Popis.

Jirnicovité jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny, zřídka keře ("Huthia") nebo liány ("Cobaea"). Stonky a listy jsou často žlaznaté a lepkavé. Listy jsou střídavé nebo vstřícné, jednoduché, celistvé nebo zpeřeně členěné, bez palistů. U rodu vilec ("Cobaea") jsou listy zpeřené a koncový lístek je přeměněn v úponku. U některých zástupců, např. rodu "Loeselia", jsou listy ostnité. Květenství jsou úžlabní nebo vrcholové vrcholičnaté hrozny či laty, případně jsou květy jednotlivé. Květy jsou většinou nápadné, pravidelné, řidčeji souměrné, oboupohlavné, pětičetné. kalich i koruna jsou srostlé, koruna tvoří u některých zástupců dlouhou trubku. Tyčinek je 5 a jsou přirostlé ke koruně. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 plodolistů. Obsahuje 3 komůrky a nese jedinou čnělkou se 3 bliznovými rameny. Plodem je tobolka. Semena jsou většinou drobná a četná, řidčeji velká s nápadným křídlem ("Cantua", "Cobaea", "Huthia").

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 380 druhů ve 26 rodech. Největší rody jsou plamenka ("Phlox", 70 druhů), proměnka ("Gilia"), jirnice ("Polemonium") a "Linanthus" (po 40 druzích), "Navarettia", "Leptosiphon" a "Ipomopsis" (po 30 druzích). Centrum diverzity je v západních oblastech Severní Ameriky, vyskytuje se však i ve větší části Eurasie, ve Střední Americe a horstvech Jižní Ameriky až po Argentinu. Chybí v Africe a Austrálii. Největší areál rozšíření má rod jirnice ("Polemonium"), který se vyskytuje v Severní i Jižní Americe a v Eurasii. Většina rodů jirnicovitých jsou endemity Severní Ameriky (vč. Mexika), poměrně častá je také disjunkce mezi západem či jihozápadem Severní Ameriky a jižní částí And. V Evropě jsou původní 3 druhy. Téměř po celé Evropě je rozšířena jirnice modrá ("Polemonium caeruleum"), v nejsevernějších oblastech jirnice "P. acutiflorum" a "P. boreale". Některé druhy rodu kolomie ("Collomia") byly zavlečeny ze Severní Ameriky. Kromě rodu jirnice zasahuje mimo americký kontinent pouze asijská plamenka "Phlox sibirica".

Ekologické interakce.

Jirnicovité jsou opylovány celou paletou opylovačů. Většina druhů mírného pásu je opylována relativně drobným hmyzem – včelami, mouchami a brouky. Velké zvonovité květy "Cobaea" jsou opylovány lišaji a netopýry. Jasně červeně zbarvené trubkovité květy rodu "Cantua" a druhu "Loeselia mexicana" jsou navštěvovány kolibříky. Charakteristický odér produkovaný žlázkami na listech a stoncích slouží nejspíše k odpuzení býložravců.

Taxonomie.

Čeleď byla tradičně řazena do řádu lilkotvaré ("Solanales"), po nástupu molekulárních studií však byla přeřazena do řádu "Ericales". Sesterskou skupinou je čeleď "Fouquieriaceae". Rod "Cobaea" byl některými botaniky (např. Dahlgren) řazen do samostatné čeledi "Cobaeaceae".

Význam.

Mnohé druhy, zvláště z rodů plamenka ("Phlox"), jirnice ("Polemonium"), vilec ("Cobaea") a proměnka ("Gilia") jsou pěstovány jako okrasné rostliny.  Žlutobýl "Cantua buxifolia" je národní rostlinou Peru a byl pěstován již Inky v okolí jejich chrámů. Některé druhy jirnicovitých jsou používány v medicíně (vilec šplhavý, "Loeselia mexicana"). Z listů a stonků některých druhů rodu "Loeselia", "Cantua" a "Ipomopsis" je vyráběn pěnivý roztok používaný k mytí jako náhrada mýdla.

Přehled rodů.

"Acanthogilia", "Aliciella", "Allophyllum", "Bonplandia", "Bryantiella", "Cantua" (včetně "Huthia"), "Cobaea", "Collomia", "Dayia", "Eriastrum", "Gilia" (včetně "Giliastrum"), "Gymnosteris", "Ipomopsis", "Langloisia", "Lathrocasis", "Leptodactylon", "Leptosiphon", "Linanthus", "Loeselia", "Loeseliastrum", "Microgilia", "Microsteris", "Navarretia", "Phlox", "Polemonium", "Saltugilia"

Jirnicovité ("Polemoniaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu vřesovcotvaré ("Ericales"). Jsou to byliny nebo řidčeji dřeviny s jednoduchými nebo složenými listy a často s nápadnými květy. Čeleď zahrnuje téměř 400 druhů ve 26 rodech. Je rozšířena zejména v Severní Americe a v horách tropické Ameriky. V České republice se vyskytuje jirnice modrá. Některé druhy jsou pěstovány jako okrasné rostliny, zejména plaménky (floxy), proměnky a šplhavá bylina vilec šplhavý (kobea).

La famille des Polemoniaceae (Polémoniacées) regroupe des plantes dicotylédones ; elle comprend environ 400 espèces réparties en près de 18 à 26 genres.


Začátky.

Narodil se v egyptském městě Kafr al-Šajh v deltě Nilu. Jeho otec byl právník, matka byla z bohaté rodiny. Když mu bylo 10 let, přestěhovali se do Káhiry. Od roku 1985 Atta studoval na Káhirské technické univerzitě, v roce 1990 promoval jako architekt. Během studia také navštěvoval kurzy angličtiny na Americké univerzitě v Káhiře. Po vystudování pracoval na káhirské radnici na odboru územního plánování.  Při práci začal navštěvovat kurzy němčiny v místním Goethe-Institutu. V roce 1992 na přání otce odjel studovat architekturu na Technickou univerzitu v Hamburku. Během studií jako silně věřící navštěvoval místní mešitu, kde se seznámil se skupinou dalších studentů, kteří stejně jako on smýšleli protiizraelsky a protiamericky. V roce 1998 zformovali tzv. Hamburskou buňku, když se Atta, Marwan al-Shehhi a Ramzi bin al-Shibh společně přestěhovali do velkého bytu (nájemní smlouva byla na Attu). Zde pořádali pravidelná setkání s dalšími podobně smýšlejícími studenty. Scházelo se zde hned několik pozdějších únosců teroristických útoků 11. září.

Hamburská buňka.

Začátkem roku 1999 Atta dokončil svou diplomovou práci a srpnu 1999 ji úspěšně obhájil. Koncem roku 1999 se Atta spolu s dalšími čtyřmi členy buňky rozhodli odcestovat do Čečenska a bojovat v druhé čečenské válce. Dva z nich se však náhodně ve vlaku seznámili s osobou, která jim doporučila kontaktovat Mohameda Ould Slahiho, spolupracovníka Al-Káidy, a probrat s ním jejich plány. Ten je přesvědčil, aby místo cesty do Čečenska jeli raději na výcvik do Afghánistánu. Doporučil jim cestovat do pákistánského Karáčí a poté v Kvétě vyhledat v kanceláři Tálibánu Umara al-Masuriho.  Skupina pěti členů buňky se tak postupně přepravila do Pákistánu, Atta letěl v listopadu 1999. Společně pak v Kvétě vyhledali "Umara al-Masuriho", což nebyla existující osoba ale signál pro osazenstvo kanceláře Tálibanu, aby byli dopraveni do Kandaháru. Zde se stali členy Al-Káidy a osobně se setkali s Usámou bin Ládinem, který jim nabídl účast na sebevražedné misi proti USA. Všichni souhlasili a Atta byl vybrán jako vedoucí operace. Atta se vrátil zpět do Německa v únoru 2000.  V březnu 2000 začal Atta e-mailem obesílat letecké školy v USA, ve kterém je žádal o letecký výcvik na profesionální piloty pro sebe a skupinu dalších arabských studentů. Těchto e-mailů odeslal přes 50. V květnu 2000 si zažádal o americké vízum, které jako dlouhodobě bydlící v Německu a vysokoškolsky vzdělaný bez problémů hned druhý den dostal. 2. června odjel autobusem do Prahy, odkud druhý den odletěl do USA.

USA.

Zde se o pár dní později Atta setkal s Marwanem al-Shehhím a společně bydleli po hotelech. Pokračovali v kontaktování letových škol, několik jich osobně navštívili. Nakonec se rozhodli pro školu ve floridském Venice. Zde od července 2000 intenzivně studovali. Další z únosců a člen Hamburské buňky Ziad Jarrah, studoval ve stejném městě v jiné škole. V listopadu 2000 získal Atta pilotní průkaz pro malá letadla a pokračoval ve studiu na větší stroje. Mimo jiné navštěvoval i simulátor Boeingu 767, který později při útocích pilotoval. V dubnu 2001 pomáhal, když do USA přiletěli pozdější únosci nepiloti. V červenci 2001 Atta odjel do Španělska, kde se setkal s Ramzím bin al-Shibhehem. Ten se po několika neúspěšných pokusech dostat americká víza stal spojkou mezi Attou a Al-Káidou. Ve Španělsku spolu s Attou dokončovali plán útoků. Ještě během července 2001 se Atta vrátil do USA a pokračoval v přípravách na útok.  10. září 2001 se setkal s jedním ze spoluúnosců a 11. září brzy ráno letěli z Portlandu do Bostonu, kde přesedali na Let American Airlines 11. Před odletem ještě Attovi volal jeden z dalších spoluúnosců, kteří se připojili v Bostonu. V osm hodin ráno let American Airlines 11 odstartoval a o patnáct minut později únosci ovládli letadlo, Atta zasedl na místo pilota. Atta v průběhu únosu také mluvil do palubního rozhlasu a uklidňoval pasažéry, několikrát však zmáčknul špatné tlačítko a místo do palubního rozhlasu omylem promlouval k řízení letového provozu. Ve tři čtvrtě na devět letadlo pilotované Attou narazilo do severní věže Světového obchodního centra.

Muhammad Atta (1. září 1968 Kafr aš-Šajch – 11. září 2001 New York) byl vůdce skupiny únosců letadel během teroristických útoků 11. září 2001, který sám navedl let American Airlines 11 do Severní věže Světového obchodního centra.

Mohammed Atta As-Sayed (en ), né le et mort le, est l'un des terroristes impliqués dans les attentats du 11 septembre 2001 aux États-Unis. Le FBI le cite comme étant le coordonnateur des détournements et le pilote du premier avion, le vol 11 American Airlines qui s'est écrasé contre la tour nord du World Trade Center. Selon les services secrets français, Mohammed Atta, a séjourné en Bosnie-Herzégovine à plusieurs reprises entre 1994 et 1999.


Nomenklatura.

Vlk arabský, trinomickým jménem "Canis lupus arabs", je uznávaným poddruhem vlka obecného, jehož vědecky zařadil Reginald Innes Pocock v roce 1934. V arabštině se nazývá "theeb", hebrejsky pak "ze ́ev Aravi," anglicky se mu někdy říká "desert wolf". Možným problémem statusu této subspecie je předpokládaný genetický mix se psem domácím.

Popis.

Arabský vlk je malý, štíhlý, pouštní vlk. Na délku měří 70 až 80 cm a výšku v kohoutku má 40 až 65 centimetrů. Ocas je 30 až 34 cm dlouhý a má černou špičku. Dospělci váží v průměru 18 až 20 kg. Pohlavní dimorfismus není nijak zásadní. Samci odchycení v Negevské poušti vážili mezi 17,4 a 22,5 kg, samice mezi 15,7 a 18,9 kg. Jeho uši jsou v poměru k velikosti těla ve srovnání s jinými poddruhy větší, přizpůsobené k rozptýlení tělesného tepla. V létě má krátkou, řídkou srst, ale delší chlupy na zádech mu dlouho zůstávají. Pravděpodobně jde o adaptaci zlepšující ochranu před slunečním zářením. Zimní srst je dlouhá, ale je kratší, než u „severních” vlků. Zbarvení srsti kolísá od světle hnědé po šedožlutou. Srst na tvářích má obvykle bílou barvu. Většina jedinců má žluté oči, ale někteří mají oči hnědé, zřejmě v důsledku křížení se zdivočelými psy. Arabští vlci se liší od jiných vlků tím, že prostřední dva prsty jejich tlapek jsou srostlé. V porovnání s vlkem indickým má světlejší srst, je v průměru o něco menší a má úměrně menší hlavu.  Celkově je vlk arabský štíhlé tělesné konstituce, což je dáno teplým prostředím a prakticky neustálým aktivním sháněním potravy, která je v pouštních a polopouštních oblastech poměrně vzácná.  U vlka arabského byl zaznamenán i melanismus. Černí vlci se vyskytují především v západní části Saúdské Arábie, zvláště ve vlhčích oblastech.

Biologie.

Arabští vlci se obvykle nesdružují do velkých smeček. Žijí buď osamoceně, v párech nebo ve skupinách čítajících tři až čtyři zvířata. Do větších smeček se sdružují jen, když je dostatek potravy. Největší zaznamenaná skupina čítala 17 jedinců. Jsou zvláštní tím, že vyjí jen zcela výjimečně. Jsou výrazně teritoriální jen v období, kdy vychovávají mláďata. To si rodičovský pár nárokuje území o velikosti 11 až 33 km. Nedokáží přežít delší období bez příjmu tekutin (na rozdíl od mnoha jiných pouštních zvířat), proto nezacházejí příliš daleko do vyprahlých pouštních oblastí bez zdrojů vody. Jsou aktivní především za soumraku a v noci. Během dne zůstávají v úkrytech, které jim poskytují stín. Hloubí si poměrně hluboká doupata, v nichž přečkávají nejteplejší části dne.

Potrava.

Vlk arabský loví většinou sám a v noci. Jeho kořistí se stávají malá a středně velká zvířata, jako jsou hlodavci, zajíci, lišky, menší antilopy a gazely (gazela dorkas, "Gazella marica", gazela arabská, gazela obecná), divoké druhy koz (například kozorožec horský), plazi, ptáci a hmyz. Živí se také mršinami, v některých částech výskytu může jít o hlavní část jeho potravy. Jídelníček doplňuje ovocem a rostlinami. V některých oblastech, například v jižním Izraeli, tvoří významnou část potravy odpadky.  Útočí též na hospodářská zvířata, může napadnout jakékoliv domácí zvíře až do velikosti kozy. V důsledku toho ho zemědělci bez váhání střílejí, tráví jedem nebo chytají do pastí.

Rozmnožování, vývoj.

Rozmnožování probíhá mezi říjnem a prosincem. Březost trvá 63 až 65 dní, následně samice porodí obvykle 2 až 3 mláďata. Někdy to může být i více a zaznamenaný rekord je 12 vlčat. Mláďata se rodí slepá a jsou matkou kojena 6 až 8 týdnů. Pak přecházejí na tuhou stravu, což je zpočátku rodiči natrávené a vyvržené maso ulovených zvířat. Pohlavně dospělí se mladí jedinci stávají přibližně ve dvou letech. Délka života se pohybuje okolo 10 let.

Populace.

Obecně platí, že populace vlků je vysoká tam, kde je nízká hustota lidského osídlení. V Ománu se populace vlků výrazně zvýšila od té doby, co byl zakázán jejich lov. Je velmi pravděpodobné, že se výskyt na určitých místech regionu v blízké budoucnosti přirozeně obnoví. V Izraeli žije asi 100 až 150 arabských vlků v Negevské poušti a v Aravském údolí. V Jordánsku žije asi 200 jedinců. V Saúdské Arábii se vyskytuje několik stovek vlků, odhady z přelomu tisíciletí hovořily o 500 až 700 kusech. Celková populace dosahuje zřejmě 1000 až 2000 zvířat.

Hrozby, ochrana.

Tento poddruh vlka má neoficiální status (samostatně není hodnocen IUCN) kriticky ohrožený. Hlavní hrozbou pro něj je konflikt s lidmi, kteří šelmy tradičně a dlouhodobě považují za škůdce a snaží se je všemi možnými způsoby zabíjet. Dalším problémem je křížení s potulnými domácími psy. Předpokládá se, že hybridi psů a vlků jsou hůře adaptovaní na pouštní život a můžou vykazovat agresivnější chování vůči dobytku. Ztráta biotopu může být rovněž příčinou úbytku vlčí populace. V Ománu trpí vlci vzteklinou.  V Ománu, Izraeli a některých oblastech Saúdské Arábie je vlk arabský chráněn. V Egyptě a Spojených arabských emirátech existuje chovný program.

Vlk v kultuře.

Vlk je často zmiňován v Bibli jako nepřítel, symbol zrady a dravosti a krvežíznivosti (Sírachovec 13:17 – "Jak může být vlk ve spolku s beránkem?", Matouš 7:15 – "Střezte se lživých proroků, kteří k vám přicházejí v rouchu ovčím, ale uvnitř jsou draví vlci."). Pokolení Benjamín, vzhledem ke svému bojovnému charakteru, bylo často přirovnáváno k vlku.

Vlk arabský ("Canis lupus arabs") je nejmenší poddruh vlka obecného. Dříve obýval celý Arabský poloostrov, ale nyní žije jen v malé části jižního Izraele, v Kuvajtu, Ománu, Jemenu, Jordánsku, Saúdské Arábii a pravděpodobně v některých místech na Sinajském poloostrově v Egyptě. Výskyt v Iráku a Sýrii je nejistý, respektive není zřejmé, zda v případě místních vlků nejde výhradně o poddruh "Canis lupus pallipes." Ve Spojených arabských emirátech nebyl ve volné přírodě spatřen od 80. let 20. století.

Le loup d'Arabie (Canis lupus arabs), ou loup arabe, est une sous-espèce de loup gris ("Canis lupus") que l'on trouvait autrefois dans toute la péninsule arabique. Aujourd'hui, on ne le retrouve plus que dans de petites poches dans le Sud Israël, dans le sud et l'ouest de l'Irak, en Oman, au Yémen, en Jordanie, en Arabie Saoudite, et probablement dans certaines régions de la péninsule du Sinaï en Égypte.


Život a kariéra.

Narodila se okolo roku 1710, není známo kde. Velkou část svého dětství strávila v Mantově kterou ve 12 letech opustila a vydala se do Benátek. Byla jedinou dcerou francouzského parukáře Pietra a jeho ženy Bartolomey Tessieri. Oba manželé měli ještě děti z předešlého manželství. Pietro měl dva syny a Bartolomea měla dceru jménem Paolina Trevisan, všichni sourozenci byli starší než Anna. Někteří historici uvažují o tom, že Paolina nebyla Aninou sestrou nýbrž matkou. V Benátkách začala studovat u Thomase Albinoniho. V roce 1724 vystupovala v Benátkách v Albinoniho opeře vedle Chiari Orlandi, také Albinoniho studentky.  Okolo roku 1725/1726 se stala studentkou a společnicí Antonia Vivaldiho a společně se svou sestrou se stala pravidelnou součástí jeho doprovodu. V roce 1927 poprvé vystoupila v jeho opeře Farnace.  Přesné detaily jejich vztahu jsou nejasné, ale je jisté, že Anna byla pravděpodobně nejbližší osobou jeho rodiny. O jejich vztahu se hodně diskutovalo a církev jejich vztah hodně napadala. Nesrovnával se s celibátem, který Vivaldi musel dodržovat jakožto kněz. Kardinál Tommaso Rufo nepovolil Vivaldimu odjet do Ferrary a uvést tam svou operu, aby se tam nesetkal s Annou, která ve Ferraře právě pobývala. Skladatel v dopise příteli píše: "Dělat operu bez Giró je nemožné, protože nelze nalézt podobnou primadonu. Dělat operu beze mne, to nemohu dopustit." Poté pokračuje: "Co mne nejvíce uráží, je skutečnost, že Jeho Eminence Rufo ty ubohé ženy (Annu a její sestru Paolinu Giró) zatěžuje poskvrnou, jakou svět nikdy na nich neviděl. Čtrnáct let jsme společně cestovali mnoha evropskými městy, a všude byla jejich počestnost obdivována; také pro Ferraru to platí. Tyto ženy jsou mi velkou oporou, protože znají všechny mé vady. To jsou skutečnosti, které zná takřka celá Evropa." Vivaldi se k jejich vztahu vyjádři poté ještě jednou v dopise, kde uvedl, že je "čistě umělecký." Po dvacet let mu zůstala oddaná, objevovala se téměř v každé jeho opeře a zůstala s ním i při jeho pádu a náhlé smrti v roce 1741.  Pokračovala ve své úspěšné kariéře až do roku 1748. Pak ze své funkce zpěvačky odstoupila a vdala se 20. srpna 1748 za hraběte Antonia Mariu Zanardini Landiho. Po smrti Vivaldiho kromě toho, že se Anna provdala a do roku 1748 ještě vystupovala, již o ní ani Paolině nejsou žádné další zmínky.

Zajímavosti.

V pochvalném listu její zpěv srovnávali "s milostnou harmonií, neboť povznáší k nebesům. Pohled umělkyně vyjadřuje sladké utrpení srdcí. Je jako slunce, které propůjčuje svým paprskem ozdobu a krásu. Ani slavík nepřináší zprávu o lásce, tak jako zpěv dojímající každou duši, jenž má tisíce kouzel a rozkoší." Také Vivaldi si vysoce cenil jejího umění. Byla dokonalou jevištní umělkyní, vystihla charakter každé postavy, možná, že její umění herecké stálo výše než její zpěv. V každém případě Vivaldi vybíral každý text, psaný v libretech, tak, aby vyhovoval postavě, kterou měla Anna Giró ztvárnit. Anna Giró bývala se sestrou zpravidla doma, a tak ji často Vivaldi povolal, aby jej podporovala v jeho skladatelské činnosti, dokonce jej obdivovala. Měla prý hezké oči, upravené vlasy, v pase byla hubená a svou ušlechtilostí prý působila na muže. Přitom však nebyla vysloveně krásná. Vivaldi pro ni psal árie, které vyjadřovaly vášně, vnitřní pohyb, dění což vyžadovalo interpretačně proměnlivý výraz zprostředkovaný vhodnou gestikou a mimikou. Navštívila za svůj život rozmanitá města. V některých se zdržela tři roky, v jiných dva, v některých zase jen šest, pět nebo tři měsíce. Vždy ji provázela sestra.

Anna Girò (1710/1711 – po roce 1748), též Anna Giraud "La Mantovana", vlastním jménem Anna Maddalena Teseire, byla italská pěvkyně. Je známá díky spolupráci s hudebním skladatelem Antoniem Vivaldim, který pro ni napsal množství oper.

Anna Girò (née vers 1710), ou Anna Giraud, ou encore La Mantovana, était le nom de scène d'Anna Maddalena Tessieri, une cantatrice italienne au registre de mezzo-soprano. Elle est surtout connue pour sa collaboration avec le compositeur Antonio Vivaldi, qui a écrit plusieurs rôles à l'opéra spécifiquement pour elle et dont elle était très proche, entretenant avec lui des relations ambigües.


Geografické a klimatické podmínky a historie gastronomie.

Na severu a jihu se slovenská kuchyně liší především pestrostí surovin. Severoslovenská kuchyně je ovlivněna drsnými klimatickými podmínkami hornatých částí země, které zde panují. Minimálně tříměsíční intenzivní zima je jednou z příčin, proč převažuje v této oblasti uzené maso, brambory, kysané zelí, mléčné výrobky, mouka a luštěniny. Jako základní potravina v zimním období sloužily brambory a čerstvé i kysané mléko. Nepostradatelné kysané zelí krouhané a nakládané ke kvašení během podzimu se přes zimu stávalo velmi cenným zdrojem vitamínu C. Celý rok se jedly sladkovodní ryby, jehněčí maso, uzeniny, divočina anebo houby a lesní ovoce. Tradiční je i chov včel a výroba medu.  Na jihu a nížinách je surovinová základna pestřejší. Oproti severu je nabídka masa bohatší o hovězí, husí, kachní a krutí. V rybnících chovaný kapr se stal na jihu tak jako v Česku klasickým vánočním chodem. Běžné jsou rozličné výrobky z mouky nebo čerstvé i sušené těstoviny. Oproti severu je zde daleko větší dostupnost ovoce a ovocných výrobků, jako jsou džemy nebo sterilizované a sušené ovoce.

Polévky.

Nejtradičnější polévkou na Slovensku je kapustnica vyrobená například z kysaného zelí, uzeného masa, sušených hub, sušených švestek, klobásy a zahuštěná trochou mouky a kysané smetany. Recepty a použité ingredience se liší nejen v jednotlivých krajích, ale občas i v sousedících vesnicích. Mezi další oblíbené polévky patří fazolová, čočková, kuřecí, hovězí nebo gulášová. Nejrozšířenějším vánočním jídlem je na Slovensku kapustnica nebo čočková polévka. Oblíbené polévky:

Přívarky.

Oblíbenou součástí slovenské kuchyně jsou tzv. přívarky, které se dají popsat jako více zahuštěné polévky. Přívarek může obsahovat i mléko, smetanu nebo protlak. Příklady přívarků:

Hlavní chod.

Stejně jako česká, i slovenská kuchyně je mastnější a energeticky vydatnější než například italská. Často se k přípravě jídel používá vepřové sádlo nebo olej. Nejtypičtější specialitou jsou brynzové halušky se smaženou slaninou. Podobně populární jsou také strapačky - halušky s kysaným zelím a osmaženou slaninou, nebo furmanské halušky - halušky s uzeným sýrem a osmaženou slaninou či klobásou. Existují i další, regionální recepty na halušky.  Dalším klasickým zástupcem slovenské kuchyně je guláš, který se od českého liší především použitím obvykle skopového masa namísto hovězího. Na Slovensku jsou také k některým jídlům podávané bramborové i kynuté knedlíky. Mezi taková jídla patří především přílohové omáčky obvykle na bázi zeleniny, jako je houbová, rajská, apod. Oblíbeným je i smažený vepřový řízek nebo smažený sýr.  Mezi drůbeží dominuje kuřecí maso, ale velmi populární je také pečená husa, která se na rozdíl od Čech nepodává s knedlíky, ale spíše s lokšemi. V některých oblastech má pečení husy dlouholetou tradici a je považováno za místní specialitu (např. obec Chorvátsky Grob).  Na rozdíl od české kuchyně, na Slovensku není běžné jíst sladká jídla jako hlavní chod. Jídla jako sladké knedlíky (velice často neplněné, ale přelité ovocem) nebo šišky s mákem či strouhanými ořechy (šúlance) jsou považovány pouze za dezert.  Příklady hlavních jídel:

Moučníky a slané pečivo.

Pro slovenskou kuchyni jsou typické záviny, kynuté koláče a buchty, méně často bábovky. Nejtypičtější jsou štrůdl a žemlovka. Na Vánoce a Velikonoce se peče několik druhů cukroví a moučníků naráz. Kromě ovoce se při pečení často používá mák, ořechy a tvaroh. Mezi typicky slovenské slané pečivo patří posúch (někdy osúch) a slaninové pagáče.  Příklady pečiva:

Saláty.

Na saláty se často používá červené nebo bílé zelí. V zimních měsících bylo zvykem přidávat k jídlu kysané zelí. V současnosti se konzumuje pestrý výběr salátů evropské kuchyně. Hlávkový salát se konzumuje zalitý sladkokyselým nálevem nebo se podává s kysaným zelím a cukrem, případně posypaný červenou paprikou.

Sýry.

Nejznámějšími sýry jsou bryndza, oštiepok, polooštiepok, korbáčik, parenica, koliba, ad. Velice často se používá ovčí sýr (hrudka). Většina sýrů je k dostání v uzené i neuzené formě. Brynza se používá jak ve své přirozené formě, tak také jako přísada do populární pomazánky nebo jako náplň (např. do pirohů).

Nápoje.

Mezi typické nápoje patřila žinčica vyrobená z ovčího mléka, která se často podávala k brynzovým haluškám. Z alkoholických nápojů je na Slovensku nejrozšířenějším nápojem pivo. V regionech, kde se pěstuje vinná réva, je k jídlu podáváno víno. Populárnější bylo tradičně bílé a spíše sladké víno, ale toto se v současnosti mění a na popularitě získávají i ostatní vína. Z destilátů je nejtypičtější borovička, ale známá je i slivovice. Zvykem je na Slovensku při pozvání k jídlu přinést láhev vína nebo lihoviny. Z nealkoholických nápojů se často pije Vinea a Kofola.

Vánoční menu.

Na vánoce vypadá tabule tradičně takto:  Na východě Slovenska je místy tradiční i polévka mačanka nebo pirohy. Typickým dezertem jsou pak tzv. opekance čili bobaľky nebo oplatky s medem a česnekem.  Mezi klasické vánoční cukroví patří perníčky, vanilkové rohlíčky, ořechové tyčinky, vánočka ad.  Na vánočních trzích patří k nejběžnějším jídlům cikánská pečínka (houska plněná osmaženou cibulí, přírodním vepřovým nebo kuřecím masem a hořčicí či kečupem), lokše na slano i sladko, opékaná klobása, chleba se sádlem či škvarkovou nebo brynzovou pomazánkou, zelná polévka (kapustnica), grilovaný sýr (encián = hermelín), škvarkový pagáč, sladký závin s různými náplněmi, bramborák, atd. Pije se svařené víno nebo punč.

Víkendová jídla.

Mezi jednodušší chatařská a víkendová jídla patří:

Stravovací návyky Slováků.

Slováci jsou podobně jako Češi ve stravování konzervativní. Nejraději jedí tradiční slovenská jídla při posezení doma s rodinou. Slovenská kuchyně není stejně jako česká příliš zdravá, proto je na Slovensku podobně vysoký výskyt rakoviny tlustého střeva a kardiovaskulárních onemocnění.

Slovenská kuchyně se relativně podobá české kuchyni, ovlivněna byla kromě české i kuchyní moravskou, maďarskou, rakouskou či německou. Používá především vepřové a jehněčí maso, mouku, brambory, zelí a mléčné výrobky. Mezi nejznámější jídla patří bryndzové halušky, živánska anebo sýry jako parenica, korbáčik, oštiepok nebo bryndza. Mezi oblíbené nápoje patří žinčica, pivo, borovička, slivovice, ale i víno aj.

La cuisine slovaque varie légèrement, bien que parfois de façon spectaculaire, d'une région à l'autre. Elle a été influencée par la cuisine traditionnelle de ses voisins qu'elle a elle-même influencés. Les origines de la cuisine traditionnelle slovaque proviennent d'une époque où la majorité de la population vivait dans des villages, en auto-subsistance, avec des importations et des exportations alimentaires très limitées et sans moyens modernes de conservation des aliments ou de transformation.


Historie.

Původní seriál "Star Trek" byl vysílán ve třech sezónách mezi lety 1966 a 1969. Zrušen byl kvůli nízké sledovanosti, jeho opakované vysílání na začátku 70. let z něj ale vytvořilo kult, čehož studio Paramount Pictures, držitel licence, v následujících desetiletích využilo. O celovečerním snímku přemýšlel již Gene Roddenberry v roce 1969. Po výrobě dvou řad animovaného seriálu v letech 1973 a 1974 se studio pustilo roku 1975 do příprav prvního filmu. Několik scenáristů se pokusilo vytvořit vhodný epický příběh, s výsledkem však studio nebylo spokojeno, a proto projekt v roce 1977 zrušilo. Místo toho se Paramount zaměřil na druhý hraný seriál s názvem "". Protože však úspěchy snímků "Blízká setkání třetího druhu" a "" byly velké, bylo rozhodnuto zastavit produkci "Phase II" a jeho připravovanou pilotní dvojepizodu přepracovat do podoby celovečerního filmu. Natáčení snímku "" začalo 7. srpna 1978, kvůli složité výrobě efektů a dalším zpožděním měl premiéru na konci roku 1979 a rozpočet se vyšplhal na 46 milionů dolarů. Tržby prvního startrekového snímku nebyly pro studio uspokojivé, proto výrobu druhého filmu se silně redukovaným rozpočtem převzal po Roddenberrym Harve Bennett. "" z roku 1982 koncipoval mnohem více jako akční film, po jeho úspěchu vznikla ucelená trilogie, neboť na něj dějově navázaly další dva snímky.  Pátý a šestý film již byly vyrobeny v době, kdy probíhala produkce druhého hraného seriálu označeného jako "" (1987–1994), který byl dějově zasazen o 100 let do budoucnosti oproti původnímu "Star Treku". Snímek "", ač s původními postavami, ve svém příběhu vysvětloval odlišné reálie mezi těmito dvěma seriály. Následoval sedmý film již zaměřený na postavy z "Nové generace" a natočený těsně po skončení tohoto seriálu, ale i v něm se objevily některé postavy z původního "Star Treku". Další tři snímky z let 1996–2002 již zcela vycházely z "Nové generace", poslední z nich, celkově desátý startrekový film, byl komerčně nejméně úspěšným snímkem celé série.  V 90. letech 20. století byly natočeny také seriály "" a "" odehrávající se v době "Nové generace" nebo těsně po ní, na ně ale nebylo filmy navázáno. V letech 2001–2005 vznikl poslední seriál "" zasazený do doby 100 let před původním "Star Trekem" ze 60. let. Po jeho zrušení začal producent Rick Berman společně se scenáristou Erikem Jendresenem pracovat na vzniku dalšího filmu s názvem "Star Trek: The Beginning", který se měl dějově nacházet krátce po skončení "Enterprise". Postupně jej však převzal J. J. Abrams, který spolu se scenáristy Robertem Orcim a Alexem Kurtzmanem vytvořili v pořadí jedenáctý filmový "Star Trek" ve zcela odlišném a moderním akčním stylu. V něm se sice představily postavy z původního seriálu ze 60. let, jedná se však o jejich mladší protějšky z alternativní reality, čímž byl vytvořen reboot série. Díky jeho komerčnímu úspěchu natočili stejní tvůrci také dvanáctý film "". V pořadí třináctý snímek, vydaný při příležitosti 50. výročí vzniku "Star Treku", byl pojmenován "" a jeho režii převzal od Abramse Justin Lin.

Filmová série Star Trek je součástí rozsáhlé série příběhů z fiktivní budoucnosti, které vytvořil v roce 1964 televizní producent a scenárista Gene Roddenberry. Na původní seriál ze 60. let 20. století navázalo dalších pět televizních seriálů, stovky knih, komiksů a počítačových her a také 13 celovečerních filmů.

La série de films "Star Trek" est une franchise cinématographique de l'univers "Star Trek" créé par Gene Roddenberry pour la série télévisée du même nom et diffusée à partir de 1966 à la télévision.


Kategorizace.

Přímořské státy lze podle různých aspektů dále třídit. Mohou mít pobřeží spojité (většina případů), nebo přerušené cizím státním územím (např. Malajsie x Brunej). Přístup k moři může být široký (většina), nebo úzký (obvykle uměle vytvořený v rámci diplomacie - např. Bosna a Hercegovina, Irák, Jordánsko, Dem. rep. Kongo, Slovinsko). Toto kritérium lze kvantifikovat jako poměr délky pobřeží k délce celé státní hranice. Některé státy mají hranici pouze mořskou (vesměs ostrovní státy, ale také Austrálie). Dalším kritériem je délka pobřeží; relativně nejdelší pobřeží (v poměru k rozloze státu) mají státy na drobných souostrovích (Maledivy, Tokelau apod.), absolutně nejdelší pak větší státy se členitým pobřežím (Filipíny, Indonésie, Kanada, Norsko, Rusko).  Stát může mít přístup k jednomu nebo více mořím, nebo dokonce více oceánům. Ke čtyřem oceánům mělo přístup naposledy Britské impérium.

Státy s přístupem k více než jednomu oceánu.

3 oceány  V zásadě má přístup ke dvěma oceánům také Francie, která sama leží u Atlantiku a její zámořské departementy Réunion a Mayotte jsou v oceánu Indickém.

Zvláštní případy.

Zdaleka nejdelší pobřeží má Kanada (asi 200 tisíc km, téměř čtyřikrát více než druhá Indonésie). Relativně nejdelší pobřeží má Tokelau (přes 10 km pobřeží na jeden km rozlohy). Naopak nejkratší pobřeží má Monako (4 km, což je však k rozloze státu relativně hodně) a nejkratší vzhledem k rozloze státu Dem. rep. Kongo (37 km, což je jen 1,6 cm pobřeží na km rozlohy).  Palestina má přístup k moři jen prostřednictvím územně nesouvisejícího pásma Gazy.

Přímořský stát je stát, jehož území zasahuje na pobřeží moře, tj. není vnitrozemský. Tím se obvykle rozumí moře jako součást světového oceánu, tedy nikoliv třeba Kaspické moře.

Une nation maritime est une nation possédant des frontières maritimes et les utilisant pour des activités comme le commerce, le transport, la guerre, etc.


Německá invaze.

Liepāja byla nacisty považována za obzvláště významné město – byla zde námořní základna a také významný mezinárodní přístav. S ohledem na to předpokládali, že jeho obyvatelé jsou více nakloněni ke komunismu. Německá armáda plánovala obsadit město v první den války, v neděli 22. června 1941. Útok na Liepāju byl veden německou 291. pěší divizí. Silný odpor Rudé armády a dalších sovětských sil však bránil Němcům vstoupit do města až do 29. června 1941. Odpor včetně odstřelování pokračoval ještě několik dnů poté. Město bylo v bojích těžce poškozeno a požáry hořely po celé dny.

Popravy začínají.

V Lotyšsku začal holokaust v noci z 23. na 24. června 1941, kdy v Grobině (město nedaleko Liepāji) členové Sonderkommanda 1a zabili 6 místních Židů na kostelním hřbitově. Jakmile Liepāja 29. června 1941 padla, „v prvních hodinách okupace začal hon na Židy“. Profesor Ezergailis odhaduje, že do rukou Němců padlo asi 5700 Židů z Liepāji a okolí.  Ve dnech 29. a 30. června 1941 němečtí vojáci vykonávali náhodné popravy Židů ve městě Liepāja. Bylo při nich zabito kolem 99 Židů (plus/mínus 30). Popravy začaly téměř okamžitě. Například 29. června v 17.00 přijíždějící němečtí vojáci chytili 7 Židů a 22 Lotyšů a zabili je v kráteru, který vytvořila bomba, uprostřed ulice Ulicha. Ten samý den v 21.00 přišli němečtí vojáci do ulice Hika, kde shromáždili všechny obyvatele a zeptali se, jestli jsou tu nějací uprchlíci z Německa. Jeden muž, Walter (nebo Viktor) Hahn, dirigent, který uprchl z Vídně v roce 1938, vystoupil a byl okamžitě zastřelen. (Jiný zdroj tvrdí, že byl Hahn zabit davem Lotyšů podněcovaným nacisty.) Další den, 30. června, šli vojáci do městské nemocnice, kde přes protesty Lotyšů mezi nemocničním personálem zatkli několik židovských lékařů a pacientů a zastřelili je. Mezi oběťmi byla desetiletá Maša Blumenau.

Masakr v Rainisově parku.

29. června 1941 oddíl Einsatzkommanda 1a (EK 1a) pod vedením SS-Obersturmbannführera Reicherta vstoupil do Liepāji. Jeden z prvních lidí, které EK 1a zabila, byl 30. června hudebník Aron Fränkel, který nevěděl, že si Einsatzkommando zřídilo sídlo v místě jeho zaměstnání v hotelu St. Petersburg. Když přišel do práce, byl identifikován jako Žid a na místě zastřelen.  Během bojů kopaly sovětské síly obranné příkopy v Rainisově parku v centru Liepāji. 3. a 4. července 1941, v prvním zdokumentovaném masakru v Liepāje, muži z Reichertova EK 1a, vesměs Němci a členové SD, obklíčili Židy a donutili je vypochodovat k příkopům v parku. Jakmile byli u příkopu, zastřelili je a těla shodili dolů. Není známo, kolik lidí bylo při těchto popravách zabito. Odhady se pohybují od několika desítek do 300. Po válce došla vyšetřovací komise Sovětského svazu k závěru, že v parku bylo zastřeleno 1 430 lidí; profesor Ezergailis to označuje za přehnané. Jeden účastník, Harry Fredrichson, později vypověděl, že se účastnil jednoho z masakrů, ve kterém bylo zabito 150 lidí.

Protižidovská opatření.

Jako námořní základna se Liepāja dostala pod vedení německého námořnictva Kriegsmarine. Nadporučík ("Korvettenkapitan") Stein byl jmenován velitelem města. 1. července 1941 Stein nařídil, že za každou sabotáž bude zastřeleno deset rukojmích, a dále umístil civilisty do zaměřené oblasti, když tvrdil, že se vojáci Rudé armády schovávají mezi nimi v civilním oděvu. Toto bylo první oznámení o ohrožení rukojmích střelbou v Lotyšsku. 5. července 1941 vydal "Korvettenkapitan" Brückner, který nastoupil místo Steina, soubor protižidovských nařízení. Byla zveřejněna v místních novinách "Kurzemes Vārds". Byla tato::

Popravy rukojmích 7. července.

3. nebo 4. července vstoupil velitel oddílu Einsatzkommanda 2 Erhard Grauel do města s třiceti muži, většina z nich byla od policejního praporu 9 z Ordnungspolizei. Reichert byl tehdy zaměstnán popravami v parku Rainis, což popsal Grauelovi jako „zvláštní úkol“. Reichert odešel den po Grauelově příjezdu. Grauel převzal Ženskou věznici a použil ji jako vězení pro osoby stíhané nacistickým režimem. Jednalo se většinou o Židy, ale byli zatýkáni také komunisti a jejich stoupenci. Byly rozšiřovány zvěsti o odpovědnosti Židů za komunistická zvěrstva během sovětského režimu v Liepāji. Většinu zatčení, pokud ne všechna, prováděla lotyšská milice („domobrana“). 6. července 1941 viděl německý válečný korespondent Werner Hartman Ženskou věznici tak přeplněnou, že nebyl ani dostatek místa na to, aby si vězni mohli lehnout.  První popravy byly provedeny Grauelem. Bylo zabito asi 30 Židů a komunistů, kteří byli zatčeni od 5. do 7. července a popraveni 7. července 1941 jako „rukojmí“ podle vyhlášky nadporučíka Steina ze dne 1. července, kterou pravděpodobně vydal jako odplatu za výstřely, které byly směřovány na německé hlídky v okolí Liepāji. Grauel na popravu vybral každého pátého vězně a jeho muži je zastřelili na pláži v dunách nedaleko majáku. Poválečný soud oznámil, že zabitých rukojmích bylo 30. Anders a Dubrovkis odhadovali 27 plus/mínus 16.

Střelby 8. – 10. července.

Okolo 7. července 1941 se Reichert vrátil do Liepāji se zprávou od velitele Einsatzgruppe A Franze Waltera Stahleckera, že je Grauel obviněný z toho, že nepopravuje lidi dostatečně rychle. Grauel Reichertovi ukázal seznam zadržených lidí a Reichert zaškrtl několik lidí a požadoval, aby byli ihned zastřeleni. Grauel nařídil svému asistentovi Neumanovi, aby popravy zorganizoval. 8., 9. a 10. zastřelili Grauelovi muži každý den 100 lidí, téměř všichni byli Židé. Z ženské věznice byli odvezeni na popraviště ve skupinách po dvaceti.  Podle pozdějšího svědectví Hartmana, který se účastnil zabíjení 8. července v 11:00 – 17:00, bylo během této doby zabito 200 lidí. Procedura byla pro lotyšské „bojovníky za svobodu“ (takto byli pojmenováni Hartmanem). Deset obětí šlo dlouhým příkopem, který končil v jámě. Tam byli srovnáni do dvou řad a postříleni Němci, ale možná také Lotyši. Oblast popraviště byla střežena Němci a Lotyši, kteří byli rozlišeni červenobílými páskami na rukávech.  Popravy se nejdříve konaly každé dva týdny, někdy i častěji, na pláži jižně od majáku. Počáteční popravní oddíly byly německé, později je nahradilo lotyšské komando.  Grauel později u poválečného soudu dosvědčil, že požádal o uvolnění z velení kvůli stresu z masakrů 8. – 10. července. Jeho žádosti bylo vyhověno Rudolfem Batzem, velitelem Einsatzkommanda 2, a na konci října se vrátil do Německa studovat práva. Profesor Ezergailis však poznamenal, že před návratem do Německa i přes jeho tvrzení, že byl masakry šokován, odjel Grauel z Liepāji do blízkého města Ventspils, kde organizoval další zabíjení.

24. – 25. července: První Arajsova akce.

Grauel byl nahrazen SS-Untersturmführerem Wolfgang Küglerem 10. nebo 11. července. Pod dohledem Küglera docházelo k masakrům zhruba dvakrát týdně. Střílení malých skupinek Židů pokračovalo po 10. červenci každý večer. Tyto střelby byly organizovány Küglerem. Často se jednalo o méně než 10 osob. Přesné číslo zabitých v těchto akcích není známo, ale Anders a Dubrovskis odhadují, že jich mohlo být zabito 81 (plus/mínus 27). Také odhadují celkový počet obětí na 287 osob (plus/mínus 130).  16. července 1941 byl Fregattenkapitän Dr. Hans Kawelmacher jmenován německým námořním velitelem v Liepāji. 22. července poslal Kawelmacher telegram německému baltskému velení námořnictva v Kielu, který oznamoval, že chce poslat do Liepāji 100 mužů SS a 50 Schutzpolizei („ochranná policie“) pro „rychlou realizaci židovského problému“. „Rychlou realizací“ Kawelmacher myslel „urychlené zabíjení“. Hromadné zabíjení Židovských mužů začalo v Liepāji ihned a pokračovalo během 25. července 1941. Z Rigy bylo převedeno Arajsovo komando, aby provedlo střelbu, která se konala 24. a 25. července. Bylo popraveno 910 židovských mužů (plus/mínus 90). Výpovědi z jiných zdrojů, že jich bylo zabito 3 000 (Vesterman) a 3 500 (Sovětská mimořádná komise), jsou nesprávné.  První akci Arajsova komanda později popsal Georg Rosenstock, velitel druhé roty 13. praporu policie Reserve. Po válce dosvědčil, když on a jeho jednotka dorazila v červenci 1941 do Liepāji, že slyšeli od procházejících mariňáků, že jsou Židé ve městě neustále popravováni. Mariňáci se na popravy chodili dívat. O několik dní později, v sobotu 24. července 1941, viděl Rosenstock Židy (identifikoval je podle žluté hvězdy na jejich oděvu) krčící se v zadní části kamionu, který byl střežen ozbrojenými Lotyši. Rosenstock, který byl sám ve vozidle, následoval vůz na sever města na pláž nedaleko vojenské základny, kde viděl Küglera, muže SD a několik Židů.

Střelby od srpna do 10. prosince.

Další zabíjení pokračovalo v srpnu po první akci Arajsova komanda, ale v menším měřítku. Od 30. srpna do 10. prosince 1941 došlo k mnoha střelbám, ve kterých bylo zabito 600 Židů, 100 komunistů a 100 Romů. Anders a Dubrovskis odhadli celkové množství obětí do 15. srpna 1941 plus 153 nebo mínus 68. Loďmistrův kamarád Schulz z přístavu vypověděl, že tento den v srpnu 1941 slýchal nepřetržitou střelbu po celý den.  Mezi 17. a 18. hodinou Schulz a další muži veslovali kolem přístavu a viděli, co se děje. Následovali zvuky střelby, až se dostali do staré pevnosti. Protože v pevnosti stáli na bunkru, mohli vidět dlouhý hluboký příkop, který byl Židy údajně vykopán předchozí den. Bylo to asi jeden kilometr od majáku. Dívali se na to asi hodinu nebo hodinu a půl. Během této doby dorazily na místo 3 nebo 4 vozy, z nichž každý vezl pět Židů. Museli si do vozů lehnout. Když přijeli na místo, řidič dojel až k příkopu. Lotyšské stráže nutily oběti, aby šly přímo do příkopu. Tým pěti mužů, možná Lotyšů, ale pravděpodobněji německých příslušníků SD, je potom zastřelil přímo do hlavy. Dohlížející důstojník SS a SD pak střílel znovu, pokud někdo nebyl zabit.

Masakry Romů.

Romové byli také cílem nacistické okupace. 4. prosince 1941 Hinrich Lohse vydal nařízení, které uvádělo: Romům bylo také zakázáno žít podél pobřeží v Liepāji. 5. prosince 1941 zatkla lotyšská policie v Liepāji 103 Romů (24 mužů, 31 žen a 48 dětí). Lotyšská policie je přesunula do vazby šéfa německé policie Fritze Dietricha „k sledování“, nacistický eufemismus pro vraždu. 5. prosince 1941 jich bylo 100 zabito nedaleko Frauenburgu.  Od 18. května 1942 německá policie a velitel SS v Liepāji uvedli v protokolu, že během předchozího neurčitého období bylo zastřeleno 174 Romů. Německá politika o Romech se lišila. Obecně se zdálo, že bloudění nebo „cestování“ Romů (vagabundierende Zigeuner) bylo zaměřeno protichůdně k neputující nebo „sedavé populaci.“ 21. května SS velitel policie v Liepāji a SS velitel zaznamenal popravu 16 cestujících Romů z okresu Hasenputh. Dokumentace však vždy nerozdělovala jednotlivé skupiny Romů. 24. dubna 1942 EK A hlásilo, že bylo zabito 1 272 lidí, z toho 71 Romů bez dalšího popisu.

15. – 17. prosince: „Velká akce“.

Největší masakry v Liepāji se konaly během tří dnů od pondělí 15. prosince do středy 17. prosince 1941. 13. prosince publikoval Kurzemes Vārds příkaz Emila Diedricha z nacistické policie v Liepāji, který vyžadoval, aby všichni Židé zůstali 15. – 16. prosince ve svých domovech. Příkaz přišel z ústředí SD v Rize; zda byl přijat Küglerem nebo jeho zástupcem Reichlem bylo sporné. Jak Kügler tak Reichle prohlašovali, že byl Kügler na dovolené v Německu. Lotyšská policie začala zatýkat Židy ve městě v noci 13. – 14. prosince. Odvedla je do ženské věznice, kde byli zavřeni na nádvoří. Nebylo tam pro lidi dost místa, proto jim bylo nařízeno, aby se postavili čelem ke zdi a nehýbali se, nekoukali na své příbuzné nebo na stráž, která bila lidi a zacházela s nimi velice brutálně. Na pláži u Šķēde byla stará dřevěná budova, garáž, stodola nebo stáj. V neděli večer 14. prosince byli někteří Židé vzati do této budovy.  Peteris Galiņš, který byl zabit v Rusku v zimě roku 1943, měl na starosti lotyšskou stráž a nařídil, aby se tým 20 lidí hlásil v 5:30 ráno 15. prosince do služby.  Popraviště bylo na pláži severně od města a severně od malé stodoly nebo garáže, která byla využívána jako dočasné místo pro zadržení obětí, než se dostaly na řadu k popravě. Příkop byl vykopán v dunách, běžel paralelně s pobřežím a byl asi 100 m dlouhý a 3 m široký. Zástupy Židů byly formovány v ženském vězení a pochodovaly pod dohledem stráže na popraviště. Strážci byli Lotyši s Němci jako vedoucími.  Jakmile byli na místě, Židé byli umístěni do stodoly a přivoláváni ve skupinách po 20 lidech. 40 – 50 metrů od příkopu jim bylo poručeno, aby si lehli obličejem na zem. Skupina deseti lidí se musela postavit a kromě dětí si Židé museli svléknout svrchní oblečení. Když se dostali blíže k příkopu, museli se svléknout úplně. Lotyšský strážník Bulvāns později vypověděl, že viděl dva Němce SS-Scharführera Karla-Emila Strotta a Philipa Krappa, jak používali bič na lidi, kteří se nechtěli přesunout k jámě.  Střelbu prováděly tři jednotky, jedna německá, druhá složená z lotyšských příslušníků SD a třetí lotyšská policie, zřejmě pod vedením Galinše. Oběti byly umístěny podél příkopu u okraje moře. Stály zády ke svým vrahům, kteří stříleli přes příkop. Po úvodní střelbě vkročil Němec z SD do příkopu, zkontroloval těla a zastřelil ty, co zůstali naživu. Cílem bylo, aby těla spadla rovnou do příkopu, ale ne vždy se tak stalo. Popravčí měli tzv. „kickera“, který prošel kolem po každé skupině obětí. Kickerovým úkolem bylo doslova kopat, svalit nebo strčit těla do hrobu. Seržant litevské policie Jauģietis pracoval jako kicker na části zabíjení. Každý popravčí tým byl vystřídán poté, co zabil 10 sad obětí.  Byla to praxe osob velících popravčím v Lotyšsku na podporu pití mezi lotyšskými vraždícími skupinami. Během zabíjení v Liepāji byla u zabíjecích jam připravena konev s mlékem a rumem. Vysocí úředníci wehrmachtu a Kriegsmarine navštívili místo v průběhu poprav.  Lucan, pobočník 707. protiletadlové USMC, popsal, jak viděl popravy 300 – 500 Židů v Liepāje během zimy. Viděl zástup 300 – 500 Židů všech věkových skupin, muže a ženy, jak jsou vedeni pod dohledem stráží kolem jeho centrály na sever po silnici do Ventspils. Příkop byl dlouhý 50 – 75 metrů, 2 – 3 metry široký a okolo 3 metrů hluboký. Lucan neviděl skutečnou střelbu, ale on a další členové jeho jednotky slyšeli střelbu z pušek po dlouhou dobu z místa, kde byla vykopaná jáma. Další den si Lucan místo prohlédl:  Po střelbě 3. ledna 1942 Kügler oznámil Fritzi Dietrichovi, že místní obyvatelé o popravách věděli a že je dobře nepřijali:

Diváci, účastníci a fotografie.

Mnoha poprav v Liepāji byli svědky jiné osoby než účastníci. Klee, Dressen a Riess ve své studii o pachatelích holokaustu uvádí, že v mnoha směrech byly popravy veřejné a němečtí vojáci cestovali dlouhé vzdálenosti, aby dostali nejlepší místa a mohli se stát svědky hromadného střílení. Tyto veřejné popravy trvaly celkem dlouhou dobu a staly se formou „turismu poprav“. Nikdo nebyl k vraždám Židů nucen, našli se lidi, kteří odmítli vraždit. Nic zlého se jim nestalo. Ten, kdo odmítl, nebyl poslán do koncentračního tábora,ale ve většině případech byl svými veliteli urážen jako „zbabělec“. Tento vzor byl následován v Liepāji. Například převozník, který pracoval pod kapitánem přístavu, námořnictvo a nejméně 100 vojáků wehrmachtu byli přítomni u popravy.  Richard Wiener, který fotografoval zabíjení Einsatzgruppen, šel fotografovat červencové nebo srpnové masakry. Našel německé vojáky stojící u popraviště ne jako diváky, ale jako účastníky. Filmové záznamy byly pořízeny Richardem Wienerem, když opustil svoji pozici německého námořního seržanta. Prosincové střelby ve Šķēde vyfotografoval SS-Scharführer Karl-Emil Strott. Staly se nejznámějšími obrazy vražd Židů v Lotyšsku a zobrazují pouze Lotyše. Fotografie nalezl David Zivcon, který pracoval jako elektrikář v kanceláři SD v Liepāji. Nalezl čtyři role filmu, když opravoval elektroinstalaci v německém bytě. Zivcon film ukradl, udělal si kopii a originály vrátil ještě před tím, než bylo zjištěno, že chybějí. Kopie potom uložil do kovové krabice a zakopal je. Poté, co byli Němci vyhnáni z Lotyšska, Zivcon získal zpět kopie, které byly později použity u soudu válečných zločinů a vystaveny v muzeích celého světa. Profesor Ezergailis také tvrdí, že to byl sám Kügler, kdo střelbu fotografoval, ale samozřejmě pokud byl na dovolené, nemohl fotografovat. Po prosincové střelbě se popravčí opakovaně vraceli na pláž ve Šķēde kvůli dalším vraždám. Příkop podél dun byl údajně prodloužen na 1 km. V roce 1943 byl hrob otevřen a na těla nasypán chlór.

Ghetto v Liepāje.

V červnu 1942, kdy bylo založeno ghetto v Liepāje, bylo naživu pouhých 814 Židů. Ghetto se skládalo z 11 domů ve čtyřech ulicích. Předtím než bylo ghetto v říjnu 1943 zavřeno, byli jeho obyvatelé využíváni k nuceným pracím pro okupační úřady. Během té doby zemřelo 102 lidí a 54 jich bylo popraveno. Podmínky byly kruté a jídlo nestačilo. Ghetto střežili Lotyši v černých uniformách. 8. října 1943 (předvečer Jom kipur) byli přeživší obyvatelé ghetta v Liepāje naloženi do dobytčích vozů a posláni do Rigy. Ghetto bylo zavřeno. Jen tři Židé (dva ševci a jeden zlatník), kteří byli sotva naživu, tam zůstali.

Masakry v Liepāje byly série hromadných poprav. Mnoho jich bylo veřejných nebo poloveřejných. Konaly se v Liepāje a v jejím okolí na západním pobřeží Lotyšska v roce 1941 po nacistické okupaci Lotyšska. Hlavními pachateli byly oddíly Einsatzgruppen,Sicherheitsdienst (SD), Ordnungspolizei (ORPO), lotyšská pomocná policie a milice. Wehrmacht a německé námořní síly se účastnily střelby. Kromě Židů zabíjeli nacisté a jejich lotyšští spolupracovníci také Romy, komunisty, mentálně nemocné a tzv. „rukojmí“. Na rozdíl od ostatní vražd v Lotyšsku během Holocaustu bylo zabíjení v Liepāje prováděno na otevřených místech. Asi 5 000 z 5 700 Židů uvězněných v Liepāje bylo zastřeleno, většina z nich v roce 1941. K zabíjení docházelo na různých místech uvnitř i vně města, včetně Rainisova parku (Raiņa parks) v centru města, v oblasti přístavu pak u stadiónu fotbalového klubu Olimpija a majáku. Největší masakr 2731 Židů a 23 komunistů se stal 15. – 17. prosince 1941 v dunách nedaleko Šķēde na starém výcvikovém území lotyšské armády. O zabíjení Židů v Liepāje se ví více než v jiných městech s výjimkou Rigy.

Les massacres de Liepāja sont une série d'exécutions de masse perpétrées lors de l'occupation de la Lettonie par l'Allemagne nazie. Beaucoup ont eu lieu en public ou partiellement en public, dans la ville de Liepaja (en allemand Libau) et aux environs, sur la côte ouest de la Lettonie en 1941.


Příběh.

Krajinou prolétá letadlo a kreslíř Walter Coleman (Josh Lucas) vzpomíná na své strýčky a své dětství.  Patnáctiletého Waltera Colemana (Haley Joel Osment) odváží jeho matka May k jeho prastrýčkům Hubovi (Robert Duvall) a Garthovi (Michael Caine), aby tam našel ukryté peníze. O jeho strýcích se proslýchají různé věci - například, že to jsou mafiáni apod. May poté odjede a strýčkové se vrací ke své obvyklé zábavě, střílení z brokovnic po obchodnících. Problémy začnou, když na statek přijedou protivní příbuzní (Michael O'Neill a Deirdre O'Connell), kteří chtějí získat peníze. Walter se rozhodne utéct, ale strýcové ho zadrží a přemluví ho, aby zůstal, aby se příbuzných zbavili. Walter přemluví strýčky, aby si koupili vystřelovač talířů. Příbuzní odjedou a na statku začne poklidný život. Jednoho večera najde Walter obrázek krásné dívky a vidí odcházet Huba k jezeru. Když ho chce probudit zadrží ho Garth a začne mu vyprávět příběh z dávných dob. V roce, kdy začala Velká válka, odjeli do Francie a užívali si. Bohužel, když chtěli odjet, zastavili je dva vojáci a u panáka je přemluvili k narukování do francouzské armády. Hub (Christian Kane) a Garth (Kevin Haberer) odjeli do Afriky a bojovali. Po skončení války začal Garth organizovat safari a starší Hub pomáhal arabským šejkům bojovat proti otrokářům. Jednou osvobodil také jednu dívku. Ta pracovala jako služka a vyprávěla své paní o Hubovi. Její paní se jmenovala Jasmína (Emmanuelle Vaugier) a chtěla se s Hubem setkat. Nakonec se do sebe zamilovali.  Najednou se Hub probudí a pošle je do postele, takže Garth nepoví Walterovi celý příběh. Dalšího dne si Hub s Garthem koupí starou lvici a chtějí ji zastřelit, aby z ní měli kožešinu a zároveň oživili vzpomínky. Walter jim v tom zabrání a slíbí, že se o lvici, kterou pojmenuje Jasmine, bude starat. Potom jedou koupit Jasmine žrádlo, a když nastupují do auta, tak Hub omdlí. Odvezou ho do nemocnice a tam chce Walter slyšet pokračování příběhu navzdory tomu, že mu Garth tvrdí, že to jsou jenom stařecké povídky. Když je Walter neoblomný, tak Garth pokračuje. Proti Hubovi a Jasmíně se postavil šejk (Adam Ozturk) ze sousední země, který byl nechutně bohatý a slíbil dvacet tisíc zlatých mincí tomu, kdo mu Huba přivede. Hub a Jasmína se mu dlouho bránili, ale šejk Jasmínu chytil a odvedl do svého harému. Hub Jasmínu vysvobodil, ale bych chycen Garthem a ten ho předvedl před šejka. Šejk Garthovi zaplatil a Hub dal odvést. Garth ale Hubovi pomohl utéct a sbalil peníze. Hub se utkal se šejkem a vyhrál. Nechal šejka žít a ten ho už nikdy nepronásledoval. Neměl na to totiž čas, protože jeho lidé nalezli ropu a šejk založil firmu na výrobu petroleje.  Dál to Garth odmítne vyprávět a řekne Walterovi, aby se zeptal Huba, jak to dopadlo. V tu chvíli Hub vyběhne z pokoje a je naštvaný, že mu sebrali kalhoty. Pak všichni utečou a cestou se staví v hospodě, kde je přepadnou výtržníci. Hub je přemůže a dá jim lekci, jak se z kluka stane muž. Na statek přijedou opět příbuzní a jejich děti (Jennifer Stone, Mitchel Musso, Marc Musso) pustí Jasmine z bedny. Nakonec se ukáže, že Jasmine má Waltra ráda a vypustí jí do kukuřice. Jednou v noci se zeptá Huba, co se stalo s Jasmínou a Hub mu odpoví, že zemřela při porodu. Walter ho přemluví, aby Hub neumíral a počkal, dokud Walter nevyroste. Hub mu to slíbí. Život na statku pokračuje v tom nejlepším pořádku, dokud nepřijede May se svým novým přítelem. Ten začne Waltera nutit, aby mu prozradil, kam schovali Hub s Gartem peníze a Walter mu to odmítne prozradit. Nakonec Stan Waltera napadne a v tom se na Stana vrhne Jasmine. V prudkém rozčilení ale Jasmine zemře. Garth a Hub ji pochovají do kukuřice. Walter pak odjíždí, ale May mu řekne, že budou žít se Stanem ve Vegas. Walter vyskočí z auta a nakonec May přemluví, aby ho nechala na statku.  V tom zazvoní telefon a vlákno vzpomínek se přetrhne. Volající je šerif a chce, aby Walter přijel na statek. Walter tam přijede a zjistí že strýčkové se vybourali s letadlem. Oba zemřeli a do své poslední vůle uvedli jenom Waltera. Ten zdědil statek, peníze a jachtu. Přečetl si i jejich poslední přání a to aby byli pohřbeni vedle Jasmine. Za Walterem přilétá vrtulník, ze kterého vyskakuje Arab (Eric Balfour) a k Walterově překvapení potvrdí Garthovi příběhy.

Vysloužilí lvi je americké komediální drama z roku 2003 od režiséra Tima McCanliese. Hlavní roli Waltera obsadili Haley Joel Osment a Josh Lucas.

Le Secret des frères McCann ou Les Vieux Lions au Québec ("Secondhand Lions") est un film américain réalisé par en 2003.


Klubová kariéra.

Začínal v malém nizozemském klubu SC Telstar, poté se dostal přes Alkmaar a Campomaiorense do Boavisty Porto. Zde byl výraznou oporou a nebylo tak překvapení, když ho tehdejší manažer Leedsu George Graham přilákal na Elland Road. Vyšel ho na pouhé 2 miliony liber. Skóroval hned při svém debutu proti Arsenalu. Celkem si připsal za sezónu 16 branek. Sezónu následující vstřelil 18 gólů v 36 zápasech a výrazně dopomohl Leedsu ke 4. místu. Přestože na Elland Road odehrál Hasselbaink pouze dvě sezóny je označován jako jeden z nejlepších hráčů klubu. Poté se rozhodl s klubem neprodloužit smlouvu a stěhoval se za přestupní poplatek 12 milionů liber do Atlética Madrid. Skvěle se adaptoval na místní fotbal a vsítil celkem 32 branek ve všech soutěžích. Přesto ale Atlético sestoupilo. V roce 2000 proto odchází do Chelsea, kde zažil asi nejúspěšnější období své kariéry. V první ligové sezóně opanoval tabulku střelců s celkem 23 góly. V Chelsea tvořil nejúdernější útočné duo v Anglii s Eidurem Gudjohnsonem. Další sezónu zaznamenal ve všech soutěžích celkem 29 gólů, Gudjohnsen 23. Chelsea se tak dostala do finále FA Cupu, jenže Hasselbaink se před zápasem zranil a Chelsea prohrála na Millennium Stadium 0:2. V roce 2002 bylo Hasselbainkovi 30 a jakoby se to podepsalo na jeho výkonech. V sezóně 2002/03 vstřelil pouhých 11 branek a v další 17 ve všech soutěžích, které stačily i přes příchod Hernána Crespa a Adriana Mutua na titul nejlepšího střelce klubu. V Chelsea končil se zaznamenanými 87 góly ve 177 zápasech. Odešel do Middlesbrough, kde ovšem nepůsobil jako vyhaslá hvězda. Vstřelil 13 branek v 36 zápasech. Mimo jiné řídil vítězství 4:1 nad Manchesterem United a výrazně dopomohl klubu k postupu do finále Poháru UEFA, kde podlehl Seville 0:4. Po odchodu z Middlesbrough působil ještě v Charltonu či Cardiffu, až v roce 2008 ve svých 36 letech ukončil kariéru. Dodnes je na 9. místě v historickém pořadí střelců Premier League.

Reprezentační kariéra.

Hasselbaink debutoval v seniorské reprezentaci až v pozdějším věku. Bohužel pro něj jeho účast trpěla tím, že v té době mělo Nizozemsko řadu skvělých útočníku, jako byli nebo ještě jsou Dennis Bergkamp, Patrick Kluivert, Ruud van Nistelrooy, Pierre van Hooijdonk či Roy Makaay. Hrál na Mistrovství světa ve Francii v roce 1998. Hasselbaink je jedním z pouhých sedmi nizozemských fotbalistů, kteří nastoupili za nizozemský národní tým, přestože nikdy nehráli v nizozemské Eredivisie.

Jerrel Hasselbaink častěji známý jako Jimmy Floyd Hasselbaink (* 27. března 1972 v Paramaribu, Surinam) je bývalý nizozemský fotbalový útočník a pozdější trenér. Během své kariéry hrál v nizozemských, portugalských, anglických, španělských a velšských klubech. Vstřelil více než 300 soutěžních gólů.

Jerrel Hasselbaink, dit Jimmy Floyd Hasselbaink, né le à Paramaribo (Suriname), est un footballeur international néerlandais évoluant au poste d'attaquant de 1989 à 2008 devenu entraîneur.


Pohřební a rituální masky.

Nejstarší zachované masky sloužily k zakrytí obličeje mrtvého člověka. O smyslu tohoto obyčeje, který zachovávali ještě staří Egypťané, existují různé hypotézy. Podle jedněch měla maska zakrýt rozklad těla a zachovat zemřelému slavnostní vzhled. Podle jiných ho měla chránit před démony, připodobnit jeho předkům a podobně. Ve starém Římě se voskové masky předků ("persona") zavěšovaly v domě jako ochrana před démony. Stopou pohřebních masek je posmrtná maska.  Jádrem rituálu je přesné opakování osvědčených jednání vůči přírodním silám, božstvům a duchům, a to většinou jménem celého společenství. Patrně proto v mnoha kulturách nosí aktivní účastníci rituálů tradiční masky, aby dali najevo, že nevystupují jako soukromé a smrtelné osoby, nýbrž že představují tradiční role a postavy. Maska mohla zároveň chránit svého nositele, pokud se pouští do nebezpečného styku s božstvy. Snad proto mají rituální masky často výrazný až odstrašující vzhled. Tuto rituální funkci masek odmítl jak judaismus, tak také křesťanství, protože trvaly na tom, že i celebrant vystupuje jako individuální a odpovědná osoba. Naopak ve 20. století se umělci významně inspirovali domorodými maskami, zejména z Afriky a z Tichomoří. Pozoruhodnou sbírku masek má Náprstkovo muzeum v Praze.

Divadelní a plesové masky.

Divadelní masky, v řeckém a později i římském divadle samozřejmé, jednak skrývaly hercovu totožnost, vyjadřovaly však zároveň, že herec vykonává veřejnou funkci a nemluví sám za sebe. Masky také umožňovaly, aby jeden herec vystupoval v několika rolích, což bylo v antice běžné. Po úpadku starověkých kultur se masky dále vyskytují v lidových slavnostech a zvycích, od raného novověku opět v divadle, na maškarních plesech a zábavách. V lidové italské "Comedia dell ́arte" vystupoval omezený počet tradičních postav, k čemuž se masky dobře hodily a diváci je okamžitě rozpoznali. Užívání plesových masek se v Evropě rozšířilo ve dvorské a zámecké kultuře 18. století. V téže době se rozmohlo i užívání škrabošek, které sloužily výhradně k zakrytí osobní identity.

Groteskní masky.

Také groteskní či karnevalová maska, kterou si účastníci připevňují na hlavu nebo drží před obličejem, sice zakrývá totožnost nositele, jejím hlavním účelem je ale překvapivý, žertovný nebo obludný zjev. Člověk v masce vstupuje do určité role, takže není zcela vázán běžnými konvencemi a může si více dovolit. Karnevalová maska může mít i podobu zvířete, pohádkové bytosti nebo příšery.

Maska (z franc. "masque", snad z arab. "maskara", šašek) je kulturní předmět, jímž si člověk maskuje či zakrývá obličej nebo jeho část. Maska tak zakrývá totožnost svého nositele a zpravidla předstírá nebo propůjčuje nějakou jinou. Vyskytuje se prakticky ve všech známých kulturách a slouží k velmi rozmanitým účelům. Patrně nejstarší jsou masky rituální a pohřební, později divadelní, plesové a karnevalové (maškara). Masky jsou důležité téma etnologie a kulturní antropologie.

Le masque, destiné à dissimuler, représenter ou imiter un visage, assure de nombreuses fonctions, variables selon les lieux et l'époque. Simple divertissement ou associé à un rite, œuvre d'art ou produit normalisé, il se retrouve sur tous les continents. Il est tantôt associé à des festivités (Halloween, Mardi gras), tantôt à une fonction (chamanisme, relique funéraire). Il peut aussi représenter des animaux tels que le chat représentant dans certains pays l'indépendance.


Konstrukce sondy.

Sonda SMM měla modulární uspořádání, celková délka sondy byla 4 m, průměr 2,3 m. Modul s přístroji byl umístěn na vrcholu sondy, měl délku 2,3 m a kromě vědeckých přístrojů obsahoval i sluneční čidlo zajišťující orientaci. Pod přístrojovým modulem byl umístěn servisní modul MMS (Multimission Modular Spacecraft) obsahující systémy pro orientaci družice, napájení, komunikaci a zpracování dat. Oba moduly spojoval adaptér, ke kterému byly připojeny solární panely, dodávající sondě 1500 až 3000 W elektrické energie.  Řízení sondy bylo navrženo tak, aby byla sonda schopna rychle reagovat a v reálném čase se zaměřovat na vznikající sluneční erupce.

Přístrojové vybavení.

Sonda byla vybavena sadou sedmi přístrojů, zaměřených na výzkum Slunce v období maxima sluneční činnosti. Přístroje sledovaly Slunce v několika oborech elektromagnetického záření – gama záření, rentgenové záření a ultrafialové záření:

Průběh letu.

Sonda odstartovala 14. února 1980 v 15:57 UTC pomocí rakety Delta 3910 z rampy LC-17 na kosmodromu Cape Canaveral Air Force Station na Floridě. Byla vynesena na dráhu ve výšce 508 km až 512 km se sklonem k rovníku 28,5°, kde zahájila pozorování, která úspěšně probíhala několik měsíců. Družice však ztrácela schopnost orientace, protože se postupně přepalovaly pojistky stabilizačních gyroskopů. Po devíti měsících byla SMM prakticky nepoužitelná, nedokázala se již zaměřovat na sledované cíle na Slunci. Bylo rozhodnuto, že se NASA pokusí opravit nákladné zařízení na oběžné dráze.

Oprava na oběžné dráze.

Raketoplán Challenger se 8. dubna 1984 při misi STS-41-C přiblížil k porouchané sondě na vzdálenost 60 m a astronauti James van Hoften a George Nelson vystoupili do vesmíru. Nelson se pomocí manévrovací jednotky MMU (Manned Maneuvering Unit) dostal k pomalu rotující družici a pokusil se připojit spojovací adaptér k uchycovací kotvě. To se mu však nepodařilo, při neúspěšných pokusech se družice začala převracet a její rotace se zvýšila, Nelson se musel vrátit k raketoplánu.  Řídící středisko rozhodlo, že se mají astronauti pokusit zachytit družici přímo manipulátorem RMS (Remote Manipulator System). Raketoplán se tedy k SMM přiblížil na 12 m, avšak ani po několika pokusech nebyla družice zachycena. Výsledkem pokusu bylo jen další nekontrolované převracení sondy, raketoplán se musel vzdálit.  Technici v řídícím středisku se pokusili do porouchané sondy nahrát nový program, který aktivoval magnetický stabilizační systém, pak se již podařilo rotaci sondy úplně zastavit. Po následném přiblížení raketoplánu byla sonda zachycena manipulátorem RMS a vtažena do nákladového prostoru Challengeru. Při výstupu do vesmíru Nelson s van Hoftenem vyměnili vadný blok elektroniky stabilizačních gyroskopů a elektroniku koronografu. Po ukončení výstupu zahájilo řídící středisko testy opravené sondy, ta pak byla 12. dubna 1984 v 9:30 UTC uvolněna z nákladového prostoru raketoplánu.  Sonda SMM úspěšně pracovala až do roku 1989, kdy byla navedena do hustých vrstev atmosféry, kde zanikla.

Solar Maximum Mission či SMM (též SolarMax) byla americká vědecká družice vypuštěná do vesmíru v roce 1980, jejíž hlavním úkolem byl výzkum Slunce během maxima sluneční činnosti. Sonda však po devíti měsících pozorování Slunce přestala pracovat, posádce raketoplánu Challenger se v roce 1984 při misi STS-41-C podařilo družici opravit. Činnost sondy byla ukončena v roce 1989, kdy zanikla v atmosféře Země.

Solar Maximum Mission ou SolarMax est une mission d'étude du Soleil développée par la NASA et placée en orbite le. Lancé à une période coïncidant avec le pic du cycle solaire de 11 ans de l'activité solaire, le satellite est chargé d'étudier en particulier les éruptions solaires qui caractérisent cette phase de la vie du Soleil. SolarMax emporte une série de spectromètres lui permettant de recueillir des données sur l'ensemble du spectre électromagnétique (rayons gamma, ultraviolet, et X). SolarMax est le premier satellite à être réparé en orbite par un équipage de la navette spatiale américaine.


Popis testování.

Po aplikaci zkušební látky jsou prováděny její odečty, a to 48, 72 a 96 hodin po aplikaci. Testování proto trvá 5 dnů (tedy jeden obvyklý pracovní týden). V pondělí jsou testovací látky (i například 37 různých haptenů najednou) nanášeny na kůži pacienta (obvykle na záda do prostoru mezi lopatkami), ve středu jsou přelepovací náplasti chránící nanesené testovací látky strženy a je proveden první testovací odečet. Další odečty se provádí ještě ve čtvrtek a v pátek. Pokud je pacient na danou testovanou látku alergický, objeví se v místě testů červené svědivé ložisko.  Záda se po celou dobu testování nesmějí umývat ani sprchovat, aby nedošlo k odlepení náplastí. Je proto nevhodné i nadměrné zpocení (například při sportu apod.).  Epikutánně (epidermálně) se testuje pomocí haptenů - hapten není alergen a na rozdíl od něj dokáže do epidermis projít nepoškozeným povrchem kůže. Dále neproniká, a ani nemusí, protože pro účel EDT, tzn. zjištění predispozice organismu k možnosti vzniku komplexu hapten-bílkovina to právě stačí. V případě pozitivní reakce dochází k definované reakci pouze v místě aplikace haptenu. Je třeba rozlišit pouhou iritaci od skutečné lokální pozdní alergické kožní reakce. Hapteny se na intaktní pokožku aplikují umístěné v tzv. komůrkách (tzv. chambers), které bývají k dispozici obvykle po 10, z nichž každá má mít svůj adhezivní rámeček s dobrou okluzí. Komůrky jsou dodávány jako náplasti nejčastěji o 10 komůrkách. Náplasti musí být zcela hypoalergenní. Je třeba také rozlišovat mezi tampony a komůrkami. Hapteny v komůrkách působí izolovaně a tudíž přesně. Nesmí dojít ani k svévolnému uvolnění adheze rámečků komůrek natož k přemístění pozice komůrky, resp. náplasti, v průběhu testování.

Doporučení a omezení před a po absolvováním testu.

Před testem je potřeba provést taková opatření, která zabrání znehodnocení či ovlivnění jeho výsledků. Je třeba týden před testováním vynechat celkově podávané léky proti svědění a alergii. Minimálně týden, lépe však týdny dva, před testováním je nutné vynechat hormonální léky (kortikosteroidy a lokální imunomodulátory). Měsíc před testováním se nesmí užívat celkově podávané kortikosteroidy. Jejich postupné vysazení ovšem musí řídit pouze ošetřující lékař.  Vlastní vyšetření není možné provádět při akutně probíhajícím ekzému. Není jej možné provést ani při opalování na slunci či v soláriích jeden měsíc před testováním, v graviditě či při současně probíhající celkové i lokální imunosupresivní léčbě.  Po testování není možné se po dobu asi 3 až 4 týdnů opalovat, neboť hrozí riziko tzv. fotosenzitivní reakce.

Historie.

S epikutánním testováním se v Československu začalo po druhé světové válce. Pionýry v této oblasti byli prof. Lubor Jirásek (1916–1998), prof. Gustav Lejhanec (1907–1973) a prof. Vlastimil Resl (1906–1986). Na Slovensku se pak o rozšíření testování zasloužil prof. Eugen Hegyi (1917–2011).  Aby ovšem bylo možné testování provádět a správně jeho výsledky interpretovat, bylo nutné zajistit validitu epikutánního testu napříč celou Evropou. V roce 1938 navrhl dánský lékař prof. Poul Bonnevie (1907–1990) první sadu alergenů pro rutinní testování. Roku 1962 byla navržena první evropská standardní sada alergenů a od roku 1967 se o standardizaci testu stará mezinárodní sdružení předních dermatologů v oboru, tzv. International Contact Dermatitis Research Group (ICDRG). V Severní Americe existuje podobná společnost nazývající se North American Contact Dermatitis Group (NACDG).

Epikutánní test (někdy též kožní náplasťový test) je způsob hledání alergenů, kdy je zkušební látka nanášena dermatologem na kůži pacienta („epikutánní“ znamená "na kůži" či "na povrchu kůže").

Le test épicutané est une méthode utilisée en dermatologie pour déterminer si une substance spécifique est capable de provoquer une réaction inflammatoire de la peau. Cette technique est souvent utilisée pour tester les allergènes.


Charakteristika.

"Paracryphiaceae" jsou keře a stromy se střídavými, vstřícnými nebo přeslenitými jednoduchými listy bez palistů. Čepel listů je celistvá, celokrajná nebo zubatá, se zpeřenou žilnatinou. Květy jsou v latách nebo hroznech. Květy jsou čtyřčetné nebo pětičetné, koruna někdy chybí. Tyčinek je 4 až 12 a jsou volné. Semeník je svrchní nebo spodní ("Quintinia"), srostlý ze 2 až 15 plodolistů a se stejným počtem pouzder. Plodem je peckovice, schizokarp rozpadající se na měchýřky (někdy klasifikován jako tobolka) nebo tobolka.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 36 druhů ve 3 rodech. Rod "Quintinia" (25 druhů) je rozšířen od Filipín po Novou Guineu, ve východní Austrálii, na Novém Zélandu a Nové Kaledonii. "Sphenostemon" (10 druhů) roste na Nové Guineji, v sv. Austrálii a na Nové Kaledonii. Rod "Paracryphia" je monotypický a je zastoupen pouze druhem "Paracryphia alticola", rostoucím jako endemit na Nové Kaledonii.

Taxonomie.

Všechny 3 rody čeledi "Paracryphiaceae" jsou morfologicky dosti odlišné a v minulosti byly řazeny nejčastěji v samostatných čeledích. V Tachtadžjanově systému je čeleď "Paracryphiaceae" v řádu "Paracryphiales" v rámci nadřádu "Theanae", zatímco "Sphenostemonaceae" v řádu "Icacinales" nadřádu "Celastranae". Dahlgren řadil obě čeledi do řádu dřínotvaré ("Cornales"). V Cronquistově systému je čeleď "Paracryphiaceae" v řádu "Theales" a čeleď "Sphenostemonaceae" není zastoupena. V systémech APG I a APG II je čeleď "Paracryphiaceae" umístěna mezi čeleděmi s nejistým zařazením a čeleď "Sphenostemonaceae" ve skupině 'Asterids II', avšak nezařazena do řádu. Rod "Quintinia" byl dlouho řazen do čeledi lomikamenovité ("Saxifragaceae"), případně hortenziovité ("Hydrangeaceae"), později do čeledi zábludovité ("Escalloniaceae").  Řád "Paracryphiales" je podle současných studií sesterskou větví řádu štětkotvaré ("Dipsacales"). Rod "Sphenostemon" vykazuje anatomické znaky podobné čeledím "Icacinaceae" a "Aquifoliaceae".<ref name="mam-10/2"></ref>

Přehled rodů.

"Paracryphia", "Quintinia", "Sphenostemon"

Paracryphiaceae je jediná čeleď řádu Paracryphiales vyšších dvouděložných rostlin. Jsou to dřeviny se vstřícnými nebo přeslenitými listy a čtyřčetnými nebo pětičetnými květy. Čeleď zahrnuje 36 druhů ve 3 rodech a je rozšířena od jihovýchodní Asie po Austrálii a Novou Kaledonii.

La famille des Paracryphiacées est une famille de plantes dicotylédones qui ne comprend qu'un seul genre, "Paracryphia", et une seule espèce, "Paracryphia alticola". Ce sont des arbres à feuilles vernissées, endémiques des forêts denses, humides, de Nouvelle-Calédonie.


Příběh.

Thorfinn a Askeladd.

Děj se odehrává na počátku 11. století v Dány kontrolované Anglii. Hlavní postavou je Thorfinn, syn bývalého vikinského válečníka Thorse, který dezertoval z dánské armády. Dezerce je ale trestána smrtí, a proto Thors kdysi tajně utekl se svou ženou a novorozenou dcerou na Island, zatímco ostatní si mysleli, že zemřel v bitvě na moři. Po několika letech je Thors nalezen, avšak vzhledem k tomu, že patřil mezi nejlepší válečníky, je mu nabídnuto prominutí trestu, pokud se vrátí. Zároveň je však najat žoldnéř Askeladd, aby ho zabil, což se na jedné Thorsově výpravě stane. Vraždě svého otce je přítomen i malý Thorfinn, který se poté připojí k Askeladdovi a jeho mužům s myšlenkou na pomstu. Chce ji však vykonat v řádném souboji s Askeladdem. Aby však Askeladd přijal výzvu k souboji, musí Thorfinn vždy splnit nějaký těžký úkol. I když jej však splní, vždy s Askeladdem prohraje.  Askeladd se poté angažuje v dánské invazi do Anglie, kde se Thorfinn střetne s Thorkellem, strýcem jeho matky, o kterém doposud nevěděl. Později se setkají znovu při Askeladdovém úkolu osvobodit prince Knuta ze zajetí, což se nakonec podaří. Princ Knut je nesmělý, stranící se společnosti a mluví jen přes svého opatrovatele Ragnara. Askeladd je poté pronásledován Thorkellovou armádou, která chce zpátky získat prince jako rukojmí. Rozhodne se tedy jít přes Wales, aby unikl. Průchod zemí mu je ale umožněn pouze za podmínky, že Wales nebude Dány napaden. Jako důkaz, že Wales bude ochráněn předloží Askeladd fakt, že je potomkem krále Artuše. Z Walesu se dostanou do Mercie. Ragnar začne překážet Askeladdovi a je na jeho příkaz zabit. Před svou smrtí však ještě stihne říct, že nepřítelem prince Knuta je samotný král, který se ho snaží zabít, aby zbyl jen jeden ze dvou bratrů a trůn měl tak jen jednoho následníka. Princi Knutovi je pak řečeno, že Ragnar byl zabit nepřítelem. Ačkoliv je zprvu zdrcený, později se vzchopí a stává se více mužnějším a tvrdším než předtím. Knut sjednotí pod své velení Thorkellovy muže a zbylých pár členů Askeladdovy družiny, pobité Thorkellovou armádou. Askeladd se nakonec princi přizná, že Ragnara zabil on, princ však chce aby mu sloužil dál a nahradil tak Ragnara, jak nejlépe dovede.  Knut začne připravovat plány na zavraždění krále a získání koruny. Na recepci král pronesl svůj plán o napadení Walesu a Irska příští jaro. Aby tomu Askeladd zabránil, zabije krále přímo na recepci a spoustu dalších přítomných, předstíraje šílenství. Knut pochopí jeho úmysly, okamžitě se ujme velení a zabije Askeladda, čímž si zajistí autoritu u ostatních – což byl ostatně Askeladdův plán. Thorfinn, který náhle spatří umírajícího Askeladda, se v šoku pokusí zabít Knuta, jelikož Thorfinn měl být tím, kdo měl Askeladda zabít. Nepodaří se mu to a je zastaven Thorkellem. Knut se rozhodne ho ušetřit, a ačkoliv by měl být zabit, je pouze uvržen do otroctví.

Ketilova farma.

Děj se nyní přesouvá o rok později. Leif Ericson, přítel Thorse, se marně snaží najít Thorfinna už od doby jeho zmizení a odvézt ho zpátky k rodině, domů na Island. Ví, že byl uvržen do otroctví, a tak pátrá a skupuje jakékoliv otroky se jménem Thorfinn. Thorfinn mezitím pracuje jako otrok na Ketilově farmě, kde se obecně zachází s otroky velmi dobře a platí, že po obdělání určité plochy půdy dostanou svobodu. Ketil Thorfinnovi přikoupí na pomoc druhého otroka, Einara, a rychle se spolu spřátelí. Einar se farmě zamiluje do místní dívky Arneis, která sem tam slouží v kuchyni a je Ketilovou milenkou. Ta však jako jediná zřejmě nikdy svobodu nedostane, jelikož je Ketilovi velmi blízká. Thorfinn s Einarem se spřátelí také s již starým Ketilovým otcem a Snakem, velitelem stráží na farmě. Thorfinn také často trpí nočními můrami, ve kterých se ocitá na bojišti, kde spolu mrtví bojují a snaží se k němu prodrat, aby jej stáhli mezi sebe. Zpočátku považuje Thorfinn tuhle vizi za děsivou verzi Valhally, místa, kde padlí vikingové vedou nekonečný boj mezi sebou. Jednou se ale ve snu objeví Askeladd, který mu ukáže, že to není Valhalla, ale všichni lidé, které Thorfinn zabil. Thorfinn jejich tváře nepoznává. Askeladd mu řekne, že ještě není pozdě na nápravu a že by se měl stát opravdovým válečníkem, jakým byl jeho otec. Thorfinn si dá slib, že se polepší a začne pátrat, kdo vlastně opravdový válečník je.  Roku 1018 se Knut vydává navštívit svého nemocného bratra Haralda do Dánska. Zatímco Knut po smrti otce vládl Anglii, Harald vládl Dánsku. Umírající Harald svěří Knutovi Dánsko, aniž by tušil, že to byl Knut, kdo jej otrávil a poslal na smrt. To vše se odhaluje v rozhovoru mezi Knutem a jeho vizí, a useknutou hlavou krále Svena, Knutova otce. Ve stejnou dobu přijíždí za králem Ketil, aby mu nabídl část úrody ze své farmy a získal si tak jeho přízeň. Až na místě se však dovídá, že Harald umřel a novým králem se stal Knut. Nabídne tedy své dary jemu, Knut ale dostane nový nápad, a to získat všechny dánské farmy pod svou kontrolu, aby mohl udržet svá vojska v Anglii, přičemž první farmou bude ta Ketilova. Ketil se o jeho plánu dozví, nic nechápe a upadne v zoufalství. Když se Knut chystá zajmout, Ketil i se svými uprchne s pomocí Leifa Ericsona, kterému slíbil, že mu daruje Thorfinna, když ho zachrání. Plují tedy společně rychle zpátky na farmu.  Mezitím uteče ze sousední farmy otrok, který při útěku zabil několik stráží a je na něj vypsaná velká odměna. Snake jej chce chytit, avšak když otrok ujíždí na koni přes Ketilovu farmu, pozná jej Arneis a zavolá na něj – je to její manžel, Gardar. Gardar zastaví, prohraje souboj se Snakem a je svázán. Arneis se pak svěří Einarovi a Thorfinnovi, jak upadala do otroctví. Mezitím co muži odešli dobýt sousední vesnici, aby získali naleziště železa. Když byli pryč, vesnici přepadli vojáci z té sousední, zabili všechny staré lidi a děti, včetně jejího malého syna, a zbytek prodali do otroctví. Zároveň se svěří, že s Ketilem čeká dítě a nechce, aby se mu cokoliv stalo. Arneis pak v noci tajně navštíví Gardara, aby jej ošetřila. Gardar však i přes provazy usmrtí strážníka, přičemž nedává Arneis jinou možnost, než ho osvobodit, protože přicházející stráže by je zabili oba. Gardar uprchne, je dostižen a těžce zraněn, Arneis ho však schová v domě pod postel Ketilova otce, který se rozhodl jí pomoct. Snake po Gardarovi pátrá a sleduje Arneis, Einar s Thorfinnem však naplánují útěk. Zatímco Einar odvede pozornost stráží, Throfinn s Arneis se snaží odvézt Gardara pryč. Snake však lest prokoukne, vrací se a bojuje s Thorfinnem. Když se Snake přiblíží ke Gardarovi, probodne mu srdce, Gardar se však probudí z bezvědomí a přiškrtí Snakea, který ztratí vědomí. Gardar nakonec podlehne svým zraněním.

Boj o farmu.

Při návratu na farmu Ketilův nejstarší syn všem nařídí, aby se připravili k boji a motivuje všechny otroky tím, že když uspějí, daruje jim Ketil svobodu. Sám Ketil je však v depresi a jde se utěšit k Arneis, dozvídá se však o její zradě a začne ji zbije. Leif se pokusí pro Arneis, jakožto kamarádku Thorfinna, získat svobodu, ale nepodaří se mu to. Thorfinn s Einarem se chtějí postarat o zraněnou Arneis, a nechtějí s Leifem odjet. Nakonec se rozhodnou, že zatímco budou všichni bojovat, uprchnou a odvezou Arneis s sebou. Arneis však při cestě k lodi zemře se slovy, že nechce dále žít v tomto bolestném světě. Einar i Thorfinn jsou její smrtí hluboce zasaženi, najednou si však Thorfinn vzpomene na Leifova slova, která mu kdysi dávno vyprávěl: „Daleko, daleko na západ odsud, přes velký oceán, je země zvaná Vinland – teplá a úrodná země, nedotčená otroctvím, válkou ani ohněm. Tam i ty můžeš žít v klidu a míru.“ Thorfinn i Einar si stanoví nový cíl: pojedou do Vinland, aby založili svou novou zemi bez válek a otroctví. Nejdřív si chce ale Thorfinn promluvit s Knutem.  Mezitím se odehrává boj Ketilových rolníků a Knutových vojáků. Ačkoliv jsou rolníci ve značné početní přesile, proti elitním královým strážím nemají šanci a po prvním boji jich přežije jen hrstka. Ketil je těžce zraněn a za farmu rozhoduje jeho mladší nezkušený syn, který měl po něm farmu převzít. Ten je bojem a vší tou smrtí natolik otřesen, že se rozhodne vzdát. Když se jde dohodnout s králem, potká Thorfinna s Einarem, kteří se snaží dostat přes vojáky ke králi. Thorfinn vojákům bez boje dokáže, že je králův bývalý strážce a je k němu puštěn. Thorfinn se snaží Knuta přesvědčit, aby farmu ušetřil. Když se Knut rozhodne odmítnout a předpokládá, že se jej Thorfinn pokusí zabít, překvapí jej tím, že řekne, že jednoduše odejde – odejde tam, kam jeho moc nesahá a kam budou moci všichni, jež budou trpět jeho vládou. To na Knuta udělá dojem a zároveň ho to potěší. Oba totiž mají stejný cíl, jen jej chtějí docílit jinými prostředky. Knut nechá farmu na pokoji a odplouvá.

Vinland Saga je japonská historická manga, kterou kreslí a píše Makoto Jukimura. Poprvé vyšla v roce 2005 v časopise "Šúkan šónen Magazine", kde vycházela týdně, později se ale přesunula do měsíčníku "Afternoon", kde je vydávána nepravidelně. V roce 2019 vznikla stejnojmenná 24dílná anime adaptace od Wit Studio.

Une adaptation en une série télévisée d'animation par Wit Studio est diffusée pour la première fois entre le et le.


Charakteristika.

Při stránkování paměti je každému procesu vytvořen lineární virtuální adresní prostor, který začíná od adresy nula. Virtuální adresy jsou používány strojovými instrukcemi, avšak procesor při přístupu do paměti RAM musí použít skutečné fyzické adresy. Virtuální adresní prostor i fyzický prostor v RAM je rozdělen na stránky stejné délky (typicky 4 KiB). Pro překlad virtuálních adres na fyzické adresy je používána tabulka stránek, která je též uložena v paměti RAM (její umístění typicky specifikují speciální registry procesoru). Tabulku při překladu využívá jednotka procesoru, kterou označujeme jako MMU (). Stránkování paměti odstraňuje nutnost relokace programu při jeho spuštění v prostředí víceúlohových systémů a odstraňuje též externí fragmentaci paměti a do určité míry i interní fragmentaci paměti. Tabulka stránek je využívána i pro další účely, jako je rozšíření virtuální paměti o místo na pevném disku, nastavení omezení pro přístup do paměti (jen pro čtení, i pro zápis) a podobně.

Proces překladu.

Procesor obsahuje jednotku správy paměti (MMU), která ukládá naposledy použité mapování z tabulky stránek do cache zvané Translation Lookaside Buffer (TLB). Když je potřeba přeložit virtuální adresu na fyzickou, je TLB prohledána jako první. Pokud je nalezena shoda (TLB hit), fyzická adresa je vrácena a přístup do paměti může pokračovat. Pokud shoda není nalezena (tzv. TLB miss), je nutné vyhledat překlad adresy podle tabulky stránek a zjistit zda mapování existuje (Page Walk). Pokud mapování existuje, je zapsáno do TLB (hardwarové zpřístupnění paměti pomocí TLB) a strojová instrukce, která výpadek stránky způsobila, je znovu provedena. Další překlad je nalezen jako TLB hit a přístup do paměti bude pokračovat.

Výpadek stránky.

Vyhledávání tabulky stránek může selhat ze dvou důvodů. První je, pokud nejsou k dispozici žádné překlady, které se zabývají touto adresou, což znamená, že se přistupuje do paměti na virtuální adresu, která je neplatná. K tomu obvykle dochází z důvodu chyb v programování a operační systém musí provést nějakou akci k řešení problému. V moderních operačních systémech se zašle signál segmentation fault na problematický program. Dále může vyhledávání tabulky stránek selhat, pokud stránka není ve fyzické paměti. To nastane v případě, že požadovaná stránka byla odebrána z fyzické paměti, aby se udělalo místo pro další stránky. V tomto případě je stránka swapována na sekundární lokální úložiště nacházející se na médiu, jako je pevný disk (toto sekundární lokální úložiště, nebo,záložní úložiště" je často nazýváno jako,swap partition", pokud se jedná o diskový oddíl nebo,swapfile", nebo,stránkovací soubor", pokud je to soubor). Když se tohle stane, tak stránky musí být z disku dány zpět do fyzické paměti. Když fyzická paměť není plná, tak se jedná se o jednoduchou operaci. Stránka je zapsána zpět do fyzické paměti, a tabulka stránek a TLB jsou aktualizovány a instrukčně restartovány. Stránkovací tabulky je třeba aktualizovat, aby byly označeny stránky, které byly dříve ve fyzické paměti a již tam nejsou. A dále označit stránky, které byly na disku a jsou nyní ve fyzické paměti. TLB je třeba také aktualizovat, včetně odstranění swapovacího souboru stránky.

Data tabulky stránek.

Nejjednodušší systémy tabulek stránek často udržují rámec tabulky a stránku tabulky. Rámec tabulky obsahuje informace o tom, které rámce jsou mapovány. V pokročilejších systémech může rámcová tabulka obsahovat informace o adresním prostoru, který řeší stránky, statistické informace, nebo jiné informace. Stránkovací tabulka obsahuje mapování mezi virtuální adresou stránky a adresu fyzického rámce. Obsahuje také pomocné informace o stránce, jako present bit, dirty nebo modified bit, adresu místa nebo ID procesu. Sekundární ukládání, jako je ukládání na pevný disk, lze použít pro zvýšení fyzické paměti. Stránky mohou být stránkovány z fyzické paměti a pevného disku. Present bit nám ukazuje, jaké stránky jsou v současné době ve fyzické paměti, nebo na disku a ukazuje jak se chovají tyto různé stránky. Dirty bit umožňuje optimalizaci výkonu. Stránka na disku, která je stránkována do fyzické paměti je přečtená a následně stránkování není potřeba zapisovat zpět na disk, protože se stránka nezměnila. Nicméně, pokud stránka byla napsána až po jeho stránkování, bude nastaven dirty bit, což znamená, že stránka musí být zapsána zpět do záložního úložiště. Tato strategie vyžaduje, aby záložní úložiště ponechalo kopii stránky poté, co se stránkovalo do paměti. Není-li dirty bit použit, musí být záložní úložiště tak velké, jako okamžitá celková velikost všech odstránkovaných stránek v jakémkoliv momentě. Při použití dirty bitu budou vždy existovat některé stránky v obou fyzických pamětech a záložním úložišti. Adresový prostor nebo ID informace procesu jsou nezbytné k tomu, aby management virtuální paměti systému věděl, jaké stránky spojit s jakým procesem. Dva procesy mohou používat dvě stejné virtuální adresy pro různé účely. Stránkovací tabulky musí pro dva procesy podporovat různé virtuální paměťové mapování. To lze provést pomocí přiřazení dvou odlišných identifikátorů adresových map procesu, nebo pomocí ID procesů. Alternativou k označování položek záznamů tabulky stránek, je proces jedinečných identifikátorů. Ten může v tabulce stránek obsadit jinou virtuální paměť stránek pro každý proces tak, aby se v tabulce stránek stal součástí kontextu procesu.

Tabulka stránek je v informatice označení pro datovou strukturu, kterou procesor při stránkování paměti používá pro překlad virtuálních adres na fyzické adresy. Zatímco procesorem vykonávané strojové instrukce používají virtuální adresy, při přístupu do elektronické paměti typu RAM je nutné použít skutečné fyzické adresy. Překlad adres z virtuálních na fyzické provádí v procesoru jednotka MMU. Tabulku stránek v paměti RAM, kterou je tento překlad řízen, vytváří jádro operačního systému.

La table des pages est la structure de données utilisée par un système de mémoire virtuelle dans un système d'exploitation pour stocker les correspondances entre adresses virtuelles et adresses physiques. Les adresses virtuelles sont utilisées en accédant aux processus, tandis que les adresses physiques sont utilisés par le matériel, ou plus précisément, par la mémoire vive.


Historie.

Období před The Ace of Cups.

Mary Gannon se narodila v New Yorku, a do San Francisca se přestěhovala na začátku 60. let. Krátce hrála na baskytaru ve skupině s názvem Daemon Lover. Marla Hunt hrála od tří let na klavír, do San Francisca se též přestěhovala na začátku 60. let. Gannon a Hunt se seznámily přes společného kamaráda, později se dohodly, že spolu založí dívčí rockovou skupinu.  Mary Ellen Simpson byla z Indio v Kalifornii. Na kytaru začala hrát ve svých dvanácti letech. Do San Francisca se přestěhovala přibližně ve stejnou dobu jako Marla Hunt. Diane Vitalich se narodila v San Franciscu, již před Ace of Cups hrála v několika skupinách, například s Bill Haley & His Comets. Simpson a Vitalich se připojily k Mary Gannon a Marle Hunt přibližně ve stejnou dobu.  Poslední členka byla kytaristka Denise Kaufman. Když přišla do The Ace of Cups, měla toho již poměrně hodně za sebou. Byla zatčena za propagaci Free Speech Movement na universitě v Berkeley.  Skupinu pojmenoval její manažer Ambrose Hollingworth, který spolupracoval například se skupinou Quicksilver Messenger Service.

Kariéra.

První koncerty skupiny proběhli na jaře 1967. Na konci června je oslovil Jimi Hendrix, aby mu dělali předkapelu na „free koncertě“ v Golden Gate Parku.  The Ace of Cups pravidelně hráli v San Franciscu po menších klubech, jako byl například The Matrix nebo dělali předskokany větším kapelám ve větších sálech, jako byly například Avalon Ballroom a The Fillmore. V polovině roku 1968 se skupina poprvé objevila v místní televizní stanici "West Pole", kde hrála mimo jiné také Grateful Dead nebo Jefferson Airplane. V roce 1969 skupina hrála s Sons of Champlin před koncertem skupiny The Band.  O Ace of Cups se začali zajímat nahrávací společnosti. Nakonec ale žádné nahrávky nevznikly. Skupina se podílela například na albu skupiny Jefferson Airplane "Volunteers" nebo na albu "It's Not Killing Me" Mikea Bloomfielda. Obě alba vyšla v roce 1969.

Pokles a rozpad.

K úpadku skupiny vedlo několik faktorů. Některé členky měly v té době děti a některé chtěly začít znovu s jinou skupinou.  Na začátku sedmdesátých let se ke skupině připojilo několik mužů, jako náhrada hudebnic, které odešly. Z původní sestavy zde zůstala pouze Denise Kaufman. Skupina se rozpadla v roce 1972.

Alba.

V roce 2003 vydalo Ace Records album "It's Bad for You But Buy It!", obsahující nevydaná dema a různé televizní spoty. Album bylo přijato dobře.  V roce 2008 byl u společnosti Eagle Vision vydán DVD záznam z jejich televizního koncertu z roku 1968.

The Ace of Cups byla americká rocková skupina, založená v Los Angeles v roce 1967. Skupina bývá označována za první kompletně dívčí rockovou skupinu.

The Ace of Cups est un groupe de rock américain de la fin des années 1960 et du début des années 1970. Fondé en 1967 à San Francisco, il se compose de Marie Gannon à la basse, Marla Hunt aux claviers et piano, Denise Kaufman à la guitare et l'harmonica, Mary Ellen Simpson à la guitare et Diane Vitalich à la batterie. Il est cité comme étant le premier groupe de rock exclusivement féminin.


Materiál.

Instalatérský materiál zahrnuje hlavně:

Historie.

Vnější rozvody, domovní přípojky a hlavní domovní rozvody o větším průměru se dělaly obvykle litinové a spojovaly buď hrdlem těsněným olovem nebo přírubami. Domovní rozvody vody se do poloviny 20. století dělaly převážně olověné (uvnitř byly pocínované) a pájené. Později z ocelových pozinkovaných trubek a fitinků, které se opatřovaly závity, na závit se kvůli těsnění navinula vlákna konopí (koudel) s fermeží a sešroubovaly se. Domovní odpadní potrubí bývalo také litinové, později z lepeného PVC.

Technologie.

Pro rozvod vody se od římského starověku (Pompeje) až do poloviny 20. století běžně užívaly trubky olověné, pájené na měkko tzv. kalíškem. Protože olovo je jedovaté, užívaly se pro pitnou vodu ve 20. století trubky s cínovou vložkou, odpadní trubky měly větší průměr a velmi tenké stěny. V průběhu 20. století převládly trubky ocelové, pro vodu zinkované, spojované závity a litinovými fitinky.  V poslední době převažují trubky z umělých hmot, lepené nebo svařované, případně dražší trubky měděné. Pro větší průměry nebo při komplikovaném průchodu zdí se užívají i ohebné trubky (hadice z polyetylénu), které se spojují přírubovým spojem s vloženým těsněním. Tento spoj se používá i u rozebíratelných spojů v místě napojení baterií, spotřebičů apod. Závitové spoje (např. v místě napojení na starší rozvody) se těsní koudelí nebo teflonovou páskou.  Potrubí se opatřuje tepelnou izolací, nejčastěji používané jsou z pěněného polyetylénu (mirelon) a u studené vody také plstěná omotávka, která má schopnost zadržovat kondenzát.  Odpady mají obvykle větší průměry a dělají se z umělých hmot (PVC), těsněných pomocí vložených O-kroužků. Ještě větší průměry mohou být keramické, litinové nebo ocelové.  Pro spojování potrubí se používají různé techniky svařování, vázané na použitý materiál:

Instalatér (z franc.) je stavební řemeslník, který provádí instalace rozvodů (vedení vody, energií ad.). Většinou v užším smyslu označuje vodoinstalatéra, který provádí a udržuje trubkové rozvody studené a teplé užitkové vody, odvod odpadní vody a související vybavení (zařízení koupelen, WC ap.).

Un plombier (également appelé installateur sanitaire) est chargé de la réalisation ou de la réparation des installations de plomberie. Son outil traditionnel est le chalumeau Oxyacétylénique (également appeler en interne le chalumeau OA).


Vzdělání.

V letech 1959–1977 žil v jižní Kalifornii. Střední školu vystudoval na pasadenské Polytechnic School. Na Kalifornské univerzitě v San Diegu promoval v osmnácti letech roku 1976. Poté pokračoval studiem lékařství na Chicagské univerzitě, kde v roce 1981 obdržel lékařský titul (M.D.).

Akademická dráha.

V letech 1981–1983 působil jako sekundární lékař na interním oddělení Jihozápadního lékařského ústavu Texaské univerzity v Dallasu a také absolvoval stáže na neurologickém oddělení. V období 1983–1985 byl postgraduálním studentem na Rockefellerově univerzitě v laboratoři Anthony Ceramiho, na níž se stal roku 1985 odborným asistentem.  Roku 1986 se vrátil na pozici odborného asistenta na interní oddělení na univerzitu do Dallasu a pokračoval ve vědecké kariéře na Lékařském institutu Howarda Hughese, kde strávil dalších čtrnáct let. V roce 1990 se na těchto pracovištích habilitoval (docent) a v roce 1996 byl jmenován profesorem.  V roce 2000 přešel na profesorskou pozici do oddělení imunologie Výzkumného institutu Scrippsové v kalifornském La Jolla a roku 2007 se zde stal vedoucím nově zřízeného Oddělení genetiky. V roce 2011 se přestěhoval zpět do Jihozápadního lékařského ústavu Texaské univerzity, kde je ředitelem Centra genetiky obranyschopnosti hostitele.

Ocenění a členství.

V průběhu života byl zvolen za člena řady čestných akademických společností, včetně Národní akademie věd Spojených států amerických a Institute of Medicine. Stal se také mimořádným členem Evropské organizace molekulární biologie (EMBO), členem Asociace amerických lékařů (Association of American Physicians) a Americké společnosti pro klinický výzkum (American Society for Clinical Investigation).

Soukromý život.

V období 1980–1988 byl ženatý s Barbarou Beutlerovou, rozenou Lanzlovou. Mají spolu tři děti Daniela (nar. 1983), Elliota (nar. 1984) a Jonathana (nar. 1987).

Bruce Alan Beutler (* 29. prosince 1957, Chicago, Illinois) je americký imunolog a genetik, jenž obdržel spolu s Julesem A. Hoffmannem Nobelovu cenu za fyziologii a lékařství pro rok 2011 za „objev týkající se aktivace vrozené imunity.“ Třetím nositelem ceny z daného roku, který získal polovinu z celkové finanční odměny, se stal Ralph M. Steinman za „objev dendritických buněk a jejich role v rámci získané imunity.“

Bruce Alan Beutler (né le à Chicago) est un généticien américain, spécialiste en immunologie et système immunitaire adaptatif. Il a obtenu le prix Nobel de physiologie ou médecine en 2011 avec Ralph Steinman et Jules Hoffmann.


Komplexnost, aditivní soustava.

Jedná se o aditivní soustavu, protože 3, zapsané jako = "111" vyplývá z faktu, že  Zvláštností aritmetických výpočtů v jedničkové soustavě je, že spočívají v mechanickém „slepování“ a „rozkrajování“ čísel, např. součet „111“ (3) a „11111“ (5) Rozdíl čísel „11111“ a „111“ zjistíme porovnáním jejich délek a ponecháme „co přesahuje“:

Aplikace.

Jedničková soustava byla základem pro zápis prvních tří číslic hindsko-arabského číslicového systému, tedy i současných arabských číslic jedničky, dvojky (dva pruhy) a trojky (3 pruhy), ale též pro číslice římské a čínské.  Jedničková soustava se běžně používá při počítání opakovaných událostí, například  Tento systém je nepraktický pro větší čísla, např. 100, pro další ruční zpracování bez použití strojů. Proto bývá doplňován dalšími prvky (znaky), např. přeškrtnutím. Tím ovšem vzniká další celistvý znak s významem, např. 5 nebo 10, jako na obrázku.

Kódování čísel v Turingových strojích.

V teorii automatů se při kódování informací pro Turingovy stroje často používá kódování čísel pomocí jedničkové soustavy. Britský matematik Alan Turing dokázal, že pomocí poměrně jednoduchého formalismu nazývaného na jeho počest Turingův stroj lze provádět všechny aritmetické výpočty, a že Turingův stroj lze považovat za model univerzálního počítače (lze sestrojit univerzální Turingův stroj, který je schopen emulovat činnost libovolného Turingova stroje); s jeho pomocí lze také dokázat, že problém zastavení Turingova stroje je algoritmicky neřešitelný.

Jedničková soustava jako degenerovaný případ poziční soustavy.

Zajímavostí je, že pro zjištění hodnoty zápisu čísla v jedničkové soustavě lze použít vzorec pro výpočet hodnoty zápisu čísla v poziční číselné soustavě o základu formula_1, do kterého dosadíme formula_2:  Díky tomu lze jedničkovou soustavu považovat za degenerovaný případ poziční soustavy. Nemá však základní vlastnost pozičních soustav, u nichž hodnota číslice závisí na jejím umístění v zápisu čísla, nepoužívá číslici nula, ani neumožňuje zápis racionálních čísel.

Jedničková soustava (též unární soustava) je nepoziční číselná soustava, která umožňuje zápis pouze kladných celých čísel. Čísla se zapisují jediným znakem ve významu jedna, zpravidla rovná čára, nejběžněji svislá, ve strojním zpracování pak „1“. Další počty a čísla se zapisují opakováním tohoto znaku tolikrát, až je počet naplněn, např. 3 je jedničkově „111“ a deset je „1111111111“.

Le système unaire aussi appelé système monadique est un système de numération permettant l'écriture des entiers naturels en ne disposant que d'un unique symbole représentant l'unité. Un entier s'écrit par juxtaposition de la quantité correspondante de copies du symbole. Ainsi 6 s'écrit |||||| où | est le symbole utilisé pour représenter l'unité.