Výchozí situace.

Postupem německé skupiny armád Jih směrem na Varšavu se polská armádní skupina Poznaň začínala dostávat do nebezpečného sevření ze severu a jihu, ačkoliv samotná skupina neměla doposud během prvních tří dní války větší ztráty na životech. Její velitel generál Tadeusz Kutrzeba si však uvědomoval nebezpečí obklíčení a žádal generální štáb o povolení útoku na 8. německou armádu generála Blaskowitze. Polské velení se však chtělo vyhnout rozhodující bitvě západně od Visly a tento návrh bryskně odmítlo.  Když hrozilo nebezpečí, že armáda Lodž bude při ústupu zničena, dostal Kutrzeba povolení zahájit na odkryté křídlo 8. armády odlehčovací protiútok. Nutno uznat, že i velitel německé skupiny armád Jih generálplukovník von Rundstedt si nebezpečí uvědomoval, ale uklidnila jej mylná zpráva rozvědky, že větší část poznaňské armády byla vlakem přesunuta do Varšavy. I když generál Blaskowitz upozorňoval své podřízené útvary na možné nebezpečí, byl většinou oslyšen. Dne 8. září 1939 dorazila německá 4. tanková divize na západní předměstí Varšavy, což v polském armádním velení způsobilo šok, neboť že by Němci po týdnu bojů dosáhli hlavního města byla možnost, s kterou nepočítal ani francouzský generální štáb. Za této situace dostal Kutrzeba definitivně zelenou pro svůj útok.

Polský útok a německá reakce.

Na Bzuře nastal během celého polského tažení vzácný moment, že polská armáda měla místně nevelkou, ale přece jen početní převahu. Do útoku proti německé 24. a 30. pěší divizi vyrazily večer 9. září 1939 síly ve složení 14., 17. a 25. pěší divize, podporované na křídlech jezdeckými brigádami Podolska a Wielkopolska.  Ačkoli polské jednotky nepřítele překvapily, kladla hlavně německá 30. divize tuhý odpor Polákům u města Piatek, které padlo až po nasazení záloh a tančíků jezdeckých brigád. Nicméně ráno 10. září byly obě německé divize na ústupu, pouze 1.500 vojáku německé 30. divize padlo do zajetí. Během dalších dvou dnů však polský útok ztratil dech. Němci zareagovali bleskově. 4. tanková a 1. tanková divize dostaly rozkaz přenechat dobytí Varšavy pěchotě a vyrazit na západ uzavřít obklíčení armády Poznaň. Díky motorizaci německé armády Němci do dvou dnů obnovili svou početní převahu, takže rozkaz polského generálního štábu, aby se armáda Poznaň probila k Radomi a zaujala obranné pozice u středního toku Visly byly čirou fantazií, neboť v té době 9 polských divizí čelilo 19 německým z nichž 5 bylo tankových či lehkých. Kutrzeba se snaze zachránit co nejvíce svých vojáků se spojil s troskami armády Pomořany a přes Sochaczew se pokusil probít do Varšavy. Tento jeho záměr však zmařili Němci tím, že udeřili jako první. Luftwaffe 16. září nasadila do prostoru Bzury do útoku 820 letounů, které svrhly na polské pozice přes 328 tun bomb. Z bzurského kotle se podařilo uniknout skulinou severně od Sochaczewa z celé armády pouze zbytkům obou jezdeckých brigád a 15. a 25. pěší divizi, které se probily do Kampinoského pralesa severně od Varšavy. Divize, které zůstaly v kotli, bojovaly ještě dva dny. 18. září se organizovaný odpor zhroutil, i když Němci ještě tři dny čistili jednotlivá ohniska odporu. Armády Poznaň a Pomořany přestaly existovat, do německého zajetí padlo 120 000 polských vojáků a důstojníků.

Důsledky.

Z krátkodobé perspektivy boj na Bzuře umožnil armádě Lodž a Varšava zaujmout obranné pozice v hlavním městě a přibližně o týden oddálil hlavní německý nápor na město. Průběh bojů však odhalil na polské straně dva velké nedostatky a to zaprvé malou mobilitu polské armády, která podstatně limitovala rozsah útočných operací a zadruhé zastaralé spojovací prostředky, které zapříčinily pomalé předávání rozkazů formacím a kvůli tomu nedokázal Kutrzeba svou ofenzivní akci zkoordinovat s polskými oddíly ve varšavském prostoru.

Bitva na Bzuře byla bitva druhé světové války mezi Polskem a Německem, která se odehrála ve dnech 9. — 18/22. září 1939. Jednalo se o největší bitvu německé invaze do Polska.

La bataille de la Bzura (ou bataille de Kutno) est la plus grande bataille de la campagne de Pologne menées par le IIIe Reich. Elle s'est déroulée en plusieurs étapes du 9 au, se soldant, malgré une contre-attaque polonaise réussie, par une écrasante victoire allemande. Elle a opposé les forces de la 8e Armée du général Johannes Blaskowitz et de la 10e Armée du général Walter von Reichenau du groupe d'armées Sud du général Gerd von Rundstedt. Les forces polonaises étaient constituées par l'armée "Toruń" commandée par le général Władysław Bortnowski et l'armée „Poznań” commandée par le général Tadeusz Kutrzeba.


Lhůta k podání žádosti.

Odsouzený o podmíněné propuštění může požádat obecně nejdříve po vykonání poloviny trestu, zcela výjimečně, jestliže se choval naprosto vzorně a plnil všechny své povinnosti, i dříve. U některých taxativně vyjmenovaných trestných činů, např. vraždy, vlastizrady či teroru, kvalifikovaných podstat např. těžkého ublížení na zdraví nebo znásilnění a u odsouzení k výjimečnému trestu odnětí svobody nad dvacet do třiceti let však nejdříve po odpykání alespoň dvou třetin trestu. Lze požádat dokonce i u výjimečného trestu odnětí svobody na doživotí, a to po nejméně dvaceti letech jeho výkonu, ovšem jen tehdy, nehrozí-li s ohledem na okolnosti trestného činu, a povahu osobnosti odsouzeného opakování.

Osvědčení.

Při podmíněném propuštění je stanovena zkušební doba, u přečinů až tříletá, u zločinů na jeden rok až sedm let, po jejímž uplynutí soud rozhodne, zda se podmíněně propuštěný osvědčil. V jejím rámci mu lze uložit přiměřená omezení a přiměřené povinnosti (např. povinnost podrobit se pracovnímu výcviku, zdržet se návštěv nevhodných prostředí, omluvit se poškozenému apod.), stejně jako povinnost nahradit případnou škodu, odčinit nemajetkovou újmu, vydat bezdůvodné obohacení z trestného činu, aby se na počátku zkušební doby zdržoval ve svém obydlí, aby vykonal obecně prospěšné práce, i nad ním stanovit probační dohled (tzv. "parole"). Pokud stanoveným podmínkám podmíněně propuštěný vyhoví, vysloví poté soud, že se osvědčil. V opačném případě, a to i během zkušební doby, rozhodne, že vykoná zbytek trestu odnětí svobody.  Jestliže by soud o osvědčení podmíněně propuštěného bez jeho viny do jednoho roku od uplynutí zkušební doby nerozhodl, nastoupí právní fikce osvědčení se. V každém případě však vždy při osvědčení podmíněně propuštěného nastává také právní fikce, že trest vykonal toho dne, kdy byl podmíněně propuštěn.

Podmíněné propuštění odsouzeného z výkonu trestu odnětí svobody na svobodu může následovat tehdy, pokud svým chováním a plněním svých povinností prokázal své polepšení a může se od něj očekávat, že povede do budoucna lepší život, nebo pokud soud přijme za dovršení jeho nápravy záruku. Podmínečné propuštění může mít také formu podmíněné amnestie, kdy rozhodnutí není závislé na předchozím chování ani posouzení odsouzeného, případně formu podmíněně udělené milosti.

La libération conditionnelle est une forme de libération permise par une mesure d’application de la sentence d’emprisonnement qui a pour but de contribuer à la meilleure protection de la société en favorisant la réinsertion sociale du détenu. En France, elle est en vigueur depuis la loi Bérenger du, en Belgique, depuis la loi Le Jeune de 1888.


Život.

Její otec zemřel, když bylo Ingeborg rok nebo dva a jelikož neměl mužské potomky, jeho nástupcem se stal jeho bratr Haakon. V roce 1300 ji matka zasnoubila s vévodou z Orknejí Janem Magnussonem († 1311). Toto manželství se nikdy neuskutečnilo. Není jasné, zda důvodem byla Janova smrt nebo to, že Ingeborg ještě nebyla dost stará.  V roce 1312 se v Oslu konala dvojitá svatba. Ingeborg se díky iniciativě své matky vdala za Valdemara Magnussona, zatímco její sestřenice Ingeborg, dcera Haakona V., se vdala za jeho bratra Erika. V roce 1316 měli Valdemar a Ingeborg syna, který zřejmě zemřel mladý. Valdemarovou první manželkou byla Kristina, dcera Torgilse Knutssona, faktického vládce Švédska v prvních letech vlády švédského krále Birgera. V prosinci 1305 byl Torgils zatčen a v únoru 1306 popraven. Valdemar se rozvedl s Kristinou s tím, že jsou v náboženském smyslu spříznění - Torgils byl jeho kmotrem.  Do roku 1315 se Erikovi a Valdemarovi podařilo na úkor jejich bratra, krále Birgera, ovládnout velkou část švédského království. Politickou kariéru obou bratrů Birger drasticky ukončil. Během oslav Vánoc v roce 1317 na hradě Nyköping Birger bratry zajal a pravděpodobně nechal vyhladovět k smrti. Manželky obou bratrů se zasazovaly o propuštění svých manželů. 16. dubna 1318 obě vévodkyně uzavřely v Kalmaru dohodu s dánským vévodou Kryštofem ze Hallandu-Samsö a arcibiskupem Esgarem z Lund, podle které neměl být uzavřen mír s králi Švédska a Dánska, dokud nebudou jejich manželé propuštěni. Během roku 1318 se potvrdilo, že oba zemřeli.  Valdemarova vdova získala určité pozemky (přinejmenším od roku 1340 byla titulována jako vévodkyně z Ölandu) a ve Švédsku zůstala až do své smrti, zřejmě roku 1357.

Ingeborg Eriksdottir Norská (norsky: "Ingebjørg Eiriksdatter") (1297 – 1357) byla norská princezna, díky sňatku s Valdemarem Magnussonem švédská princezna, vévodkyně z Upplandu, Ölandu a Finska. Byla dcerou krále Erika II. Norského a jeho druhé manželky Isabely Bruce.

Ingeborg Eriksdatter de Norvège (Norvége: "Ingebjørg Eiriksdatter"; (née en 1297 – vers 1353) est une princesse royale norvégienne devenue par mariage une princesse suédoise, duchesse d'Uppland, Öland et de Finlande, qui a participé à la régence de son neveu Magnus IV de Suède.


Původ.

Ingeborg se narodila jako dcera norského krále Haakona V. Norského a jeho manželky Eufémie z Rujány. Byla jejich jediným potomkem.

Manželství s Erikem Magnussonem.

Již jako dítě byla Ingeborg zasnoubená s Magnusem Birgerssonem, synem švédského krále Birgera. Zasnoubení však brzy bylo z politických důvodů zrušeno a v roce 1305 byla zasnoubená s Erikem Magnussonem.  V roce 1312 se v Oslu konala dvojitá svatba. Ingeborg se provdala za Erika, zatímco její sestřenice Ingeborg Eriksdottir, dcera Erika II., se vdala za jeho bratra Valdemara. V roce 1316 měli Erik a Ingeborg syna, budoucího Magnuse IV., a v roce 1317 dceru Eufémii, matku Albrechta Meklenburského.  Do roku 1315 se Erikovi a Valdemarovi podařilo na úkor jejich bratra, krále Birgera, ovládnout velkou část švédského království. Politickou kariéru obou bratrů Birger drasticky ukončil. Během oslav Vánoc v roce 1317 na hradě Nyköping Birger bratry zajal a pravděpodobně nechal vyhladovět k smrti. Manželky obou bratrů se zasazovaly o propuštění svých manželů. 16. dubna 1318 obě vévodkyně uzavřely v Kalmaru dohodu s dánským vévodou Kryštofem ze Hallandu-Samsö a arcibiskupem Esgarem z Lund, podle které neměl být uzavřen mír s králi Švédska a Dánska, dokud nebudou jejich manželé propuštěni. Během roku 1318 se potvrdilo, že oba zemřeli.

Regentství.

Její syn Magnus byl zvolen švédským králem ve svých třech letech 8. července 1319, po svržení Birgera. V srpnu toho roku byl také uznán dědičným norským králem (po smrti Ingeboržina otce). Ingeborg se stala jeho regentkou, její pozici je však těžké určit. Mats Kettilumndsson předsedal regentské radě společně s dvěma "vévodyněmi Ingeborg"; Ingeborg Håkansdotter a její sestřenice Ingeborg Eriksdottir.  Ingeborg byla kritizována za vedení vlastní politiky mimo švédskou a norskou radu a užívání královské pečeti svého syna k uskutečňování vlastních cílů. 1. října 1320 osvobodila Rigu od jejích dluhů. Byla známá štědrými dary určenými jejím podporovatelům. Knut Porse, jeden z podporovatelů jejího manžela, byl jmenován guvernérem Varbergu, kde měla Ingeborg svůj dvůr. Ingeborg se obklopovala mladými cizinci a byl dokonce vytvořen zákon, který cizincům zakazoval být členy švédské rady.  V roce 1322 vznikl mezi Ingeborg a švédskou regentskou radou otevřený konflikt. Rada odsouhlasila, že rozkazy vydávané Ingeborg nebudou platné bez souhlasu celé rady. V roce 1323 byla Ingeborg donucena tuto podmínku přijmout a vzdát se několika strategických hradů a lén. 20. února 1323 se proti ní vzbouřila i norská regentská rada a Ingeborg byla zbavena pozice hlavy této rady. 14. února 1326 výměnou za zaplacení jejích dluhů byla nucena vzdát se dalších lén, poslat Knuta Porseho do exilu a byla ve švédské regentské radě zbavena politického vlivu. V norské radě však byl její podpis stále třeba na mírové smlouvě mezi Norskem a Sönderjyllandem z 14. června 1327.  V roce 1327 se Ingeborg vdala za svého milence Knuta Porseho. Tento sňatek byl dalším důvodem, proč Švédové a stále více také Norové nedovolovali v obou zemích Ingeborg užívat politickou moc. Knut Porse se stal vévodou z Estonska v roce 1329, ale o rok později zemřel. Ingeborg poté znovu hrála určitou roli v životě svého nejstaršího syna, ale je těžké určit, jaký měla vliv.

Potomci.

"S Erikem Magnussonem:"  "S Knutem Porsem, vévodou z Hallandu a Estonska"

Ingeborg Hákonardóttir Norská (švédsky: " Ingeborg Håkansdotter") (1301 – asi 1361) byla norská princezna, díky sňatku s Erikem Magnussonem švédská princezna. Byla také regentkou Švédska (1319-1326) a Norska (1319-1327).

Ingeborg Hakonsdatter de Norvège, née en 1301 et morte le, est une princesse norvégienne, fille du roi Håkon V de Norvège et mère du roi de Norvège et de Suède Magnus VII et IV.


Děj.

Líza probudí Barta a vysvětluje mu, že má brzo narozeniny. Bart jí odpoví, že na dárku se pracuje. Mezitím Homer najde všechny košile vyprané na růžovou barvu. Mohla za to červená čepice, kterou Bart položil mezi prádlo. Homer nemá jinou možnost než v ní jít do práce. Skončí u psychiatra a ten ho pošle domů s dvaceti otázkami. Homer otázky nechce vyplňovat a tak je dá Bartovi. Ten všechno vyplní špatně a Homer skončí v ústavu pro dušeně choré v místnosti s někým, kdo předstírá a funguje jako Michael Jackson.  Homerova žena se snaží přemluvit doktora, aby propustil Homera. Ten tak učiní, až když zjistí, že Bart existuje. Bart slíbí celému městu, že přijede Michael Jackson. Město je zklamané, když vidí Leona Kompowského, který se vydával za Michaela Jacksona.  Bart nemá dárek pro Lízu. Leon pomůže Bartovi napsat píseň pro Lízu, která posloužila jako dárek. Líza pak za tu písničku Barta obejme. "Michael" se pak rodině přizná, že se jmenuje Leon Kompowsky a odejde.

Odstranění dílu ze seriálu.

V roce 2019 vyšel dokument Leaving Neverland o Michaelovi Jacksonovi, který přesvědčil Jamese L. Brookse o vině zpěváka co se týče pedofilie na dětech. Produkční tým Simpsonových se tak v době vydání dokumentu rozhodl odstranit tento dávný díl ze seriálu, ačkoliv Michael Jackson byl velkým fanouškem Simpsonových. To znamená, že tento díl již není reprízován a to ani v Česku.  Tento krok kritizovala ve svém komentáři například Mirka Spáčilová, která se zamýšlí nad tím, proč musel být smazán díl, kde Homer narazí na muže v blázinci, který má utkvělou představu, že je Michael Jackson, zatímco díl s Adolfem Hitlerem, kterému předvádí děda Simpson striptýz, je bez problému ponechán. Komentátorka se také pozastavuje nad nekvalitou dokumentu Leaving Neverland, který vedl k takto bizarním reakcím.

Šílený Homer (Stark Raving Dad) je první díl třetí řady amerického kresleného seriálu Simpsonovi, poprvé vysílaný 19. září 1991. Homer je v díle v ústavu pro duševně choré v místnosti s Leonem Kompowským, který se vydává za Michaela Jacksona. Mezitím slibuje Bart, že dá Líze nejlepší dárek.

Mon pote Michael Jackson (France) ou Lobot-Homer (Québec) ("Stark Raving Dad") est le de la saison 3 de la série télévisée d'animation "Les Simpson".


Děj.

Děj filmu začíná dne 31. října 1963 a je zasazen do fiktivního města Haddonfield ve státě Illinois, kdy Michael Myers pozoruje skrze okno svou starší sestru Judith Myers a jejího přítele, který se s ní líbá v obývacím pokoji. Ten se Judith ptá, jestli jsou sami a Judith se po Michaelovi rozhlíží. Náhle se oba dva rozhodnou, že půjdou nahoru. Když Michael vidí, že světlo v Judithině pokoji zhasla světla, vchází do domu do kuchyně a bere si do rukou kuchyňský nůž. Když už jde Judithin přítel domů, Michael vchází do jejího pokoje a začne ji nožem opakovaně bodat do doby, než neupadne na zem. Poté vychází z domu ven se zakrváceným nožem v rukou a na místo přijíždí auto, z něhož vystupují Michaelovi rodiče. Jeho otec mu sundává masku, aby se přesvědčil, kdo je tento šestiletý chlapec a jsou náhle vyděšeni pohledem na něj.  Po incidentu je Michael přemístěn do sanatoria Smith's Grove, kde se o něj stará psychiatr jménem Samuel Loomis. Dne 30. října 1978 Loomis přijíždí do sanatoria pro Michaela, aby jej přivezl k soudnímu jednání, ale Michaelovi se podaří utéct, když Loomisovi ukradne jeho auto, se kterým odjede do Haddonfieldu. Během cesty zabije řidiče dodávky, aby si vzal jeho oblečení. Loomis se za ním vydává, aby zabránil dalším vraždám.  Následující den je Halloween — středoškolačka Laurie Strodeová si tmavě oblečeného Michaela s bílou maskou opakovaně všímá, prvně u její školy a po druhé na ulici. Její přátelé, Annie Brackettová a Lynda Van Der Klok, ji uklidňují. Později u Lauriina domu si Laurie Michaela všimne u dvorku. Překvapuje ji to a nemyslí si, že to je nějaký soused. Dr. Loomis zatím prochází hřbitov s hrobníkem, který jej doprovází až k hrobu zavražděné Michaelově sestry Judith. Hrobník si ale všimne, že zmizel náhrobek a zjišťuje, že to byl náhrobek právě Judith. Později je místní šerif Leigh Brackett osloven Dr. Loomisem, aby se po Michaelovi porozhlédli.  Toho večera hlídá Laurie chlapce Tommyho Doyla a její kamarádka Annie zase dívku Lindsey Wallace hned naproti. Michael nějakou chvíli Annie pozoruje a zabíjí psa Lindsey. Annie později volá její přítel Paul, aby jej vyzvedla, a Annie odvádí Lindsey za Laurie a Tommym. Když Annie nastoupí do svého auta, Michael ji začne škrtit a zabije ji nožem. Tommy Doyle později z domu zpozoruje Michaela, jak tělo Annie nese zpět do jejího domu. Myslí si, že Michael je "bogeyman" a snaží se upozornit Laurie, která Tommyho představy vyvracuje. Později Lynda a její přítel Bob vstupují do domu, aniž by tušili, že se v něm nachází i Michael. Ten Boba zabije a pověsí na zeď připevněného nožem. Lyndu uškrtí kabelem od telefonu, z něhož právě volala Laurie, a ta je situací znepokojená.  Vstoupí tedy do domu a uvidí mrtvá těla jejich přátel, které Michael zabil a schoval. Ukradený náhrobek Judith položil za hlavu Annie. Najednou je Laurie napadena a spadne dolů ze schodů. Z domu uteče a snaží se najít pomoc. Nakonec utíká zpět do domu, ve kterém hlídá Tommyho a Lindsey, ale dveře jsou zamčené a tak volá na Tommyho, aby ihned otevřel dveře, zatímco Michael pomalu kráčí k domu. Naštěstí Tommy dveře otevře včas a pustí Laurie dovnitř. Ta navede děti, aby se schovali. Později ji Michael v obývacím pokoji napadne, ale Laurie jej bodne do krku jehlou na pletení.  Utíká nahoru do pokoje a zamkne se v šatníku, avšak Michael udělá díru do dveří. Laurie bodne Michaela do hrudi jeho vlastním nožem. Ten zkolabuje a Laurie opouští šatník. Tommy a Lindsey zatím utíkají z domu pryč, přičemž je zahlédne Dr. Loomis, který má náhle podezření, že Michael bude v onom domě. Michael vstává a pokouší se Laurie uškrtit, ale Dr. Loomis ji včas zachrání. Střelí jej šestkrát do hrudi a Michael padá z druhého patra domů na trávník.  Když se Dr. Loomis podívá z balkónu ven, Michaelovo tělo zmizelo. Laurie začne vzlykat ze strachu. Michaelovo dýchání v masce jde slyšet během ukázek z předchozích lokací.

Soundtrack.

Soundtrack k filmu složil John Carpenter za pouhé 4 dny.

Natáčení.

Produkce.

Film byl natočen za 21 dní, přičemž se stal nejvýdělečnějším filmem své doby. Původně se počítalo s názvem "„The Babysitter Murders“", kdy by se vraždy množily v několika dnech, ale samotný rozpočet filmu s časovým omezením tvůrce donutil zasadit děj do jednoho jediného dne — Halloween. Natáčelo se v Haddonfieldu ve státě New Jersey, ale děj filmu je zasazen do státu Illinois, kde se žádný Haddonfield nevyskytuje. Název Haddonfield vybrala producentka a scenáristka Debra Hill, která se v Haddonfieldu narodila.

Herci.

Herci mají ve filmu na sobě své vlastní oblečení, přičemž pro Jamie Lee Curtis, která si zahrála hlavní roli Laurie Strodeovou, to byl debut a zároveň byla jediným teenagerem z dívek, které se natáčení účastnily. John Carpenter ještě před volbou Jamie Lee uvažoval o herečce Anne Lockhart. Do role Michaela Myerse obsadil John Carpenter svého kamaráda Nicka Castle, který s ním chodil na University of Southern California. Mimo něj také Tonyho Morana či Willa Sandina. Roli Dr. Samuela Loomise nabídli Christopheru Lee a Peteru Cushingovi, ale oba dva nabídku odmítli, až na roli přistoupil britský herec Donald Pleasence.

Pokračování.

Film se dočkal celkem sedmi dalších pokračování, z nichž děj hned následujícího filmu "Halloween 2" navazuje přesně na konec tohoto filmu. Režisér John Carpenter uvolnil křeslo režiséra v pokračování režiséru Ricku Rosenthalovi. Na výrobě filmu se Carpenter přesto podílel. Následujícím dílem v sérii je "Halloween 3", který režíroval Tommy Lee Wallace. Film ale nepojednává o předchozích postavách a děj je nesouvisející. Dalším filmem navazující na události prvních dvou filmů je "" režiséra Dwighta H. Little, který jej natočil v roce 1988. I přesto se děj tohoto dílu trochu odchyluje od Laurie Strodeové (hlavní role původního filmu a jeho pokračování). Michael Myers, který leží v kómatu, se cestou při převozu v sanitce probudí a dozví se o své devítileté neteři Jamie Lloydové, pro kterou si následně přijde. Policii se to ovšem podaří dvakrát Michaelovi překazit. Na scénu se Laurie Strodeová znova objevila ve filmu "" v roce 1998, který natočil Steve Miner. Děj filmu se však nijak k předchozím filmům o Jamie Lloydové nevztahuje. Michael se rozhodl po dvaceti letech si pro Laurie přijít na její pracoviště v Kalifornii.

Remake.

V roce 2007 natočil Rob Zombie stejnojmenný remake filmu — "Halloween" (i jeho sequel). Jedná se o úplné převyprávění původního námětu a zároveň Rob Zombie tvrdí, že se o remake nejedná. Chce prý ukázat, co v hlavním antagonistovi Michaelu Myersovi doopravdy je. Film se od původního snímku odchyluje, hlavně proto, že Zombie tvrdí, že ve filmu nelze spatřit ani kapku krve. Jeho remake je rozdílný především v extrémní násilnosti a krvavosti a odhaluje patologicky narušené mysli Michaela Myerse.

Halloween (v Československu uváděn též pod názvem "Předvečer svátků Všech svatých") je americký nezávislý kultovní hororový film, který natočil John Carpenter v roce 1978. Film pojednává o chlapci, který v šesti letech ubodal svou starší sestru k smrti a po patnácti letech se vrací, aby našel svou mladší sestru a dokončil, co začal.

La Nuit des masques ou : La Nuit des masques () est un film d'horreur américain réalisé par John Carpenter, produit par Moustapha Akkad et sorti en 1978. Ce long-métrage fait partie de la série de films ', dont il est l'opus initial.


Klubová kariéra.

První zápas v profi kariéry si zahrál 5. listopadu 1978 v dresu SS Lazio v 18 letech proti Ascoli. Do konce sezony ještě přidal 13 utkání. V další sezoně již nastoupil na 27 utkání, ale kvůli uplácení klubu byl nucen za trest sestoupit do druhé ligy.  Dne 1. července 1980 přestoupil do AC Milán. Ten také hrál ve druhé lize kvůli uplácení. Ze začátku své kariéry byl známý jako velmi tvrdý obránce. Až s příchodem trenéra Sacchiho se stal vnikajícím obráncem. Též plnil funkci zástupce kapitána.  Prvním úspěchem pro hráče byla sezona 1987/88, když s klubem vyhrál titul. Pak následovali trofeje za vítězství poháru PMEZ 1988/89 a povedla se i obhajoba PMEZ 1989/90. Ale nejdůležitějším vítězstvím v kariéře bylo ve finále LM 1993/94 když zvedal trofej jako kapitán mužstva.  V jeho posledních sezónách v kariéře byl používán méně kvůli jeho postupujícímu věku a také díky talentu Panucciho který hrál na jeho pozici. Spolu se svým spoluhráčem Baresim odešel "Tasso" po sezoně 1996/97 do fotbalového důchodu. konci sezóny 1996–97. Jeho poslední zápas byl 1. června doma proti Cagliari v nebývalé roli středního záložníka. Za klub AC Milán hrál 17 sezon a nastoupil celkem v 583 utkání a vstřelil celkem 10 branek.

Reprezentační kariéra.

Italská fotbalová reprezentace do 21 let.

Zúčastnil se dvou ME do 21 let (1980 a 1982). Vždy byl s mužstvem vyřazen ve čtvrtfinále. Zahrál si i na OH 1988, kde obsadil s mužstvem 4. místo.

Italská fotbalová reprezentace.

"Tasso" si odbyl premiéru v národním dresu Itálie na kvalifikačním zápase pro MS 1994 14. října 1992 proti Švýcarsku (2:2). Bylo mu 32 let a stal se nejstarším debutantem v historii Itálie.  Při přátelském utkání 3. června 1994 proti Švýcarsku (1:0) nastoupili v obraně od začátku zápasu se spoluhráče mi z klubu AC Milán. I díky souhře se spoluhráči byl pozván trenérem Sacchim na MS 1994. Odehrál dva zápasy v základní sestavě. Po finálové prohře proti Brazílii (2:3 na penalty) ukončil reprezentační kariéru. Jeho poslední zápas byl ve čtvrtfinále proti Španělsku (2:1). V něm udeřil loktem protihráče Luise Enrique v pokutovém území když se rozhodčí nedíval, ale po televizním prozkoumání dostal od FIFA 8 zápasový distanc.

Trenérská kariéra.

Svou trenérskou kariéru zahájil v AC Milán sektoru mládeže: od roku 1997 do roku 2001 byl ředitelem Primavery. Od 14. března 2001 do 13. ledna 2014 se stává asistentem trenéra. Byl asistentem trenérů: Alberto Zaccheroni, Cesare Maldini, Carlo Ancelotti, Leonardo, Massimiliano Allegri, Clarence Seedorf a Filippo Inzaghi. 15. ledna 2014 vede jeden zápas jako hlavní trenér. Pak pracoval jako pozorovatel pro vývoj mládeže a 12. července 2016 ukončil smlouvu, čímž opustil AC Milán po 36 letech, aby mohl dělat asistenta trenéra mužstva Ukrajiny.

Mauro Tassotti (* 19. ledna 1960, Řím, Itálie) je bývalý italský fotbalový obránce a reprezentant Itálie. V současnosti je asistentem trenéra Ukrajinské fotbalové reprezentace.

Mauro Tassotti, né le à Rome, est un footballeur italien. Il évoluait au poste d'arrière latéral droit, tant en club qu'en équipe nationale.


Život.

Erik byl oblíbeným synem svého otce Haralda I. Když Harald zestárl, předal nejvyšší moc Erikovi, který se měl stát jeho nástupcem. Po jeho smrti se Erik ujal vlády nad celou zemí. Byl ve sporu se svými bratry a čtyři z nich zabil, počínaje Bjørnem Farmannem a později Olafem Haraldssonem a Sigrødem Haraldssonem v bitvě u Tønsbergu.  Důsledkem Erikovy tyranské vlády (zřejmě v ságách zveličené) bylo jeho sesazení a útěk ze země, když norští šlechtici prohlásili králem jeho nevlastního bratra Haakona I. Podle islandských ság se pak Erik s rodinou usadil na Orknejích, kde vládl mnoho let. Později možná převzal vládu nad Jorvikem (anglickým Yorkem), kde mohl být společně s Gunhildou pokřtěn. I o Jorvik ale přišel (pokud byl oním Erikem, který zde vládl) a zemřel v bitvě u Stainmoru (954).

Manželství a potomci.

Erikovou manželkou byla Gunnhild Gormsdóttir, zřejmce dcera dánského krále Gorma Starého. Gunnhild a Erik zřejmě měli následující děti: Gamleho, Guthorma, Haralda, Ragnfroda, Ragnhildu, Erlinga, Gudroda a Sigurda Slevu. Gunnhild byla často označována za čarodějku.  Po smrti manžela se Gunnhild se syny uchýlila k dánskému králi Haraldu Modrozubovi, který byl možná jejím bratrem. Jeden ze synů, Gamle, zemřel okolo roku 960 v boji proti Haakonovi I. Norskému. Zbývající synové Haakona porazili v bitvě u Fitjaru v roce 961, ve které zemřel. Haakonovy síly sice vyhrály bitvu, ale jeho smrt zanechala mocenské vakuum, které její synové s dánskou pomocí využili. Erikovi synové se stali vládci Norska. V roce 971 ale jarl Haakon Sigurdsson s pomocí Haralda Modrozuba v připravil vraždu jednoho z nich, Haralda II., a ostatní se svou matkou uprchli na Orkneje.

Erik Krvavá Sekyra (norsky: "Eirik Blodøks"; † 954) byl norský král zhruba v letech 930–34, vládce Orknejí zhruba v letech 937–54, a možná král Jórvíku (Yorku) v letech 948–49 a 952–54). Erik, který vládl Jorviku, ale nutně nemusel být Erik Krvavá sekyra.

Éric (vers 885 - 954), surnommé « hache sanglante » (vieux norrois "Eiríkr blóðöx Haraldsson", norvégien "Eirik Blodøks"), fut le second roi de Norvège, puis roi du Royaume viking d'York. Il était le fils d'Harald I et de la princesse danoise Ragnhild Eiriksdotter.


Úvod.

Kosmické sondy Pioneer 10 a Pioneer 11 byly vypuštěny v letech 1972, resp. 1973. Sonda Pioneer 10 během své cesty pořídila a odeslala na Zemi detailní snímky planety Jupiter. V roce 1983 minul Pioneer 10 trpasličí planetu Pluto a stal se první vesmírnou sondou, která překročila vnější hranice sluneční soustavy. Spojení se sondou bylo ztraceno v roce 1995. Sonda Pioneer 11 pořídila snímky planety Saturn a jejích prstenců a rovněž pokračovala v cestě ven ze sluneční soustavy. Spojení se sondou fungovalo třicet let, až do roku 2003.

Anomálie dráhy.

Prostřednictvím datové telemetrie byly shromažďovány údaje potřebné k výpočtu rychlosti a vzdálenosti, kterou sondy Pioneer 10 a Pioneer 11 urazily. Bylo zjištěno, že sondy se pohybují o něco pomaleji, než se očekávalo. Rozdíl je sice malý, ale statisticky významný. Odchylka dráhy může být interpretována jako téměř konstantní zrychlení cca 8,74×10 m/s2 směrem ke Slunci. Anomálie byla pozorována již roku 1980, ale poprvé podrobněji zkoumána až v roce 1994. Jev byl zjištěn při měření doby návratu rádiových signálů odesílaných sondou na Zemi. Měření pomocí Dopplerova jevu vedlo ke stejnému výsledku – pozorovaný rudý posuv byl menší než se původně očekávalo.

Možné příčiny.

V současné době neexistuje ve vědeckém světě všeobecně respektované vysvětlení anomálie. Byly vysloveny hypotézy, poukazující na různé příčiny. Jedna z nich vychází z možných chyb měření. Jiná hypotéza vychází ze „zrychlení hodin“. Další hypotéza upozorňuje, že zjištěná hodnota zrychlení je číselně blízko součinu rychlosti světla a Hubbleovy konstanty: formula_1.  V polovině roku 2011 byla publikována jako vysvětlení anomálie hypotéza asymetrického tepelného záření. Obě sondy Pioneer jsou vybaveny jaderným palivem, které produkuje teplo, sloužící k výrobě elektrické energie (radioizotopový termoelektrický generátor). Slabým místem hypotézy je skutečnost, že s vyhořením jaderného paliva klesá i množství tepla, a proto by naměřená hodnota zrychlení nebyla konstantní. Nicméně podle autorů této hypotézy hodnota – na rozdíl od dříve publikovaných údajů – skutečně není konstantní a v průběhu času se mění. Hypotéza uvedeného termálního původu anomálie byla podpořena novou studií z roku 2012, která na základě podrobného modelu vysvětlila anomálii, aniž by bylo potřeba uvažovat jakékoli dodatečné anomální zrychlení.

Anomálie sond Pioneer je odchylka dráhy kosmické sondy od předpokládané dráhy, vypočítané s použitím současného modelu pohybu nebeských těles. Jev byl objeven při sledování dráhy kosmické sondy Pioneer 10, což byla první sonda, která překonala vnější hranici sluneční soustavy. Anomálie se projevila i u její sesterské sondy Pioneer 11. Přesnými výpočty bylo zjištěno působení slabé síly neznámého původu.

L'anomalie Pioneer (ou effet Pioneer) désigne l'anomalie d'accélération affectant les sondes spatiales Pioneer 10 et 11 durant leur transit en marge du système solaire et mesurée entre 1979 et 2002. Jusqu'en 2011, il n'y avait pas d'explication à ce phénomène et de nombreuses théories ont été avancées. En 2011, le mystère est éclairci par une équipe italo-portugaise dont les résultats sont confirmés par d'autres travaux de la communauté scientifique. L'origine de la déviation observée résulte de la pression du rayonnement infrarouge émis par les RTG sur le dos de l'antenne parabolique à grand gain de la sonde spatiale.


Biografie.

Pochází z Redditche, vyrůstal ve vesnici Holmes Chapel v Cheshire v Anglii. Jeho matkou je Anne Cox a jeho otcem je Des Styles, má starší sestru Gemmu. Po rozvodu rodičů se jeho matka znovu vdala. Už jako dítě měl rád zpěv, vyrůstal na The Beatles a nejvíce na něj zapůsobil Elvis Presley. K jeho oblíbeným interpretům patří i skupiny Coldplay, Kings of Leon nebo Foster the People. Během studia na střední škole zpíval v místní skupině White Eskimo.

2010–2016: One Direction.

Na jaře 2010 se v pouhých šestnácti letech přihlásil do sedmé řady pěvecké televizní soutěže "The X Factor". Na konkurzu zpíval písničku „Isn't She Lovely?“ od Stevieho Wondera, ovšem neuspěl. Porotkyně Nicole Scherzinger navrhla, aby se čtyřmi dalšími účastníky (Niall Horan, Louis Tomlinson, Liam Payne a Zayn Malik) pořadu vytvořil dohromady chlapeckou kapelu, která se kvalifikovala do kategorie skupin a pro kterou Styles vymyslel jméno One Direction. Kapela se překvapivě umístila na třetím místě, i když byla považována za jasného favorita soutěže. To však byl pouhý začátek veleúspěšné kariéry. Simon Cowell a jeho nahrávací společnost SYCO Music podepsala na začátku roku 2011 s kapelou smlouvu a jejich debutový singl „"What makes you beautiful"“ se stal velmi rychle celosvětovým hitem. Umístil se na první příčce hudebních žebříčků v několika zemích. Dnes má na YouTube již přes miliardu přehrání.  Během pěti let vydala kapela celkem 5 studiových alb: Up All Night (album, One Direction), Take Me Home (album, One Direction), Midnight Memories, Four (album, One Direction) a Made in the A.M.. Jejich první 4 alba se po vydání umístily na prvním místě žebříčku v USA, čímž se stali první britskou kapelou, které se to povedlo.  Kapela také absolvovala 4 světová turné, která se vždy vyprodala během několika sekund, a získala mnoho ocenění, včetně BRIT Awards, MTV Video Music Awards, American Music Awards, Billboard Music Awards a další.  V roce 2013 vyšel film. Film byl natáčen během světového turné Take Me Home, nabízí pohledy do zákulisí, rozhovory s jednotlivými členy, fanouškovské šílenství i jednotlivá vystoupení z koncertu v Londýně. V březnu 2015 oznámil Zayn Malik odchod z kapely, zbývající členové se ale rozhodli pokračovat a natočili poslední společnou desku Made in the A.M., která je považována za jednu z nejlepších, kterou 1D nahráli. V srpnu roku 2015 oznámili One Direction přerušení činnosti od roku 2016 na dobu neurčitou. Původně měla pauza trvat 18 měsíců, ale každý z členů se pustil do práce na své sólové kariéře a obnovení kapely nevypadá v nejbližší době moc reálně.

2016–současnost.

Právě Harry Styles je považován za nejúspěšnějšího člena kapely. V roce 2016 podepsal nahrávací smlouvu s vydavatelstvím Columbia Records. V dubnu roku 2017 vydal svůj debutový singl „Sign of the Times“, který sklidil velmi pozitivní kritiky a na YouTube má jít přes 600 milionů zhlédnutí. V květnu téhož roku vydal své debutové album s názvem "Harry Styles". Album obsahuje 10 songů včetně singlů „Two Ghosts“ a „Kiwi“'. V září 2017 vyrazil na turné s názvem Harry Styles: Live on Tour propagovat své album. Toto turné mělo 89 zastávek po celém světě a bylo velmi rychle vyprodáno. Album bylo kritiky velmi dobře přijato. Styles se vydal více rockovým směrem a odlišil se tak od stylu One Direction, inspiroval se skupinami jako jsou The Beatles, Pink Floyd nebo The Rolling Stones.  13. prosince roku 2019 vydal své druhé album s názvem "Fine Line". Již v říjnu 2019 byl vydán první singl z tohoto alba „Lights Up“ a 6. prosince byl vydán druhý singl „Adore you“, který se stal jedním z nejvíce přehrávaných songů konce roku 2019 a začátku roku 2020. Tento singl i celé album, které bylo kriticky přijato ještě lépe než předchozí, se dlouho drželo vysoko v žebříčku Billboard Hot 100. V únoru 2020 byl vydán již třetí singl z tohoto alba a to balada „Falling“. Album obsahuje 12 písní. Jako čtvrtý singl byla 18. května 2020 vydána píseň „Watermelon Sugar“ včetně videoklipu, který zaznamenal velký úspěch. Během 24 hodin ho vidělo 10 miliónů lidí. V listopadu 2019 bylo oznámeno světové turné "Love on Tour", které mělo začínat v polovině dubna 2020 v Birminghamu a čítat na 85 koncertů v Americe, Evropě, Asii i Austrálii. Vůbec poprvé se měl Styles představit také českému publiku a vystoupit 11. května v Praze. Evropské turné však muselo být odsunuto na začátek roku 2021 z důvodu pandemie covid-19. Styles by tak měl v Česku vystoupit 23. února 2021 v pražské O2 aréně.  Již dvakrát během své sólové kariéry vystoupil v americké show Saturday Night Live. V dubnu roku 2017 pouze jako hudební host vystoupil s písněmi „Sign of the Times“ a „Ever Since New York“ z jeho prvního alba. Na podzim roku 2019 se zhostil také úlohy moderovat tuto show. Vystoupil s písněmi „Lights Up“ a „Watermelon Sugar“, sám hrál v několika scénkách. Moderování večerní talkshow si nevyzkoušel poprvé. Již dvakrát zaskakoval za svého dobrého kamaráda James Cordena při moderování jeho show Late Late Show with James Corden.  V únoru roku 2020 vystupoval na předávání cen BRITS Awards se svou písní „Falling“. Byl také nominován na 2 tyto ceny v kategoriích Britský sólo umělec roku a Britské album roku. V roce 2018 již tuto cenu získal za nejlepší videoklip od britského umělce k písni „Sign of the Times“. V roce 2017 se také zúčastnil předávání australských hudebních cen ARIA awards a získal cenu za nejlepšího mezinárodního umělce.  Harry Styles je považován za módní ikonu. Několikrát se objevil jako tvář kampaně pro módní značku Gucci. S touto společností dlouhodobě spolupracuje a jeho zajímavé i někdy výstřední outfity pochází právě z dílny této italské značky. V roce 2019 dokonce spolumoderoval prestižní The MET Gala, které se koná každoročně první květnové pondělí v New Yorku. Tato velice prestižní událost je považována za největší svátek módy a je pořádána časopisem Vouge. V roce 2017 vystupoval na Victoria ́s Secret Fashion Show v Sanghai, kde zahrál své písně „Kiwi“ a „Only Angel“.  Styles si vyzkoušel také herectví, když si v roce 2016 odskočil od psaní svého prvního alba k hraní ve válečném filmu Christophera Nolana "Dunkerk". Zde hraje mladého vojáka Alexe, který se snaží dostat z Francie zpět do rodné Anglie. Média začala spekulovat o tom, že se Styles vydá i na hereckou kariéru. Sám zpěvák ale říká, že hudba je pro něj na prvním místě a zatím další film neplánuje. V roce 2019 mu byla nabídnuta role prince Erika v připravované pohádce Malá mořská víla. Tuto roli však odmítl z časových důvodů.

Osobní život.

Od listopadu 2011 do ledna 2012 měl vztah s moderátorkou Caroline Flack; jejich 14letý věkový rozdíl vyvolal v médiích kritiku. V roce 2012 chodil se zpěvačkou Taylor Swift a následně, do roku 2018, s modelkou Camille Rowe. Právě rozchod s touto přítelkyní byl inspirací pro většinu písní z jeho druhého alba "Fine Line".

Harry Edward Styles (* 1. února 1994 Redditch, Anglie) je anglický zpěvák, skladatel a herec, od roku 2010 člen skupiny One Direction. Od roku 2017 se věnuje sólové kariéře, vydal 2 studiová alba, stal se tváří značky Gucci a objevil se ve válečném filmu "Dunkerk".

Harry Styles, de son nom complet Harry Edward Styles, né le à Redditch (Angleterre), est un chanteur, acteur, et musicien britannique.


Příčiny obchodování s lidmi.

Mezi příčiny obchodu s lidmi se řadí především chudoba. Z důvodu chudoby je člověk schopen přijmout pochybnou práci (třeba i v cizině). V chudých zemích je malá informovanost o této problematice a lidi nevědí o možných nebezpečích. Další příčinou je také nízké vzdělání a negramotnost. Aby se zabránilo obchodu s lidmi, vznikají vzdělávací a informační programy zaměřené na potenciální oběti.

Prevence obchodu s lidmi v Česku.

Jen zřídka se stává, že sama oběť vyhledá orgány činné v trestném řízení. Častější variantou je, že oběti jsou omezeny na svobodě, hlídány. Bývá také běžné vyhrožování celé rodině, aby byl navýšen strach a nebyla trestná činnost nahlášena úřadům, policii. V těchto situacích je těžké oběti identifikovat.

Program podpory a ochrany obětí.

V rámci "Národní strategie boje proti obchodování s lidmi za účelem sexuálního vykořisťování v České republice" byl vládou schválen i „Model podpory a ochrany obětí obchodování s lidmi za účelem sexuálního vykořisťování v České republice“.  Cílem programu je poskytnout obětem podporu a ochranu prostřednictvím pracovníků Ministerstva vnitra České republiky. Oběti poté budou moci podat bezpečně svědeckou výpověď a tím pomoci orgánům činných v trestném řízení při stíhání, odhalování a usvědčení pachatelů.

Právní úprava.

První deklarace o odsouzení otroctví jako nehumánního a nemorálního prostředku se objevila již v roce 1815 v rámci Vídeňského kongresu. V průběhu devatenáctého století na tuto deklaraci navázala řada mezinárodních smluv, jejichž cílem bylo vymizení otroctví a obchodu s otroky, především na moři. V průběhu 20. století vznikly další úmluvy, které se zaměřovaly na sexuální zneužívání žen a dětí.  Na tyto dokumenty reagovala a navázala "Úmluva o potlačení a zrušení obchodu s lidmi a prostituce a využívání prostituce druhých osob" (v roce 1949) a v roce 2005 přijala Rada Evropy speciální úmluvu věnovanou obchodování s lidmi "(The Council of Europe Convention on Action against Trafficking in Human Beings)." Tato úmluva se zaměřuje jak na zabránění obchodu s lidmi, tak k ochraně obětí. Je platná mezinárodně.

Trestní zákoník ČR.

Obchodováním s lidmi je uvedeno v trestním zákoníku České republiky (zákon č. 40/2009 Sb.), konkrétně je skutková podstata trestného činu "Obchodování s lidmi" zakotvena v jeho § 168. Jako obchodování s lidmi se bere obchod za účelem otroctví, nevolnictví, nucených prací či za účelem sexuálního zneužívání. Dalšími nelegálními účely tohoto obchodování je získání tkání, buněk či lidských orgánů. Takové obchodování s lidmi je v České republice trestáno odnětím svobody od 2 až do 18 let.

Mezinárodněprávní úprava.

V boji proti obchodování s lidmi se používá několik metod. Vše směřuje k eliminování problematiky obchodování s lidmi bez ohledu na jeho účelu.  - Trestnoprávní represe, postavení oběti obchodu s lidmi, zajištění bezpečnosti  Česká republika vyhlásila a přijala několik smluv, které souvisí s problematikou.

Dokumenty Rady Evropy.

Základní dokument je Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod z Říma roku 1950. Až v roce 2000 byli zapojeny členské státy EU do boje prtoti obchodu s lidmi. Státy musí zajistit díky této umluvě a jejím dodatkům legislativu. Státy nesou odpovědost za to, že budou stíhat, trestat a zatýkat všchny podezřelé a odpovědné za obchpdování s lidmi.

Dokumenty Evropské unie.

Základem jsou Schengenské dohody. Tyto dohody chrání vnitřní bezpečnost a veřejný pořádek členských států.  Dále také Charta základních práv občanů Evropské unie z roku 2000, ve které se píše, že obchod s lidmi je zakázán.  Na začátku 20. století byla jak vnitrostátní, tak i mezinárodní právní úprava obchodování s lidmi ještě nedostatečná. Obchod s lidmi se naopak rozvíjel a využívalo se i nových dopravních možností. Z tohoto důvodu se začínal rozšiřovat názor na sjednocení zemí zainteresovaných do obchodu s lidmi na spolupráci. Proto se začaly konat jedny z prvních konferencích zaměřené na obchodování s lidmi a začali se vytvářet první mezinárodní dokumenty zaměřené na boj proti obchodování s lidmi.

Druhy obchodů s lidmi.

Sexuální vykořisťování.

Tato forma obchodu s lidmi je jeho nejviditelnější a nejdiskutovanější součástí. V roce 2009 bylo podle Úřadu pro drogy a kriminalitu OSN (UNODC) 79 % všech obětí obchodováno právě za účelem sexuálního vykořisťování. Ovšem je zde možnost, že statistika může být zkreslená, jelikož taková činnost je těžce odhalitelná.

Obchod s lidskými orgány a tkáněmi.

Obchod s lidskými orgány je poměrně častý a rozrůstá se na černém trhu. Je zjištěno, že nejčastější orgán k obchodu je ledvina. Jako obchod s lidmi je tato praktika braná pouze v případě, kdy „dárce“ nesvolil k dobrovolnému odběru, ale byl k tomu donucen.

Nelegální adopce.

Nelegální adopce spadá do kategorie „obchodu s lidmi“ v případě, kdy je díte zakoupeno s úmyslem, aby bylo zneužito, ať už formou otroctví či sexuálně.

Nucené práce.

Vykořisťování lidí k nucené práci je druhým nejčastějším účelem obchodu s lidmi. V roce 2009 jej tvořilo 17 % celkového obchodu s lidmi, ovšem i toto číslo může být zkresleno. Sem spadají především práce v zemědělství, ale také třeba pašování drog.

Obchod s lidmi (někdy také nazývané novodobé otroctví) je nelegální činnost v mnoha zemích světa, která je v současnosti také trestná. V minulosti se jednalo i o klasické otrokářství (rovníková Afrika), dnes může jít i například o obchod s dětmi, obchod se ženami (obvykle za účelem prostituce či natáčení pornografie), případně o obchod s lidskými tělesnými orgány, tedy s částmi živých nebo mrtvých lidí. Tyto praktiky jsou v převážné většině zemí světa nelegální a obvykle jsou zde také pokládány za závažný trestný čin. Tato trestná činnost bývá často navázána na další formy a typy trestné činnosti, například na pašeráctví nebo ilegální obchod s drogami, zbraněmi apod.

La traite des êtres humains regroupe plusieurs formes d'exploitations des êtres humains, les plus courantes étant la prostitution, l'esclavage et le travail forcé mais on peut aussi y inclure – entre autres – le trafic d'organes, la gestation pour autrui ou la mendicité forcée. Le terme de "trafic d'êtres humains" peut être utilisé dans la presse mais le terme juridique exact est : « traite des êtres humains ». Une journée mondiale y est associée, le 30 juillet proclamée « Journée mondiale de la dignité des victimes de la traite d'êtres humains ».


Biografie.

Pochází z Doncasteru v Jižním Yorkshiru v Anglii. Jeho matka Johannah Poulstonová (zemřela 7. prosince 2016) a otec Troy Austin se rozvedli, když byl ještě malý, a tak převzal příjmení po svém nevlastním otci Marku Tomlinsonovi. Má sedm mladších polorodých sourozenců: sestry Georgii, Charlotte (neboli Lottie), Félicité (Fizzy), dvojčata Daisy a Phoebe a dvojčata Ernesta a Doris. Studoval na škole Hall Cross School. Ve školní produkci muzikálu "Pomáda" získal roli Dannyho Zuka. Jako herec se po roce 2000 objevil v malých rolích v seriálech "Fat Friends" a "Waterloo Road" a ve filmu "If I Had You".  Jeho sestra Félicité zemřela na srdeční zástavu 13. března 2019 ve věku 18 let.

Kariéra.

Na jaře roku 2010 se přihlásil do sedmé řady pěvecké televizní soutěže "The X Factor". Na konkurzu zpíval písničku „Hey There Delilah“ od Plain White T's, ovšem neuspěl. Porotkyně Nicole Scherzinger navrhla, aby se čtyřmi dalšími účastníky pořadu vytvořil dohromady chlapeckou kapelu, která se kvalifikovala do kategorie skupin a pro kterou Harry Styles vymyslel jméno One Direction. Od té doby s ní vydal pět studiových alb, absolvoval několik turné a získal mnoho ocenění, včetně BRIT Awards a MTV Video Music Awards. Jejich první singl „What Makes You Beautiful“ se v hitparádě UK Singles Chart umístil na první příčce a od té doby se jej prodalo po celém světě více než 5 miliónů kopií, což ho řadí mezi nejprodávanější singly všech dob.  Roku 2013 se připojil k fotbalovému klubu Doncaster Rovers FC, za jehož rezervní tým nastoupil na postu obránce v charitativním zápase proti Rotherham United FC.  V srpnu roku 2015 oznámili One Direction přerušení činnosti kapely od roku 2016 do doby neurčité.  V prosinci roku 2016 vydal svůj debutový singl s názvem „Just Hold On“ ve spolupráci s americkým DJ Stevem Aokim. S písní společně vystoupili ve finále soutěže The X Factor a Tomlinson toto vystoupení věnoval své krátce zesnulé matce. V červenci 2017 vydal společnou píseň "Back To You" se zpěvačkou Bebe Rexhou a později bylo oznámeno, že podepsal nahrávací smlouvu se společností Epic Records. V roce 2017 vydal také singly "Just Like You" a „Miss You“. O dva roky později, v roce 2019, vydal singl „Two Of Us“, který věnoval své zesnulé matce. V září 2019 vydal singl „Kill My Mind“, jenž byl v prosinci 2019 následován singlem „Don't Let It Break Your Heart“. Všechny tři písně pochází z Tomlinsonova debutového alba "Walls", které bylo vydáno 31. ledna 2020.  V roce 2018 se stal členem poroty patnácté řady televizní soutěže The X Factor a byla mu přidělena kategorie mužů. Soutěž vyhrál jeho svěřenec Dalton Harris.  V říjnu roku 2019 ohlásil své první turné "Louis Tomlinson World Tour". Turné začalo 9. března 2020 v Barceloně, ale muselo být přeloženo kvůli pandemii covid-19.

Osobní život.

S Brianou Jungwirth má syna Freddieho Reigna, který se narodil 21. ledna 2016.

Louis William Tomlinson (* 24. prosince 1991 Doncaster, Anglie), rodným jménem Louis Troy Austin, je anglický zpěvák, skladatel, od roku 2010 člen skupiny One Direction. V roce 2020 vydal svoji první sólovou desku s názvem "Walls".

Louis William Tomlinson, né Louis Troy Austin le à Doncaster en Angleterre, est un chanteur et auteur-compositeur britannique. Louis Tomlinson commence sa carrière en tant qu'acteur, apparaissant dans les films dramatiques "If I Had You" sur ITV et "Waterloo Road" sur BBC.


Vláda.

Po smrti Olafa III. v roce 1093 byl Magnus prohlášen králem ve Vikenu, v Trondheimu, zatímco jeho bratranec Haakon Magnusson byl králem prohlášen v Trondheimu. Brzy se Magnus dostal s Haakonem do konfliktu a válka se zdála nevyhnutelná. Haakon však náhle zemřel v roce 1094 při cesttě přes horu Dovrefjell. Magnus se tak stal jediným vládcem Norska. Uvěznil Haakonova pěstouna Toreho på Steiga a poté ho nechal oběsit.  Magnus chtěl obnovit norský vliv v okolí Irského moře. V roce 1098 odplul s flotilou 60 lodí a pěti tisíci muži nejdříve na Orkneje, kde obnovil moc norského krále, a poté do Walesu, kde porazil Normany. Kromě Orknejí Magnus dobyl i Hebridy a ostrov Man. Edgar Skotský podepsal s Magnusem smlouvu, která obsahovala vymezení východní hranice Skotska a uznávala Magnusův nárok na Hebridy a Kintyre, což bylo potvrzení již existujícího stavu. Do Norska se Magnus vrátil na začátku roku 1099.  V roce 1100 Magnus III začal boj se švédským králem Inge I. kvůli svým nárokům na oblast západně od jezera Vänern a vyplenil větší část Götalandu. Tato válka však nepřinesla trvalé výsledky. Na mírovém setkání v roce 1101 (tzv. setkání tří králů) v norské Kungahälle se sešli tři skandinávští králové: Inge I. Švédský, Erik I. Dánský a Magnus III. Norský. Magnus souhlasil s tím, že se ožení s Ingeho dcerou Markétou.  V roce 1103 Magnus uzavřel alianci s velekrálem Irska Muirchertachem Ua Briainen, jehož dcera Blathmin O'Brien se vdala za Magnusova syna Sigurda. V roce 1103 se chystal vrátit do Norska, ale 24. srpna byl v Ulsteru zabit v bitvě. Byl posledním norským králem, který zemřel v bitvě za hranicemi své země. Norové, které tomuto přepadení unikli, odpluli zpět do své země.  Magnus III. neměl potomky se svou manželkou Markétou, ale v době jeho smrti přesto měl tři syny: Øysteina Magnussona, Sigurda Magnussona a Olafa Magnussona. Každý z nich měl jinou matku. Tito tři synové se stali Magnusovými následníky jako vládci Norska.

Magnus III. Norský (norsky: "Magnus Berrføtt", staroseversky: "Magnús berfœttr"; 1073 – 24. srpen 1103) byl norský král v letech 1093 až 1103 a v letech 1099 až 1103 král ostrova Man a severních ostrovů.

Magnús III ou "Magnús berfœttr" (aux pieds nus) (1073- † dans un combat en Ulster ) roi de Norvège de 1093 à 1103.


Historie.

"Invincible" byla postavena v Barrow-in-Furness loďařskou společností Vickers. Její stavba byla zahájena v roce 1973 a na vodu byla spuštěna 3. května 1977. Do služby loď vstoupila 11. července 1980, kde se připojila k dalším letadlovým lodím HMS Hermes a HMS Bulwark. Britské ministerstvo obrany chtělo loď v roce 1982 prodat Austrálii. Dohoda o prodeji už byla také uzavřena, jenomže před tím, než došlo k prodeji, vypukla falklandská válka, po které si Britové prodej lodi rozmysleli, a tak tedy zůstala nadále v Royal Navy.

1983-2005.

V prosinci 1983 Austrálie odmítla vpustil "Invincible" a několik dalších lodí do přístavu v Sydney. Důvodem toho byla skutečnost, kdy královské námořnictvo odmítlo sdělit informaci, zda nese loď nějaké jaderné zbraně.  Mezi lety 1993 a 1995 působila "Invincible" v Jaderském moři a zúčastnila se několika operací, například vytvoření bezletové zóny nad Bosnou. Operací Rozhodná síla skončilo její nasazení v Jaderském moři.  V roce 1998 a 1999 se podílela na operaci "Southern Watch" v jižním Iráku spolu s leteckými silami ze Saúdské Arábie, USA a Francie.  V roce 1999 byla taktéž nasazena na Balkáně. Zde se podílela na akcích proti Jugoslávii. Letadla z lodi byly zapojeny do vojenských úderů, zatímco vrtulníky pomáhaly uprchlíkům.

2005-2011.

6. června 2005 oznámilo Ministerstvo obrany, že "Invincible" bude aktivní do roku 2010 s tím, že bude k dispozici pro znovupovolání do služby v následujících 18 měsících. Ze služby byla vyřazena 3. srpna 2005. To bylo 20 měsíců po rozsáhlé modernizaci, podle které měla sloužit ještě dalších 10 let. HMS "Illustrious" po ní převzala status vlajkové lodi. Royal Navy tvrdilo, že může vzniknout situace, při které bude "Invincible" opět nasazena. Politika námořnictva předpokládala, že "Invincible" je stále aktivní letadlovou lodí. Nicméně dostat loď znovu do stavu provozní pohotovosti by trvalo více než 18 měsíců, protože některé její části byly přesunuty na sesterské lodě, odkud by se musely znovu přesunout na "Invincible". V březnu 2010 kotvila loď s dalšími vyřazenými plavidly v námořní základně v Portsmouthu. 10. září 2010 byla vyřazena z rezerv námořnictva a nabídnuta k prodeji v prosinci 2010. Britský tisk oznámil 8. ledna 2011 zprávu, podle které byla na loď podána nabídka pěti milionů liber od čínského podnikatele Lam Kin-bonga. Ten plánoval z lodi udělat mezinárodní plovoucí školu, která by kotvila v Liverpoolu nebo v Ču-chaji. Nicméně o prodeji vyvstaly pochybnosti, protože by probíhal na pozadí zbrojního embarga EU vůči Číně. Navíc Čína se podobným způsobem dostala ke své zatím jediné letadlové lodi. 8. února 2011 informovala BBC o tom, že ministerstvo obrany oznámilo prodej do Turecka, kde měla být loď sešrotována. Ve čtvrtek 24. března byla loď odvlečena z Portsmouthu a do Turecka dorazila 12. dubna 2011. Na konci června 2011 už byla loď sešrotována.

Zbraně a letouny.

Zpočátku na lodi chyběly přesné zbraňové systémy. Po falklandské válce byla loď vybavena dvěma 20mm kanóny Phalanx CIWS od americké firmy Raytheon. Avšak později byla výzbroj zmodernizována na tři 30mm kanóny Goalkeeper CIWS. Na palubě se též nachází dva 20mm kanóny Oerlikon. Nejprve byly lodě vybaveny raketovým systémem SAM. Z důvody úspory místa pro přistávání Harrierů a úschovy munice na palubě byl tento systém odstraněn.  Po různých přestavbách lodi se letka lodi zvedla z původně plánovaných pěti Harrierů a devíti transportních vrtulníků na 9 Harrierů a 12 vrtulníků (počet strojů závisel na druhu operace). Rovněž byla odzkoušena letecká skupina čítající 16 Harrierů a 3 vrtulníky. Loď mohla sloužit jako velitelství Royal Navy pro bojové jednotky. Přistávací dráha byla 170 metrů dlouhá a na konci obsahovala "skokanský můstek". (zpočátku pod úhlem 7°, později zvýšeno na 12°).

HMS "Invincible" byla letadlová loď britského královského námořnictva. Byla první lodí třídy "Invincible". Na vodu byla spuštěna 3. května 1977 a byla sedmou lodí, která nesla toto jméno. Během falklandské války byly kolem "Invincible" a HMS Hermes seskupené hlavní síly britského úderného svazu. Poté, co byla HMS "Hermes" prodána do Indie, se stala vlajkovou lodí Royal Navy. Zúčastnila se taktéž bojových akcí v Jugoslávii a v Iráku. Ze služby byla vyřazena v roce 2005, posléze byla prodána do Turecka, kde byla sešrotována.

Le HMS "Invincible" est un porte-avions léger de la Royal Navy en service de 1980 jusqu'en 2005. Porte-avions léger de type STOVL (il met en œuvre des avions à décollage vertical) spécialisé à l'origine dans la lutte anti-sous-marine, il est le premier de la comportant deux autres navires, le HMS "Illustrious" et le HMS "Ark Royal".


Geografie.

Pennsans se nalézá 500 km jihozápadně od Londýna, 200 km od nejbližšího bretonského přístavu Rosko (Roscoff), stejná vzdálenost jej dělí na severu od jihowelšského Aberdaugleddau (Milford Haven) a 300 km severozápadně leží irské město Corcaigh (Cork). Město se nachází na severních březích průlivu La Manche v oblasti tzv. "Kornské riviéry", což jsou klimatické lázně s příjemným, vyrovnaným klimatem a na britské poměry mimořádně vysokým počtem slunečního svitu, asi 1,650-1,800 hodin ročně. Průměrná roční teplota dosahuje asi 11,5 °C; letní denní teploty sahají k 20 °C, noční klesají na 14 °C. V zimě se teploty drží na 9 °C ve dne a na 6 °C v noci; významně se zde projevují silné západní proudění z Atlantiku. Město se nachází na jihu unitárního hrabství a historického vévodství Kernow – Cornwall. Pennsans je centrem okresu na nejzápadnějším anglickém poloostrově "Pennwydh" ("penn" = výběžek pevniny, "wydh" = na konci), anglický kalk tohoto jména také "Land's End". Západně od města se nachází nejzápadnější pevninský bod ostrova Velká Británie, mys "Penn-an-Wlas" či anglicky "Land's End".

Dějiny města Pennsans.

Místní osídlení sahá dávno do doby bronzové, ale podstatnější archeologické památky máme teprve z dob středověku. První písemná památka hovořící o Pensans je datována do r. 1284. Obec obdržela právo pořádat trhy v r. 1332 od krále Eduarda III. a královské trhy od r. 1404. Právě díky nim získala obec důležitosti a vyvinula se postupně v okresní město. Význam města v novověku byl symbolizován jeho účastí na tzv. Stannary Parliamentu, samosprávnému orgánu měst těžících a zpracovávajících místní cín, mezi léty 1633 až 1838. Ulice s místem původních trhů se dodnes nazývá "Market Jew St." (tj. Ulice čtvrtečních trhů v kornštině). Pennsans má vlastní rybářský přístav nejméně od počátku 14. století, od r. 1512 mohla v přístavu vybírat poplatky za jeho užívání. Ve středověku a hluboko do novověku bylo město a celý Cornwall objektem kořistnických výprav berberských pirátů. Krom pirátů ohrožovaly tento kraj i evropské armády; španělská Armada vyplenila a zničila okres Pennwydh v r. 1588 a znovu v r. 1595. Pensans neušetřil ani mor; ten zahubil v letech 1578 a 1647 10-15% místních obyvatel. Obec byla povýšena na samosprávné město ("borough") v roce 1614 a hned následujícího roku se město dohodlo se svým vlastníkem o rozšíření svých práv výměnou za každoroční poplatek, který byl placen až do r. 1936. Město obývalo v r. 1801 na 2,300 obyvatel, v r. 1901 se zvýšil na 3,100 a tento počet se zesedminásobil do dnešního dne (dnes má 21 000 obyvatel). V polovině 19. století došlo k vydláždění městských ulic a k zavedení veřejného osvětlení, v r. 1852 byla do města zavedena železniční trať z města Rysdruth, která byla rozšířena do hlavního města Cornwallu Truru, později do Plymouthu a Londýna. Tato trať umožnila místním zemědělcům, těžícím z velmi výhodného klimatu, rozvážet rychle se kazící zboží na vzdálené trhy a za lepší ceny. Také umožnila cizím návštěvníkům přijíždět od r. 1867 pohodlně až na právě vznikající ""Kornskou riviéru"". V 50. letech 19. století došlo také k podstatnému vylepšení přístavu, stavbě nového mola a majáku. Roku 1912 bylo založeno kino "The Savoy", které je dnes údajně nejstarším stále fungujícím kinem v celém Spojeném království.

20.-21. století.

Ekonomika města je dnes v nedobrém stavu, protože se nachází v jedné z úplně nejchudších oblastí Anglie; trvalá či nová pracovní místa jsou čím dál vzácnější. Situaci dále zhoršují prudce rostoucí ceny nemovitostí, které kupují bohatší Angličané z bohatšího jihovýchodu Anglie, jimž místní nemohou se svou koupěschopností konkurovat. Ceny např. v městě Truru tak během desetiletí vzrostly o 272%. Místní tradiční průmysl, těžba cínu, rybolov a zemědělství, už buď neexistují či poskytují práci zlomku obyvatel, než kdysi. Dnes místo cínu těží místní obyvatelstvo ze svých historických památek i klimatických předností v turistickém průmyslu. Pracovní příležitosti v turistickém průmyslu jsou ale z většiny sezónní záležitost, což dále prohlubuje míru deprivace místních. Město je dnes centrem umění; ve městě je otevřeno několik galerií kreseb/center pro taneční, hudební a divadelní činnost; např. Acorn Arts Centre, Newlyn Art Gallery či Penlee House. Pennsans hudebně proslavili libretista W. S. Gilbert a A. Sullivan, když zkomponovali v r. 1879 komickou operu "Piráti z Pennsans" (The Pirates of Penzance).

Veřejné zahrady.

Velkou místní zajímavostí jsou zahrady exotického charakteru "Morrab", nacházející se v městském centru. Zde lze nalézt od r. 1889 na 1,2 ha pod širým nebem celou řadu subtropických a středozemních rostlin, které zde rostou nejseverněji vůbec. K zahradě náleží i knihovna Morrab, v zahradě pak stojí búrský válečný památník.

Sport.

V Pensans je nejlepší cornwallský rugbyový tým "Piráti Pennsans", ve městě je tradice fotbalu (tým A.F.C. Penzance), kriketu a je zde též běžecký (triatlonový) klub. Vzhledem ke své poloze je město střediskem jachet a plachetnic.

Náboženství.

Pensans je tradičně křesťanská, metodistická bašta, ale religiozita místních vyjde najevo při pouhém výčtu bohoslužebných míst v provozu; z původních šesti metodistických kostelů dnes plní svou funkci pouze dva, další funkční kostely zahrnují jeden kostel římskokatolický, dva kostely anglikánské církve, dva kostely evangelické nezávislé církve, jeden baptistický kostel, jeden pohanský svatostánek a jedno místo setkávání buddhistů.

Hora Sv. Michala.

V zálivu u Pennsans stojí monumentální, nicméně rozlohou nevýznamný ostrůvek Svatého Michala (kornský název "Karrek Loes y'n Koes" neboli "Šedá skála v lesích", název starý minimálně 2 500 let) se zahradami a ruinami středověkého hradu, původně ve vnitrozemí, dnes mořem oddělený od pevniny. Jedná se o méně známou místní verzi normandské ikonické hory St. Michel.

Pennsans, anglicky Penzance (oba názvy se vyslovují /pɛnˈzæns/), je nejzápadnější a téměř i nejjižnější větší město Spojeného království Velké Británie a Severního Irska. Název pochází z místního jazyka, keltské kornštiny a znamená "svatý mys". Tento název pravděpodobně naráží na historický kostel sv. Antonína, který kdysi stál po tisíc let na místě dnešního přístavu. Po staletí byla symbolem města odkazující hlava svatého Jana Křtitele.

Penzance (en ) est une ville, une "civil parish", une station balnéaire et un port situé dans le district de Penwith dans le sud-ouest de l'Angleterre, en Cornouailles.


Popis.

Systém bude určen k pozorování v oblastech od viditelného světla po střední infračervené vlnové délky. Plánovaná životnost zařízení je nejméně 30 let.  Dalekohled bude ovládán z řídící místnosti z vedlejší observatoře Paranal, kde bude působit také vědecký personál. Obě observatoře budou propojeny optickými kabely. Na observatoři Cerro Amazones bude především technický personál dalekohledu, zařízení pro pokovování zrcadel, místní dílny, ostraha apod.

Zrcadla dalekohledu.

Dalekohled bude využívat novou optickou koncepci s celkem pěti zrcadly. Tento počet zrcadel (současné velké dalekohledy mají obvykle tři zrcadla) byl zvolen především kvůli zkrácení celkové délky dalekohledu.

Lasery.

Pro systém adaptivní optiky bude mít dalekohled k dispozici šest laserů, které budou ve výšce asi 90 km vytvářet umělé sodíkové hvězdy, podle jejichž obrazu bude korigován tvar čtvrtého zrcadla. Půjde o lasery produkující žluté světlo o vlnové délce 589 nm. Pro funkci dalekohledu jsou nutné čtyři z nich, další dva jsou potřebné pro některé vědecké přístroje.

Konstrukce.

Hlavní nosná konstrukce dalekohledu by měla vážit asi 2 800 tun. Kupole dalekohledu bude mít průměr 86 m a výšku 74 m. Bude polokulovitá s dvěma zakřivenými, bočně otevíranými dveřmi. Je navržena tak, aby byl dalekohled schopen pozorovat objekty od výšky 20° nad horizontem až k zenitu. Celá stavba zabírá plochu odpovídající fotbalovému hřišti.  Při návrhu konstrukce přístroje byla věnována pozornost i ochraně přístroje proti zemětřesení. Místo stavby leží – podobně jako většina území Chile – nedaleko místa styku dvou tektonických desek: Jihoamerické desky a desky Nazca. Proto jsou zde zemětřesení častá.

Přístroje.

V ohniscích dalekohledu bude k dispozici několik přístrojů k zaznamenávání obrazu nebo k měření vlastních vědeckých dat. Další přístroje – např. spektrograf s vysokým rozlišením HIRES nebo víceobjektový spektrograf MOSAIC – se v roce 2017 nacházely v prvních etapách přípravy (Phase A).

Porovnání.

ELT soustředí 100milionkrát více světla než lidské oko, 8milionkrát více než Galileův dalekohled a 26krát více než jeden dalekohled VLT na observatoři Paranal. Získá také více světla než všechny existující 8 až 10 metrové dalekohledy na světě dohromady.

Cíle pozorování.

Vzhledem k velikosti dalekohledu se od něj očekávají objevy ve většině odvětví astronomie. Primární by mělo být  Podle představ z roku 2015 by – i vzhledem k blízké geografické vzdálenosti – měla být výzkumná činnost dalekohledu ELT koordinována s dalekohledy ESO na Observatoři Paranal, především s VLT/VLTI a VISTA.

Historie.

Dalekohled vyvíjí od roku 2005 Evropská jižní observatoř. Stalo se tak na základě rozhodnutí rady této organizace, aby „zachovala vůdčí roli evropské astronomie v období mimořádně velkých dalekohledů“. Pro přístroj bylo hledáno několik míst: Uvažováno bylo i několik další míst, např. v Antarktidě na vrcholu „Dome C“ (3223 m n. m.).  Na jednotlivých místech byly sledovány meteorologické podmínky: zejména síla a směr větru, relativní vlhkost vzduchu a množství aerosolů v ovzduší. Dále byla zkoumána turbulence atmosféry, jas oblohy, seismická pevnost podloží nebo např. to, v jaké míře se zde vyskytují kondenzační stopy po tryskových letadlech. Týmy, které zkoumaly vhodná místa, si vzájemně sdílely informace se skupinou, která hledala umístění pro Třicetimetrový dalekohled.

Extrémně velký dalekohled ( – ELT, dříve Evropský extrémně velký dalekohled) je připravovaný největší dalekohled na světě. Na hoře Cerro Armazones v severní Chile jej staví Evropská jižní observatoř (ESO). Jeho základní kámen byl položen v květnu 2017; s uvedením do provozu se počítá po roce 2025.

Le Télescope géant européen, en anglais (' ; anciennement, '), est un télescope terrestre, faisant partie de la série des trois télescopes géants en cours de construction, qui doit être inauguré en. Construit par l'Observatoire européen austral (ESO) il doit permettre des avancées majeures dans le domaine de l'astronomie grâce à son miroir primaire d'un diamètre de.


Lokace.

Kids' Choice cena se typicky předává v Jižní Kalifornii. Od roku 2011 se ceremoniály přesunuly do Galen Center v Los Angeles.

Cena pro vítěze.

Ve všech kategoriích dostanou vítězové plastový raketoplán oranžové barvy, na kterém je bílý nápis Nickelodeon.

Moderátoři.

Od roku 1988 se už moderování ujalo přes více jak 25 moderátorů. Rosie O'Donnell moderovala 7 ročníků. Od roku 2003 stanice vybírá na každý ročník jiného moderátora podle úspěchů u dětí. Jack Black je zatím jediný po Rosie O'Donnel, který show moderoval vícekrát: 2006, 2008 a 2011.

Speciální ceny.

V letech 1991 až 2000 se předávala zlatá cena "Hall of Fame", stříbrná "Wannabe Award" se předávala mezi lety 2001 až 2008, zelené "Big Green Help" Award v roce 2009, stříbrná třpytivá cena "Big Help Award" v letech 2010 až 2012 a "Lifetime Achievement Award" od roku 2014.

Hall of Fame - Síň slávy.

Zlatá verze rakety je předávaná na základě slávy a popularity, která je odlišuje od ostatních. Držitelé ceny jsou: Paula Abdul (1991), Arnold Schwarzenegger (1992), Robin Williams (1993), Boyz II Men (1994), Whitney Houston (1995), Tim Allen (1996), Will Smith (1997), Tia a Tamera Mowry (1998), Jonathan Taylor Thomas (1999) a Rosie O'Donnel (2000).

Wannabe Award -.

Stříbrná verze rakety se předává celebritám, které jsou vzory či inspirací pro děti. Držitelé ceny jsou: Tom Cruise (2001), Janet Jackson (2002), Will Smith (2003), Adam Sandler (2004), Queen Latifah (2005), Chris Rock (2006), Ben Stiller (2007) a Cameron Diaz (2008).

The Big Help Award - Velká pomoc.

Původně zelená verze a od roku 2012 stříbrná verze rakety se předává celebritám, které se snaží pomoci životnímu prostředí. Držitelé ceny jsou Leonardo DiCaprio (2009), Michelle Obama (2010), Justin Timberlake (2011) a Taylor Swift (2012)

Lifetime Achievement Award - Celoživotní přínos.

Cena se předává celebirtám, které toho za svůj život udělali hodně pro stanici nebo pro děti. Držitelem ceny je Dan Schenider (2014).

Polití slizem.

Během ceremoniálů mohou být celebrity polité slizem na pódiu nebo i mimo pódium. Polití je považováno za ocenění ne za ponížení. Moderátoři ceremoniálů jsou také polití, často na konci show. Od roku 1998 bylo politi například: Tom Cruise (2001), Mary-Kate a Ashley Olsen (2004), Justin Timberlake (2007), Jonas Brothers ( 2009), Katy Perry (2010), Taylor Lautner (2012), Josh Hutcherson (2013) Cody Simpson (2014), a Nick Jonas (2015).  Od roku 2002 show začíná každoročním kaskadérským světovým rekordem. Kdy kaskadéři skáčou z džípů do zeleného slizu či kteří se koupou ve slizu poté, co do něj sjedou po skluzavce která je poháněna tekoucím slizem.

Kids' Choice Awards je cena oceňující se především celebrity, seriály a hudební skupiny z Nickelodeonu a z Disney Channelu. Cena se uděluje v Hollywoodu ve městě Los Angeles. Vítězové jednotlivých kategorií získávají plastový raketoplán oranžové barvy, na kterém je bílý nápis Nickelodeon.

Les Kids' Choice Awards (KCA), également nommés The Nickelodeon Kids' Choice Awards, est une cérémonie américaine annuelle de remise de récompenses créée en 1988 et qui récompense des personnalités du monde de la télévision, du cinéma, de la musique, etc. Le jury est composé uniquement d'enfants.


Historie.

Cooter (1996-2002).

Dnešní kapela Autopilot Off byla založena v roce 1996 v Orange County ve státě New York pod názvem Cooter. V 90. letech si postupně získávala popularitu vystupováním na koncertech slavnějších kapel jako jsou MxPx, Goldfinger, Sum 41, Yellowcard nebo H2O. V roce 1999 vydali svoje první studiové album s názvem "Looking Up" pod vydavatelstvím Fastmusic. V roce 2000 se dostali do sporu s kapelou The Cooters z Mississippi, protože ta vlastní ochrannou známku na tento název. Spor došel až k soudu, který dal za pravdu kapele z Mississippi a nařídil Newyorské skupině změnu jména. Kapela si zvolila nové jméno Autopilot Off. Vydavatelství Fastmusic se s Mississippskou kapelou soudilo dál až k federálnímu soudu, kde ovšem prohrálo.

Make a Sound a období nečinnosti (2002-2010).

Autopilot Off po prohraném procesu podepsali smlouvu s vydavatelstvím Island Records. S ním znovu vydali své první studiové album pod svým novým jménem. Také vydali eponymní EP album v roce 2002.  V roce 2004 vydala skupina svoje druhé studiové album s názvem "Make a Sound". To se umístilo na 119. příčce žebříčku Billboard 200. Z alba pochází singl „What I Want“, na kterém spolupracoval Tim Armstrong ze skupiny Rancid. Další skladba s názvem „Clockwork“ s objevila v soundtracku k videohrám NHL 2004 a SSX3.  26. srpna 2005 kapela na svých stránkách oznámila pozastavení činnosti na neurčitou dobu.

Obnovení činnosti (2011-současnost).

V květnu roku 2011 se na facebooku objevila stránka kapely, na které skupina zveřejnila svoji fotku se slovy „TwoTousandEleven (2011)“. Vznikly tak spekulace, že se kapela vrací. Ty byly potvrzeny v červnu roku 2011, když skupina oznámila práci na novém hudebním materiálu.

Autopilot Off je americká punk rocková hudební skupina, která vznikla v Orange County ve státě New York v roce 1996. Ve čtyřčlenné sestavě jsou Chris Hughes (kytara), Chris Johnson (zpěv, kytara), Phil Robinson (bicí) a Rob Kucharek (basová kytara). Dříve byla známá pod názvem Cooter. Kapela dodnes vydala dvě studiová alba a čtyři EP alba. Mezi lety 2005 až 2010 byla kapela nečinná.

Autopilot Off est un groupe de punk rock américain, originaire du comté d'Orange, dans l'État de New York. Formé en 1996, il est composé de Chris Hughes (guitare), Chris Johnson (guitare/voix), Phil Robinson (batterie) et Rob Kucharek (basse).


Historie.

Záliv svůj název získal v roce 1841, kdy jej navštívila Wilkesova expedice. Poručík Charles Wilkes jej tak pojmenoval, jelikož právě zde začal jeho průzkum jižní části Pugetova zálivu.  První Evropané osídlili pobřeží zálivu v polovině devatenáctého století, kdy zde Švéd Nicolas Delin postavil vodní pilu, v místě ústí jednoho z potoků. Okolo pily se vytvořila malá obec, která byla však evakuována při válce u Pugetova zálivu v roce 1855 a už se nevrátila.  V roce 1873 oznámila železnice Northern Pacific Railway, že západní konec její transkontinentální trasy se bude nacházet na pobřeží zálivu. V roce 1883 byla železnice dostavěna právě až sem, což v Tacomě způsobilo ohromné zrychlení rozvoje. Železniční zázemí se nacházelo vedle wattových pobřeží při ústí řeky Puyallup, téměř dva kilometry od centra Tacomy. Kolem stanice bylo brzy vybudováno nové město, zvané New Tacoma, které se však brzy s původní Tacomou spojilo. Železnice poskytovala osadníkům velké dotace půdy na pobřeží zálivu, časem však tuto půdu koupilo město samotné.  Záliv byl až do roku 1901 rozdělen okresní hranicí do dvou okresů, a to do okresu Pierce, kde se nyní nachází celý, a do okresu King jemuž náležela půda východně od ústí řeky Puyallup.

Životní prostředí.

Po většinu 20. století se na pobřeží zálivu, nedaleko mysu Vzdoru, nacházela velká tavírna společnosti ASARCO, která ale již není v provozu. Kolem bývalé tavírny se nachází městečko Ruston. Odpad z tavírny byl odváděn přímo do zálivu, což způsobilo vytvoření dlouhého poloostrova. Nyní existuje federálně dotovaný projekt k vyčištění tohoto místa.  Kanál They Foss, který vybíhá ze zálivu nedaleko centra Tacomy, byl takto dotován už roku 1983, čištění probíhá tedy už několik desetiletí. V roce 1991 oznámila Agentura pro ochranu životního prostředí, že kanál sv. Pavla, kdysi jedna z nejznečištěnějších částí zálivu, se stal prvním federálně dotovaným námořním projektem, který zahrnoval čištění vody.

Počáteční záliv ("angl. Commencement Bay") je částí Pugetova zálivu v americkém státě Washington. Na březích zálivu se nachází město Tacoma a na jeho jihovýchodním konci leží přístav Port of Tacoma. Hranice mezi zálivem a Pugetovým zálivem se nachází mezi mysem Vzdoru a Brownovým mysem. Záliv se stal domovem jednoho z nejaktivnějších komerčních přístavů světa. Největším zdrojem sladké vody pro záliv je řeka Puyallup, mezi další patří potoky Hylebos Creek a Puget Creek.

La baie du Commencement ("Commencement Bay") est une baie du Puget Sound dans l'État de Washington, aux États-Unis. La ville de Tacoma est située sur la baie.


Dětství a dospívání.

Michael Ronson se narodil 26. května roku 1946 ve městě Kingston upon Hull v severovýchodní Anglii. Jeho otec George Ronson pracoval v chemické laboratoři. S Ronsonovou matkou, tehdy patnáctiletou Minnie Morgan, se seznámil jako devatenáctiletý ještě před začátkem druhé světové války. Georgeův odchod do armády je rozdělil, navzdory fyzickému odloučení zůstali v kontaktu. Svatbu měli v lednu 1944. Později měli ještě dva potomky – dceru Margaret (Maggi; 1957) a syna Davida (1962).  Zájem o hudbu Michael projevil již jako malé dítě. Jeho vůbec prvním nástrojem byl starý akordeon. Když mu bylo pět, začal hrát na klavír. První učitel, kterého jeho matka kontaktovala, odmítl s tím, že je Michael příliš mladý. Nakonec však uspěla u jiné učitelky – tou byla babička pozdějšího Ronsonova spoluhráče, baskytaristy Trevora Boldera. Během studia na začal Ronson hrát na housle. Školu opustil ve čtrnácti letech a začal pracovat v dodávce, která rozvážela zboží po okolí. V té době již kromě klavíru a houslí ovládal také hru na zobcovou flétnu, krátce též hrál na violoncello a v sedmnácti přešel ke kytaře. Vzory mu byli například Duane Eddy, ale také kapela The Yardbirds.

Kariéra.

Začátky.

Do první kapely, která nesla název The Mariners a hrála coververze různých bluesových a rockových písní, přišel Ronson v roce 1963. Počátkem roku 1964 kapela dělala předskokana skupině The Rolling Stones. Působení ve skupině jej však neuspokojovalo a začal hrát s The Buccaneers. Ani ta nevydržela příliš dlouho. Později, stále v roce 1964, vystupoval například s kapelami The King Bees a The Crestas. Právě The Crestas byla první skupinou, v níž Ronson kromě hry na kytaru také občasně zpíval. Skupinu, která stejně jako všechny předchozí vystupovala pouze lokálně, následně opustil a počátkem roku 1966 odešel za účelem rozvíjení své kariéry do Londýna. Zde zanedlouho nahradil Millera Andersona na pozici sólového kytaristy skupině The Voice, jejímž manažerem byl Mickie Most, jenž v té době zastupoval úspěšné kapely jako Herman's Hermits a The Animals. V té době si Ronson stále vydělával nehudební prací, například v autoopravně, a zároveň občasně vystupoval s kapelou The Wanted. Zpět domů se vrátil v září 1966.  Po návratu do Hullu se Ronson stal členem skupiny The Rats. Ta za sebou měla již dva singly pro velké vydavatelství (EMI Columbia) a měla lokální úspěch. Jelikož se však nedokázala prosadit mimo Hull, ztratila smlouvu na další nahrávky a polovina členů z ní odešla. Ronson byl první volbou na pozici nového kytaristy. V dubnu 1967, kdy za sebou nová sestava měla řadu lokálních vystoupení, byla kapela oslovena s nabídkou účasti na konkurzu v Londýně. Při vítězství by kapela odjela do Paříže, kde by čtyři týdny koncertovala. Kapela The Rats konkurzem prošla a odjela tedy na angažmá do Paříže. Později se vrátila domů a opět vystupovala převážně lokálně.

První nahrávání.

Roku 1969 sháněl písničkář Michael Chapman kytaristu pro své druhé album, které nakonec vyšlo následujícího roku pod názvem "". Zeptal se tedy Ricka Kempa, který hrál na jeho předchozí desce na baskytaru, jestli o někom neví. Ten okamžitě doporučil Micka Ronsona, s nímž v minulosti působil v kapele The Mariners. Pro Ronsona šlo o vůbec první studiovou práci, z níž vzešlo album. V říjnu 1969 dokončoval v Londýně své druhé eponymní album zpěvák David Bowie. Nahrávání se účastnil též Benny Marshall z The Rats, který zde hrál na foukací harmoniku. Na přebalu alba je uveden jako „“ (tedy „Benny Marshall a přátelé“), což vyvolalo dohady, jestli jedním z hostů není právě Ronson. Tony Visconti, producent alba, později potvrdil, že je to pravda. Šlo tedy o vůbec první spolupráci Micka Ronsona s Davidem Bowiem.

Období s Davidem Bowiem.

Ronson se brzy stal stálým členem Bowieho tehdy nově vzniklé doprovodné kapely The Hype, s níž poprvé vystupoval dne 5. února 1970 v hodinovém rozhlasovém pořadu Johna Peela na stanici BBC Radio 1. První koncert se odehrál 22. února v londýnském sále Roundhouse, kde vystupovali jako předkapela pro Fat Mattress. Následovala řada dalších koncertů, včetně jednoho, který se odehrál v Ronsonově domovském Hullu. Počátkem dubna Ronson absolvoval první oficiální nahrávání s Davidem Bowiem. Nahráli novou verzi Bowieho již dříve vydané písně „Memory of a Free Festival“. Tato nová verze vyšla v červnu 1970 jako singl. Po jejím nahrání Ronson absolvoval další studiovou práci s Bowiem. V období od dubna do května nahráli písně pro album "The Man Who Sold the World", které následně vyšlo v listopadu.  Ve stejné době dostal Ronson nabídku hrát na desce "Tumbleweed Connection" zpěváka Eltona Johna (hrál v alternativní verzi písně „Madman Across the Water“, která na původním vydání alba nevyšla). Skupina The Hype v té době podepsala nahrávací smlouvu se společností Vertigo Records, avšak již bez Bowieho jako zpěváka (náhradou byl Benny Marshall z The Rats). Skupina se zanedlouho přejmenovala na Ronno (podle Ronsonovy přezdívky) a začala pracovat na svém prvním albu. To však nebylo nikdy dokončeno, vydán byl pouze jediný singl – „4th Hour of My Sleep“ (na druhé straně byla píseň „Powers of Darkness“), který vyšel v lednu 1971.  Od června 1971 Bowie opět pracoval na nové desce, znovu s Ronsonem na pozici kytaristy. Album vyšlo v prosinci pod názvem "Hunky Dory". Již v září, tedy před vydáním předchozího alba, začali nahrávat desku "The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars", která vyšla v červnu 1972. Dne 14. října 1971 se Ronsonovi a jeho přítelkyni Denise Irvin narodil syn Nicholas. Již od února 1972 byla Bowieho doprovodná kapela, nyní označovaná jako The Spiders from Mars, na turné. Ještě před vydáním Bowie s Ronsonem nahráli (Bowie jako producent) desku "All the Young Dudes" skupiny Mott the Hoople. V srpnu šla dvojice Bowie–Ronson opět do studia. Tentokrát oba jako producenti i instrumentalisté nahráli desku "Transformer" – druhou sólovou desku amerického zpěváka Lou Reeda. Až do konce roku pokračovaly koncerty The Spiders from Mars, hudebníci poprvé zahráli i ve Spojených státech amerických. Ještě v roce 1972 se Ronson podílel na albu "Bustin' Out" americké countryrockové kapely Pure Prairie League.  V dubnu 1973 vyšlo další Bowieho album, vzešlé ze spolupráce s Ronsonem – "Aladdin Sane". Jeho nahrávání bylo dokončeno koncem ledna a následně se hudebníci vydali na další americké turné. Od května byla kapela opět na turné po britských ostrovech. To trvalo až do počátku července. Několik dnů po posledním koncertu začal Bowie nahrávat své sedmé album "Pin Ups", opět s Ronsonem na pozici kytaristy. Během nahrávání se ve studiu zastavila zpěvačka Lulu, se kterou nahráli nové aranžmá pro Bowieho starší píseň „The Man Who Sold the World“, kterou Bowie s Ronsonem napsali.

Sólová kariéra.

Po dokončení práce na Bowieho albu "Pin Ups" Ronson zůstal ve Francii, kde album vznikalo, a začal pracovat na svém prvním sólovém albu. Na albu, které nakonec vyšlo pod názvem "Slaughter on 10th Avenue" v únoru 1974, hráli vedle jiných také Ronsonovi spoluhráči z Bowieho kapely – baskytarista Trevor Bolder a bubeník Aynsley Dunbar. Až na dvě výjimky deska obsahuje písně jiných autorů. Značný vliv na vznik desky mělo album "I'm the One" (1972) americké zpěvačky Annette Peacock. Na třech písních se autorsky podílel také David Bowie. V listopadu 1973, když byla jeho sólová deska již hotova, šel Ronson opět do studia s Bowiem, avšak projekt nakonec nebyl úspěšný. Následně na dlouhá léta dvojice téměř ztratila kontakt. V únoru 1974 odehrál Ronson své vůbec první sólové koncerty, opět s Bolderem na pozici baskytaristy. Dále hrál na albu "Weren't Born a Man" zpěvačky Dany Gillespie. Rovněž se podílel na desce "First Starring Role" od Boba Sargeanta. V červenci 1974 začal pracovat na svém druhém sólovém albu. Deska opět obsahuje převážně coververze a vyšla v únoru 1975 pod názvem "Play Don't Worry".

Druhá polovina 70. let.

Ještě v roce 1974 Ronson krátce vystupoval jako člen kapely Mott the Hoople. Po několika měsících však spolu s jejím zpěvákem Ianem Hunterem odešel. Již v lednu 1975 začal Ronson pracovat s Hunterem na jeho prvním sólovém albu. Ronson na něm nejen hrál na různé nástroje, ale rovněž jej spolu s Hunterem produkoval. Album "Ian Hunter" vyšlo 28. března toho roku. Ronson s Hunterem rovněž v té době odehráli společné turné.  Léto 1975 Ronson strávil v New Yorku, kde se seznámil s písničkářem Bobem Neuwirthem. Díky němu se setkal s dalším písničkářem, a sice Bobem Dylanem. Ten mu nabídl, aby se stal členem jeho kapely a odehrál s ním turné. Od konce října do začátku prosince tak Ronson odehrál v rámci Dylanova turné Rolling Thunder Revue tři desítky vystoupení po severovýchodě USA a Kanadě. Od dubna do května 1976 následovalo dalších sedmadvacet koncertů v jižní částech USA. V mezidobí si Ronson našel čas na nahrávání alba "Cardiff Rose" zpěváka Rogera McGuinna. Ronson jej produkoval a nahrál pro něj řadu různých nástrojů. V roce 1976 dále hrál na kytaru na desce "Lasso from El Paso" písničkáře Kinkyho Friedmana, stejně jako na albu "Getting It in the Street" od Davida Cassidyho. Rovněž hostoval na albu "The Man Who Hated Mornings" Michaela Chapmana a přispěl na první album zpěváka Johnnyho Cougara nazvané "Chestnut Street Incident".  V červnu 1976 odehrál Ronson sólový koncert v New Yorku se svou vlastní kapelou, později jammoval se členy skupiny New York Dolls a dalších zdejších kapel a vystoupil rovněž jako host při dvou vystoupeních velšského hudebníka a producenta Johna Calea. Tou dobou také produkoval a hrál na nahrávkách bratrského dua Sparks, které však zůstaly nevydané. Toho roku se Ronson natrvalo usadil ve Spojených státech, konkrétně v newyorském městě Woodstock, a v nedalekém studiu Bearsville Studios pracoval na různých projektech, včetně nových sólových demonahrávek. Woodstock zůstával Ronsonovým domovem, přestože občas odjel kvůli práci do Londýna. Tam hrál například na albu "One of the Boys" zpěváka Rogera Daltreyho. Dne 23. března 1977 se Ronson oženil se svou dlouholetou přítelkyní Suzanne (Suzy) Fussey. V srpnu 1977 se jim narodila dcera Lisa.  V letech 1978 až 1980 hrál na řadě alb, mezi něž patří "Thank God for Girls" (Benny Mardones), "...and I Mean It!" (Genya Ravan), "X-Dreams" (Annette Peacock) a "Some People" (The Johnny Average Band). Jako producent se podílel na deskách "Storm the Reality Studios" (Dead Fingers Talk), "Ghosts of Princes in Towers" (Rich Kids), "In Style" (David Johansen) a "Have a Good Time but Get Out Alive!" (Iron City Houserockers). Roku 1978 rovněž nahrál několik písní s Ianem Hunterem, Corkym Laingem a Felixem Pappalardim v rámci práce na Laingově sólovém albu. Ronson se však na výsledném albu neobjevil. Následně se vrátil ke spolupráci s Hunterem – koprodukoval jeho album "You're Never Alone with a Schizophrenic", na němž zároveň hrál. Přibližně ve stejné době nahrál několik písní ve spolupráci s Hunterem, Laingem a Johnem Calem, které však nikdy nevyšly. Duo Hunter–Ronson rovněž produkovalo debutové album zpěvačky Ellen Foley s názvem "Night Out". Od června do listopadu odehrál Ronson turné jako člen Hunterovy kapely. S ním koncertoval i během první poloviny následujícího roku a opustil jej v červenci (1980). Po několika měsících se s ním opět sešel a spolu s Mickem Jonesem produkoval jeho páté sólové album "Short Back 'n' Sides". Poté sestavil skupinu The New York Yanquis, která se však po vzniku několika demonahrávek a přibližně dvaceti koncertech rozpadla.

Osmdesátá léta.

V roce 1981 začal pracovat na soundtracku k filmu "Indian Summer", který však nakonec nebyl natočen. Později toho roku, v říjnu, onemocněl klávesista Hunterovy kapely, Tommy Mandel. Jelikož Hunter neměl příliš času, zamyslel se, kdo zná jeho písně a byl by schopný Mandela nahradit. Volba padla na Ronsona, který tak vůbec poprvé hrál při koncertech na klávesy. Roku 1981 také hrál na albu "Dead Ringer" zpěváka Meat Loafa. Na přelomu let 1982 a 1983 Ronson hrál na nové Hunterově desce "All of the Good Ones Are Taken", ale pouze v jedné písni. Dále produkoval dvě alba kapely The Payolas – "No Stranger to Danger" (1982) a "Hammer on a Drum" (1983). V říjnu 1983, během nahrávání alba "Whomanfoursays" kanadské zpěvačky Dalbello, hrál v Torontu, kde deska vznikala, David Bowie. Ronson s ním jako host při koncertu vystoupil. Ronson nadále občasně spolupracoval s Hunterem – roku 1985 spolu produkovali "Cast the First Stone" od Urgent. V roce 1988 spolu po mnoha letech začali koncertovat. Roku 1989 spolu šli do studia a nahráli desku "YUI Orta". Následovalo turné, čítající více než sedmdesát koncertů.  V osmdesátých letech dále produkoval či hrál na albech "American Fool" (John Cougar, 1982), "Internal Exile" (Los Illegals, 1983), "Perfect Affair" (Perfect Affair, 1983), "Proof Through the Night" (T-Bone Burnett, 1983), "Riders on Dark Horses" (Ian Thomas, 1984), "Some Strange Fashion" (One the Juggler, 1985), "Love and Danger" (Arco Valley, 1986), "Kiss and Tell" (Kiss That, 1986), "Hard Times on Easy Street" (David Lynn Jones, 1987), "Canto Pagano" (Moda, 1987), "Johnny D. Is Back!" (Fatal Flowers, 1988), "Love and Danger" (Andi Sex Gang, 1988) a "The Price of Progression" (The Toll, 1988). V následující dekádě to pak byly desky "Pleasure Ground" (Fatal Flowers, 1990), "Strange Afternoon" (Secret Mission, 1991), "Nun Permanent" (The Leather Nun, 1991), "The Wonderful World of D. Finn" (Dag Finn, 1991), "Earth vs the Wildhearts" (The Wildhearts, 1993) a "The Vital Spark" (Randy VanWarmer, 1994).

Poslední léta.

V roce 1990 začal žít se Švédkou jménem Carola Westerlund, s níž měl syna Kyma. Koncem dubna 1991 mu byla diagnostikována rakovina jater a lékaři mu sdělili, že mu nezbývá příliš času. Později toho roku se, navzdory pokročilému stádiu nemoci, nadále věnoval koncertování a počátkem roku 1992 šel do studia se zpěvákem Morrisseyem a produkoval jeho desku "Your Arsenal". Desce se dostalo enormního úspěchu a různými periodiky byla označována za jedno z nejlepších alb roku. Dne 20. dubna 1992 se Ronson účastnil koncertu k poctě Freddieho Mercuryho, který v listopadu předchozího roku zemřel. Ještě toho roku Bowie, s nímž se Ronson opět sešel na pódiu při koncertu k Mercuryho poctě, pracoval na nové desce "Black Tie White Noise". Ronson nahrál kytaru pro píseň „I Feel Free“, což byla coververze od skupiny Cream. Tou dobou rovněž Ronson pracoval na své třetí sólové desce. Coby hostující zpěváci se na ní podíleli John Mellencamp, Ian Hunter, David Bowie, Joe Elliott, Chrissie Hynde a další. Mick Ronson zemřel 29. dubna 1993 v Londýně ve věku 46 let. Pohřeb se konal 6. května v Londýně a Ronson byl následujícího dne pochován v rodném Hullu. Album "Heaven and Hull", na němž ke konci života pracoval, bylo dokončeno až po jeho smrti a vydáno roku 1994.

Pocty.

Dne 29. května 1994, na den přesně rok po Ronsonově smrti, proběhl v londýnské hale Hammersmith Odeon koncert k jeho poctě. Koncertu se účastnila řada hudebníků, kteří s Ronsonem spolupracovali či jej obdivovali, včetně členů kapely The Rats, Tonyho Viscontiho, Dany Gillespie, kapely Big Audio Dynamite, Garyho Brookera, Joea Elliotta, Rogera Taylora a na konci též Iana Huntera. Dne 15. května toho roku následoval další tributní koncert, tentokrát v Tokiu (účastnili se jej místní hudebníci). Další podobný koncert proběhl v létě 1997 s Ronsonově rodném Hullu a opět se jej účastnila řada hudebníků.  Americký časopis "Rolling Stone" jej zařadil do svého žebříčku sta nejlepších kytaristů všech dob. Ve verzi z roku 2003 se umístil na 64. příčce, zatímco v o devět let novější verzi na 41. Roku 2013 vydala Ronsonova sestra Maggi, která již za jeho života zpívala doprovodné vokály na jeho nahrávkách, album "Sweet Dreamer", které obsahuje mj. její verze Ronsonových písní. Hudebník Steve Harley začal v roce 2015 shánět finance na výstavbu Ronsonova památníku. V Hullu se sice již nacházel altán věnovaný Ronsonovi, ten však fanoušci příliš v oblibě neměli. V červnu 2017 byla odhalena 2,4 metru vysoká socha kytary na Ronsonovu počest. Její autorkou je místní osmnáctiletá studentka Janis Skodins. Téhož roku byl režisérem Jonem Brewerem o Ronsonovi natočen dokumentární film s názvem "".

Mick Ronson, přezdívaný Ronno (26. května 1946 – 29. dubna 1993), byl anglický zpěvák, kytarista, hudební producent a skladatel. Přestože byla jeho hlavním nástrojem kytara, byl Ronson multiinstrumentalistou – příležitostně hrál například na baskytaru, různé klávesové nástroje, foukací harmoniku, zobcovou flétnu a perkuse. Do širšího povědomí se dostal počátkem sedmdesátých let jako člen doprovodné skupiny zpěváka Davida Bowieho, která byla označována názvem The Spiders from Mars. Později dlouhodobě spolupracoval se zpěvákem Ianem Hunterem, mimo jiné krátce jako člen kapely Mott the Hoople.

Michael Ronson, dit Mick Ronson, est né le à Hull, Yorkshire (Royaume-Uni) et mort le à Londres, est un guitariste de rock britannique, principal collaborateur de David Bowie dans sa période glam rock au début des années 1970. Il a été membre des groupes,, The Spiders from Mars et Mott the Hoople. Il est considéré par ses pairs comme un des meilleurs guitaristes de sa génération. Il a également été arrangeur et producteur.


Osobní život.

Narodila se roku 1986 v sovětském hlavním městě Moskvě. Oba rodiče pracovali jako programátoři. V mládí hrála šachy a navštěvovala kurzy baletu. Objevila se také jako herečka v několika filmech, mezi jinými ve snímcích "The Red One: Triumph" (Триумф), "War Of The Princesses" a několika dílech televizního seriálu "Jeralaš" (Mišmaš, Ералаш).  17. června 2006 se vdala za ruského manažera Alexandra Čisťakova. Mají dvě dcery Lidii (nar. 2007) a Věru Čisťakovovy (nar. 2011), obě narozené ve Španělsku. Rodina žije v Moskvě.

Hudební kariéra.

V roce 2002 ji objevil hudební producent Maxim Fadějev. Ve spolupráci s ním vydala debutové album "Glukoza Nostra" a natočila první videoklip „Ненавижу“ využívající počítačové animace. Průlom na ruské scéně zaznamenala v roce 2004, kdy z desky uvolnila singl „Bride“ (Невеста), jenž se posunul na přední příčky hitparád.  V následujících dvou letech byly vydány další singly „Snow“ (Снег идёт), „Oh oh“ (Ой, oй), „Karina“ (Карина) a duet s ukrajinským zpěvákem a komikem Věrkou Serďučkem „I wanted a Groom“ (Жениха хотела).  Je držitelkou MTV Europe Music Awards za nejlepší ruský počin a ceny Muz–TV za průlom roku. Vyjma ruské scény koncertovala také v Bělorusku, Ukrajině, Kazachstánu, střední Asii, v Londýně a ve Spojených státech. Stala tváří kolekce Avon Color Trend.  Druhé album s názvem "Moskva", jehož prodejnost přesáhla milión kopií, obsahuje singly „Schwein“, „Yura“ (Юра), „Moskva“ (Москва) a „To hell with it“. V říjnu 2006 vydala skaldbu „Sashok“ (Сашок), která pojednává o vztahu s manželem. Následně přerušila hudební činnost pro těhotenství.  V roce 2011 nahrála třetí studiovou desku "Trans-forma", z níž se singl „Schweine“ objevil ve video hře "Grand Theft Auto IV".  Členy její doprovodné kapely byli k roku 2011 Arťom Semjenkovič (sólová kytara), Denis Viskunov (havajská kytara), Kirill Savičjov (bicí nástroje) a Vladimir Gorovjenko (klávesy).

Natalja Iljinična Čisťakovová-Ionovová (; * 7. června 1986 Moskva, Sovětský svaz), v uměleckém světě známá jako Gluk’oZa (, česky doslovně glukóza), je ruská zpěvačka.

Glukoza, de son vrai nom Natalia Ilinitchna Ionova (en ), née le à Syzran, est une chanteuse russe. Son nom de scène signifie "Glucose".


Život.

Mládí, fyzik.

Umberto Guidoni pochází z Říma, po absolvování lycea nastoupil na Univerzitu La Sapienza, zde roku 1978 získal tituly bakaláře věd (z fyziky) a doktora (astrofyziky). Postgraduální studium spojil v letech 1979–1980 se stáží v Národním výboru pro jaderný výzkum (). Od roku 1982 byl vědeckým pracovníkem Národního energetického výboru, následující rok odešel do Italského národního výboru pro alternativní zdroje energie (), podílel se na vývoji slunečních panelů. Od roku 1984 pracoval v Institutu kosmické fyziky (), kde se účastnil výzkumu chování družic upoutaných na laně. Výzkum vyústil v přípravu družice TSS, která měla být vynesena do vesmíru raketoplánem Space Shuttle a upoutána k raketoplánu dvacetikilometrovým kabelem.

Astronaut.

V květnu 1989 se stal jedním ze tři astronautů vybraných italskou kosmickou agenturou ASI pro let do vesmíru a realizaci experimentu. V lednu 1990 Italové zahájili kosmonautický výcvik v Johnsonovu vesmírném středisku NASA v Houstonu. Guidoni se nakonec stal náhradníkem Franca Malerby, vybraného k letu. Mise STS-46 proběhla v srpnu 1992, podařilo se však odvinout pouze necelých 260 metrů kabelu. V říjnu 1994 byl zařazen do posádky mise STS-75, která měla experiment s upoutanou družicí zopakovat. Do vesmíru vzlétl v raketoplánu Columbia 22. února 1996 ve funkci specialisty pro užitečné zatížení. Astronautům se podařilo odvinout kabel v téměř celé délce. Po odvinutí 19,7 km ale kabel praskl a družice odlétla, pracovala však ještě více než čtyři dny. Raketoplán přistál 9. března 1996.  V letech 1996–1998 prodělal společnou přípravu s astronauty 9. náboru NASA, kterou završil získáním kvalifikace letového specialisty. V srpnu 1998 v rámci sjednocování (západo)evropských skupin astronautů přešel ze zrušeného oddílu ASI do sboru astronautů Evropské kosmické agentury (ESA). Přidělen byl do oddělení robotiky Johnsonova střediska (Astronaut Office Robotics Branch).  V únoru 1999 byl zařazen do posádky letu STS-100 raketoplánu Endeavour. Cílem letu byla doprava zásob v víceúčelovém modulu Rafaello a manipulátoru Canadarm2 na Mezinárodní vesmírnou stanice. Mise proběhla ve dnech 19. dubna – 1. května 2001. Guidoni se stal prvním Evropanem na stanici.  Od roku 2001 pracoval v Evropském středisku kosmických výzkumů a technologií () v nizozemském Noordwijku. Účastnil se vývoje vybavení evropského modulu ISS Columbus.

Politik.

Z oddílu kosmonautů odešel poté, co byl v červnu 2004 na pět let zvolen členem Evropského parlamentu za Stranu italských komunistů (PdCI). V parlamentu italští komunisté vstoupili do frakce Evropské spojené levice a Severské zelené levice, Guidoni byl členem výboru pro rozpočet a výboru pro průmysl, výzkum a energetiku, náhradníkem výboru pro životní prostředí, zdravotnictví a bezpečnost potravin a dočasného výboru pro klimatické změny.  Roku 2008 zformoval v PdCI frakci „Jednota levice“, která prosazovala úzkou spolupráci s dalšími levicovými stranami a skupinami. V únoru 2009 „Jednota levice“ odešla z PdCI a s několika dalšími levicovými stranami vytvořila koalici Levice a svoboda. Koalice ve volbách do europarlamentu v červnu 2009 nedosáhla na 4% limit a ztratila proto všech svých 13 mandátů, včetně Guidoniho křesla.  V prosinci 2009 se koalice přeměnila ve stranu Levice, ekologie, svoboda. Ve vedení strany zvoleném na prvním sjezdu v říjnu 2010 Guidoni převzal zodpovědnost za školství, univerzity a výzkum.  Umberto Guidoni je ženatý, má syna.

Umberto Guidoni (* 18. srpna 1954 Řím, Itálie) je italský levicový politik a bývalý astronaut. Původně fyzik, od roku 1989 patřil mezi astronauty italské kosmické agentury ASI, roku 1998 přešel do sboru astronautů ESA. V letech 1996 a 2001 absolvoval krátkodobé kosmické lety (STS-75 a STS-100) v amerických raketoplánech Space Shuttle, při druhém navštívil Mezinárodní vesmírnou stanici. Celkem strávil ve vesmíru 27 dní, 15 hodin a 13 minut. Z oddílu kosmonautů odešel poté, co byl roku 2004 na pět let zvolen členem Evropského parlamentu za Stranu italských komunistů. Od roku 2010 je ve straně Levice, ekologie, svoboda zodpovědný za oblast vzdělání.

Umberto Guidoni, né à Rome le, est un spationaute italien, député européen et ancien membre du GUE/NGL () qu'il quitte fin 2008 pour fonder Unir la Gauche et s'allier en à Gauche et Liberté.