálně jednou denně. Jeho hravost můžete zvýraznit píšťalkou, na kterou se umí naučit poslouchat, vyžaduje to však hodně času stráveného cvičením. I když je rád ve společnosti, kde tvoří vynikajícího společníka, dokáže strávit i delší dobu samostatně, na rozdíl od Maďarského ohaře, který vyžaduje neustálou pozornost. Při dobré péči je průměrný věk tohoto plemene 13 - 15 let.

Pointer nebo anglický pointer je plemeno psa podle FCI č.1, skupina 7: ohaři, 2. sekce - britští a irští ohaři, původem z Anglie. Je to plemeno loveckého psa, které se vyznačuje vrozenou chutí do práce. Slovo "pointer" z angličtiny (ukazatel) označuje zvláštní chování, při kterém pes ustrne, "zmrzne", v typickém postoji když chce lovce upozornit na přítomnost zvěře.

Le pointer anglais est une race britannique de chien. C'est un chien très athlétique, la truffe est relevée par rapport au chanfrein et le stop est bien marqué. Ce chien d'arrêt est réputé pour la rapidité de sa quête et la qualité de son arrêt.


Širší definice a politologické přístupy k menšinovým vládám.

Menšinová vláda se neustále nachází v situaci, kdy stačí, aby opozice použila všechny mandáty, kterými disponuje a vláda může zaniknout skrze vyslovení nedůvěry. K tomu však často nedochází, i přesto, že by to teoreticky měl být první krok, který opozice provede. Často se však stane, že strany zastoupené v opozici se nejsou schopny sjednotit, případně jim může vyhovovat určitá forma spolupráce s vládou, například pro prosazení části jejich politického programu. Většina politologů zabývajících se tímto tématem se tedy zaměřuje na to, co vede opozici k tomu, aby menšinové vládě nevyslovila nedůvěru. Dle „racionální teorie menšinových vlád“, vypracované K. Stromem, pro opoziční strany může být výhodné i nevstoupit do vlády, neboť jim větší zisk na poli prosazování jejich politiky přinese opoziční aktivita. Pokud budou opoziční strany blokovat legislativu, se kterou přichází jejich političtí oponenti, u voličů jim vzroste popularita, z čehož vychází, že opoziční straně zajistí neúčast na aktuální vládě lepší pozici při dalších volbách a tudíž se pro ně bude neúčast na vládě rovnat zisku. Jako další odůvodnění tohoto chování se často uvádí snaha politické strany vyhnout se odpovědnosti za nepopulární rozhodnutí, o kterých předpokládá, že budou muset být provedena nadcházející vládou.

Debata o menšinových vládách v politologii.

Problematikou koalic se zabývala část politologické obce, která se věnovala teorii her a racionální volby. H. W. Riker ve své teorii koalic (1962) a jeho následovníci tvrdili, že se při skládání koalic jedná o hru s nulovým součtem, takže nejlogičtějším výsledkem koaličního jednání je vznik minimální vítězné koalice. Minimální vítězná koalice je stav, kdy se vládnoucí koalice utvoří z nejmenšího možného počtu členů při kterém koalice disponuje parlamentní většinou. Jak velké koalice, tak menšinové vlády jsou v tomto modelu deviací. Tento přístup k menšinovým vládám jako kompromisním řešením pro krizové situace dlouho mezi politology převažoval. Například autoři Herman a Pope představili pět situací, při kterých ke vzniku koalic dochází, ze kterých vychází, že se jedná o kompromisní řešení: Tomuto přístupu oponoval K. Strom, který tvrdí, že zastánci teorie her při svém zařazení menšinových vlád nezohlednili možnost, že by pro opozici mohlo být výhodné, nepodílet se na vládě.

Výskyt menšinových vlád.

I přes zdánlivou nestabilitu a v podstatě určitý rozpor s tím, jak byly ústavy demokratických politických systémů konstruovány, je tento jev poměrně častý. Mezi lety 1945–1987 se v evropských demokraciích vyskytoval skoro ve třetině případů. Menšinové vlády jsou typické například pro Dánsko a Švédsko, kde jsou menšinové vlády dokonce častější, než většinové. Menšinové vlády pak jsou poměrně časté v italském politickém systému a ve Finsku. V historii České republiky lze nalézt několik případů menšinových vlád. Asi nejznámějším případem je vláda Miloše Zemana z roku 1998, ustanovena tzv. Opoziční smlouvou, dále pak druhá vláda Václava Klause, kde se poslanci ČSSD při hlasování o důvěře nedostavili do parlamentu, díky čemuž byla vládě vyslovena důvěra. V Švédském a Dánském politickém systému jsou menšinové vlády podporovány institucionálně skrze negativní parlamentarismus. Ve Španělském prostředí se opírají o tichou podporu regionálně vymezených stran v jednotlivých regionech, které se odmítají podílet na celostátním vládnutí.

Menšinová vláda je pojem, kterým se obecně označuje situace, kdy vládnoucí strana či koalice nedisponují většinou křesel v parlamentu. Znamená to tedy, že exekutiva nemá zajištěnou jistou stranickou podporu v rámci legislativního tělesa pro návrhy, které se chystá realizovat. Spoléhá se však na podporu stran, které nejsou přítomny ve vládnoucím bloku. Tuto podporu mohou vyjádřit buď tím, že přímo podpoří vládou předkládané návrhy, nebo tím, že jejich poslanci nebudou přítomni na jednání o vládních návrzích, čímž sníží množství hlasů potřebné pro schválení návrhů a umožní tím vládnoucí straně schválit navrhovanou legislativu.

Un gouvernement minoritaire est, en régime parlementaire, un gouvernement qui ne dispose pas de la majorité absolue au Parlement, ces gouvernements sont considérés comme non soutenus par le Parlement.


Životopis.

Snyder se narodil 18. srpna 1969 v jihozápadním Ohiu, jeho matka Christina byla v domácnosti, otec Estel Eugen Snyder byl zvěrolékař. Vystudoval střední školu v Centerville v Ohiu, poté historii a politické vědy na Brownově univerzitě v Rhode Islandu. Doktorát z filozofie získal v roce 1995 na Oxfordské univerzitě. Od roku 1991 do 1994 působil na postgraduální stipendum na oxfordské Balliol College.

Kariéra.

Timothy Snyder napsal pět knih a na dvou spolupracoval. Jedna z nich, Intelektuál ve dvacátém století, napsal s Tonym Judtem v době, kdy Judt trpěl pozdním stádiem ALS.  Snyder píše eseje pro "International New York Times, týdeník The Nation, The New York Review of Books, Times Literary Supplement, The New Republic, Eurozine, Tygodnik Powszechny, the Chicago Tribune, a Christian Science Monitor."  Snyder dokáže psát a číst jedenácti evropskými jazyky. To mu umožňuje používat přímé, nepřeložené zdroje a vyhledávat v archivech. Velmi mu to pomohlo například při psaní knihy "Krvavé země - Evropa mezi Hitlerem a Stalinem" (2010).  Snyder popisuje znalost dalších jazyků jako velmi důležitou:"Pokud neumíte rusky, vůbec nevíte, o co přicházíte. Dokážeme vidět jen tam, kam nás vezmou hranice našeho jazyka. Napsal jsem tuto knihu "(Krvavé země, pozn. aut.)" v angličtině, ale mezi historiky probíhaly velmi důležité rozhovory právě v němčině, ruštině, polštině a dalších jazycích...a tato kniha je určena právě jim.""Krvavé země" byly nakonec přeloženy do dvaceti jazyků.  Snyder je členem Výboru pro svědomí Muzea památky holokaustu v USA (orig. Committee on Conscience of the United States Holocaust Memorial Museum).

Osobní život.

Od roku 2004 je ženatý s Marci Shore, profesorkou evropské kulturní a intelektuální historie na univerzitě Yale. Mají spolu dvě děti.

Timothy David Snyder (* 18. srpna 1969) je americký historik, profesor na Yaleově univerzitě. Věnuje se dějinám střední a východní Evropy, zaměřuje se na holokaust.

Timothy D. Snyder, né le, est un historien américain, spécialiste de l'histoire de l'Europe centrale et de l'Est et de l'Holocauste. Il est titulaire de la chaire Richard C. Levin d'histoire à l'université Yale et membre permanent de l'Institut des sciences humaines à Vienne


Život.

Jamie se narodil 1. května 1982 v severoirském hrabství County Down, na předměstí Belfastu v Severním Irsku, jako nejmladší ze tří dětí. Jeho otec, James C. Dornan, je gynekolog a porodník. Jamieho matka Lorna zemřela na rakovinu slinivky, když mu bylo 16 let. Má dvě starší sestry - Liesu a Jessicu. Navštěvoval Methodist College v Belfastu, kde hrál ragby a byl členem dramatického oddělení. Poté navštěvoval Teesside University, ale školu opustil a odstěhoval se do Londýna, kde se věnoval modelingu a následně začal pracovat na své herecké kariéře.

Kariéra.

Jako model pracoval pro značky Calvin Klein, Dior, Asquascutum a Armani. Deníkem The New York Times byl nazván ",Zlaté Torzo"."  Jeho herecká kariéra započala v roce 2006, kdy se objevil jako Axel von Fersen ve filmu Marie Antoinetta od Sofii Coppoli. O dva roky později si zahrál roli Eda v hororu "Beyond the Rave." Následující rok se objevil v dramatickém filmu "Shadows in the Sun. "  V roce 2011 hrál v osmi epizodách v seriálu stanice ABC "Bylo, nebylo "roli Šerifa Grahama". "Jeho postava byla zabita v epizodě "The Heart Is a Lonely Hunter" a poté se vrátil ve flashbacku v epizodě "A Land Without Magic".  Zlom v Jamieho herecké kariéře přišel v roce 2013, kdy získal roli v irském dramatickém seriálu "The Fall", ve kterém hrál Paula Spectora, sériového vraha vraždící v Belfastu. V tomto seriálu si zahrál spolu s Gillian Andersonovou, která hrála vrchní vyšetřovatelku Stellu Gibson. I když měl seriál pouze 5 epizod způsobil naprostou senzaci. Díky velké sledovanosti a velké chvále ze strany kritiků, byla ještě témže roce natočena druhá série o šesti epizodách, která se začala vysílat v listopadu 2014. Třetí a poslední série uzavírající celý seriál byla odvysílána v září 2016. Před začátkem natáčení této série si stihl v roce 2014 zahrát Colina ve filmu Flying Home.  Po odchodu Charlieho Hunnama byl 23. října 2013 obsazen jako Christian Grey v nadcházejícím erotické thrilleru Padesát odstínů šedi, jenž je adaptací stejnojmenného bestselleru od E.L James. Premiéra filmu byl původně naplánována na 1. srpna 2014, ale následně bylo datum přesunuto přibližně na Den svatého Valentýna - 13. února 2015. Kritiky byl film zcela zamítnut, ovšem diváky velmi vřele přijat. V listopadu 2014 byl časopisem People vyhlášen třetím nejvíce sexy žijícím mužem.  V srpnu 2014 bylo oznámeno, že si zahraje Doktora Allana Pascala v nadcházejícím filmu "Devátý život Louise Draxe," natočený podle stejnojmenné knihy od Liz Jensen. Zde si zahrál spolu s Aaronem Paulem a Sarah Gadon. Film měl premiéru v 2. září 2016.  V únoru 2015 Jamie potvrdil, že si zopakuje roli Christiana Greye v sequelech série Fifty Shades - "Padesát odstínů temnoty (2017)" a "Padesát odstínů svobody (2018)."  V britsko-českém koprodukčním snímku "Anthropoid" z roku 2016 zachycujícím atentát na říšského protektora Heydricha ztvárnil Jana Kubiše. Tento film se celý natáčel v Praze a spolu s ním se zde jako Josef Gabčík objevil irský herec Cillian Murphy a řada předních českých herců. Tentýž rok ztvárnil roli Pata Quinlana v historickém dramatu "The Siege of Jadotville", jenž zachycuje osudy irských vojáků v Africe.  10. února 2017 mělo premiéru velmi očekávané pokračování série Fifty Shades "Padesát odstínů temnoty". Stejně jako předchozí film této série se setkal s diváckým úspěchem. O další rok později (9. února 2018) měl premiéru poslední snímek trilogie "Padesát odstínů svobody". Dohromady vydělaly tyto komerčně úspěšné snímky na tržbách přes 1,32 miliardy dolarů.  V současné době Jamie natáčí další historický film "Robin Hood: Origins."

Osobní život.

Jamieho blízcí kamarádi jsou herci Eddie Redmayne a Andrew Garfield. S Eddiem byli jednu dobu spolubydlící a společně si také hledali práci jako herci.  Během let 2003-05 chodil s herečkou Keirou Knightley. V roce 2013 se oženil s anglickou herečkou a zpěvačkou Amelií Warner. Na konci listopadu 2013 se jim narodila holčička Dulcie. V únoru 2016 se jim narodila druhá dcera Elva. V březnu 2019 se jim narodila třetí dcera Alberta.  Jamie je velký fanoušek fotbalového klubu Manchester United.

James „Jamie“ Dornan (* 1. května 1982, Holywood, Hrabství Down, Severní Irsko) je irský herec, model a muzikant. Světově známým se stal díky roli sexy svobodného miliardáře Christiana Greye ve filmové adaptaci erotického románu "Padesát odstínů šedi" z roku 2015 a dalších dvou filmových pokračování, "Padesát odstínů temnoty" (2017) a "Padesát odstínů svobody" (2018).

Jamie Dornan, né le à Holywood (Irlande du Nord), est un acteur, mannequin, et musicien britannique. Après une dizaine d'années de mannequinat, Jamie Dornan se consacre à sa carrière d'acteur. Il est connu pour ses rôles dans les séries télévisées "Once Upon a Time" (2011-2012) et "The Fall" (depuis 2013). Il interprète au cinéma le rôle de Christian Grey dans le film "Cinquante nuances de Grey" en 2015.


Okolnosti vzniku alba.

"Ocean Eyes", hlavní debutové album bylo zveřejněno na iTunes 14. 7. 2009 a jeho fyzická podoba vyšla 28. 7. 2009. Album získalo 27. pozici na Billboard 200. "Fireflies" bylo první na US a Canadian charts. "Ocean Eyes" dosáhlo první desítky na US album charts, získalo první příčku na US electronic charts a také dosáhlo Amazon MP3's top 10 most downloaded album list.  Na svém blogu Adam píše:""Jsem neuvěřitelně nadšený, jak dobře se nové album vyvíjí a naprosto se nemůžu dočkat, až ho uslyšíte. Jsou tam písně o ptácích a červech, jízdě na špinavém kole po placené dálnici, hřejivých huňatých svetrech, bruslení napříč krajinou, moderním zubařství, klucích a holkách držících se za ruce, ponožce, která poskakuje a tančí, těžkých víčkách fialky, podvodních ruských kolech, zmrzlých plovoucích krách, meteorických rojích, opuštěných vagonech, plážových slunečnících, armádách světlušek a svítících brouků...o čemkoliv, na co si vzpomenete!""  14. července 2009 zase píše: ""Před několika měsíci, jak déšť bil do střešního okna v mém pokoji a já jsem ležel v posteli, nemohl usnout, hleděl na strop (jak to tak často dělávám), tak jsem vstal, odcupital dolů do sklepa, sedl si k počítači a začal psát hudbu. Nic konkrétního, jenom psaní z lásky k psaní... psaní, protože hudba je to, co mi pomáhá cítit. Umožňuje mi to okusit nebe a sny v jejich pravých barvách. Po spoustě přemýšlení, snění, rozhovoru sám se sebou, vlažné kávě a probdělých nocích jsem konečně dal dohromady sbírku písní draze nazvaných "Ocean Eyes". Jsem ze středu ničeho v Minnesotě, jak víš, takže oceán vždy pro mě byl zvláštně zasněná, éterická a skoro romantická věc. Během těch let jsem strávil spoustu času se zavřenými oči a představoval si, jak prožívám ty nejúžasnější dobrodružství u moře. Dělám takové ty věci, které se můžou dělat jen při stmívání, záři a ve snech slunovratu, jako kdyby vzadu na mých očních víčkách bylo stříbrné plátno a já byl sentimentální promítač se stovkami fantaskních kotoučů po ruce přichystaných k promítání. Takže toto je důvod názvu... Celou svou duší doufám, že si užiješ zvuk tohoto alba. Doufám, že dosáhne dolů z hlubokého nebe, jemně kolem tebe ovine svá hebká stříbrná vlákna a vyzvedne tě vysoko vzhůru nad světla města a burácející vlny. Že tě to zanechá bez dechu a ty odtud uvidíš až na věčnost. Pokud bys náhodou cítil, že tyto písně znáš, prosím, považuj se za mého přítele, protože, tak říkajíc, mě znáš. Hudba je mé srdce, má duše. Je to to, kdo jsem... Je to strašně dlouho, co Owl City vydalo novou muziku, a za to se omlouvám. Mám sklony odkládat věci, ale jsem velice vděčný těm z vás, kteří se mnou zůstali až doteď. A tak, zde říkám...Děkuju. Děkuju z naprosté hlubiny mého zasněného, plachého, klučičího srdce. Bez vaší podpory bych nebyl nikde...""  Adam řekl, že první tři či čtyři skladby byly natočené ještě ve sklepě jeho rodičů a až poté se přestěhoval do vlastního domu. Vzpomínal, že dům jeho rodičů je přes sto let starý viktoriánský farmářský dům se starým, nedokončeným sklepem, který si Adam zabral a přes zimu, když tam natáčel, tak musel vypnout kotel, který byl dost hlučný, takže teplota v celém domě byla kolem bodu mrazu, z čehož jeho rodiče neměli ani trochu radost.  Adama na několika skladbách doprovodili Breanne Düren - nejznámější je "The Saltwater Room" - a zpěvák Relient K Matt Thiessen - "Fireflies", kde je Matt slyšet jako doprovodný zpěvák. O spolupráci s Mattem Adam říká: ""Matt a já jsme spolu chodili ven, provozovali kanoistiku, jedli v Applebee, jezdili po Tennessee v jeho autě a tak. Fanouškem Relient K jsem už roky, tak není třeba říkat, že pracovat s ním na hudbě bylo něco neskutečného. Je neuvěřitelně talentovaný umělec a nejmilejší člověk na světě. Taky má fantastický talent na vymýšlení slovních hříček.""  "Fireflies" byl volně ke stažení ve hře Tap Tap Revenge 3 od Tapulous. Steve Hoover režíroval videoklip ke skladbě "Fireflies". Videoklip měl mít premiéru na MySpace, ale ještě předtím pronikl na veřejnost a to na YouTube a Dailymotion.  26.1.2010 vyšlo "Ocean Eyes Deluxe Version", které kromě písní z "Ocean Eyes" obsahuje dalších 7, případně 8 písní.  Jak na albu "Ocean Eyes", tak i později na "Ocean Eyes Deluxe Version", se objevují písně, které byly vydány už dříve na EP "Of June" či "Maybe I'm Dreaming", ovšem zde jsou v upravené podobě. Např. u skladby "The Saltwater Room" si lze všimnou odlišné melodie a v jedné části Adam zpívá: "I guess we'll never know why sparrows love the snow" a ve verzi z "Maybe I'm Dreaming" je text: "I guess I'll never know why sparrows love the snow".

O písních.

Cave In.

Adam v rozhovoru v únoru 2010 řekl, že tato skladba je drahá jeho srdci: ""Ta píseň zachycuje v několika málo slovech všechny mé naděje a sny. Vždycky žasnu nad velkým neznámem a téma písně je o otázce, co tam leží, jaká dobrodružství na tebe čekají"."

The Bird and the Worm.

V písni se nachází část z Adamova oblíbeného animovaného filmu Hledá se Nemo, a to konkrétně vtip, který vždy začne vyprávět otec Nema Marlin, ale dořekne ho až na konci filmu. Adam právě tento závěr zapracoval do textu písně. Nejdříve zpívá: ""With friends like these, well, who needs enemies"" a pak používá vtipnější verzi: ""With fronds like these, well, who needs anemones"". V písni zpívá také Matt Thiessen z Relient K.  Adam v interview s Female First popisuje ideu písně: ""Je to písnička o neuvěřitelně romantickém ptáku a červu a o myšlence, že by svět byl plný přátel, a to dokonce i v mořích. Je to o přátelstvích, která jsou dobrá, aby byla skutečná.""

Hello Seattle.

""Mám slabost pro města u oceánu. Jelikož jsem vyrůstal v malém venkovském městečku uprostřed ničeho a protože jsem jedináček, snění s otevřenýma očima o vzdálených místech mi jako dítěti zabíralo spoustu času a energie. Taky se mi líbí to, jak slovo Seattle zní, když ho vyslovuješ. Má to jiskru.""  ""Seattle mi vždycky připadal jako druhý konec světa. Pamatuju si, jak jsem na střední během vyučování hleděl z okna a představoval si, jaký Seattle je. Ironie skladby je, že je to zamilovaná píseň k místu, které jsem nikdy nenavštívil.""

Umbrella Beach.

""Píseň 'Umbrella Beach' je o jedné opravdu super pláži, kde jsou tuny slunečníků, jako všude kolem, nejsou připevněny k žádným stolům nebo tak, jen tam leží a ty, když chceš, tak můžeš přijít se svými přáteli a svou rodinou a svými šortkami na tu pláž a vzít ty slunečníky a pochodovat s němi kolem a je to bláznivé, ale nikdo je neukradne, celou tu dobu tam leží. Jsou opravdu velké a plesnivé a tak, takže to je možná ten důvod, ale je to doopravdy super a já jsem byl inspirován, abych o tom napsal, tak jsem tak učinil, ve svém sklepě.""

Dental Care.

Skladba je inspirována Adamovou vzpomínkou na dobu, kdy musel nosit rovnátka. Píseň je o lidech po celém světě, kteří jsou na cestě k zubaři, a o pocitu nevolnosti, který k tomu nevyhnutelně patří.

Meteor Shower.

Krátká a převážně instrumentální skladba svým textem odkazuje pravděpodobně na Boha. Adam později po vydání píše: ""Život je tak nádherný dar a já sám přiznávám, že jsem ho ani v nejmenším nepochopil. Ale jak dny ubíhají, stále více se otáčím a dívám se na ně zpět, stále více si uvědomuju, že mi nezáleží na tom, žít sám pro sebe, ale že se mnohem víc soustředím na věci neviditelné. Uvědomuju si, že se chovám trochu dvojznačně, ale to by nemělo být tak složité pochopit. Známý způsob, jak to shrnout může být tento: I am not my own For I have been made newPlease don't let me goI desperately need You."Také říká, že je to sice jednoduchá píseň, ale hluboká. ""Není toho moc, co by se o ní dalo říct, ale to, co ona sama říká, je opravdu silné"."

On the Wing.

""Píseň 'On the Wing' je o oblíbeném snu každého člověka, o snu, který pravděpodobně každý v minulosti měl, o tom umět létat. Je to opravdu jen o jakémsi překladu toho pocitu do hudby a jaké by to bylo, kdyby byl ten sen skutečností.""

The Tip of the Iceberg.

""Píseň je o tom, jak člověk, když vyrůstá, tak si přeje, aby byl někde jinde, a najednou si uvědomí, že promrhal pořádný kus života. Je to o naučení se, že věci se nemají brát jako samozřejmost."" Píseň se má také objevit ve filmu Zootopia, který se natáčí a měl by jít do kin roce 2016.

Fireflies.

Adam říká: ""Jednou jsem šel do Taco Bell a objednal si grilované, nadívané burrito a cheesy fiesta potatoes. Bylo to vynikající. Pak jsem šel domů a napsal Fireflies.""  Jinde zase: ""Když jsem napsal 'Fireflies', tak jsem byl jednou v noci ve sklepě dlouho vzhůru. Seděl jsem u kláves a hrál si, nesnažil jsem se nic doopravdy napsat. Během několika dalších hodin byla píseň dána dohromady tou nejpřirozenější cestou. Nedokážu to vysvětlit, ale skoro se to naspalo samo. V ten okamžik jsem neměl nejmenší tušení, že jsem napsal hit.""

Tidal Wave.

V rozhovoru pro Female First říká: ""Tidal Wave je divokém běhu a závodu s cílem dosažení ceny s oběma očima upřenýma na cílovou čáru, aby člověk jednou slyšel slova: 'Správně, služebníku dobrý a věrný"' (pozn. Bible, Matouš 25, 21)." Jinde slova písně "I've found new hope from above" (nahoře jsem našel novou naději) komentuje: ""Pevně lnu k naději a radosti, kterou jsem našel v Ježíši Kristu. Má víra je velkou součástí toho, kdo jsem a proč dělám hudbu. Vše, co mám, patří Jemu.""

Sunburn.

Skladba "Sunburn" byla vydána na albu "Soundtrack 90210". Později po úspěchu "The Midsummer Station", kdy Adam hrál živě jen za doprovodu kytary pro různé rádiové stanice, tak jako předehru k písni "Fireflies" použil právě melodii ze songu "Sunburn".  Adam pro Female First řekl: ""Píseň je o příležitostném pocitu, že nejsem dostatečně dobrý, i když se opravdu moc snažím. Je to o vztazích a nalezení toho jednoho, který opravdu vydrží.""

Strawberry Avalanche.

""Minulé léto jsem strávil v Tibetu lezením po horách s jednou hostitelskou rodinou a vlastně jsem byl svědkem 'živé' laviny z celé obrovské rokle. Není třeba říkat, že to bylo zároveň jak děsivé, tak úžasně inspirující. Té noci po návratu domů jsem se hrbil na gauči a jedl misku Cheerios s čerstými jahodami. Přemýšlel jsem o tom, že kdyby mě do tváře praštila obří jahodová lavina, tak by to byl ten nejromantičtější způsob k 'nákupu farmy'. Do farmáře mám daleko.""

Singly.

Owl City vydalo také tři oficiální singly z tohoto alba: "Umbrella Beach", "Vanilla Twilight" a "Fireflies".  "Fireflies" bylo vydáno 14. července 2009 ve Spojených státech a 8. ledna 2010 ve Velké Británii.  "Vanilla Twilight" byla vydána ve stejný den, kdy vyšlo "Ocean Eyes Deluxe Version". Sama píseň se stala oblíbenou i u nás - kousek z ní byl použit např. 12.1.2015 v TOP STAR Magazínu. Údajně je to skladba o Adamově přítelkyni, se kterou se rozešel a která mu chybí.  "Umbrella Beach" byla původně vydána 19. listopadu 2009, poté až 16. května 2010.  "Strawberry Avalanche" a "Hot Air Balloon" jsou dva propagační singly, které vyšly pouze digitálně, a to ještě před vydáním samotného alba "Ocean Eyes", i když na něm se pak neobjevily. Zato jsou ale součástí "Ocean Eyes Deluxe Version".

Videoklipy.

"Fireflies" - vydáno 15.12.2009  "Vanilla Twilight" - vydáno 22.3.2010  "Umbrella Beach" - vydáno 16. 4. 2010, Adam zde osobně nevystupuje, ale v jednom záběru žena zvedá fotku, na které můžeme zahlédnout Adamovu tvář.

Tvůrci.

Owl City Další umělci a produkce

Ocean Eyes je druhé studiové album amerického synthpopového projektu Owl City. Vyšlo 14. července 2009 a obsahuje 12 skladeb plus v různých verzích různý počet bonusových písní. Navíc vyšlo 26. ledna 2010 rozšíření původního alba pod názvem ""Ocean Eyes Deluxe Version"".

Cet album est sorti en 2009. Le single "", qui est apparu sur les ondes françaises depuis décembre 2009, a connu un véritable succès, qui a permis la promotion de l'album. Le deuxième extrait, sorti en avril 2010 est '. L'album compte 12 pistes, dont ', ','ou encore ".


Zákony týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity.

Bosna a Hercegovina je ovládána dvěma politickými entitami - Federací Bosny a Hercegoviny a Republikou srbskou. Homosexuální styk byl dekriminalizován nejprve na území Federace Bosny a Hercegoviny r. 1996 a posléze v Republice srbské r. 1998, nýbrž obě entity mají vlastní trestní zákony. Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku je stanoven na 14 let bez ohledu na sexuální orientaci (soulož s osobou mladší 14 let je v trestních věcech posuzována jako trestný čin znásilnění)

Stejnopohlavní soužití.

V Bosně a Hercegovině neexistuje žádný právní status pro stejnopohlavní páry. Ústava Bosny a Hercegoviny stále není otázce genderově-neutrálních manželství příliš nakloněná a obě entity Federace Bosny a Hercegoviny a Republika srbská umožňují uzavírat manželství pouze různopohlavním dvojicím s odvoláním se na jejich zákony o rodině.

Ochrana před diskriminací.

Zákon o rovnosti pohlaví, přijatý počátkem r. 2003 a novelizovaný r. 2009, zakazuje diskriminaci založenou na pohlaví a sexuální orientaci (§ 2). Verze z r. 2003 zakazovala pouze diskriminaci na základě pohlaví, sexuální orientace v ní nebyla přímo zmíněná, jelikož zákon řešil pouze rovnost mužů a žen. Teprve až z novelou zákona došlo k jasnému vymezení rozdílu mezi pohlavím a rovností mužů a žen, ale sexuální orientace stále nebyla zmíněná. Tento zákon je momentálně platný na celostátní úrovni. Zákaz diskriminace na základě sexuální orientace je zakázán Ústavou Distriktu Brčko, Zákoníkem práce Distriktu Brčko, Trestním zákoníkem Bosny a Hercegoviny (§ 145), Trestním zákoníkem Federace Bosny a Hercegoviny a Trestním zákoníkem Republiky srbské.  Samotný zákon proti diskriminace byl přijat r. 2009 a zakazuje veškerou diskriminace založenou na pohlaví, sexuálním vyjádření a sexuální orientaci (§ 2). Zákon se však nezmiňuje o genderové identitě, což by měl. Navíc není jasné, co si pod pojmem "sexuální vyjádření" lze představit. Ačkoli tento zákon zakazuje veškerou podporu nenávisti proti národům, rase nebo náboženskému smýšlení, nezakazuje zločiny z nenávisti proti jiným sexuálním orientacím nebo genderové identitě (§ 4).  Navíc sexuální orientace byla ze všech dalších navržených anti-diskriminačních zákonů vždy vyškrtnutá, což bylo zejména dílem bojkotu místních politiků v poslední dekádě. Toto také má za následek problémy s přijetím Bosny a Hercegoviny do Evropské unie, do níž měla koncem r. 2010 vstoupit. Členství v EU požaduje, aby všechny její státy přijaly alespoň částečnou legislativu proti anti-gay diskriminaci.

Reference.

2. The Invisible Q? Human Rights Issues and Concerns of LGBTIQ persons in Bosnia and Herzegovina  3. The Status of Lesbian, Gay, Bisexual and Transgender Rights in Bosnia and Herzegovina: A Shadow Report  4. Queer Sarajevo Festival 2008 documentary film  5. Queer Sarajevo Festival 2008 digital stories  6. Covered by John Greyson  7. Special Rapporteur on the situation of human rights defenders: References to human rights concerns based on Sexual Orientation and Gender Identity  8. Study on Homophobia, Transphobia and Discrimination on Grounds of Sexual Orientation and Gender Identity - Sociological Report: Bosnia-Herzegovina  9. Study on Homophobia, Transphobia and Discrimination on Grounds of Sexual Orientation and Gender Identity - Legal Report: Bosnia and Herzegovina

Lesby, gayové, bisexuálové a transsexuálové (LGBT) se v Bosně a Hercegovině mohou setkat s obtížemi neznámými pro zbytek populace. Stejnopohlavní styk je na tomto území sice legální od r. 1996, ale páry stejného pohlaví žijící ve společné domácnosti nemají rovný přístup ke všem právům a povinnostem, který mají heterosexuální páry.

Les personnes lesbiennes, gaies, bisexuelles et transgenres (LGBT) en Bosnie-Herzégovine font face à des difficultés que n'ont pas les habitants non-LGBT. L'homosexualité n'est pas illégale mais elle reste un sujet tabou dans le discours public dans une société majoritairement musulmane.


Mládí a studium.

Narodil se jako nejmladší z pěti dětí. Jeho otec byl právník a matka žena v domácnosti. Otec mu zemřel, když mu bylo 13 let a matka o tři roky později. Svá gramatická a středoškolská studia dokončil na "Colegio San Juan Bautista", pod správou Bratrů Svaté rodiny. Poté vstoupil do kongregace salesiánů Dona Bosca v provincii Uruguay. Roku 1979 začal svůj noviciát a první sliby složil 31. ledna 1980.  Na Institutu Jana XXIII. získal titul bakaláře z občanského práva a na Salesiánském institutu "Miguel Rúa" v Montevideu dokončil svá studia filosofie a pedagogiky. Teologii studoval na Teologickém institutu Monsignora Mariana Solera Uruguayana (dnes Fakulta teologie), odkud odešel s titulem bakaláře (roku 2006 odtud získal licenciát z teologie). Na kněze byl vysvěcen 21. listopadu 1987 arcibiskupem José Gottardim Cristellim.  Po vysvěcení působil jako poradcem studia na "Talleres Don Bosco". V letech 1991 až 1993 sloužil jako vikář Salesiánského noviciátu a postnoviciátu. O rok později od ukončení této funkce se stal mistrem noviců. Dále působil jako ředitel pre-univerzitního institutu Jana XXIII., profesor historie aj.  Dne 28. října 2008 byl jmenován salesiánským inspektorem v Uruguayi a 27. května 2009 předsedou Konference řeholníků v Uruguayi.

Biskup a kardinál.

Dne 10. prosince 2011 jej papež Benedikt XVI. jmenoval pomocným biskupem Montevidea a titulárním biskupem z Phelbes. Biskupské svěcení přijal 4. března 2012 z rukou arcibiskupa Nicoláse Cotugna Fanizziho a spolusvětiteli byli biskup Arturo Eduardo Fajardo Bustamante a biskup Milton Luis Tróccoli Cebedio.  Tuto funkci vykonával do 11. února 2014, kdy byl ustanoven metropolitním arcibiskupem Montevidea. Pallium převzal 29. června téhož roku z rukou papeže Františka.  Dne 14. února 2015 jej papež František na konzistoři jmenoval kardinálem s titulem kardinál-kněz ze Santa Galla.

Daniel Fernando kardinál Sturla Berhouet, SDB (* 4. července 1959, Montevideo) je uruguayský římskokatolický kněz, arcibiskup Montevidea a člen Salesiánů Dona Bosca.

Daniel Sturla, de son nom complet Daniel Fernando Sturla Berhouet, né le à Montévidéo, est un religieux salésien (s.d.b) et évêque uruguayen de l'Église catholique, archevêque de Montevideo depuis 2014, cardinal depuis février 2015.