Historie.

Větší rozšíření kryptoměn odhalilo i jejich nevýhodu, škálovatelnost. S rostoucím počtem uživatelů klesá rychlost transakcí, protože kryptoměny mají vždy maximální možný limit transakcí za sekundu, a roste velikost blockchainu, což přináší větší nároky na diskové úložiště.  Tento problém si uvědomili i vývojáři David Sønstebø, Sergey Ivancheglo, Dominik Schiener a Dr. Serguei Popov a pokusili se celý systém předělat tak, aby už škálovatelnost nebyla problém. Výsledkem byla kryptoměna IOTA, kterou roku 2015 představil David Sønstebø. Jedná se o kryptoměnou třetí generace a je optimalizovaná pro použití v internetu věcí (IoT), který má v příštích desetiletích obsahovat více než 50 miliard chytrých zařízení. V této síti funguje digitální měna (token) IOTA jako prostředek k předávání dat.  Vývojáři na tento nápad vybrali v prosinci 2015 1337 Bitcoinů, tj. cca půl miliónu amerických dolarů. Už na konci roku 2015 pak došlo k vydání všech 2 779 530 283 tokenů této digitální měny a od června 2016 bylo spuštěno beta-testování, které probíhá ještě i v roce 2018. Všechny tokeny získala komunita. Vývojářům zůstal žádný. Tato komunita založila zároveň neziskovou nadaci IOTA Foundation, která sídlí v Německu.  IOTA se chce mimo IoT prosadit také ve zdravotnictví, ale své využití najde i v energetickém průmyslu, mobilních zařízeních a automobilech. Projektu věří takové firmy, jako je Microsoft, Samsung, Bosch, Cisco, Volkswagen a Innogy. Za zmínku stojí také spolupráce s firmou Sirin Labs, která na platformě IOTA hodlá postavit dokonce i celý systém svého chytrého telefon Sirin Finney.  K 28. květnu 2018 byla tržní hodnota všech mincí IOTA 3 921 138 961 amerických dolarů.

Charakteristika.

Základní jednotkou IOTA kryptoměny je IOTA, jenže ta má tak nízkou hodnotu, že se používají hlavně její násobky – KIOTA, MIOTA, GIOTA, TIOTA či PIOTA (kilo, mega, giga atd.). Nejpoužívanější je MIOTA, která odpovídá 1 000 000 IOTA. V této jednotce se obvykle počítají i ceny na burzách.  Na rozdíl od Bitcoinu nepoužívá IOTA jako účetní knihu blockchain, ale je postavená na bezblokovém technologii, orientovaném acyklickém grafu (DAG), která je též označována jako „TANGLE“. V tomto systému transakci nepotvrzují tzv. těžaři, ale potvrzuje ji každý držitel protokolu IOTA. Při odeslání transakce počítač odesílatele vždy zpracuje a potvrdí dvě jiné transakce. Odpadají proto transakční poplatky a omezený počet transakcí za sekundu. Díky tomu je tato kryptoměna také vhodná pro mikrotransakce. Výhodou této technologie je zároveň to, že čím víc uživatelů síť užívá, tím rychleji a bezpečněji funguje.  K předejití útoku hackerů nebo spam attaku na síť se používá „weight“ mechanismus. Transakce jsou potvrzovány právě s ohledem na tuto „váhu“, která odpovídá množství práce, kterou uživatel investuje do transakce.  Tento systém pak umožňuje, aby si uživatelé do počítačů stahovali vždy jen takovou část „blockchainu“, aby případnými transakcemi mohly být připojeny zatím volné transakce. Rychlost, nízká paměťová náročnost a nulový transakční poplatek z ni dělá vhodný nástroj pro internet věcí.

Směna.

Digitální́ měny a tokeny je možné́ koupit nebo prodat prostřednictvím internetových burz a směnáren. IOTA je však méně známou kryptoměnou, neshání se proto tak snadno. Stejně problematické je i její uchovávání.

IOTA je peer to peer platební síť i stejnojmenná kryptoměna, která byla navrženy pro internet věcí (IoT), z čehož je odvozený také její název. Jejím cílem je poskytnout výměnu i přesun hodnot a dat mezi uživateli bez poplatků, bez omezeného počtu transakcí za sekundu, tj. rychle a se skvělou škálovatelností, a bez nároků na diskovou kapacitu. To vše je vhodné k tomu, aby skrze tuto síť byla efektivně a důvěryhodně ovládaná všechna chytrá zařízení připojená k internetu. Měna IOTA je 100% předtěžená, nedělitelná a k užití sítě není potřebná.

Le IOTA est une cryptomonnaie expérimentale et un protocole open-source qui a pour objectif de fournir un moyen de paiement sécurisé pour la monétisation de données entre les appareils dits de l'Internet des objets. Basées sur une technologie utilisant le concept de graphe dirigé acyclique ("DAG") (différent de la technologie plus répandue de blockchain), les transactions dans le réseau IOTA ont pour vocation d'être gratuites, et ce indépendamment de leur taille. Le délai de confirmation des transactions est faible, et le nombre de transactions simultanées pouvant être gérées par le système est théoriquement illimité. L'infrastructure du IOTA est appelée le ". L'extensibilité est censée être facilitée puisque les performances du réseau sont proportionnelles à son utilisation. Le IOTA a été fondé en 2015 par David Sønstebø, Sergey Ivancheglo, Dominik Schiener, et Sergueï Popov.


Historie.

První rozšíření stavby provedl v roce 1537 španělský král Karel I., ( který vládl jako císař Svaté říše římské, Karel V. Habsburský). V roce 1636 španělský král Filip IV. pověřil architekta Juana Gómeze de Moru pracemi na exteriérech budovy. Palác se stal rezidencí španělské královské rodiny. Byl proslulý svými slavnými uměleckými poklady. V roce 1734, za vlády Filipa V. vypukl v paláci požár, který budovu téměř zničil. Bylo ztraceno mnoho uměleckých pokladů včetně více než 500 obrazů. Některá díla se podařilo zachránit, například Las Meninas od Diega Velázqueze.

Přestavba.

Existuje mnoho dokumentů dokládajících proměny exteriéru paláce mezi roky 1530 a 1734, a to i přesto že mnohé texty, rytiny, plány, obrazy a modely byly zničeny v ohni. Ovšem odkazy na interiéry a historii budovy jsou vzácné. První kresbu Alcázaru vytvořil Cornelius Vermeyen v roce 1534, tři desetiletí předtím, než se Madrid stal hlavním městem Španělska. Na výkresu je hrad rozdělen do dvou hlavních částí, které mohou alespoň částečně odpovídat struktuře muslimské pevnosti, na jejíchž základech je palác postaven. Tato původní tvrz byla postavena arabským emírem Muhammadem I. (852-886), emírem Córdobského emirátu mezi lety 860 a 880. Budova byla ústředním jádrem islámské citadely "Mayrit." Citadela zahrnovala nejen hrad, ale také mešitu a dům emíra. Poloha hradu měla velký strategický význam. Umožňovala kontrolu pohybu na řece Manzanares což bylo klíčové pro obranu Toleda před častými vpády křesťanů do Andalusie. Hrad byl pravděpodobně předchůdcem dalších vojenských staveb na stejném místě - nejprve jako pozorovací místo a později jako malá pevnost. Během času byl starý hrad rozšířen a původní architektura zůstala uvnitř stavby. To je patrné z rytin a obrazů ze sedmnáctého století, kdy na západní fasádě, která je obrácená k řece Manzanares, lze vidět polokruhovité věžičky - které neodpovídají celkovému stylu budovy. Z toho je usuzováno, že fasáda patřila k muslimskému hradu a byla začleněna do Alcázaru, s použitím původní pevnosti jako základny pro novou budovu.

Královský palác dynastie Trastámarů.

Trastámarové byla královská dynastie v Kastilii (1368–1504) a Aragonii (1412–1516). Alcázar si zvolily za přechodné sídlo a do konce patnáctého století to byla jedna z hlavních pevností království Kastilie, a také sídlo královského soudu. V souladu s novou funkcí hrad začal užívat přídomek královský, což naznačuje jeho exkluzivní postavení v kastilské monarchii. Král Jindřich III. Kastilský (1379–1406) podnítil výstavbu rozmanitých věží, které změnily vzhled budovy, což hradu dodalo vzhled paláce. Jeho syn Jan II. Kastilský vybudoval Královskou kapli a přidal novou místnost známou jako "Sala Rica" pro její bohatou výzdobu. Tyto dva nové prvky spolu s východní fasádou zvýšily plochu starého hradu přibližně o 20 procent. Jindřich IV. Kastilský (1425-1474) byl jedním z kastilských králů, kteří většinu času strávili v Alcázaru. Žil tam dlouhou dobu a jedna z jeho dcer, Jana la Beltraneja, se zde 28.února 1462 narodila. Po jeho smrti nastaly spory o následnictví mezi Janou la Beltraneja a Isabelou Kastilskou, hrad byl v roce 1476 obklíčen a při obléhání utrpěl značné škody.

Karel V..

Další vážné škody královský Alcázar utrpěl během kastilské války zvané "Revolta Comuneros", španělsky "Guerra de las Comunidades de Castilla", což bylo povstání obyvatel Kastilie proti vládě Karla V. císaře římského a jeho administrativě mezi roky 1520 a 1521. Císař se rozhodl budovu opravit a rozšířit a toto rozšíření je považováno za první důležitou stavební činnost v historii Alcázaru. Dalším důvodem bylo císařovo přání přeložit královské sídlo i soud do Madridu. Z tohoto pohledu lze chápat snahy Karla V. vybudovat v Madridu královské sídlo - prioritu moderního státu - nebo přinejmenším takové sídlo, na jaké byl zvyklý před příchodem do Kastilie. Místo toho, aby zničil nepohodlný a staromódní středověký hrad (rozhodnutí, které považoval za příliš radikální), se císař rozhodl použít hrad jako základ pro stavbu paláce. Nová stavba si ponechala název původní pevnosti, Royal Alcázar v Madridu, přestože dávno ztratila svou vojenskou funkci. Stavba byla zahájena v roce 1537 pod vedením architektů Luise de Vegy a Alonsa de Covarrubias, kteří zrekonstruovali staré budovy kolem královského nádvoří (Patio del Rey) ve středověkém hradě. Nejcennějším přínosem však byla výstavba nově navržených pokojů královny, rozložených kolem jejího dvora (Patio de la Reina). Tzv. Věž Karla V. byla postavena v jednom z koutů severních fasád. Věž nyní shlíží na zahrady navržené italským architektem Francescem Sabatinim (1722-1797). Tyto nové stavby téměř zdvojnásobily původní půdorys budovy. Projektu dominovaly nezaměnitelné renesančními rysy, hlavně na hlavním schodišti a na královském nádvoří, jež je zdobené klenbami a podepřené sloupky, které budovu prosvětlují. Rozšíření podporované Karlem V. bylo první důležitou prací provedenou v Alcázaru. Následovalo několik dalších rekonstrukcí, které byly prováděny téměř nepřetržitě až do zničení budovy v 18. století.

Filip II..

Filip II. Španělský už jako kníže měl velké porozumění pro stavby, které nechal vybudovat jeho otec, císař Karel V., a jako král v jeho práci pokračoval. Dokončil přeměnu hradu na palác, zejména po roce 1561, když se rozhodl přeložit dvůr trvale do Madridu. Nařídil rekonstrukci svých komnat a dalších místností a vynaložil zvláštní úsilí na jejich výzdobu. Povolal krejčí, sklenáře, tesaře, malíře, sochaře a další řemeslníky a umělce. Mnoho z těchto umělců pocházelo z Nizozemí, Itálie a Francie. Práce, které trvaly od roku 1561 do roku 1598, byly původně řízeny Gasparem de la Vegou. Pro Filipa II. byla nejdůležitějším dílem Alcázaru stavba Zlaté věže (la Torre Dorada), jejíž stavbu svěřil architektovi Juanu Bautistu de Toledo (1515-1568). Tato obrovská stavba dominovala jihozápadnímu okraji Alcázaru a byla korunována břidlicovou věží. Návrh věže připomínal rohové věže kláštera El Escorial, který se současně stavěl v Sierra de Guadarrama. Během panování Filipa II. byl Alcázar kompletně přestavěn na královský palác. Vnitřní část mezi dvěma původními věžemi jižní fasády měla slavnostní funkci, zatímco severní křídlo bylo využíváno jako obslužná oblast. Západní část byla vyhrazena pro královské pokoje. Části byly odděleny dvěma velkými nádvořími, v souladu s konstrukcí navrženou Alonsem de Covarrubias, za vlády Karla I. Toto uspořádání jednotlivých částí pro různé využití bylo udržováno až do požáru v roce 1734. Stavba královské zbrojnice, zbořená v roce 1894, byla také dílem Filipa II. Stála na místě, kde se dnes nachází krypta katedrály "Almudena Cathedral" a tvoří součást komplexu "Royal Stables", který patří k Alcázaru.

Filip II., Filip III, Filip IV. a Karel II..

Navzdory úpravám Filipa II. měl ke konci jeho vlády královský palác Alcázar nesourodý vzhled. Jeho hlavní průčelí na jihu se středověkými prvky neodpovídalo provedeným změnám. Střet stylů byl velmi patrný mezi "Zlatou věží" a dvěma mohutnými věžemi původního muslimského hradu. Filip III., syn Filipa II. se rozhodl, že jižní fasáda bude jeho hlavním projektem. Práce svěřená architektovi Franciscovi de Mora zahrnovala spojení jižní fasády s architektonickými charakteristikami Zlaté věže. Architekt byl také odpovědný za přepracování královniných pokojů.  Práce na fasádě však nakonec dokončil jeho synovec Juan Gómez de Mora, který použil důležité inovace v návrhu svého strýce, a přizpůsobil návrh obvyklému stylu baroka té doby. Práce na novém designu byly započaty v roce 1610 a dokončeny za vlády Filipa IV., v roce 1636. Průčelí přežilo až do požáru roku 1734 a také bylo dokončeno zastřešení exteriéru. Palác získal jas a rovnováhu díky řadě oken a sloupů ze dvou symetrických věží.Vedle výše zmíněného jižního průčelí byly dobudovány zbývající fasády, s výjimkou západních, které zůstaly součástí starého středověkého hradu. Filip IV. dal budově harmonický vzhled, a to i přes to, že v ní odmítl žít a nařídil výstavbu druhého paláce, "Buen Retiro Palace", který dnes také již neexistuje. Na tomto místě je dnes park "Parque del Buen Retiro", krátce Retiro Park, jeden z největších parků Madridu. Projekt, který začal Filip III. a dokončil Filip IV. pokračoval i během panování Karla II. Španělského formou drobných změn a úprav. Královská věž, která se nachází na jihovýchodní straně, byla opatřena břidlicovou střechou v souladu se Zlatou věží na druhé straně postavené během vlády Filipa II. Na náměstí postaveném na úpatí jižní fasády vznikly různé prostory a galerie.

Filip V..

Filip V. byl korunován španělským králem 24. listopadu 1700 v ceremonii uskutečněném na jižním náměstí paláce - náměstí je nyní místem "Armory Plaza". Královský palác Alcázar v Madridu, jež měla být Filipovým sídlem, byla v té době strohá budova. Filip V. vyrostl na francouzském dvoře, v paláci Versailles. Do Španělska přijel v roce 1700. Jeho vkusu Alcázar nevyhovoval a rozhodl se zaměřit jeho rekonstrukci především na interiér paláce. Hlavní místnosti byly rekonstruovány ve stylu francouzských paláců. Na práci dohlížela královna Marie Luisa Savojská, spolu s Marie Anne de La Trémoille, princesse des Ursins. Rekonstrukce interiéru Alcázaru byla zpočátku odpovědností architekta Teodora Ardemansa, kterého později nahradil René Carlier.

Požár roku 1734.

Dne 24. prosince 1734, když se dvůr přemístil do královského paláce "El Pardo" poblíž Madridu El Pardo, vypukl v královském paláci Alcázar v Madridu obrovský požár. Hořet pravděpodobně začalo v místnosti dvorního umělce Jeana Rance, oheň se rychle a nekontrolovatelně rozšířil. Hořelo čtyři dny a žár byl tak intenzivní, že některé stříbrné předměty byly roztaveny spolu s jinými kovovými předměty a drahými kameny, které musely být zlikvidovány. Podle markýze z Torrecillas Félixe de Salabert byl první poplach vyvolán asi 15 minut po půlnoci jednou ze stráží ve službě. Sváteční povaha dne znamenala, že varování bylo zpočátku ignorováno, protože lidé byli na cestě k noční modlitbě. První, kteří se pokusili o pomoc jednak při hašení požáru, jednak při pokusu o záchranu lidí a cenností, byli mniši z kongregace kláštera San Gil. Zpočátku byly dveře Alcázaru uzavřeny z obavy z rabování. To znamenalo, že lidé měli jen málo času na evakuaci. Byla zde obrovská snaha zachránit náboženské objekty v královské kapli, stejně jako peníze a klenoty patřící do majetku královské rodiny. Množství mincí byla hozeno z okna. Sbírka klenotů zahrnovala jednu z nejznámějších perel na světě: perlu "La Peregrina". Její historie pokrývá téměř 500 let a prošla od afrického otroka, který ji našel na perlových ostrovech v Panamském zálivu, po evropské krále i královny. Perla patřila i herečce Elizabeth Taylorové. Další klenot byl diamant El Estanque. Záchrana několika obrazů ve druhém patře Alcázaru byla ukončena kvůli potížím způsobeným jejich velikostí a umístěním v různých výškách a v různých místnostech. Některé obrazy byly upevněny ke stěnám, takže velké množství těch, které byly v budově uloženy včetně "La expulsión de los moriscos" od Velázqueze, byly ztraceny. Jiné jako například Las Meninas "(Dvorní dámy)" od stejného malíře byli ušetřeny tím, že byli vyříznuty z rámů a vyhozeny z oken. Naštěstí byla část umělecké sbírky předtím přesunuta do paláce "Buen Retiro", aby byla ochráněna během stavebních prací na paláci Alcázar, což je zachránilo před ničením. Po uhašení požáru z budovy zbyly sutiny. Zbývající zdi musely být zničeny kvůli rozsahu škody. V roce 1738, čtyři roky po požáru, Filip V. Španělský objednal výstavbu současného královského paláce v Madridu. Stavba trvala tři desetiletí. Nová budova byla poprvé použita v roce 1764 jako sídlo Karla III. Španělského.  Navzdory snahám o to, aby stavba byla harmoničtější, změny, rozšíření a rekonstrukce prováděné během staletí tohoto cíle nedosáhly. Francouzští a italští návštěvníci kritizovali nepravidelné fasády a považovali interiér budovy za labyrint. Mnoho soukromých pokojů bylo tmavých a nemělo žádné okna, která by poskytovala stín, což bylo velmi žádané v horkém madridském klimatu. Hlavní oblastí asymetrie byla západní fasáda, která byla na okraji údolí řeky Manzanares a byla nejméně viditelná z městské oblasti Madridu. Současně však byla to první, co návštěvníci přijíždějící do města od mostu Segovia, viděli. Právě tato fasáda prošla nejmenším počtem redesignů a v důsledku toho si budova zachovala nejvíce středověký charakter.

The Royal Alcázar umělecká galerie.

V královském paláci Alcázar byla obrovská umělecká sbírka. Odhaduje se, že v době požáru obsahovala přibližně 2 000 obrazů, jak originálů tak reprodukcí, z nichž asi 500 bylo ztraceno. Přibližně 1 000 obrazů, které byly zachráněny, bylo po události uloženo v několika budovách, mezi nimi v klášteře San Gil, v královské zbrojnici a domě arcibiskupa z Toleda a markýze z Bedmaru. Velká část umělecké sbírky se již během přestavby Alcázaru přesunula do paláce Buen Retiro, který je zachránil před požárem. Jedno z hlavních ztracených děl bylo "La expulsión de los moriscos", Diego Velázquez. Tento obraz vyhrál soutěž v roce 1627, cena byla postavení komory. To byl rozhodující krok pro jeho kariéru a umožnil mu uskutečnit svou první cestu do Itálie. Také maloval jezdecký portrét krále a tři ze čtyř obrazů z mytologické série (Apollón, Adonis a Venuše, a Psýché a Erós), z nichž jen jeden byl zachráněn, "Mercury a Argos". Několik prací ztracených v ohni bylo Petera Paula Rubense. Mezi nimi byl jezdecký portrét Filipa IV. Španělského. Galerie Uffizi ve Florencii vlastní reprodukci Rubensova portrétu. Při požáru byl zničen další Rubensův obraz "El rapto de las Sabinas", a dvacet dalších uměleckých předmětů, které byly ozdobou místnosti "Pieza Ochavada (Octagonal room)".  Mezi Tizianovými obrazy, které byly zničeny byla série obrazů "Jedenáct císařů (Eleven Caesars)", která byla uložena v "Salónu Grande", místnosti dnes známé pro řadu reprodukcí a rytin od Aegidiuse Sadelera II.(1570–1629). Ztratili se také dvě ze čtyř sérií "Furias", které se nacházely v Zrcadlové místnosti. Další dvě jsou nyní v Madridu v Museo del Prado. Stejně jako tato díla, stejně neocenitelná byla sbírka děl umělců (podle inventáře): Tintoretto, Paolo Veronese, Jusepe de Ribera, Hieronymus Bosch, Alonso Sánchez Coello, Anthony van Dyck, El Greco, Annibale Carracci, Leonardo da Vinci, Guido Reni, Rafael, Jacopo Bassano, Correggio a mnoho dalších.

Další vývoj.

Vývoj v dějinách královského Alcázaru v Madridu zasáhl nejen samotnou budovu, ale i její okolí. Královská stáj včetně místností královské zbrojnice byla postavena na jih od Alcázaru. Na sever a na západ od Alcázaru leží Picadero náměstí a zahrady (Orchard) Prioress, které spojily palác s klášterem. Na východě byla postavena budova Casa del Tesoro, královská pokladna. Komplex budov byl určen hlavně pro královské kanceláře a nové kuchyně. Stavba začala v roce 1568 za panování Filipa II. a byla zpočátku navržena jako samostatná budova, ale postupem se stala součástí Alcázaru, takže byla umožněna přímá komunikaci mezi nimi.  V sedmnáctém století byl postaven průchod, který spojil budovy královské pokladny s klášterem, král tedy mohl vcházet do kláštera přímo z paláce. Budova pokladny se stala místem pro královskou knihovnu, později pro Národní knihovnu pod patronací krále Filipa V. Komplex, který přežil požár z roku 1734, byl opraven Josephem Bonapartem. Měl v úmyslu vytvořit velké náměstí vedle východní fasády královského paláce. Zbytky stavby byly objeveny ve dvacátém století, v roce 1996, při rekonstrukci náměstí East Plaza. Navzdory jejich historickému významu byly pozůstatky zničeny.

Královské stáje a královská zbrojnice.

V roce 1553 se král Filip II. rozhodl postavit v blízkosti paláce komplex budov pro královské stáje a královskou zbrojnici. Komplex byl vybudován na místě dnešní krypty katedrály Almudena. Projekt, který řídil stavitel Gaspar de Vega, trval od roku 1556 do roku 1564, později proběhly úpravy. Budova byla obdélníková s dlouhou centrální plochou, rozdělená na dvě části 37 sloupy, které nesly klenutou střechu. Žlaby byly po obou stranách chodby. Královské stáje měly tři hlavní fasády: hlavní fasádu s obloukem z granitu, s výhledem na královský palác, další na straně centrální chodby a poslední na palácovém náměstí směrem na jih. Tato poslední strana byla zvána "Armory Arch (Klenba zbrojnice)". V roce 1563 král nařídil zřídit zbrojnici, což znamenalo změnu původního návrhu. Dosud byla zbrojnice umístěna ve městě Valladolidu. V roce 1567 byly přidány šikmé břidlicové střechy a komplex měl nakonec tři patra. Budova byla zbořena v roce 1894, aby udělala místo pro výstavbu novorománské krypty katedrály Almudena.

Zahrady Prioress.

Zámecké zahrady vznikly na severu a západě paláce Alcázar počátkem 17. století při založení královského kláštera "Palacio Real de Madrid" v roce 1611. Zahrady byly řízeny klášterem. Na jejich místě se nyní nacházejí zahrady "Cabo Noval". V letech 1809 a 1810 nařídil král Josef I. Bonaparte (Joseph-Napoléon Bonaparte, 1768-1844) zrušení zahrad a demolici okolních budov. Jeho cílem bylo vytvořit monumentální náměstí na východ od Královského paláce, ale tento projekt se uskutečnil až v době panování Isabely II., kdy byla dokončena i dostavba náměstí East Plaza.

Alcázar v Madridu španělsky "Real Alcázar de Madrid" je královský palác v Madridu, postavený na místě původní muslimské tvrze. Tvrz pochází z druhé poloviny devátého století, v dalších století byla rozšiřována, hlavně po roce 1560. Právě v té době se Madrid stal hlavním městem Španělska a pevnost byla přebudována na královský palác. Přestože se pevnost stala palácem, velká budova si zachovala svůj původní název "Alcázar"- pevnost.

L'Alcázar royal de Madrid fut la résidence de la famille royale espagnole et le siège de la cour depuis le règne de Charles jusqu'à sa destruction en 1734, alors que le trône était occupé par Philippe V. Actuellement, le Palais royal de Madrid s'élève à l'emplacement de l'Alcázar royal.


Výskyt.

Roste v převážné části Evropy, vyjma Pyrenejského poloostrova, severní části Skandinávie a severního Ruska. Na jihu jeho původní areál sahá do Makaronézie, severních oblastí Afriky, na Arabský poloostrov, na východě do Turecka a na Kavkaz, do Jihozápadní Asie, Střední Asie i na sever indického subkontinentu. Jako nepůvodní druh byl zavlečen do Severní Ameriky, kde roste na západě Kanady a ve Spojených státech amerických.  V ČR se vždy vyskytoval jen vzácně, častěji býval viděn pouze v okolí Prahy a ve vyšších partiích Bílých Karpat. Ke konci 20. století však z české krajiny téměř vymizel a v 90. letech byl znám pouze z okolí Břeclavi. S nástupem 21. století byl jeho výskyt zjištěn dále u Valašských Klobouk a Žďáru nad Orlicí.

Ekologie.

Terofyt rostoucí obvykle v řídce zapojených porostech vyskytujících se po okrajích cest a polí, na úhorech, v narušených trávnicích, suchých pastvinách i na náspech. Požaduje půdy teplé, propustné, suché, které mohou být písčité až štěrkovité, mají neutrální či slabě kyselou reakcí a jsou na živiny poměrně chudé. Nejčastěji se objevuje v planárním až kolinním stupni, v nadmořské výšce nejvýše 500 m n. m. Je letničkou kvetoucí v červnu až srpnu. Ploidie bělolistu obecného je 2n = 28.

Popis.

Jednoletá rostlina s lodyhou vysokou 5 až 40 cm, vyrůstající z tenkého větveného kořene. Přímá lodyha je šedoplstnatě chlupatá a hustě porostlá přisedlými listy bez palistů. Listy jsou oboustranně běloplstnatě chlupaté, úzce kopinaté, pozvolna špičaté, celokrajné a obvykle mají zvlněný okraj, průměrně bývají dlouhé 2 cm a široké 0,2 cm. Rostlina nemá mléčnice a poraněná neroní latex.  Úbory velké jen asi 5 mm jsou podlouhle vejčité a jsou po dvaceti až čtyřiceti uspořádané do hustých kulovitých hlávek na koncích lodyhy nebo větví. Hlávky bývají velké 8 až 12 mm a skládají vrcholičnatá květenství. Zákrov úboru je víceřadý, jeho vnější listeny jsou chlupaté a mají žlutavou špičku, vnitřní jsou lysé a za plodu jsou jen málo hvězdovitě rozestálé. Květy v úboru bývají jen asi 3 mm dlouhé, jejich srostlé trubkovité koruny mají barvu žlutavou nebo načervenalou a kalich je v době plodu přeměněn v chmýr. Ve středu úborů jsou jeden až čtyři květy oboupohlavné, mají delší korunní trubkou a okolo nich je dvacet až třicet květů samičích bez prašníků. Květy jsou opylovány vlastním i cizím pylem roznášeným proudícím vzduchem.  Plod je hnědá, poněkud zploštělá nažka kratší než 1 mm. Je hustě papilnatá a má snadno opadavý chmýr dlouhý asi 3 mm. Nažky z okrajových květů chmýr nemají.

Ohrožení.

Bělolist obecný není zařazen mezi zvláště chráněné rostliny (není chráněn zákonem), ale v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" z roku 2012 patří do kategorie druhů kriticky ohrožených (C1t). Toto zařazení je odrazem nízkého počtu lokalit, který může za nepříznivých okolností urychlit jeho úplné vymizení.

Bělolist obecný ("Filago vulgaris") je jednoletá rostlina, druh rodu bělolist rostoucí i v České republice. Je to nenápadná, nejvýše 40 cm vysoká bylina kvetoucí v letních měsících malými žlutočervenými květy v drobných úborech. V české přírodě je sice původním druhem, ale je velmi vzácný a ohrožený vymizením.

Filago vulgaris, communément appelé cotonnière commune ou cotonnière d'Allemagne, est une plante herbacée annuelle de la famille des "Asteraceae". Cette espèce de plantes peut atteindre 10 à 30 cm de haut. Les capitules de fleurs sont jaunes. Elle est parfois appelée coton de mer, herbe à coton ou immortelle d'Allemagne et plus rarement cotonnière vulgaire.


Formát soutěže.

Za oba týmy nastoupí 12 hráčů. Proběhne 28 zápasů na jamky, z toho osm čtyřher "fourball", osm čtyřher dvěma míči "foursome" a dvanáct dvouher. Týmu USA, obhájci trofeje, stačí k jejímu udržení remíza, tj. 14 bodů. Tým Evropy potřebuje k zisku trofeje získat alespoň 141⁄2 bodu.

Týmy.

Kapitánem týmu Evropy je Thomas Björn. Jeho asistenty budou Robert Karlsson, Lee Westwood, Padraig Harrington, Luke Donald a Graeme McDowell.  Tým USA povede Jim Furyk, který za asistenty vybral Tigera Woodse, Stevea Strickera a Davise Lovea III. K nim později přibyl David Duval, Zach Johnson a Matt Kuchar. Čtvrtého září 2018 oznámil kapitán Furyk, že Tiger Woods je jednou z jeho divokých karet - nebude tak zástupcem kapitána, ale aktivním hráčem.

Kvalifikační kritéria.

Do týmu USA se kvalifikuje prvních osm hráčů podle bodového žebříčku. Body do něj získávají hráči na turnajích PGA Tour, konaných od 1. ledna do 12. srpna 2018. Zbylá čtyři místa obsadí hráči zvolení kapitánem. První tři divoké karty týmu USA byly oznámeny 4. září 2018 - Bryson Dechambeau, Phil Mickelson a Tiger Woods. Jméno posledního hráče bude oznámeno 10. záři, po skončení turnaje BMW Championship.  V týmu Evropy se zvýšil oproti předchozímu ročníku počet divokých karet kapitána na čtyři. Jejich jména byla oznámena 5.září 2018. Čtyři hráči se kvalifikovali umístěním na žebříčku Ryder Cup European Points List. Další čtyři (mimo již kvalifikovaných dle předchozího bodu) podle žebříčku Ryder Cup World Points List.

Výsledky.

Pátek - fourball.

První čtyři zápasy byly odehrány ve formátu fourball, tj. se čtyřmi míči. První zápas tým USA získal na posledních třech jamkách - ještě po patnácti jamkách dvojice Justin Rose, Jon Rahm o ránu vedla. Tým USA získal celý bod i v dalších dvou zápasech, pouze v poslední čtyřhře dokázali Tommy Fleetwood a Francesco Molinari porazit Patricka Reeda a čerstvého vítěze Tour Championship Tigera Woodse.

Pátek - foursome.

Páteční odpoledne zcela opanoval tým Evropy, a otočil průběžné skóre z 1:3 na 5:3. Zvítězil ve všech čtyřech zápasech, v prvních dvou už po šestnácti jamkách, a v ostatních dokonce po čtrnácti.

Sobota - fourball.

V sobotu dopoledne pokračovala tradice zápasů, které nedošly na osmnáctý green. Tým Evropy ziskem prvních tří utkání protáhl sérii vyhraných zápasů na osm; teprve poslední sobotní fourball dokázali získat Američané.

Sobota - foursome.

Poslední sobotní čtyřhry zakončily dvě zápasové série. Evropská dvojice Francesco Molinari, Tommy Fleetwood získala čtvrtý bod ze čtyř zápasů. Naopak Tiger Woods ani po změně spoluhráče neuspěl ani ve své třetí čtyřhře, a ze tří zápasů tak odešel s nulou. Ian Poulter poprvé v Ryder Cupu zažil dvě po sobě následující porážky. Ani jeden zápas opět nedošel na osmnáctou jamku - celkem takto skončilo čtrnáct z šestnácti čtyřher. Tým USA po dvou prohraných "sessions" dokázal alespoň udržet vyrovnané skóre, a do nedělních dvouher tak vstupoval se ztrátou čtyř bodů.

Reference.

Externí odkazy.

http://www.rydercup.com – oficiální stránky Ryder Cupu  https://www.golf-national.com/ – místo konání ročníku 2018

Ryder Cup 2018 je týmová soutěž mužů v golfu, probíhající na 25. až 30. září 2018. Jedná se o 42. pokračování Ryder Cupu, ve kterém v týmové hře na jamky nastoupí proti sobě týmy Evropy a USA. Kapitánem týmu Evropy je Thomas Björn, kapitánem týmu USA Jim Furyk. Soutěž se bude konat na hřišti Le Golf National u Paříže.

La Ryder Cup 2018, quarante-deuxième édition de la Ryder Cup, a lieu du 28 au au Golf national de Saint-Quentin-en-Yvelines, en France. Sur le parcours Albatros, réaménagé pour l'occasion, la deuxième édition organisée en Europe continentale, après la Ryder Cup 1997 en Espagne, réunit douze des meilleurs joueurs américains contre douze des meilleurs joueurs européens sur trois jours.


Životopis.

Nová škola.

Čchen Čao–Kchuej se narodil v Čchen-ťia-kou, ale již ve věku svých čtyř let (1932) následoval svého otce Čchen Fa-kchea do Pekingu a v Pekingu trávil i většinu svého života. Bojové umění se učil od svého otce, který rozvinul změny v některých pohybech „staré školy“ ("lao-ťia") - a také jiné pohyby přidal. Tyto inovace udělaly cvičení živější, působivější, a také zvýšily jeho účinnost. Tak byly vytvořeny sestavy známé jako tzv. „nová škola“ ("sin-ťia").

Další techniky.

Čchen Čao–Kchuej převzal upravené pohyby od svého otce a doplnil sestavu některými prvky z části bohatství technik "čchin-na" (technika „manipulace s klouby“; uchopovací a pákové techniky), jimiž byl pověstný, a také další dovednosti, včetně „tlačících rukou“. Čchen Čao–Kchuej věnoval svůj život výuce bojového umění Chen Tchaj-ťi čchüan a přenesl tak odkaz 17. generace přes problematické období čínské kulturní revoluce (v šedesátých letech a v začátku sedmdesátých let dvacátého století) a posléze jej předal 19. generaci.  A byl to právě Čchen Čao–Kchuej, kdo vrátil bojové umění (s důrazem na jeho bojový aspekt a bojové aplikace) zpět do vesnice Čchen-ťia-kou

Období Kulturní revoluce.

Když byl Čchen Čao–Kchuej ve věku 38 let, propukla v Číně v roce 1966 tzv. Velká proletářská kulturní revoluce. Původně zamýšleným účelem měla být modernizace čínské společnosti, ale ve skutečnosti kulturní revoluce přivodila smrt stovkám tisíců lidí, kteří se stali oběťmi vraždění tzv. Rudých gard, rozvrat ekonomiky, všeobecný chaos a obrovské ztráty na kulturním dědictví Číny. Všemi respektovaný a vážený mistr Čchen Čao-pchi byl pranýřován, vystaven ponížení a pokořování. Chrám v Čchen-ťia-kou byl srovnán se zemí, umění tchaj-ťi čchüan bylo ve své kolébce zavrženo a označeno za dekadentní relikt minulosti.  V roce 1969 skončilo nejhorší období čínské Kulturní revoluce, ale její vliv však i nadál trval prakticky až do Mao Ce-tungovy smrti v roce 1976. Přesto došlo již v roce 1972 k zásadnímu obratu v přístupu čínské vlády k bojovým uměním. Výkony herce, mistra a popularizátora bojových umění Bruce Lee navodily silnou vlnu všeobecného zájmu o čínská bojová umění. Bruce Lee přenesl téma hrdinského čínského kung-fu boje na novou úroveň „skutečných“ soubojů. Nastal „návrat ke kořenům“ - hledání starých čínských mistrů. Od roku 1972 se tak začala psát nová éra wu-šu v Číně, když čínská vláda (pod tlakem okolností) dala oficiální podnět k organizovanému cvičení wu-šu na všech úrovních.

Čtyři Buddhovi bojovníci.

Po smrti mistra Čchen Čao-pchiho (na konci prosince roku 1972) se dalšího učení v Čchen-ťia-kou ujal mistr Čchen Čao–kchuej. V otevřené třídě každé ráno vyučoval své žáky a po večerech, vždy od šesti do sedmi, dával soukromé lekce speciální skupině chlapců, ve které byli:

Čtyři tygři z Čchen-ťia-kou.

Tato čtveřice jeho žáků (mistrů 19. generace tchaj-ťi čchüan stylu rodiny Čchen později získala věhlas a popularitu nejen v Číně, ale i za jejími hranicemi. Jsou nazýváni Čtyři Buddhovi bojovníci ("s’ ta ťin") a jsou také někdy označovaní jako tzv. „čtyři tygři z Čchen-ťia-kou“. To oni jsou „formálními hlavami“ klanu Čchen a jsou nezpochybnitelnými představiteli tohoto stylu bojového umění. Bojovému umění Tchaj-ťi čchüan se věnovali od útlého dětství; všichni mají svoji školu, kterou vedou buď sami nebo jim pomáhá některý z jejich potomků; většina z nich jezdí po světě, kde šíří bojové umění tchaj-ťi čchüan.

Návraty do Čchen-ťia-kou.

Do vesnice Čchen-ťia-kou se Čchen Čao–Kchuej vracel několikrát. Poprvé to bylo v roce 1965, ale tehdy tam ještě nevyučoval. Na pozvání vesnické rady staších se tam vrátil v roce 1973, aby tam učil novou generaci žáků (to už bylo po smrti mistra Čchen Čao-pchi) a pak ještě v roce 1974 a naposledy pak vesnici Čchen-ťia-kou navštívil v roce 1976.  Během sedmdesátých let dvacátého století Čchen Čao–Kchuej uskutečnil více než 17 cest do Šanghaje, Čeng-čou, Ťiao-cuo, Š’-ťia-čuangu a Čchen-ťia-kou. Na většině těchto cest jej (až do smrti Čchen Čao–Kchuej v roce 1981) doprovázel i jeho jediný syn Čchen Jü (19. generace) a intenzivně se od svého otce učil.

Žáci.

Kromě výše uvedných Čtyř Buddhovo bojovníků učil Čchen Čao–Kchuej i další studenty:  a další.  Čchen Čao–Kchuej zemřel v roce 1981 ve věku 53 let ve městě Ťiao-cuo v provincii Che-nan.

Čchen Čao–Kchuej (1928, Čhen-ťia-kou, Che-nan, Čína – 1981, Ťiao-cuo, provincie Che-nan, Čínská lidová republika) byl čínský mistr bojového umění tchaj-ťi čchüan a příslušník 18. generace potomků rodiny Čchen z vesnice Čchen-ťia-kou. Nejmladší syn mistra Čchen Fa-kche (17. generace) (1887–1957). Jako jediný z jeho synů prošel výcvikem v bojovém umění tchaj-ťi čchüan stylu Čchen.

Chen Zhaokui, né à Chenjiagou en 1928 et décédé à Jiaozuo en 1981, est le plus jeune fils de Chen Fake et a grandi à Pékin. Étudiant de son père, Chen Zhaokui était un artiste martial de renom, connu notamment pour ses compétences en matière de capture et de verrouillage des articulations.


Struktura.

LCK je cytoplazmatická kináza o velikosti 56 kDa. LCK na svém N-terminálním úseku má post-translačně připojeny zbytky kyselin myristové a palmitové, což umožňuje její zakotvení do membrány. Na N-terminální úsek dále navazuje motiv umožňující připojení k CD4 a CD8 ko-receptorům. Další části kinázy jsou regulační domény SH3 a SH2. Blíže C konci se nachází SH1 doména, hlavní enzymově aktivní katalytická doména. Na SH1 doméně se také nachází tyrosinový zbytek, jehož fosforylace vede k aktivaci LCK. Na C-konci LCK je krátká regulační oblast, jejíž fosforylace vede k inhibici aktivity LCK kinázy.

Signalizace.

LCK je konstitutivně asociována s cytoplazmatickými doménami koreceptorů CD4 a CD8. Po rozpoznání komplexu MHC:antigenu TCR receptorem, TCR hledá koreceptor s navazanou katalyticky aktivní LCK. Po přiblížení TCR ke koreceptoru s LCK, LCK fosforyluje tyrosinové zbytky v rámci ITAM motivů (Immunoreceptor Tyrosine-based Activation Motif) na CD3 a ζ řetězcích TCR komplexu. Na takto fosforylované ITAM motivy se váže molekula ZAP-70, která je zde aktivována pomocí LCK kinázy. Aktivovaná ZAP-70 fosforyluje další adaptorové proteiny, čímž dochází ke spuštění přenosu aktivačního signálu.

Regulace.

Jelikož LCK nastartovává TCR signalizaci vedoucí k aktivaci T lymfocytu, její aktivita musí být regulována, aby nedocházelo k abnormální aktivaci buněk. LCK je udržovaná v inaktivním stavu CSK kinázou. CSK kináza fosforyluje tyrosinový zbytek v C terminální části LCK, čímž dochází k vazbě vlastní SH2 domény LCK kinázy do jejího aktivního místa a inhibici jeií aktivity. Při absenci CSK dochází k abnormální TCR signalizaci v důsledku hyperaktivní činnosti LCK.  Opačnou roli v regulaci LCK má CD45. CD45 defosforyluje tyrosinový zbytek SH2 domény, tím dochází k uvolnění enzymově aktivního místa a aktivování LCK kinázy. Ztráta CD45 vede k snížení množství aktivní LCK kinázy a tím ke snížení TCR signalizace.

Lck (neboli lymphocyte-specific tyrosine kinase, dříve známá jako p56lck) je protein-tyrosin kináza ze skupiny SRC kináz, která hraje významnou roli v aktivaci T lymfocytů. LCK se nachází v cytoplazmě lymfocytů, kde asociuje s cytoplazmatickými konci ko-receptorů CD4 a CD8. Po navázání antigenu na T buněčný receptor (TCR), LCK fosforyluje cytoplasmatické konce TCR a následně i molekulu Zap-70 kinázy. Takto LCK spouští signální kaskádu vedoucí k aktivaci T buněčné odpovědi. Proto je množství a aktivita LCK v buňce zásadním kritériem pro vnímavost T buňky k antigenu.

Lck (pour "lymphocyte-specific protein tyrosine kinase") est une protéine cytoplasmique de 56 kDa qui est exprimée par des cellules spécialisées du système immunitaire, nommées lymphocytes. Lck est une tyrosine kinase qui phosphoryle les tyrosines de certaines protéines intracellulaires, notamment au niveau des voies de régulations de l'activation des lymphocytes. Cette protéine est un membre de la famille des tyrosines kinases Src.


Popis.

Klobouk je vejčitý, uprostřed může být lehce vypouklý. Klobouk je zbarven okrově hnědě, hladký a bez výstupků. Hymenofor tvoří středně husté lupeny, které jsou přirostlé ke třeni. Jsou zbarveny krémově, někdy světle hnědě. Třeň je tenký, v průměru má jen 0,15 - 0,3 cm, a je 0,4 - 1,5 cm vysoký. Mohou mít prsten, není to však podmínkou, závisí to na genetické informaci (DNA) dané plodnice. Výtrusný prach je rovněž zbarven do hnědé či okrově hnědé barvy. Elipsoidní výtrusy mají rozměry 5,8 až 7,2 μm.

Výskyt a ekologie.

Galerina sulciceps se vyskytuje hlavně na Jávě a Sumatře a dalších blízkých ostrovech, ale je možno ji najít i na Cejlonu a byla nalezena i v Severní Americe. V přirozeném prostředí využívá saprofitismus nebo symbiózu se vstavačovitými rostlinami "(Orchidaceae)", taktéž byla nalezena na vlhkých pilinách z jehličnanů. Kolem 80. let byl druh zavlečen do Německa, kde byl znám pod názvem "Gewächshaus-Häubling" v češtině "skleníková čepičatka".  I přesto, že byla nalezena v různých částech světa, panovalo přesvědčení, že je schopna se rozmnožovat pouze v místech s optimálními podmínkami (Indonésie, Cejlon), to však bylo vyvráceno, když se povedlo "vypěstovat" čepičatku, která byla plodná, i v Evropě. Podmínky ve skleníku však byly přizpůsobeny místu přirozeného výskytu.

Toxicita a obsahované látky.

Jedná se o nejjedovatější houbu na světě, ve třicátých letech minulého století bylo zaznamenáno minimálně 18 případů otravy, z toho 14 smrtelných. Obsahuje všechny druhy amanitinu, laboratorními výzkumy bylo zjištěno, že obsah tohoto oktapeptidu je téměř pětkrát vyšší než v muchomůrce zelené "(Amanita phalloides)". Lékařský zákrok je nutný do několika desítek hodin po požití, jinak postižený zemře na selhání ledvin nebo jater. Léčba zahrnuje nutnou transplantaci jater či dialýzu krve.

Podobné druhy.

Příbuzným druhem je čepičatka jehličnanová "(G. marginata)", avšak vzhledem k tomu, že tento druh se přirozeně vyskytuje pouze v mírném klimatickém pásmu, je záměna zcela vyloučena.

Galerina sulciceps je považována za nejjedovatější houbu světa. Je zástupcem rodu čepičatka "(Galerina)" a vyskytuje se především v okolí Indonésie.

Galerina sulciceps est une espèce de champignon vénéneux du genre "Galerina". Distribuée en Indonésie et Inde, cette espèce est réputée plus dangereuse que l'amanite phalloïde.


Život a dílo.

Narodila se a vyrostla v Birminghamu. Roku 1968 ukončila studia angličtiny na Oxfordské univerzitě (v koleji Lady Margaret Hall) a začala pracovat ce státní správě. Od roku 1985 se plně věnuje literatuře.  Do literatury vstoupila psaním romantických seriálů pro ženský časopis "Woman’s Realm". Zájem o historii jí přivedl k psaní historických románů, ale její prvotina, román "The Course of Honour" ("Cesta ctnosti") o milostném vztahu císaře Vespasiana a jeho milenky, propuštěné otrokyně Antonie Caenidy, vyšel až roku 1997, když již byla spisovatelka známá díky své sérii historických detektivních románů z antického Říma z konce prvního století našeho letopočtu s hlavním hrdinou, soukromým informátorem Marcem Didiem Falcem. První díl této série vyšel roku 1989 a zatím poslední dvacátý roku 2010.  Roku 2013 vydala autorka první díl další série, jejíž hrdinkou je Falcova adoptivní dcera Flavia Albia. Mimo tyto dvě série stojí historické romány "Rebels and Traitors" (2009, "Rebelové a zrádci"), "Master and God" (2012, "Mistr a bůh") a "A Cruel Fate" (2014, "Krutý osud").  Její knihy byly přeloženy do řady jazyků a v Británii byly také zdramatizovány pro rozhlas i televizi.

Bibliografie.

"Marcus Didius Falco".

Série se skládá z dvaceti románů (všechny vyšli česky v pražském nakladatelství BB/art):

Flavia Albia.

Série, jejimž halvním hrdinou je Falconova adoptovaná dcera Flavia Albia, pracující rovněž jako informátor, obsahuje zatím osmt románů, z nichž dosud vyšly česky první dva v pražském nakladatelství BB/Art:

Ocenění.

Za své knihy získala autorka řadu ocenění:

Lindsey Margaret Davisová (* 21. srpna 1949, Birmingham) je anglická spisovatelka, autorka historických detektivních románů odehrávajících se v antickém Římě za vlády císaře Vespasiana.

Lindsey Davis, née le à Birmingham, est une romancière anglaise, auteur de romans policiers historiques ayant pour héros le détective Marcus Didius Falco vivant pendant l'Empire romain sous le règne de Vespasien de 69 à 79 après Jésus-Christ.


Životopis.

Studia.

Čchen Siao-wang začal studovat bojové umění "tchaj-ťi čchüan" ve stylu Čchen ve věku sedmi let. Nejprve jej učil jeho otec Čchen Čao-sü a později jej vyučovali jeho příbuzní – strýci Čchen Čao Pchi a Čchen Čao Kchuej.

Čtyři tygři z Čchen-ťia-kou.

Když se v roce 1958 do vesnice Čhen-ťia-kou vrátil mistr Čchen Čao Pchi (18. generace), začal kultivovat novou generaci. Čtveřice jeho žáků později získala věhlas a popularitu nejen v Číně, ale i za jejími hranicemi. Jsou nazýváni „Čtyři Buddhovi bojovníci“ ("s’ ta ťin") a jsou také někdy označovaní jako tzv. „čtyři tygři z Čhen-ťia-kou“. Jedná se o mistry 19. generace tchaj-ťi stylu rodiny Čchen a jsou to tito muži:  Jsou formálními hlavami klanu Čchen a jsou nezpochybnitelnými představiteli tohoto stylu bojového umění. Bojovému umění "tchaj-ťi čchüan" se věnovali od útlého dětství; všichni mají svoji školu, kterou vedou buď sami nebo jim pomáhá některý z jejich potomků; většina z nich jezdí po světě, kde šíří bojové umění "tchaj-ťi čchüan".

Funkce.

Mistr Čchen Siao-wang byl předsedou organizace „Sdružení "tchaj-ťi čchüan" tlačící ruce provincie Che-nan“ (Henan Province Chen Push Hands Taijiquan Association); zástupcem vedoucího „Akademie "wu-šu" provincie Che-nan“ (Wushu Academy of Henan Province) a technickým poradcem a oficiálním hodnotitelem (rozhodčím) standardních soutěží "tchaj-ťi čchüan" stylů "Čhen", "Jang", "Wu" a "Sun".

Dosažené úspěchy.

Mistr Čchen Siao-wang je trojnásobným držitelem zlaté medaile z „Čínského národního turnaje "wu-šu" v "tchaj-ťi čchüan"“ (Chinese National Wushu Tournament Taijiquan) a to hned tři po sobě jdoucí roky 1980, 1981 a 1982. V roce 1985 byl prohlášen (korunován) za šampiona tchaj-ťi čchüan na první mezinárodní soutěži "wu-šu" (First International Wushu Competition) ve městě Si-an.

Další aktivity a záliby.

Kromě bojového umění se Čchen Siao-wang zabývá komerčně tesařstvím. Jeho zálibou je i kaligrafie. Také je autorem tří knih o "tchaj-ťi čchüan". V neposlední řadě je znám jako milovník čínského zeleného čaje "Mao-ťien čcha" („Ochmýřená špička“).

Příspěvek k rozvoji "tchaj-ťi čchüan".

Mistr Čchen Siao-wang vytvořil dvě zhuštěné sestavy "lao-ťia" („staré školy“) a "sin-ťia" („nové školy“):  K těmto formám uvedl v Kung-Fu Magazinu (v roce 1991) následující komentář:  Mistr Čchen Siao-wang také prezentoval bojové umění v japonském dokumentu o "tchaj-ťi čchüan" stylu Čchen. V tomto dokumentu demonstroval sestavu "lao-ťia", výbušné údery "fa ťin" jakož i uvolnění z některých typů „držení“ (součást techniky "čchin-na").

Čchen Siao-wang (; * 20. října 1945, Čhen-ťia-kou, Che-nan, Čína) je čínský mistr bojového umění "tchaj-ťi čchüan" a příslušník 19. generace potomků rodiny Čchen z vesnice Čchen-ťia-kou. Jeho dědečkem byl mistr Čchen Fa-kche (17. generace) (1887–1957).

Chen Xiaowang, né le 20 octobre 1945, est un enseignant de taijiquan chinois, né dans le village familial Chen (Chenjiagou, 陳家溝), comté de Wen, province du Henan. style taijiquan.


Historie.

Rumunsko bylo zakládajícím členem WOSM, který formálně měl skauty v letech 1913 až 1937. V roce 1913 byla v Rumunsku založena první neformální jednotka skautů pod vlivem Baden-Powellova "Skauting pro chlapce" vznikla v Gheorghe Lazărská střední škole Dimitrie Dimăncescua, jeho bratrem, Ioanem Dimăncescu a spolužáky. Princ Carol by se stal prvním vůdcem. Jiní se připojili k rozšíření povědomí o skautském hnutí (Gheorghe Munteanu-Murgoci, Alexandr Borze, Vladimír Ghidionescu, Constantina Costa-Foru, Nicolae Iorga, Ion G. Duca a plukovník Grigore Berindei) který se seznámil se skautskými hnutími ve Spojeném království, Francii, Belgii a Německu.  Překlad knihy "Scouting for Boys" do rumunštiny byl vydán v roce 1915. Tentýž rok došlo k oficiálnímu založení organizace "Cercetaşii României", při této příležitosti poslal lord Baden-Powell blahopřání, s výzvou, aby se skauting přizpůsobil místní situaci. Členská základna v Rumunsku rychle rostla.  Během první světové války byli Rumunští skauti velmi aktivní v obranných činnostech. Ecaterina Teodoroiu vedla hlídku skautů a skautek a byla zaměstnána jako zdravotní sestra, než vstoupila do rumunské armády a zemřela jako hrdinka. Mnoho skautů, kteří pomohli při přepravě raněných, bylo zabito během leteckých útoků. 29. září 1916 poslal Baden-Powell poselství vyjadřující lítost skautům za smrt jejich spoluobčanů. Na konci války skauti pochodovali v přední části Vítězného průvodu pod Vítězným obloukem v Bukurešti.  V roce 1920 bylo na prvním Světovém jamboree v Londýně přítomno 67 rumunských skautů a jejich vůdcové. Před druhou světovou válkou se skautské hnutí dále rozvíjelo: ve městech a na vesnicích vzniklo mnoho oddílů, zorganizovalo se mnoho táborů, společenských akcí, expedic a bylo vydáno velké množství časopisů, literárních spisů a pedagogických studií pro skauty a jejich náčelníky. V té době byl jedním z oddaných skautů filozof Mircea Eliade.  V roce 1930 se uskutečnilo první rumunské jamboree v přítomnosti Huberta Martina a mnoha delegací skautů a skautek z jiných zemí. "V tomto okamžiku měla organizace v Rumunsku 45 000 členů a organizace skautek měla 14 000 členek. Náčelníkem skautek byla princezna Ileana, dcera královny Marie.  S rostoucím ovlivněním fašismem ve třicátých letech 20. století se rumunští skauti oficiálně hlásili k jejich apolitickému charakteru, jen aby byli v roce 1937 nahrazeni organizací totalitních "Străjeria" jako část diktátorských opatření iniciovaných králem Rumunska Karlem II. (vedle vytvoření Národní renesanční fronty). Po druhé světové válce došlo k pokusům o obnovení skautského hnutí v Rumunsku, ale vznik komunistického režimu přinesl zákaz všech alternativních mládežnických organizací, nahrazených Pioneerem a Union of Communist Youth.  Po rumunské revoluci 1989 bývalí skauti a jiní pomohli k oživení skautingu v Rumunsku. "Cercetaşii României" byla znovu založen v roce 1991 a v roce 1993 získal uznání Světovým úřadem WOSM. V roce 2006 je však pouze 2 000 registrovaných skautů.

Program a idea.

Skautské heslo je "Gata Oricând", přeloženo jako "Vždy připraven". Rumunské podstatné jméno značící jednoho skauta je "Cercetaș".  Členský odznak Cercetașii României obsahuje stylizované větvičky jedle.

Skautský slib.

"Promit pe onoarea mea să fac tot ce este posibil pentru: a servi patria mea România și credința mea, a ajuta pe aproapele meu în orice moment, a mă supune Legii Cercetașului."

Skautský zákon.

"Cercetașul își iubește patria sa, România și pe toți cei care trăiesc in ea" "Cercetașul este loial, își respectă cuvântul dat, nu minte, este curat în gând, în vorbă și în faptă" "Cercetașul este util și își ajută semenii în orice situație, este un prieten pentru toți și frate cu toți Cercetașii" "Cercetașul este econom și cumpătat, este îngăduitor cu alții și sever cu sine, își îngrijește corpul și duce o viață sănătoasă" "Cercetașul iubește și ocrotește natura și este bun cu animalele" "Cercetașul își respectă și ascultă părinții, șefii si profesorii și este disciplinat în tot ceea ce face" "Cercetașul este credincios şi respectă credinţa celorlalţi" "Cercetașul este curajos și încrezător în puterile sale, vioi și plin de însuflețire" "Cercetașul se străduiește să facă în fiecare zi o faptă bună, oricât de neînsemnată ar părea ea"

Cercetaşii României (rumunsky "Rumunští skauti", v plném znění Organizaţia Naţională Cercetării României - "Národní organizace rumunských skautů") je primární národní skautská organizace v Rumunsku. Založena byl v roce 1913, stala se členem Světové organizace skautského hnutí (WOSM) v roce 1993.

L'organisation nationale (ONCR) est l'organisation principale de scoutisme en Roumanie. Elle est présente dans plus de 50 localités. Le décembre 2010, le mouvement se compose de membres. En 1993, elle devient membre de l'Organisation mondiale du mouvement scout. La devise du mouvement est "" (adaptation locale du maître-mot de sir Robert Baden-Powell).


Život a kariéra.

Dětství (1998–2013).

Jahseh Dwayne Ricardo Onfroy se narodil dne 23. ledna 1998 ve městě Plantation na Floridě. Jeho rodiče Dwayne Ricardo Onfroy a Cleopatra Bernardová pocházeli z Jamajky. Kvůli finančním problémům rodiny Onfroy trávil většinu dětství u své babičky Collette Jonesové ve floridských městech Pompano Beach a později Lauderhill. V šesti letech se pokusil bodnout muže, který napadl jeho matku. Za to byl umístěn do státního zařízení a poté svěřen do péče své babičky.  V dětství ho jeho teta přivedla ke sborovému zpěvu. Z kostelního sboru byl ovšem vyloučen kvůli napadení jiného chlapce. V téže době začal chodit na Margate Middle School, ze které byl brzy vyloučen za násilné chování. Jeho matka ho poté poslala na půl roku do Sheridan House Family Ministries (křesťanský internát). Zde začal poslouchat nu-metal, hard rock a rap, a pokoušel se naučit na piano a kytaru. Následně nastoupil na střední školu Piper High School, ze které byl ovšem brzy poté také vyloučen. V pozdějších rozhovorech uvedl, že byl na střední škole populární, přesto se ovšem popisoval jako tichý student, který často cítil nejistotu a deprese, což často ventiloval fyzickými potyčkami.

Počátky kariéry (2013–2016).

Hudbě se začal plně věnovat v roce 2013, kdy vydal svou první píseň „News/Flock“ (Píseň následně smazal. Na podzim roku 2019 byla skladba znovu neoficiálně vydána.). V téže době byl na rok umístěn do diagnostického ústavu za nelegální držení zbraně. V ústavu poznal Stokeleyho Clevona Goulbourneho, který později začal vystupovat pod pseudonymem Ski Mask the Slump God. Společně se začali věnovat rapu. Onfroy o svém pobytu v ústavu později řekl, že respektoval pečovatele a chránil jiné mladistvé před ostatními. I v ústavu se často pral.  Po propuštění z ústavu se Onfroy a Goulbourne znovu setkali a začali spolu nahrávat. Onfroy si zvolil přezdívku XXXTentacion a založil si účet na platformě SoundCloud, kam nahrál svou první oficiální píseň „Vice City“. V listopadu 2014 vydal svou první EP s názvem "The Fall". V roce 2014 a 2015 vydal společná alba se Ski Mask the Slump God a dalšími lokálními rappery, alba nesla názvy "Members Only Vol. 1" a "Members Only Vol. 2". V roce 2016 vydal další EP s názvem "Willy Wonka Was a Child Murderer", na něm se inspiroval žánry heavy metal a indie music. V roce 2016 se seznámil s rapperem Denzelem Currym a kvůli své kariéře odešel ze zaměstnání (pracoval jako operátor call centra).  V červenci 2016 byl zatčen za loupež a ozbrojené přepadení. Po propuštění na kauci se dál věnoval nahrávání svého debutového alba, tehdy s názvem "Bad Vibes Forever" (Album nebylo nikdy vydáváno. V prosinci 2019 vyšlo album se shodným jménem). V říjnu 2016 byl opět zatčen a obviněn z omezování osobní svobody a ublížení na těle těhotné ženy. Na jaře 2017 byl na kauci propuštěn z vazby.

Alba 17 a? (2017–2018).

V roce 2017 znovu vydal svůj dřívější singl „Look at Me“, singl se na vlně trapu svezl až na 34. příčku žebříčku Billboard Hot 100 a byl certifikován jako platinový singl. Promo singlu dělal tehdy také zpěvák Drake. V dubnu 2017 oznámil své první turné The Revenge Tour. Koncerty se dočkaly značného mediálního pokrytí, jelikož je provázely potyčky a násilí. Sám XXXTentacion byl jednou napaden a jednou se popral s fanouškem. V roce 2017 byl také zahrnut ve výročním článku "2017 Freshman Class" hudebního časopisu XXL.  V květnu 2017 vydal svůj prodejní mixtape "Revenge", na kterém vydal své dřívější skladby včetně singlu „Look at Me“. Mixtape debutoval na 76. příčce žebříčku Billboard 200 a později se vyšplhal na 44. příčku. V srpnu 2017 vydal své debutové album "17". Z alba pochází singly „Jocelyn Flores“ (19. příčka, 2× platinový singl) a „Fuck Love“ (ft. Trippie Redd) (28. příčka, 2× platinový singl). Album debutovalo na 2. příčce žebříčku Billboard 200 a obdrželo certifikaci zlatá deska. V roce 2018 se alba prodalo dalších 850 000 ks (26 000 ks v přímém prodeji + 1,2 miliardy streamů). tím album získalo ceritifikaci platinová deska. V listopadu 2017 hostoval na úspěšném singlu rappera Kodaka Blacka „Roll in Peace“ (31. příčka, platinový singl). V prosinci vydal další EP "A Ghetto Christmas Carol".  V lednu 2018 oznámil, že on a rapper Joey Badass pracují na společném projektu. Duo tehdy vydalo společný freestyle na píseň „King's Dead“. XXXTentacion se v této době také věnoval svému kanálu na síti YouTube, kde ho sledovalo přes 6 milionů uživatelů. V březnu 2018 vydal singl „Sad!“, který debutoval na 17. příčce žebříčku Billboard Hot 100. Současně byl vydán také singl „Changes“ (18. příčka, platinový singl). V polovině března následovalo vydání alba "?", které debutovalo na 1. příčce žebříčku Billboard 200 a v srpnu 2018 obdrželo certifikaci platinová deska. Po jeho smrti singl „Sad!“ skočil z 52. na 1. příčku žebříčku Billboard Hot 100 a stal se 5× platinovým. Dalším singlem z alba byla píseň "Moonlight" (13. příčka, platinový singl). Ta byla jako singl vydána až po jeho smrti. V roce 2018 byl nominován celkem čtyřikrát. Dvakrát hudební cenou American Music Award of 2018 jako New Artist of the Year a Favorite Album - Soul/R&B. V soutěži BET Hip-Hop Awards byl nominován jako Best New Hip Hop Artist a v Billboard Music Awards bylo nominováno jeho album "17" jako Top R&B Album. Do konce roku 2018 se alba prodalo celkem 1 623 000 ks (72 000 ks v přímém prodeji + 2,2 miliardy streamů). Získalo tím certifikaci platinová deska.  Onfroy zůstal svou krátkou kariéru nezávislým umělcem, distribuci mu zajišťovaly společnosti Caroline Distribution a Empire Distribution.

Smrt (2018).

Dne 18. června 2018, při odchodu z obchodu Riva Motorsports, byl ve městě Deerfield Beach na Floridě přepaden čtyřmi muži v maskách, přičemž dva z nich byli ozbrojeni, okraden a několikrát postřelen. Svým zraněním téhož dne podlehl. O dva dny později byl policií zadržen Dedrick Devonshay Williams, který byl obviněn z vraždy. V následujících týdnech byli identifikováni i zbylí tři podezřelí - Michael Boatwright, Trayvon Newsome a Robert Allen. Do konce července 2018 byli zadrženi tři ze čtyř podezřelých. Poslední podezřelý byl zatčený na začátku srpna 2018.  Onfroy ve své vůli zanechal všechen svůj majetek své matce a bratrovi. V době jeho smrti byla jeho tehdejší přítelkyně těhotná, ovšem v poslední vůli, která byla sepsána předtím, než jeho přítelkyně otěhotněla, jim nic nezanechal. Informace o těhotenství byla zveřejněna až po jeho smrti. Po jeho smrti se zvedla nová vlna zájmu o jeho tvorbu, například píseň „Sad!“ skočila z 52. na 1. příčku žebříčku Billboard Hot 100. Na 16. příčce v té době debutoval nový singl „Moonlight“. Album "?" tehdy poskočilo z 24. příčky na 3.

Posmrtně vydaná tvorba (2018–...).

Od jeho úmrtí byly jeho dříve nezveřejněné nahrávky použity pro řadu hostujících singlů či písní. Například v písni od (v době vydání již také zesnulého) rappera Lil Peepa „Falling Down“ (13. příčka) nebo v singlu „Arms Around You“ (od Lil Pump (ft. Maluma a Swae Lee)) (28. příčka). V obou případech šlo o společný singl. V listopadu 2018 byl vydán singl „Bad!“ (16. příčka), který byl vedoucím singlem z alba "Skins". To bylo vydáno 7. prosince 2018.  V červenci 2019 byl vydán nový singl „Royalty“ (ft. Ky-Mani Marley, Stefflon Don a Vybz Kartel), singl v hitparádách nezabodoval. Jednalo se o první píseň z druhého posmrtně vydaného alba s názvem "Bad Vibes Forever", které by mělo vyjít na podzim 2019.  Na podzim byly vydány dva singly z alba "Bad Vibes Forever". Jednalo se o písně „Hearteater“ a „Bad Vibes Forever“ (ft. PnB Rock a Trippie Redd). Album bylo vydáno na začátku prosince 2019. Mělo by jít o jeho poslední album.

Odkaz a vlivy.

XXXTentacion za sebou zanechal depresivní a někdy deprimující hudbu, která v mainstreamové hudbě otevřela téma duševních poruch. Ve své hudbě sahal po tehdy neobvyklých prvcích (pro žánr rap), elektronický zvuk, časté použití kytary nebo čerpání z třetí vlny žánru emo. Jeho úspěch s těmito prvky inspiroval umělce jako jsou Lil Pump, Trippie Redd, Ski Mask the Slump God, Smokepurpp nebo se 6ix9ine, kteří začali čerpat z žánrů jako Grunge a Lo-fi. XXXTentacion sám za své vzory uváděl umělce jako jsou nebo byli Kurt Cobain, Tupac Shakur, Cage the Elephant, The Fray, Papa Roach, Three Days Grace, Gorillaz nebo Coldplay. XXXTentacion také pomáhal proslavovat jiné místní rappery.  Veřejností byl považován za kontroverzního umělce, a to hlavně kvůli jeho častým fyzickým potyčkám, soudům a veřejným sporům. Velkou kauzu vyvolalo obvinění z napadení těhotné ženy. Onfroy následně věnoval 100 000 dolarů nadaci starající se o oběti domácího násilí. Soud probíhal celý rok 2017, v prosinci byl vzat do vazby, ale brzy poté umístěn do domácího vězení. Z toho byl propuštěn v březnu 2018, krátce před svou smrtí.

Diskografie.

Úspěšné singly.

Singly umístěné v žebříčku Billboard Hot 100:

Jahseh Dwayne Ricardo Onfroy, vystupující hlavně jako XXXTentacion, (23. ledna 1998 Plantation, Florida – 18. června 2018 Deerfield Beach, Florida) byl americký rapper, zpěvák a textař.

XXXTentacion, souvent stylisé XXXTENTACION, de son vrai nom Jahseh Dwayne Ricardo Onfroy, né le à Plantation (Floride) et mort assassiné le à Deerfield Beach (dans le même État), est un rappeur et auteur-compositeur-interprète américain.


Děj.

Newland Archer, potomek jedné z nejlepších newyorských rodin, se chystá oženit s půvabnou, byť poněkud mdlou May Wellandovou, dívkou z rovněž velmi dobré rodiny. Do New Yorku však přijíždí Newlandova sestřenice Ellen Olenská, poté, co opustila svého manžela, polského hraběte, a Newland se do ní zamiluje. Přesto podlehne tlaku společenosti a vědomí povinnosti a vstoupí do manželství s May. Postupem času ovšem shledá Newland své manželství čím dál nesnesitelnějším. Nedaří se mu na Ellen zapomenout a rozhodne se s ní navázat vztah, dokonce se za ní vydává do Bostonu. Posléze se dozví, že Ellen hodlá zamířit z New Yorku nazpátek do Evropy a plánuje jet s ní. Po hostině na rozloučenou chce oznámit své manželce, že ji opouští, ale předtím, než tak učiní, se od ní dozví, že je těhotná. Proto se rozhodne, že v manželství bez lásky zůstane. Závěr knihy se odehrává o dvacet šest let později, po smrti May. Newland se nachází se svým synem v Paříži a má možnost vidět znovu Ellen. Nakonec za ní však pouze pošle svého syna a vzdá se příležitosti po letech svou dávnou osudovou lásku znovu spatřit.

Přijetí díla a interpretace.

V roce 1921 získal "Věk nevinnosti" Pulitzerovu cenu. Původně měla být udělena Sinclairu Lewisovi za jeho román "Hlavní třída", avšak nakonec se porota rozhodla dát přednost právě textu Edith Whartonové. Zatímco Lewisův román byl chápán jako nemilosrdná, útočná satira na tradiční americké maloměsto, "Věk nevinnosti" četli doboví kritici jako převážně nostalgické ohlédnutí za předválečným New Yorkem a kritiku moderní současnosti a jejích rozvolněných mravů. Edith Whartonová však, navzdory názvu, pracuje se značnou mírou ironie a mravy starého New Yorku ve skutečnosti kritizuje.  Nostalgický obrat do minulosti, byť nikoliv idylické, je vnímán jako reakce Edith Whartonové na první světovou válku, jejíž následky ve Francii viděla. Román proto bývá stavěn vedle jiných významných poválečných děl, v nichž se jejich autoři pokoušeli vyrovnat s koncem civilizace v té podobě, v jaké ji znali: především s Fitzgeraldovým "Velkým Gatsbym" (1925) a Hemingwayovou "Fiestou" (1926).  Výrazným tématem díla je střet amerického a evropského světa. Zatímco Newland Archer, protagonista díla, se řadí mezi autorčiny charakteristické mužské hrdiny se slabou vůlí, hraběnka Olenská reprezentuje evropskou nezávislost a vzdor vůči newyorským konvencím. Richard Warrington Baldwin Lewis, životopisec Edith Whartonové, se domníval, že Newland Archer je obrazem samotné autorky; její jméno za svobodna znělo Edith Newbold Jonesová. Adeline R. Tintnerová však Newlanda Archera interpretuje jako poctu Henrymu Jamesovi, autorčině blízkému příteli. V Jamesově románu "Američan" (1877) je hrdinou Američan Christopher Newman, cestující po Evropě a dvořící se pařížské dámě.

Adaptace.

"Věk nevinnosti" byl třikrát zfilmován. Poprvé jako němý film roku 1924, režisérem byl Wesley Ruggles. Podruhé roku 1934, ještě za života autorky románu, v režii Philipa Moellera. Nejnovějším a nejslavnějším filmovýn zpracováním je "Věk nevinnosti" režiséra Martina Scorseseho z roku 1993. Newlanda Archera hraje Daniel Day-Lewis, jeho manželku May představuje Winona Ryderová a role hraběnky Olenské připadla Michelle Pfeifferové.

Věk nevinnosti ( "The Age of Innocence") je román americké spisovatelky Edith Whartonové. Poprvé vyšel roku 1920 a autorka za něj v roce 1921 jako první žena v historii získala Pulitzerovu cenu. Román je zasazen do New Yorku v průběhu 70. let 19. století, takzvaného Pozlaceného věku. Literární vědec a kritik Harold Bloom nazval "Věk nevinnosti" hlubokou studií autorčiny nostalgie a předehrou k vydání její autobiografie. Rovněž se domnívá, že je nejlepším historickým románem zasazeným do starého New Yorku, a dodává, že román si v literárním bádání udržuje značnou pozornost jakožto sociálněhistorická, ale také sociálněantropologická studie. Název "Věk nevinnosti" je inspirován stejnojmenným obrazem mladé dívky od sira Joshuy Reynoldse, britského malíře z 18. století.

Le Temps de l'innocence (titre original : ") est un roman américain d'Edith Wharton paru en 1920, pour lequel elle a reçu le prix Pulitzer en 1921. Le réalisateur Martin Scorsese l'a adapté à l'écran : le film du même nom est sorti en 1993. Une nouvelle traduction est parue en 2019 sous le titre L'Âge de l'innocence. Elle propose une version exhaustive du roman, sans les coupes opérées dans la traduction précédente, qui datait de 1921 ; le choix d'un nouveau titre se justifiant par une référence à un tableau du peintre anglais Sir Joshua Reynolds représentant une petite fille de quatre ou cinq ans, qui s'intitule : " et dont Edith Wharton s'est très vraisemblablement inspiré.


Vývoj sporu.

V roce 1913 bylo území historické Makedonie rozděleno mezi tři části, které připadly každé jedné z balkánských zemí (Srbsku, Řecku a Bulharsku). Toto rozdělení později pomohlo etnicky homogenizovat obyvatelstvo v rozdělených částích regionu, především v oblasti Egejské Makedonie, kde byl značně posílen řecký etnický prvek. Bulharská část Makedonie byla rovněž integrována kulturně i jazykově do zbytku Bulharska. Na území Vardarské Makedonie však pokus o srbizaci obyvatelstva mezi dvěma světovými válkami nedopadl úspěšně, region byl do té doby označován především jako jižní Srbsko s odkazem na existenci středověkého srbského státu v dané oblasti. Slovanské obyvatelstvo nebylo z hlediska vlastní národní identity pevně ukotveno, ačkoliv již tehdy existovala řada kulturních osobností, která prosazovala samostatný makedonský národ a jazyk (např. Krste Misirkov). Odpor k srbské, potažmo jugoslávské správě postupně rostl. Vznik Socialistické republiky Makedonie v rámci socialistické Jugoslávie v závěru druhé světové války a definice makedonského jazyka, písma i národnosti na zasedání ASNOM tento problém nicméně vyřešil.  Makedonský nacionalismus se na veřejné scéně objevil v letech 1990 a 1991. Jeho představitelé žádali sjednocení všech tří částí Republiky Makedonie tak, jak si je nárokovala královská, a po nějakou dobu i socialistická Jugoslávie. Kontroverzi vydalo vydání bankovky v hodnotě "Jedna Makedonka", která vyobrazovala Bílou věž v Soluni na řeckém území.  Samotný spor o užití názvu Makedonie vypukl na podzim roku 1991, kdy se Socialistická republika Makedonie odtrhla od SFRJ. Národní identita v Republice Makedonii navázala na antické dějiny makedonského království, což bylo v samotném Řecku vnímáno s velkou nelibostí. Makedonie zavedla vlajku s verginským sluncem na červeném pozadí (na modrém pozadí slouží jako vlajka regionu Střední Makedonie v Řecku). Řecká vláda iniciovala rozsáhlou aktivitu na mezinárodní scéně s cílem neuznat název státu. Evropská unie na přelomu let 1991 až 1992 komunikovala do Skopje zprávu, že neuzná stát, který bude mít územní nároky na území svých sousedů a v souladu s řeckým naléháním sdělila, že název státu odkazuje na iredentistické záměry vlády ve Skopje.  Částečné uklidnění sporu bylo realizováno na mezinárodní úrovni. V září 1994 podepsaly v New Yorku obě vlády smlouvu o normalizaci vztahů mezi dvěma státy. V roce 1995 změnila vláda ve Skopje v souladu s touto smlouvou státní vlajku a do ústavy byl výslovně uveden text, kde se země zříká jakýchkoliv územních nároků vůči svým sousedům. Následně Republika Makedonie navázala diplomatické vztahy s Řeckem a Řecko poté zrušilo obchodní embargo, které vedlo se svým severním sousedem. Republika Makedonie byla také přijata do Rady Evropy. V roce 1996 uznala název "Republika Makedonie" i Svazová republika Jugoslávie (Srbsko a Černá Hora), což vyvolalo znepokojení Řecka.  Sporadicky docházelo k různým drobným sporům ohledně názvu státu i později. Poté, co Republika Makedonie zavedla registrační značky s písmeny "MK" v modrém poli po vzoru Evropské unie, nutili řečtí pohraničníci makedonské řidiče tyto značky částečně zakrývat. Rovněž byl také zablokován přístupový proces Republiky Makedonie do NATO a Evropské unie, kde Řecko jako člen obou organizací odmítalo zahájení jednání se svým sousedem, dokud nebude název státu pro Atény přijatelný. Některé země světa uznávají název "Republika Makedonie" a jiné "Bývalá jugoslávská republika Makedonie". Na počátku roku 2018 byl daný spor opět otevřen ve snaze najít vhodné řešení. Bylo diskutováno o různých názvech, které by mohly být schváleny, jako např. "Republika Horní Makedonie" ("Горња Македонија"), "Ilindenská Makedonie" ("Илинденска Македонија") nebo "Republika Nová Makedonie" ("Нова Македонија"), premiéři Alexis Tsipras a Zoran Zaev se však nakonec dne 12. června 2018 shodli na jménu "Republika Severní Makedonie" ("Република Северна Македонија"), které bude balkánská země využívat jak navenek, tak i ve vnitřních záležitostech. Souhlasili také s tím, že z ústavy budou odstraněny odkazy na makedonskou menšinu v zahraničí. Makedonský prezident Ǵorǵe Ivanov však ještě téhož dne řekl, že odmítne smlouvu ratifikovat a v parlamentech obou zemí vystoupila proti změně názvu země opozice. I přesto však dne 20. června 2018 makedonský parlament dohodu schválil. Obdobně byla dohoda schválena i v řeckém parlamentu, kde bylo hlasování spojeno s hlasováním o důvěře vlády.  V Makedonii i v Řecku měly být nové názvy schváleny následně v referendu, které se v Makedonii následně uskutečnilo na konci léta 2018. Mezi určitou částí veřejnosti obou zemí vyvolal nový název odpor a vedl k menším protestům. Po schválení názvu byl zahájen integrační proces s Republikou Severní Makedonie o vstupu do EU a NATO.  V lednu 2019 schválil dohodu i řecký parlament.

Spor o název Makedonie byl politický spor o užití názvu Makedonie (makedonsky Македонија, řecky Μακεδονία, bulharsky Македония). Spor mezi sebou vedly Republika Makedonie a Řecko. Řecko považovalo název Makedonie za výlučně řecký a politicky zneužitý vládou ve Skopje pro cíle získání celého území regionu Makedonie pod kontrolu jihoslovanského státu. Republika Makedonie tento název považovala za svůj vlastní a odkazovala na vlastní dějiny, kde byl používán. Spor, který probíhal s různou intenzitou od roku 1991, vedl k tomu, že byla Republika Makedonie v roce 1993 přijata do OSN pod kompromisním názvem "Bývalá jugoslávská republika Makedonie", makedonsky "Поранешна југословенска република Македонија".

Le nom de la Macédoine et sa revendication par deux peuples différents, les Grecs et les Macédoniens slaves, sont à l'origine d'un débat identitaire dans cette région des Balkans depuis la fin du.


Život a dílo.

Sarah Orne Jewettová se narodila a vyrůstala v Maine, poblíž městečka York. V dětství psala spíše verše, později preferovala prózu. Když jí bylo patnáct let, povšimla si výsměchu turistů venkovanům a rozhodla se svým psaním dokázat, že obyvatelé regionů na periferii nejsou neohrabaní hlupáci. Z amerických tvůrců ji ovlivnila především Harriet Beecher Stoweová. Své povídky publikovala Jewettová nejprve v časopise "Atlantic Monthly". Prorazila povídkovou sbírkou "Deephaven" (1877). Následovaly dva romány, další sbírka povídek, jeden historický román a sbírka básní.  Její dílo je v rámci americké literatury kritiky a historiky často hodnoceno jako „nevelké“, „pomenší“ nebo „delikátní“. Za nejvýznamnější z jejích děl bývá jednomyslně označován román "Země špičatých jedlí" (1896), v níž se návštěvník z města postupně seznamuje se zvyky a způsoby zapadlé komunity přístavní vesnice.  Po smrti svého otce v roce 1878 se Jewettová spřátelila se spisovatelkou Annie Adams Fieldsovou, o patnáct let starší manželkou básníka, redaktora a vydavatele Jamese Thomase Fieldse. Když Fieldsová ovdověla, trávily obě ženy spolu mnoho času a pravděpodobně navázaly milostný vztah. Žily spolu v takzvaném bostonském manželství. Obě ženy společně cestovaly po Evropě a nějakou dobu také pobývaly stranou společnosti v Bethlehemu, obci moravských bratří ve státě Pensylvánie.  Jewettová byla věřící křesťankou, byť nikoliv zapálenou, a v průběhu života se prostřednictvím Theophila Parsonse seznámila s učením Emmanuela Swedenborga. Jeho úvahy zabudovala do estetiky svých textů. Ovlivnil ji také Gustave Flaubert svou "Paní Bovaryovou" a Lev Nikolajevič Tolstoj.  V roce 1898 se Jewettová setkala v Londýně se spisovatelem Henrym Jamesem a on její dílo ocenil jako „pravdivé, přesné, elegantní a nikoliv přehnané“. Jejím blízkým přítelem byl rovněž významný literát a kritik William Dean Howells. Roku 1902 byla zraněna při nehodě povozu, což se natrvalo podepsalo na jejím zdraví i tvorbě. V roce 1909 utrpěla cévní mozkovou příhodu. Později téhož roku, 24. června 1909, zemřela na následky mozkového krvácení.  Z pozdějších tvůrců se k dílu Jewettové přihlásila Willa Catherová. Román "Země špičatých jedlí" uvedla jako jednu ze tří nejtrvanlivějších amerických knih, po boku Hawthornova "Šarlatového písmena" a Twainova "Huckleberryho Finna".

Sarah Orne Jewettová, rozená Theodora Sarah Orne Jewettová (3. září 1849, South Berwick, Maine, Spojené státy americké – 24. června 1909, South Berwick, Maine, Spojené státy americké) byla americká spisovatelka, představitelka amerického literárního regionalismu. Jejím nejslavnějším románem je "Země špičatých jedlí" ("The Country of the Pointed Firs", 1896). Nezaměřovala se na velké dějinné události, nýbrž na drobné každodenní dění. Pokoušela se zachytit prostou mluvu Nové Anglie, v níž slyšela, jak sama tvrdila, slabou ozvěnu angličtiny Chaucerovy doby. Tlumeným, precizním a realistickým stylem vytvářela portréty vesnických lidí. Hlásila se k literárnímu odkazu Gustava Flauberta.

Sarah Orne Jewett est une femme de lettres américaine née le à South Berwick dans le Maine et morte dans la même ville le. Ses œuvres les plus connues sont son roman'paru en 1896 et la nouvelle'publiée en 1886.


132. ročník.

132. ročník se odehrával v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu, v němž se premiérový ročník uskutečnil roku 1877. Na novou adresu v ulici Church Road se oddíl přemístil v roce 1922.  Z celkového počtu čtyřiceti travnatých dvorců bylo pro grandslam využito osmnáct (centr a kurty č. 1–18, vyjma č. 13) včetně tří největších: centrálního dvorce s kapacitou 14 979 diváků, kurtu č. 1, jenž pojmul 11 393 přihlížejících, a dvorce č. 2, do jehož ochozů se vtěsnalo 4 000 návštěvníků. Zbylých dvacet dva dvorců v Aorangi Parku a Southlands College sloužilo pro trénink. Šířka základní čáry činila 10 cm, ostatních čar pak 5 cm.  Jestřábí oko pro elektronickou kontrolu dopadu míčů, používané od roku 2006 bylo umístěno na třech největších dvorcích a dále na kurtech č. 3, 12 a 18. K odehrání pořadatelé naplánovali 674 zápasů. Do turnaje včetně kvalifikací zasáhlo 790 tenistů. Akreditováno bylo 3 250 médií.  Grand Slam probíhal mezi 2. až 15. červencem 2018 a zahrnoval soutěže mužské i ženské dvouhry, mužskou, ženskou a smíšenou čtyřhru, singly i debly juniorů a juniorek do 18 let v kategorii Grade A, turnaj legend, a také dvouhry a čtyřhry vozíčkářů v rámci okruhu handikapovaných UNIQLO Tour, turnaje zařazeného do kategorie Grand Slamu. Mezi 25. až 28. červnem 2018 probíhaly kvalifikační turnaje v areálu Bank of England Sports Ground na londýnském předměstí Roehampton.  Oficiální míče dodala firma Slazenger, což od roku 1902 představovalo nejdelší partnerství v historii sportovního vybavení. Na organizaci se podílelo okolo šesti tisíc osob, včetně 360 rozhodčích (hlavních a čárových), 250 sběračů, 22 fyzioterapeutů a 46členné obsluhy výsledkových tabulí. Pro zamezení přítomnosti holubů na dvorcích byl každý den dopoledne vypouštěn jestřáb. Vysílací práva držela britská veřejnoprávní stanice BBC, s níž pořadatelé v roce 2016 prodloužili smlouvu do roku 2024. Akreditovalo se 3 250 médií. Tradiční večeře šampionů se uskutečnila v Guildhallu.

Vítězové.

Mužskou dvouhru počtvrté vyhrál 31letý Srb Novak Djoković, který vybojoval třináctý grandslamový titul ve dvacátém druhém odehraném finále majoru. Tím se posunul na čtvrté místo historických statistik před Roye Emersona. Z pozice světové jednadvacítky se stal nejníže postaveným vítězem od Chorvata Gorana Ivaniševiće z roku 2001.  První wimbledonský titul v ženské dvouhře získala 30letá Němka Angelique Kerberová, jež si po trofejích na Australian Open 2016 a US Open 2016 odvezla třetí kariérní grandslam. Stala se i první německou šampionkou turnaje od Steffi Grafové v roce 1996.  Mužskou čtyřhru ovládl americký pár Mike Bryan a Jack Sock. Bryan vybojoval sedmnáctou grandslamovou trofej ze čtyřhry, čímž se na čele statistik otevřené éry odpoutal od dvojčete Boba Bryana a v historických tabulkách se dotáhl na prvního Australana Johna Newcomba. Čtvrtým wimbledonským titulem se ve 40 letech stal nejstarším šampionem mužské čtyřhry londýnského majoru i nejstarší světovou jedničkou, když se na tuto pozici po skončení vrátil. Sock ovládl Wimbledon podruhé v kariéře. Oba se tak stali třetím a čtvrtým tenistou v All England Clubu, jimž se podařilo získat wimbledonský titul dvakrát s jiným spoluhráčem.  V ženské čtyřhře triumfovaly úřadující vítězky Roland Garros, Barbora Krejčíková a Kateřina Siniaková z České republiky. Jako první pár od roku 2003 tak získaly tzv. Channel Slam, grandslamová vítězství na obou stranách Lamanšského kanálu v jediné sezóně. Navíc se staly první dvojicí, která před ženskou čtyřhrou ovládla ve Wimbledonu i juniorskou soutěž.  Ve smíšené čtyřhře zvítězila rakousko-americká dvojice Alexander Peya a Nicole Melicharová, jejíž členové vybojovali premiérové grandslamové tituly v kariéře.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet Wimbledonu 2018 byl proti předešlému ročníku navýšen o 2,4 milionu liber (o 7,6 %) a dosáhl částky 34 000 000 liber. Vítězové dvouher si připsali 2 250 000 liber, což znamenalo meziroční nárůst o 50 tisíc liber.  Tenisté singlových soutěží nucení odstoupit pro zranění po úterý v týdnu před zahájením, získali poprvé nárok na náhradu ve výši polovičního výdělku vyřazených z prvního kola. Druhá polovina částky náležela šťastně poraženému kvalifikantovi, který singlistu vystřídal. Nové grandslamové pravidlo vstoupilo v platnost na Australian Open 2018.

Body do žebříčků ATP a WTA.

Tabulka uvádí zisk bodů do žebříčku ATP a WTA v závislosti na kole turnaje, ve kterém tenista vypadl.  "Úplné složení odstoupivších a hráčů, kteří je nahradili v mužské dvouhře."  "Úplné složení odstoupivších a hráček, které je nahradily v ženské dvouhře."

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.

Kvalifikanti.

Dvacet tři mužů a čtrnáct žen postoupilo do hlavních soutěží z kvalifikací dvouher. Z mužské deblové soutěže prošly kvalifikačním sítem čtyři páry, z ženské čtyřhry pak sedm dvojic. Turnaj se odehrával mezi 25. až 28. červnem 2018 v areálu Bank of England Sports Ground na londýnském předměstí Roehampton.

Žebříčková ochrana.

Následující tenisté využili k účasti v hlavních singlových soutěžích žebříčkové ochrany:

Wimbledon 2018 představoval 132. ročník třetího tenisového grandslamu sezóny a 51. v otevřené éře – nejstaršího a nejslavnějšího turnaje světa, který se konal od pondělí 2. července do neděle 15. července 2018. Grand Slam tradičně probíhal na travnatých dvorcích v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu.

Le Tournoi de Wimbledon 2018 se déroule du 2 au au All England Club, à Wimbledon. Il s'agit de la du tournoi de tennis professionnel de Wimbledon, troisième levée de la tournée du Grand Chelem.


Mechanismus.

Původně byly navrženy dva mechanismy 1,3-dipolární cykloadice: prvním je pericyklický cykloadiční mechanismus, navržený Rolfem Huisgenem; druhým pak postupný mechanismus zahrnující biradikálový meziprodukt, jejž navrhl R. Firestone. Po mnoha debatách je nyní víceméně přijímán první mechanismus, kde 1,3-dipól reaguje s dipolarofilem ve spojené, často asynchronní, reakci a symetrií umožněné 4 + 2 produkty přes šestielektronový aromatický meziprodukt. Existuje ovšem několik příkladů postupného mechanismu nekatalytických 1,3-dipolárních cykloadičných reakcí u thiokarbonylylidů a nitriloxidů

Pericyklický mechanismus.

Huisgen zkoumal řadu cykloadičních reakcí 1,3-dipolárních diazosloučenin s nejrůznějšími dipolarofilními alkeny. Následující zjištění podporují spojený pericyklický mechanismus a vyvracejí postupný biradikálový nebo polární mechanismus:

1,3-dipól.

1,3-dipól je organická molekula, která se může vyskytovat ve zwitteriontové oktetové/sextetové struktuře allylového i propargylového/allenylového typu. Oba tyto druhy 1,3-dipólů sdílejí čtyři elektrony v π-systému nad třemi atomy. Allylový typ je zakřivený zatímco propargylový/allenylový typ má lineární molekulární geometrii. Jsou známy i 1,3-dipóly obsahující prvky vyšších řad periodické tabulky, jako jsou síra a fosfor, ovšem ty nejsou tak často využívány.  Rezonanční struktury lze zobrazit jako delokalizované kladné i záporné náboje na "obou" koncích dipólu (viz následující schéma). Přesnější metody pro popis rozdělení elektronů u 1,3-dipólů, jako například měření dipólového momentu, jsou založeny na experimentálních či teoretických datech či výpočtech. Například diazomethan má největší záporný náboj na "koncovém" atomu dusíku, zatímco azoimid má největší záporný náboj na "prostředním" atomu dusíku.  V souvislosti s tím mohou konce molekul 1,3-dipólů reagovat s nukleofilními i elektrofilními činidly najednou. Nukleofilnost a elektofilnost každého konce lze zjistit využitím hraničních molekulových orbitalů, které lze tzískat s použitím výpočetní techniky. Obecně lze říci, že stom s největším orbitalovým koeficientem v rámci HOMO funguje jako nukleofil, zatímco atom v LUMO funguje jako elektrofil. Nejvíce nukleofilním atomem je obvykle, ne však pokaždé, ten, na němž je největší elektronová hustota. U 1,3-dipolárních cykloadicí je identita páru dipól-dipolarofil určena tím, zda převažuje HOMO nebo LUMO charakter dipólu.

Dipolarofil.

Nejčastěji používanými dipolarofily jsou alkeny a alkyny. Dipolarofily obsahující heteroatomy jako jsou karbonylové sloučeniny a iminy mohou také podstoupit 1,3-dipolární cykloadici. Dalšími příklady dipolarofilů jsou fullereny a nanotrubice, u nichž může proběhnout 1,3-dipolární cykloadice s azomethinylidy v Pratově reakci.

Stereospecifita.

1,3-dipolární cykloadice často vyústí v „zadržení konfigurace“ s ohledem na 1,3-dipól a dipolarofil. Vysoká stereospecifita silně podporuje spojený reakční mechanismus oproti postupnému, při němž by byla nízká až nulová.

Vliv dipolarofilu.

"cis"-substituenty na dipolarofilním alkenu vytváří "cis"- a "trans"-substituenty vytváří "trans" strukturtu výsledné sloučeniny s pětičlenným cyklem.

Vliv dipólu.

Stereochemie dipólu obecně není objektem velkéo zájmu, jelikož pouze několik dipólů může vytvořit stereogenní centra a rezonanční strtuktury umožňují rotaci vazby, čímž docháztí k narušení stereochemie. Při studii azomethinylidů bylo však ověřeno, že stereospecifitu 1,3-dipolární cykloadice ovlivňují i dipóly. Diastereomerně čisté azomethinylidy se připraví elektrocyklickým otevřením cyklu aziridinů a následně se okamžitě zachytí silnými dipolarofily dříve, než může dojít k rotacím vazeb (viz níže uvedený obrázek). Při použití slabších dipolarofilů mají vazby na dipólu dostatek času k rotaci a dojde tak k nespárované stereospecifitě cykloadice.  Tyto výsledky potvrzují, že 1,3-dipolární cykloadice je stetreospecifická a že stereospecifitu ovlivňují 1,3-dipól i dipolarofil.

Diastereospecifita.

Když se během reakce vytvoří dvě nebo více chirálních center, lze zíksat diastereomerní přechodné stavy a produkty. V Dielsově–Alderově cykloadici je obvykle pozorována "endo" diastereoselektivita, což je způsobeno sekundárními orbitalovými interakcemi. U 1,3-dipolárních cykloadicí ovšem diastereoselektivitu ovlivňují dve síly: přitažlivé π interakce (podobné sekundárním orbitalovým interakcím u Dielsovy–Alderovy reakce) a odpudivé sterické interakce. Tato působení se často navzájem vyruší, což vede k nízké diastereoselektivitě 1,3-dipolárních cykloadicí.  Příklady substrátem řízené diastereoselektivních 1,3-dipolárních cykloadicí jsou zobrazeny níže. Prvním je reakce benzonitrilu N-benzylidu a methylakrylátu. V přechodných stavech se fenylová a methylesterová skupina spojí tak, že dojde k "cis" substituci za vzniku výsledného pyrrolinového produktu. Upřednostňovaná π interakce vyváží vzájemné sterické odpuzování fenylové a methylesterové skupiny. Druhým je reakce nitronu a dihydrofuranu. Dosažením "exo" selektivity se omezí sterické odpuzování. Poslední případ představuje vnitromolekulární reakce azomethinového ylidu s alkenem. Diastereoselektivita je ovládána tvorbou méně narušovaného "cis" systému spojených cyklů.

Řízená 1,3-dipolární cykloadice.

Cykloadici lze ovládat a dosáhnout tak diastereoselektivní reakce. Například kovové ionty mohou být chelatovány dipolarofilem a dipólem a řídit tak reakci selektivně. Níže uvedený obrázek zobrazuje adici nitriloxidu na enantiomerně čistý allylalkohol za přítomnosti hořečnatých kationtů. Nejstabilnější konformace alkenu je ta, u níž se hydtroxylová skupina nacháztí nad rovinou alkenu. Hořčík je následně chelatován hydroxylovou skupinou a kyslíkovým atomem nitriloxidu. Cykloadice tedy probíhá selektivně.  Metody siastereoselekce se využívají například při syntéze epothilonů.

Regioselektivita.

U asymetrických párů dipól-dipolarofil mohou vzniknout dva regioizomerní produkty. Regioselektivitu 1,3-dipolárních cykloadicí ovlivňují jak elektronové/stereoelektronové jevy, tak i sterické faktory.

Elektronové/stereoelektronové jevy.

Převažující interakcí během 1,3-dipolárních cykloadicí je interakce mezi největším HOMO a největším LUMO. Regioselektivita je tak řízena atomy s největšími HOMO a LUMO orbitalovými koeficienty.  Jako příklad lze uvést cykloadici diatzomethanu na tři různé dipolarofily: methylakrylát, styren a methylcinnamát. Uhlíkový atom diazomethanu má největší HOMO, zatímco koncové alkenové uhlíky methylakrylátu a styrenu mají největští LUMO; cykloadice tedy probíhá regioselektivně na pozici C3. U methylcinnamátu oba substituenty (fenylová a methoxykarbonylová skupina) „soutěží“ v odtahování elektronů. Převládne vliv karboxylu, díky čemuž je nejelektrofilnější β uhlík. Karboxylová skupina se tak regioselektovně připojuje na pozici C3 a fenylová skupina na pozici C4.

Sterické efekty.

Sterické efekty mohou výše zmíněné elektronové jevy podporovat, ale mohou též působit proti nim. V některých případech sterické efekty zcela převáží nad elektronovými a vzniká tak výhradně opačný regioizomer; například diazomethan většinou reakcí s methylakrylátem vytváří 3-karboxylpyrazolin. Při zesilování sterických jevů ovšem začíná vznikat rovněž izomerní 4-karboxylpyrazolin, poměr množství těchto izomerů závisí na intenzitě sterických jevů. Zvětšení velikosti sobstituentů od atomu vodíku k "terc"-butylu zcela obrátí regioselektivitu ze 100 % 3-karboxylové na 100 % 4-karboxylové substituce.

Využití v syntéze.

1,3-dipolární cykloadice jsou významnými postupy syntézy řady důležitých pětičlenných heterocyklů jako jsou například triazoly, furany, isoxazoly a pyrrolidiny. Některé cykloadukty mohou být štěpeny za vzniku lineárního řetězce, což poskytuje další možný způsob přípravy alifatických sloučenin. Tyto reakce jsou velmi významné rovněž díky své stereospecifitě, diastereoselektivitě a regioselektivitě.

Reakce s nitriloxidy.

1,3-dipolární cykloadice s nitriloxidy je často používanou maskovanou aldolovou reakcí. Cykloadiční reakcí nitriloxidu s alkenem vzniká cyklický isoxazolinový produkt, zatímco reakce s alkynem poskytuje isoxazol. Isoxazoliny i isoxazoly mohou být rozštěpeny hydrogenací za vzniku β-hydroxykarbonylových sloučenin aldolového typu nebo β-dikarbonylových sloučenin Claisenova typu.  Nitriloxidová-alkynová cykloadice následovaná hydrogenací byla využita při syntéze miyakolidu, jak je uvedeno na následujícím obrázku:

Karbonylylidy.

1,3-dipolární cykloadiční reakce byly vyvinuty jako výborné metody k přípravě komplexních cyklických řetězců a molekul pro lékařské, biologické a mechanistické výzkumy. Konkrétně [3+2] cykloadice se zahrnutím karbonylylidů byly široce využity na přípravu molekul s pětičlennými cykly obsahujícími kyslík.

Příprava karbonylylidů pro 1,3-dipolární cykloadice.

Ylidy jsou považovány za kladně nabité heteroatomy spojené se záporně nabitými uhlíkovými atomy, patří k nim též ylidy sulfonia, thiokarbonylu, oxonia, dusíku a karbonylu. Karbonylylidy, důležité meziprodukty při přípravě pětičlenných cyklů obsahujících kyslík, lze připravtit několika způsoby.

Příprava karbonylylidů z derivátů diazomethanu fotokatalýzou.

Jedna z prvních metod, z roku 1983, syntézy karbonylylidů v sobě zahrnuje fotokatalýzu. Fotolýzou diazotetrakis(trifluormethyl)cyklopentadienu (DTTC) za přítomnosti tetramethylmočoviny lze připravit karbonylylid vnitromolekulární nukleofilní reakcí a následnou aromatizací zbylé DTTC. Produkt byl izolován a poté analyzován rentgenovou krystalografií kvůli stabilitě získané díky aromaticitě, trifluormethylovým skupinám snižujícím a dimethylaminovým skupinám zvyšujícím elektronovou hustotu. Stabilní karbonylylidové dipóly mohou být následně využity k [3+2] cykloadičním treakcím s dipolarofily.  Další příklad syntézy karbonylylidů byl popsán roku 1986. Dideuteriodiazomethan byl fotolyticky rozložen nza přítomnosti formaldehydu a vznikl dideuterioformaldehydový karbonylylid.

Příprava karbonylylidů z hydroxypyronů přesunem protonů.

Karbonylylidy lze připravit kysele katalyzovanou reakcí z hydroxy-3-pyronů za nepřítomnosti kovového katalyzátoru. Na začátku dochází k tautomerizaci, následuje eliminace odcházející skupiny, což vede k aromatizaci pyronového kruhu a vzniku karbonylylidu; z něj pak lze cykloadicí vytvořit oxacyklus. Tento způsob se nepoužívá tak často kvůli požadavkům na pyronové sloučeniny a také kvůli omezené využitelnosti.  5-hydroxy-4-pyrony lze též použít na přípravu karbonylylidů vnitromolekulárním přesunem vodíkového protonu. Po provedení reakce může vzniklý karbonylylid reagovat s dipolarofily za vzniku kyslíkatých heterocyklů.

Příprava α halogenkarbonylylidů z dihalogenkarbenů.

K tvorbě karbonylylidů lze využít i dihalogenkarbeny, přičemž se využívá schopnost těchto sloučenin snižovat elektronovou hustotu. Jako zdroj dichlorkarbenů lze použít fenyl(trichlormethyl)rtuť a jako zdroj dibromkarbenů se dá použít fenyl(tribrommethyl)rtuť. Karbonylylid je možné získat reakcí dihalogenkarbenů s ketony nebo aldehydy. Při přípravě α halogenkarbonylylidů ovšem může dojít k nežádoucí ztrátě molekuly oxidu uhelnatého a následnému vzniku deoxygenovaného produktu.

Příprava karbonylylidů z derivátů diazomethanu za katalýzy sloučeninami kovů.

Jedním z možných způsobů přípravy karbonylylidů jsou sloučeninami kovů katalyzované reakce α diazokarbonylových sloučenin, jako katalyzátor se nejčastěji používají mědné nebo rhodné sloučeniny. Po uvolnění plynného dusíku a přeměně na metalokarben dochází ke vnitromolekulární reakci, jejímž produktem je karbonylylid; tetn poté cykloadiční reakcí s alkenovým nebo alkynovým dipolarofilem vytvoří pětičlenný cyklus obsahující kyslíkový atom. K nejčastějším katalyzátorům takovýchto reakcí patří Rh(OAc) a Cu(acac).

Azomethinylidy.

1,3-dipolární cykloadiční reakcí azomethinylidu s alkenem vzniká sloučenina s azacyklickou strukturou jako například pyrrolidin. Tento postup se mimo jiné využívá při syntéze spirotryprostatinu A.

Biologická využití.

1,3-dipolární cykloadice mezi organickými azidy a koncovými alkyny (například azido-alkynová Huisgenova cykloadice) se využívá v biokonjugaci.

Katalýza měďnými sloučeninami.

Huisgenova reakce obecně při nízkých teplotách neprobíhá příliš rychle. Byla vyvinuta její varianta katalyzovaná měďnými sloučeninami Cu, která probíhá velmi rychle i za mírných, například fyziologických, podmínek (neutrální pH, pokojová teplota a vodný roztok). Tato reakce je také bioortogonální: azidy i alkyny se v biologických systémech obvykle nevyskytují a tak mohou být provedeny chemoselektivně i v rámci buňky. Tyto látky rovněž nereagují s ostatními funkčními skupinami vyskytujícími se v přírodě, a tak biologické systémy nenarušují. Měďné sloučeniny jsou cytotoxické, ovšem bylo vyvinuto mnoho ligandů, které snižují cytotoxicitu a zvyšují rychlost reakce, což umožňuje její využití při "in vivo" studiích.  Bylo například popsáno metabolické zařazení do glykanů v buněčných membránách u azidy funkcionalizovaných sacharidů a jejich následné značkování komplexy fluoroforů s alkyny. Fluorescenčně značkovaná buněčná membrána může být zobrazena pomocí fluorescenčního mikroskopu.

Napětím podporovaná cykloadice.

Aby zametzili toxickým účinkům jednomocné mědi, vyvinuli Carolyn Bertozzi "et al." napětím podporovanou azido-alkynovou cykloadiční reakci (SPAAC) mezi organickým azidem a derivátem cyklooktynu. Úhlové pokřivení cyklooktynu umožňuje urychlit reakci, díky čemuž ji lze prakticky provést za fyziologických podmínek i bez použití katalyzátoru.  Alice Ting "et al." zabudovali azidofunkcionalitu do určitých bílkovin na povrchu buněk za použití ligázového enzymu. Tyto bílkoviny byly následně označkovány cyklooktyno-fluoroforovým komplexem za vzniku fluorescenčně zbarveného proteinu.

1,3-dipolární cykloadice je chemická reakce mezi 1,3-dipólem a dipolarofilní sloučeninou, při níž vzniká pětičlenný cyklus. První takové reakce byly provedeny na přelomu 19. a 20. století, krátce po objevu 1,3-dipólů. Mechanismus a využití těchto reakcí v organické syntéze byly zjištěny v 60. letech 20. století, a to hlavně díky pracím Rolfa Huisgena. Reakce tak někdy bývá označována jako Huisgenova cykloadice (tento název se používá zejména pro 1,3-dipolární cykloadiční reakce organického azidu s alkynem za vzniku 1,2,3-triazolu). 1,3-dipolární cykloadice je významnou metodou regio- a stereoselektivní přípravy pětičlenných heterocyklů a jejich acylových derivátů s otevřenými řetězci.

La cycloaddition 1,3-dipolaire, aussi connue sous le nom de cycloaddition de Huisgen ou réaction de Huisgen est une réaction en chimie organique appartenant à la grande famille des cycloadditions péricycliques concertées. C'est une réaction entre un 1,3-dipôle et un dipolairophile, la plupart du temps un alcène substitué, pour former un cycle à cinq atomes. Rolf Huisgen fut le premier à effectuer des recherches sur cette réaction en variant les 1,3-dipôles et à considérer son importance dans la synthèse d'hétérocycles à cinq atomes.


Tenisová kariéra.

Ve dvouhře okruhu ATP World Tour debutoval na květnovém Open de Nice Côte d’Azur 2013 v antukovém areálu Nice. V posledním kvalifikačním zápase přešel přes Thiema de Bakerra a na úvod singlové soutěže vypadl s krajanem Fabiem Fogninim. Premiérový kariérní vyhraný zápas v této úrovni dosáhl na bukurešťském BRD Năstase Țiriac Trophy 2016 po vyřazení pátého nasazeného Kypřana Marcose Baghdatise. Přes Džumhura postoupil poprvé do čtvrtfinále okruhu, v němž jej zastavil Argentinec Federico Delbonis. Jednalo se o jeho jedinou čtvrtfinálovou účast až do zisku titulu v dubnu 2018. V rámci série ATP Masters odehrál první utkání v hlavní soutěži na římském Internazionali BNL d'Italia 2014, kde jej na úvod vyřadil Nizozemec Igor Sijsling.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie zaznamenal v mužském singlu US Open 2015. V úvodním kole však nenašel recept na Američana Mardyho Fishe ve čtyřech setech.  Do premiérového finále na okruhu ATP Tour postoupil na antukovém Gazprom Hungarian Open 2018 v Budapešti, když se do hlavní soutěže probojoval až jako šťastně poražený kvalifikant po kvalifikační prohře s Jürgenem Zoppem a odstoupení Lasla Djereho. Ve druhém kole dvouhry vyřadil bosenskou turnajovou dvojku Damira Džumhura a v semifinále osmého nasazeného krajana Andrease Seppiho. V boji o titul pak z pozice 92. hráče žebříčku přehrál Australana Johna Millmana po dvousetovém průběhu. Před turnajem bylo jeho kariérním maximem čtvrtfinále. Titulem se stal sedmým šampionem turnaje ATP od sezóny 1990 v roli šťastného poraženého a po něm se posunul na 53. příčku.  Na French Open 2018 si poprvé zahrál semifinále grandslamu. V prvním kole premiérově vyhrál utkání na majoru, když zdolal Rumuna Maria Copila. Ve třetí fázi zůstal na jeho raketě desátý nasazený Španěl Pablo Carreño Busta a v osmifinále belgická turnajová osmička David Goffin, což znamenalo jeho debutové vítězství nad členem elitní světové desítky. Jako 72. hráč žebříčku ATP se stal nejníže postaveným čtvrtfinalistou Roland Garros od roku 2008 a Lotyše Ernestse Gulbise. Po čtvrtfinálové výhře nad Novakem Djokovićem postoupil jako nejníže postavený tenista od roku 1999 a Ukrajince Andrije Medveděva do semifinále French Open. Rovněž se stal prvním mužským semifinalistou grandslamu z Itálie od Corrada Barazzuttiho, jenž se do této fáze probojoval na French Open 1978. Jeho cestu pavoukem zastavil až sedmý nasazený Rakušan Dominic Thiem. Na červencový Wimbledon 2018 přijel poprvé v roli nasazeného v grandslamové soutěži. Jako turnajová devětadvacítka však na úvod nestačil na Australana Alexe de Minaura po čtyřsetovém průběhu.

Sázkařská aféra.

Italská tenisová federace mu původně 18. července 2016 udělila trest v délce trvání 18 měsíců, následně snížený na jeden rok, a pokutu 40 tisíc eur za to, že během marockého challengeru v říjnu 2015 podal sázku na vlastní utkání s Polákem Kamilem Majchrzakem, a že měl také poskytovat informace o zdravotním stavu profesionálních hráčů. Následně se odvolal k nezávislému tribunálu Italského olympijského výboru, kde v říjnu 2016 uspěl se zrušením trestu i neplacení pokuty pro nejasnosti ve vyšetřování. Během něj odmítl, že by vsadil na vlastní prohru. Asociace tenisových profesionálů (ATP) původní trest neakceptovala, takže Cecchinato mohl od červencového udělení trestu do zprošťujícího verdiktu v říjnu 2016 nastupovat na turnajích organizovaných ATP (včetně challengerů), a to i na italském území. Zákaz startu měl před úplným zproštěním pouze na událostech pořádaných italským svazem.

Marco Cecchinato, výslovnost:, (* 30. září 1992 Palermo) je italský profesionální tenista. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour vyhrál dva singlové turnaje, když premiérový z nich ovládl na budapešťském Hungarian Open 2018. Stal se tak prvním Sicilanem, který ovládl turnaj ATP. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal jedenáct titulů ve dvouhře a šest ve čtyřhře.

Marco Cecchinato, né le à Palerme, est un joueur de tennis italien, professionnel depuis 2010. Il a remporté ses trois finales de simple disputées en tournoi ATP pour un total de trois titres ATP 250, deux remportés en 2018 et un remporté en 2019.