Kariéra.

Byl nejmladším synem 5. hraběte z Pembroke, studoval v Oxfordu a v letech 1676–1679 podnikl kavalírskou cestu (Francie, Itálie). Ve Francii se setkal s Johnem Lockem a později byl jeho mecenášem. V letech 1678–1681 byl poslancem Dolní sněmovny, mezitím začal zastávat funkce v hrabstvích Wiltshire a Glamorgan, kde měla rodina statky. Po smrti staršího bratra zdědil hraběcí titul a vstoupil do Sněmovny lordů (1683), stal se členem Královské společnosti (1685) a ve službách Jakuba II. se zúčastnil bojů v protikrálovských spiknutích.  V roce 1688 přešel na stranu Viléma Oranžského, stal se členem Tajné rady (1689) a v letech 1689–1690 byl prezidentem Královské společnosti. V roce 1689 byl též vyslancem v Holandsku, od roku 1689 až do smrti zastával funkci lorda–místodržitele v hrabství Wiltshire. Byl prvním lordem admirality (1690–1692) a lordem strážcem tajné pečeti (1692–1699), v roce 1697 zastupoval Anglii na kongresu v Rijswicku. S krátkou přestávkou v roce 1702 zastával post lorda prezidenta Tajné rady (1699–1708). V případě nepřítomnosti Viléma III. v Anglii byl několikrát členem sboru místodržících, v roce 1700 byl jmenován rytířem Podvazkového řádu a v letech 1701–1702 byl znovu zároveň prvním lordem admirality. V souvislosti se začátkem války o španělské dědictví byl v lednu 1702 změněn statut vrchního velitele námořnictva a hrabě z Pembroke byl namísto prvního lorda admirality jmenován "lordem velkoadmirálem anglicko–irským". Mezitím na trůn nastoupila královna Anna, která do této funkce jmenovala svého manžela prince Jiřího Dánského a Pembroke se vrátil na pozici prezidenta Tajné rady, kterou zastával již předtím. V roce 1705 byl znovu vyslancem v Nizozemí, v letech 1706–1707 byl též členem komise pro sloučení Anglie a Skotska. V letech 1707–1709 byl místokrálem v Irsku a po smrti prince Jiřího Dánského znovu krátce vykonával funkci lorda velkoadmirála (1708–1709).

Rodina.

V roce 1709 odešel z veřejného života a dožil v soukromí, na rodovém sídle "Wilton House" v hrabství Wiltshire soustředil bohaté umělecké sbírky. Poprvé se oženil v roce 1684 s Margaret Sawyer († 1706), jedinou dcerou a dědičkou vlivného právníka Sira Roberta Sawyera. Z jejich manželství se narodilo dvanáct dětí, dědicem titulů byl nejstarší syn Henry Herbert, 9. hrabě z Pembroke (1689–1750), který zastával hodnosti u dvora, další syn Robert Sawyer Herbert (1693–1769) byl dlouholetým poslancem a vládním úředníkem v úřadu pro obchod a kolonie, třetí syn William Herbert (1696–1757) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti generála. William byl zakladatelem pozdější linie hrabat z Carnarvonu, která sídlila na zámku Highclere, což bylo věno jeho matky Margaret Sawyer. Další dvě manželství 8. hraběte z Pembroke s Barbarou Slingsby (1668–1721) a Mary Howe († 1749) zůstala bez potomstva.

Thomas Herbert, 8. hrabě z Pembroke ("Thomas Herbert, 8th Earl of Pembroke, 5th Earl of Montgomery, 8th Baron Herbert of Cardiff, 5th Baron Herbert of Shurland") (1656 – 22. ledna 1733) byl anglický a britský státník ze starobylého šlechtického rodu Herbertů. Původně působil ve službách Stuartovců, později podpořil slavnou revoluci a za vlády Viléma III. a královny Anny patřil na přelomu 17. a 18. století k významným osobnostem anglické a britské politiky, řadu let zastával nejvyšší funkce ve státní správě, uplatnil se také v diplomacii a získal Podvazkový řád.

Thomas Herbert, comte de Pembroke et comte de Montgomery, KG, PC, PRS (c. 1656 - ), titré l’Honorable Thomas Herbert jusqu’en 1683, est un homme d’État anglais, puis britannique, sous le règne de Guillaume III d'Orange-Nassau et d’Anne.


Původ, studium a rodinný život.

Kavanaugh se narodil do katolické právnické rodiny, z obou stran irského původu. Jeho matka Martha Gamble Kavanaugh roz. Murphy byla federální soudkyně, otec Everett Edward Kavanaugh Jr. byl advokát a lobbista pro svaz kosmetického průmyslu. Syn Brett vyrůstal v Bethesdě ve státě Maryland, což je tzv. Census-designated place na předměstí Washingtonu, D.C. Navštěvoval jezuitskou střední školu "Georgetown Preparatory School" v blízkém sídlišti North Bethesda. Poté vystudoval právo na prestižní Yaleově univerzitě v New Havenu ve státě Connecticut, která patří do tzv. Ivy League. Složil zkoušky jako bakalář v roce 1987 a doktor práv v roce 1990.  Jeho žena Ashley Estes Kavanaugh byla osobní referentkou prezidenta George W. Bushe v Bílém domě. Manželství uzavřeli v roce 2004 a mají spolu dvě dcery. Rodina žije v malé obci Chevy Chase Section Five ve státě Maryland. V této obci v Montgomery County, která měla v roce 2016 podle odhadu 711 obyvatel, je Ashley Kavanaugh od roku 2016 administrativní správkyní s platem 66 000 dolarů ročně.  Brett Kavanaugh se jako běžec zúčastnil Bostonského maratonu v letech 2010 a 2015. Často běhal i na kratší vzdálenosti od 5 do 16 km. Jako federální soudce zatím vydělával 220 600 dolarů ročně. Kromě toho učí na prestižní Harvard Law School, za což mu v roce 2017 náleželo 27 000 dolarů honoráře. Podle časopisu "Time" má rodina dům v hodnotě jednoho milionu dolarů, avšak jen malé úspory.

Právnická kariéra do roku 2018.

Po dokončení právnického studia pracoval Kavanaugh nejprve jako asistent soudce pro dva federální soudce odvolacích soudů, Waltera Kinga Stapletona a Alexe Kozinského. Pak byl na roční stáži u Kennetha „Kena“ Starra, tehdy nejvyššího státního zástupce USA. Potom pomáhal soudci Nejvyššího soudu Anthonymu Kennedymu, jehož nástupcem na tomto soudě se stal v roce 2018.  Následně pomáhal Kavanaugh opět Kenu Starrovi, tentokrát v jeho roli tzv. nezávislého vyšetřovatele. Byl hlavním autorem Starrovy zprávy, což byla zpráva pro Kongres Spojených států amerických, pojednávající o výsledcích vyšetřování tehdejšího prezidenta USA Billa Clintona v otázce jeho aféry s Monikou Lewinskou. Později pracoval Kavanaugh v právní firmě Kirkland & Ellis.  Po zvolení George W. Bushe prezidentem USA v roce 2001 se Kavanaugh stal součástí jeho podpůrných týmů; od roku 2003 jako sekretář ve štábu Bílého domu ("White House Staff Secretary"). Od roku 2006 – až do svého zvolení jako soudce Nejvyššího soudu – byl federálním soudcem na odvolacím soudě ("United States court of appeals") ve Washington, D.C.. Do této funkce jej prezident George W. Bush nominoval ještě v roce 2003, ale Kavanaughova kandidatura vyvolala značný odpor demokratických senátorů, v důsledku čehož jej Senát USA v této funkci definitivně potvrdil až po třech letech, v květnu 2016.

Nominace do Nejvyššího soudu USA.

V červenci 2018 jej americký prezident Donald Trump nominoval na místo soudce Nejvyššího soudu Spojených států. Schvalování Kavanaughovy kandidatury začalo začátkem září 2018.  Krátce po Kavanaughově nominaci obdržela demokratická senátorka a členka justičního výboru Senátu USA Dianne Feinsteinová z Kalifornie dopis od profesorky psychologie Christine Blasey Fordové, v němž tato žena tvrdila, že Kavanaugh se ji ještě jako středoškolák v roce 1982, tedy před 36 lety, pokusil znásilnit na studentském večírku. Přála si však, aby její sdělení nebylo uveřejněno. Toto její přání ale nebylo splněno. Německý deník "Frankfurter Allgemeine Zeitung" napsal, že když senátoři Demokratické strany neměli úspěch se svými pokusy nastražit Kavanaughovi při jeho slyšení nějakou past, bylo jméno Fordové a její údajné znásilnění vyjeveny na veřejnost a celá záležitost se stala kauzou při procesu Kavanaughova schvalování Senátem.  Sám kandidát Kavanaugh toto nařčení rozhodně odmítl, a pro tvrzení Fordové nebyly předloženy žádné právně použitelné důkazy. V důsledku obvinění bylo nicméně hlasování o jeho schválení odloženo. Sama Fordová koncem září popsala okolnosti údajného skutku v emotivním slyšení před právním výborem Senátu, přičemž tvrdila, že si je stoprocentně jista, že útočníkem měl být právě Kavanaugh.  V této fázi schvalovacího jednání vystoupil před právním výborem Senátu velmi emotivně také „obviněný“ Brett Kavanaugh. Opět odmítl veškerá „obvinění“ ze sexuálního ohrožování a vyjádřil se ve velkém vzrušení, že celá záležitost je „politickým hitem levicových aktivistů“. Dále prohlásil, že čelí „pomstě na objednávku Clintonových“ za své autorství tzv. Starrovy zprávy o sexuální aféře prezidenta Billa Clintona, která by mohla vést ke „zničení jeho rodiny a jeho jména“. Jako odezvu tohoto Kavanaughova svědectví podepsalo více než 2 400 profesorů práv otevřený dopis, ve kterém žádali, aby Senát USA nepotvrdil Kavanaugha jako soudce Nejvyššího soudu, protože „nepředvedl nestrannost a soudcovský temperament potřebný na to, aby zasedl na nejvyšším soudě naší země“.  Přesto právní výbor Senátu následně podpořil Kavanaughovu kandidatoru nejtěsnějším poměrem hlasů; všech 11 republikánských členů výboru hlasovalo pro ni, všech 10 demokratů bylo proti ní. Poté však na naléhání republikánského senátora Jeffa Flakea z Arizony požádal právní výbor prezidenta Trumpa, aby povolil dodatečné prošetření případu Federálním úřadem pro vyšetřování (FBI). Trump tomuto požadavku vyhověl. Přibližně po týdnu obdržel hotovou vyšetřovací zprávu úřad prezidenta i senátní právní výbor.  V pátek 5. října 2018 rozhodl Senát poměrem hlasů 51 : 49, že rozprava o Kavanaughově kandidatuře je ukončena. Již tento poměr hlasů naznačoval, že kandidát bude Senátem potvrzen. Proti němu však byly organizovány velké demonstrace jeho odpůrců na mnoha místech USA, zvláště však před Kapitolem. V sobotu 6. října 2018 bylo provedeno závěrečné jmenovité hlasování v plénu Senátu, přičemž Kavanaugh obdržel 50 hlasů senátorů (slovem "Yea"), proti němu (slovem "Nay") hlasovalo 48 senátorů. V ten den nebyl ve Washingtonu přítomen republikánský senátor Steven Daines, který ve svém domovském státě Montana vdával dceru. Republikánská senátorka Lisa Murkowski ze státu Aljaška se hlasu zdržela. Demokratický senátor Joe Manchin ze státu Západní Virginie hlasoval pro Kavanaugha. Prezident Trump podepsal jeho jmenovací dekret na palubě letadla Air Force One na cestě do Kansasu na shromáždění svých stoupenců. Krátce poté složil Kavanaugh přísahu do rukou předsedy Nejvyššího soudu Johna G. Robertse a stal se jeho novým členem jako v historickém pořadí 114. soudce.

Soudce Nejvyššího soudu USA.

Podle názoru pozorovatelů by se Kavanaugh vzhledem ke svým značně konzervativním názorům – je mj. odpůrcem potratů i stejnopohlavních sňatků – a doposud vyrovnanému počtu konzervativních a liberálních soudců mohl stát „rozhodujícím hlasem“ v rámci Nejvyššího soudu USA. Tuto úlohu v instituci doposud plnil jeho předchůdce Anthony Kennedy.

Brett Michael Kavanaugh (* 12. února 1965 Washington, D.C.) je právník a soudce ve Spojených státech amerických. Od roku 2006 působil na federálním odvolacím soudě ve Washingtonu. V červenci 2018 byl prezidentem Donaldem Trumpem nominován a v říjnu 2018 schválen Senátem Spojených států do funkce soudce Nejvyššího soudu Spojených států.

Brett Michael Kavanaugh [ˈkævənɔː], né le à Washington, D.C., est un juge fédéral américain siégeant à la Cour suprême des États-Unis depuis le. Il siégeait auparavant à la cour d'appel des États-Unis pour le circuit du district de Columbia à la suite de sa nomination par le président George W. Bush en 2006.


Život.

Taylor se narodil v nemocnici Livingstone v Dartfordu ve hrabství Kent ve Velké Británii. Později navštěvoval Dartfordské gymnázium kde se mimo jiné seznámil s Mickem Jaggerem s pozdějším zpěvákem The Rolling Stones. V červenci 1962 zatímco on navštěvoval Sidcup Art College, The Rolling Stones už pomalu začali vznikat. Mick Jagger se potkal na vlakovém nádraží s Keithem Richardsem (kamarádi a spolužáci z dětství) který si všiml že Mick drží v podpaží desky Chucka Berryho a Muddyho Waterse a protože oba měli zájem o hudbu rozhodli se že založí skupinu. Oba Dicka znali a tak mu nabídli místo ve skupině. Po seznámení s (dalším členem The Rolling Stones) Brianem Jonesem však musel obsadit roli baskytaristy protože Brian a Keith už na kytary hráli. Hra na baskytaru mu však nevyhovovala a tak se s skupinou v dobrém rozešel. The Rolling Stones tak zůstali v tomto složení: Mick Jagger (zpěv), Keith Richards (kytara, doprovodný zpěv), Brian Jones (kytara), Bill Wyman (baskytara), Ian Stewart (piáno), Charlie Watts (bicí).  V roce 1963 založil se zpěvákem Philem Mayem skupinu The Pretty Things. Původní složení skupiny tvořili: Phil May (zpěv, perkuse, harmonika), Dick Taylor (sólová kytara, příležitostně vokály), Brian Pendleton (doprovodná kytara, zpěv, doprovodné vokály), John Stax (baskytara, doprovodné vokály), Pete Kitley (bicí). Kvůli jeho členství u The Rolling Stones si The Pretty Things získali přezdívku „oškliví bratranci The Rolling Stones“. V roce 1969 po vydání konceptuálního alba SF Sorrow ze skupiny odešel. Poté se jeho kariéra projevovala spíše v produkci alb např. debutové album skupiny Hawking či skupiny Chosie. V roce 1978 se do skupiny vrátil a hraje v ní dodnes.

Dick Taylor (* 28. ledna 1943) je anglický hudebník, nejlépe známý jako kytarista a zakladatel skupiny The Pretty Things. Taylor byl původním baskytaristou skupiny The Rolling Stones ze které brzy odešel, aby se stal studentem na vysoké umělecké škole Sidcup Art College kde právě spolu se zpěvákem Philem Mayem založili skupinu The Pretty Things. Pozice baskytaristy u The Rolling Stones se tak ujal Bill Wyman.

Dick Taylor (de son vrai nom Richard Clifford Taylor, né le, à Dartford, Kent) est un musicien britannique, qui fut entre autres le premier bassiste des Rolling Stones (très brièvement). Il forma également en septembre 1963 les Pretty Things, dont il est toujours membre à ce jour. Dick vit actuellement sur l'île de Wight.


Politická kariéra.

Studoval v Oxfordu, po otcově smrti v roce 1875 převzal správu rodových statků. Člen Dolní sněmovny 1880–1892 a 1893–1921. Patřil ke konzervativcům, respektive unionistům a poslancem byl bezmála čtyřicet let, postupně zastupoval sedm volebních obvodů. Krátce byl mimo sněmovnu jen v roce 1892, kdy konzervativci prohráli volby, ale již v následujícím roce se do parlamentu dostal v doplňovacích volbách za obvod Liverpool West Derby. Ve funkci parlamentního tajemníka úřadu pro místní samosprávu (1886–1892) byl jedním ze strůjců zákona o místní samosprávě z roku 1888. Jako prezident výboru Tajné rady pro rybolov a zemědělství (1895–1900) proslul především zamezení šíření vztekliny. Od roku 1895 byl též členem Tajné rady a v letech 1900–1905 byl členem Salisburyho kabinetu jako prezident úřadu pro místní samosprávu.  V roce 1905 byl jmenován státním sekretářem pro Irsko, zároveň se stal členem irské Tajné rady. Na Irsko měl vazby díky své matce a manželce a do jeho jmenování byly vkládány značné naděje v kontrastu s jeho nepopulárním předchůdcem G. Wyndhamem. Krátce nato však padla konzervativní vláda a Long byl pak dlouhodobě v opozici. Irské otázce se však nadále věnoval, ve volbách r. 1905 byl navíc zvolen poslancem za Dublin a v letech 1906–1910 byl předsedou strany irských unionistů. R. 1911 byl kandidátem na předsednictví Konzervativní strany, nezískal však podporu širší stranické základny. Znovu prezident úřadu pro místní samosprávu 1915–1916, státní sekretář kolonií 1916–1919, první lord admirality 1919–1922. V roce 1921 povýšen na vikomta a uveden do Horní sněmovny. Byl též členem Královské společnosti a získal čestný doktorát v Birminghamu, dále byl smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v Somersetu a Wiltshire.

Rodina.

Jeho manželkou byla Dorothy Boyle (1858–1938), dcera 9. hraběte z Corku a Orrery, jednoho z nejbohatších vlastníků půdy v Irsku. Syn Walter Long (1879–1917) padl jako brigádní generál za první světové války a dědicem titulu byl vnuk Walter Long, 2. vikomt Long (1911–1944), který padl za druhé světové války. Dcera Victoria Long (1880–1920) se provdala za George Gibbse (1873–1931), který byl konzervativním politikem, zastával funkce u dvora a v roce 1928 získal titul barona z Wraxallu.  Rodovým sídlem byl zámek "Owles Hall" v hrabství Hertfordshire. Majetkem Waltera Longa byl také zámek "Rood Ashton House" v hrabství Wiltshire, který navštívil král Eduard VII.. Toto sídlo spolu s dalším zámkem "Culworth House" (Northamptonshire) bylo uvolněno jako lazaret pro vojáky zraněné v první světové válce.

Walter Hume Long, 1. vikomt Long ("Walter Hume Long, 1st Viscount Long of Wraxall") (13. července 1854, Bath, Anglie – 26. září 1924 West Ashton, Anglie) byl britský státník. Patřil k bohaté rodině velkostatkářů ve Walesu, v politice inklinoval ke konzervativcům, respektive unionistům, koncem 19. století se dostal k nižším funkcím ve vládě, později byl ministrem pro Irsko. V koaličním kabinetu za první světové války byl ministrem kolonií, později ministrem námořnictva. V roce 1921 s titulem vikomta povolán do Sněmovny lordů.

Walter Hume Long, vicomte Long, ( - ), est un politicien unioniste britannique. Au cours d'une carrière politique s'étalant sur plus de 40 ans, il occupe le poste de président du Board of Agriculture, président du Local Government Board, Secrétaire en chef pour l'Irlande, secrétaire d'État aux Colonies et premier lord de l'Amirauté. Il est également connu pour ses liens avec les unionistes irlandais et est chef du parti unioniste irlandais à la Chambre des communes de 1906 à 1910.


Historie.

Kyselinu levulinovou izoloval jako první nizozemský chemik Gerardus Johannes Mulder roku 1840, jenž ji připravil zahříváním fruktózy s kyselinou chlorovodíkovou. Název kyseliny byl odvozen od slova levulóza, dřívějšího názvu fruktózy. I když je tato kyselina dobře známa od 70. let 19. století, nikdy nebyla komerčně využita ve vetštím množství. První průmyslová výroba kyseliny levulinové byla zahájena ve 40. letech 20. století. Roku 1956 byla označena za látku se značným potenciálem využití.

Výroba.

Původně se kyselina levulinová vyráběla zahříváním hexóz (glukózy či fruktózy) nebo škrobu se zředěnou kyselinou chlorovodíkovou nebo sírovou Výtěžnost této reakce závisí na tlaku, teplotě, použité kyselině a její koncentraci. Při přidání kyseliny mravenčí se tvoří z části nerozpustné vedlejší produkty, jenž mají jasné zbarvení a jejich oddělení je technologicky náročné.  Mnoho metod komerční výroby této kyseliny je založeno na silných kyselinách. Procesy probíhají plynule za použití lignocelulózy jako levného výchozího materiálu, jenž je napuštěn zředěnou minerální kyselinou a přesunut do vysokotlakového reaktoru, kde se zahřívá s vodní parou. Po ochlazení reakční směsi a odfiltrování pevných vedlejších produktů se vytvořená kyselina levulinová odděluje od minerální kyseliny použité jako katalyzátor extrakcí bez neutralizace katalyzátoru; tím je umožněno jeho opětovné využití, zatímco kyselinu levulinovou lze přečistit organickým rozpouštědlem neobsahujícím kyseliny. Čistá kyselina levulinová se získává odpařováním z extrakční směsi a následnou destilací.

Reakce a použití.

Kyselina levulinová se používá jako prekurzor léčiv, plastifikátorů a mnoha dalších látek. Největší využití má při výrobě kyselIny delta aminolevulinové, biologicky rozložitelného herbicidu používaného v jižní Asii;. používá se taktéž v kosmetice. Ethyllevulinát, její ester s ethanolem, je častou složkou vůní a parfémů. Kyselina levulinová je rovněž výchozím materiálem při přípravě řady dalších sloučenin, k nímž mimo jiné patří potenciální biopaliva jako jsou například γ valerolakton, 2-methyltetrahydrofuran (2-methyl-THF) a ethyllevulinát.  Kyselina levulinová se rovněž přidává do cigaret, kde oslabuje distribuci nikotinu v kouři a míru jeho vazby na nervové receptory.

Kyselina levulinová (systematický název kyselina 4-oxopentanová) je organická sloučenina patřící mezi ketokyseliny (oxokyseliny, které mají karbonylovou skupinu umístěnou uvnitř uhlíkového řetězce). Vzniká při rozkladu celulózy a je potenciálním prekurzorem biopaliv, například ethyllevulinátu.

L'acide lévulinique, ou acide 4-oxopentanoïque, est un composé organique de la famille des cétoacides (plus précisément de la famille des γ-cétoacides), de formule CHC(O)CHCHCOH. Il se présente sous la forme d'un solide blanc cristallin, soluble dans l'eau, l'éthanol et l'éther.


Základní typy sušiček.

Jak již bylo zmíněno, existují sušičky s předním i horním plněním, k sehnání bývají i prostorově úsporné slim sušičky se zkrácenou hloubkou. Kromě způsobu se sušičky dělí také podle typu sušení, na sušičky kondenzační a ventilační. Do kategorie kondenzačních sušiček dále patří sušičky s tepelným čerpadlem.

Ventilační sušičky.

Ventilační sušičky odvádějí vodu z prádla spolu s horkým vzduchem ven z budovy. Neobejdou se proto bez stavebního zásahu. Jejich výhodou je poměrně nízká spotřeba a nevelká pořizovací cena. Na českém trhu nejsou ventilační sušičky příliš obvyklé, většina prodávaných modelů je kondenzační. Jedním z důvodů je právě složité odvádění vody s párou ven potrubím. To je navíc potřeba pravidelně čistit od usazených vláken a prachu, jinak hrozí dokonce i vznik požáru.

Kondenzační sušičky.

Oblíbenější variantou jsou kondenzační sušičky, ty se dále dělí na modely s topným tělesem, tepelným čerpadlem a na hybridní sušičky. Jak název napovídá, kondenzační sušičky využívají k sušení kondenzaci, tzn. prádlo suší horkým vzduchem, který se uvnitř sušičky opět ochladí a zkondenzovaná voda z prádla putuje do odpadu nebo do nádobky na kondenzát. Bývají dražší než ventilační sušičky, ale není potřeba kvůli nim dělat stavební úpravy.  Starší modely mají neprůhledná dvířka, protože v nich bývaly filtry. Novější sušičky už mají dvířka prosklená, jelikož jsou filtry v prostoru pod nimi, a lépe tak ladí k pračce. Častou jsou od sebe tyto dva spotřebiče k nerozeznání.

Sušičky s topným tělesem.

Bývají cenově dostupnější a jejich výhodou je vyjímatelný kondenzátor, který se snáze udržuje. Jde ovšem o starší typ sušiček a při sušení jsou energeticky náročnější. Fungují na principu teplého a studeného okruhu. V teplém okruhu dochází k ohřívání vzduchu, ten je poté veden do bubnu, kde na sebe naváže vlhkost z prádla a pokračuje do kondenzátoru, kde je ochlazen a zbaven vlhkosti, aby mohlo opět dojít k jeho ohřátí. Úkolem studeného okruhu je potom ochlazování teplého vzduchu, k tomu se využívá vzduch nasátý z místnosti. Čím vyšší je teplota vzduchu v místnosti, tím teplejší musí být vzduch v teplém okruhu, aby byl následný teplotní rozdíl dostatečný k jeho ochlazení. V létě tak může teplota vzduchu v sušičce vystoupat i na 70-80 °C, což zamezuje sušení jemných tkanin.

Sušičky s tepelným čerpadlem.

Tepelné čerpadlo není u domácích spotřebičů žádnou novinkou, s podobným prvkem se setkáváme už desítky let například u chladniček. Oproti sušičkám bez tepelného čerpadla mají modely s čerpadlem pouze jeden, uzavřený, okruh. Horký vzduch zde není ochlazovaný vzduchem z místnosti, ale chladivem, které najdeme ve výparníku. To má poměrně nízký bod varu, při začátku cyklu je v kapalném stavu. Později se chladivo ohřeje od teplého vzduchu a změní se v plyn. Ohřáté chladivo je následně stlačeno kompresorem a teplo z něj slouží k opětovnému ohřátí vzduchu v kondenzátoru.  Vzduch putuje do bubnu sušičky, kde na sebe opět naváže vodu, a tak stále dokola. Díky využívání zbytkového tepla pro opětovné ohřátí vzduchu jsou sušičky s tepelným čerpadlem energeticky úspornější. Vzduch navíc není třeba ohřívat na příliš vysoké teploty, k sušení dochází i při teplotě okolo 55 °C, která je šetrnější k jemným tkaninám a v některých sušičkách tak můžete sušit třeba i vlnu. Kondenzátor sušičky ovšem nelze vyjmout a jeho čištění je tak náročnější, často téměř nemožné.

Hybridní sušičky.

Mají jak tepelné čerpadlo, tak topné těleso a můžete tak volit mezi rychlejším sušením s vyšší spotřebou, nebo pomalejším úsporným sušením. Jejich nevýhodou je malá dostupnost a vyšší pořizovací cena.

Energetický štítek.

Stejně jako pro většinu domácích spotřebičů, i pro sušičky prádla platí povinné zveřejňování energetických štítků. Energetický štítek sušičky uvádí její nejpodstatnější parametry:

Funkce sušiček.

Kromě běžných prvků, jako je funkce odloženého startu, zvuková signalizace nebo displej, bývají některé modely vybavené také řadou složitějších funkcí a technologií, které zvyšují efektivitu a komfort jejich používání.  Odvod kondenzátu – většina sušiček na českém trhu umožňuje připojení k odpadu, jaké bývá například u pračky. Kondenzovanou vodu díky tomu není třeba vylévat z nádržky, její odvod probíhá automaticky.  Samočisticí kondenzátor – u sušiček s tepelným čerpadlem není možné vyjmout kondenzátor pro jeho vyčištění. Kvůli tomu přišli výrobci se samočisticím kondenzátorem, který je během cyklu sušení několikrát propláchnut vodou z kondenzátoru. Díky tomu v ideálních podmínkách nedochází k zanášení kondenzátoru prachem a vlákny z prádla. U některých modelů se ovšem používání samočisticího kondenzátoru vylučuje s odvodem vody do odpadu.  Wi-Fi připojení – některé sušičky prádla umožňují také připojení k internetu, díky tomu je možné ovládat je pomocí mobilu nebo tabletu. Aplikace neslouží jen ke spuštění sušičky na dálku a upozornění při jeho dokončení, většinou je její součástí také diagnostika, díky které sušička sama vyhodnotí a upozorní na případnou poruchu. Někteří výrobci také umožňují stažení nových sušicích programů.  Senzory – sušičky vybavené senzory vlhkosti přizpůsobují délku programu podle zbytkové vlhkosti v prádle, to díky tomu nebude přesušené ani příliš vlhké. Zároveň je možné nastavit také požadovanou zbývající vlhkost, například na žehlení. U některých sušiček můžete díky senzorům vlhkosti také přidat prádlo do bubnu během sušení, senzory následně upraví zbývající délku programu.  Parní programy - díky parním funkcím odpadá u některých kusů prádla nutnost žehlení, parní programy lze navíc použít i k osvěžení prádla bez nutnosti předchozího praní.

Sušička prádla je domácí spotřebič, který slouží k vysušení vypraného prádla, popřípadě bot. Představuje tak rychlejší alternativu ke standardnímu sušení prádla na šňůře nebo na sušáku. První ručně poháněnou sušičku prádla sestrojil v roce 1800 Francouz M. Pochon, první automatická sušička pronikla na trh v roce 1938 a za jejím vznikem stojí americký vynálezce J. Ross Moore.

Un sèche-linge est un appareil électroménager destiné à retirer l'humidité du linge essoré après son lavage. Les termes de sécheuse ou encore de séchoir sont également utilisés, notamment au Québec, au Nouveau-Brunswick ou en Belgique, alors que le mot tumbler l'est dans certains cantons de Suisse romande.


Život a dílo.

Jacob Matham začal svou uměleckou kariéru v dílně Hendricka Goltzia, který ho adoptoval jako osmiletého chlapce. Na svá učňovská léta strávená v Goltziusově dílně (1585–1588) navázal souborem grafických listů nazvaných "Roční období" (1589). V letech 1593–1597 působil v Itálii, kde ho ovlivnilo římské a benátské malířství. Vzorem mu byla díla Tiziánova, Tintorettova a Veroneseho. V roce 1597 se vrátil do Haarlemu, kde vstoupil do cechu sv. Lukáše (1600). Po roce 1600 se Hendrick Golzius přestal zajímat o grafiku, věnoval se malířství a dílnu přenechal svému nevlastnímu synovi, Jacobu Mathamovi.  V době, kdy byl Jacob Matham pověřen vedením dílny, se jeho rytiny začaly odklánět od Goltziova manýristického stylu, což lze spatřovat především v používání méně rafinovaných ryteckých postupů. Byl to projev Mathamova přechodu k časně baroknímu stylu. Vedle mytologických témat Jacob Matham projevoval svůj příklon ke katolictví četnými rytinami s náboženskými motivy, především četnými grafickými listy světců. Současně portrétoval i řadu významných osob, včetně nizozemských místodržících. Jeho tři synové, Adriaen (1590–1660), Jan (1600–1648) a Theodoor (1589–?) pokračovali v otcově tradici a stali se typickými barokními rytci. Theodoor Matham byl z nich nejtalentovanější, přestože dílnu po otci převzal jeho bratr Adriaen. Není doloženo, že by Jacob Matham navštívil Prahu, ale jeho grafické listy dokládají, že mnohé z nich vznikly podle předloh rudolfínských malířů. Zvláště často Jacob Matham pracoval podle předloh Bartholomea Sprangera, které poznal již v Goltziusově dílně. Předpokládá se, že se osobně setkali až v Nizozemí (1602), kam Spranger vycestoval po smrti své matky. Navíc se v roce 1601 Jacobu Mathamovi dostalo císařského privilegia opravňující ho k tvorbě grafických listů podle předloh nacházejících se ve sbírkách Rudolfa II. (1552–1612), které obsahovaly velký soubor Sprangerových obrazů.  Příkladem rytecké spolupráce na Sprangerově předloze je rozsáhlá rytina značená Mathamem, kterou však započal jiný z Goltziových žáků, Jan Saenredam. Rytina byla dedikována Petru Vokovi z Rožmberka (1539–1611).

Umělecko-historický význam díla Jacoba Mathama.

Jacob Matham byl pokračovatelem v ryteckém díle Hendricka Goltziuse, které však z manýristické roviny přesunul směrem k baroku. Oproti Goltziusovi také rozšířil okruh námětů o mytologická témata a o portrétní rytinu. Mezi náměty Mathamových rytin jsou i témata obrazů a kreseb dvorních malířů rudolfínské Prahy. Nepřekvapí proto, že mezi významnými náměty je i "Česká krajina se žebrákem".

Jacob Matham (pokřtěn 16. října 1571 Haarlem – 20. ledna 1631 Haarlem), byl holandský grafik a kreslíř, který navázal na práce Hendricka Goltziuse (1558–1617), nejvýznamnějšího rytce z konce 16. století. Díky Goltziusovi získal císařské privilegium, které mu dovolovalo použít náměty obrazů ze sbírek Rudolfa II. jako předlohy ke svým rytinám. A tak přestože Jacob Matham Prahu nikdy nenavštívil, stal se významným šiřitelem obrazových námětů dvorních manýristů, především Bartholomea Sprangera a Roelandta Saveryho.

Jacob Matham, né à Haarlem, le, et mort le, est un graveur et dessinateur des Pays-Bas espagnols puis des Provinces-Unies, fils adoptif de Hendrick Goltzius.


Politická kariéra.

Byl nejstarším synem 3. hraběte z Carnarvonu, po jehož úmrtí zdědil rodové tituly (1849) a po dosažení plnoletosti vstoupil do Sněmovny lordů (1852). Mezitím studoval v Oxfordu. Na půdě Horní sněmovny získal pozornost již svým prvním proslovem a později patřil k předním mluvčím peerů z řad konzervativců. První vládní post získal jako státní podsekretář kolonií (1858–1859), poté cestoval po britských koloniích, do vlády se vrátil jako státní sekretář kolonií (1866–1867) a od roku 1866 byl též členem Tajné rady. Jako ministr kolonií v roce 1867 navrhl, předložil a v parlamentu obhájil zásadní změnu státoprávního postavení Kanady (Zákon o Britské Severní Americe). Dosavadní náboženské a národnostní rozpory v jednotlivých provinciích byly utišeny sloučením v jeden státní celek, federativní stát "Dominion of Canada". Zatímco dosavadní označení Kanada platilo v podstatě jen pro největší provincii Quebec, nyní byl název rozšířen na všechny sloučené provincie (Québec, Ontario, Nové Skotsko, Nový Brunšvik, Britská Kolumbie a Manitoba). Generálním guvernérem Kanady s novým statutem jako zástupce britské královny zůstal nadále 4. vikomt Monk. Státoprávní změna Kanady byla uskutečněna zákonem z 1. července 1867, ale hrabě z Carnarvonu mezitím odstoupil ze své funkce, protože nesouhlasil s předloženou parlamentní reformou, kterou považoval za příliš demokratickou. Novým státním sekretářem kolonií se pak stal 3. vévoda z Buckinghamu. Ze stejného důvodu jako Carnarvon odstoupil v březnu 1867 také ministr pro Indii, markýz ze Salisbury. Na Carnarvonovu a Salisburyho abdikaci navazovalo vzápětí dalších šest změn v obsazení nejvyšších státních úřadech.  Ministrem kolonií byl znovu v letech 1874–1878 v Disraeliho a stejně jako předtím v Kanadě se ve svém druhém funkčním období snažil prosadit změnu uspořádání kolonií v jižní Africe. Z vlády odešel předčasně po Rusko-turecké válce, v níž prosazoval britskou neutralitu. Pro Turecko nepříznivý vývoj však přiměl Disraeliho požádat parlament o mimořádnou válečnou dotaci ve výši 60 miliónů liber a britské loďstvo vplulo do Dardanelského průlivu. Výsledný mír z roku 1878 však neodpovídal britské angažovanosti v této záležitosti, což vedlo k tomu, že již na jaře 1878 odstoupil ministr zahraničí 15. hrabě z Derby a Carnarvon, na jejich rezignaci navazovala rozsáhlá rekonstrukce vlády. Poté v opozici předsedal vládnímu výboru na námořní obranu kolonií (1879–1882), zastával též řadu čestných funkcí, byl prezidentem Společnosti starožitností, konstáblem hradu Caernarfon, důstojníkem dobrovolnickým sborů a zástupcem místodržitele v hrabství Nottingham. Proslul jako spisovatel a překladatel antické literatury a získal dva čestné doktoráty.

Rodina.

Poprvé se oženil s Evelyn Stanhope (1836–1875), dcerou 6. hraběte z Chesterfieldu, jeho druhou manželkou byla Elizabeth Molyneux-Howard (1856-1929]]) z vedlejší linie vévodů z Norfolku. Nejstarší syn George (1866–1923) byl dědicem peerských titulů a proslul především jako objevitel Tutanchamonovy hrobky v Egyptě. Ddalší syn Aubrey Molyneux Herbert (1880–1923) sloužil v armádě, byl členem Dolní sněmovny a působil i v diplomacii. Hlavním rodovým sídlem byl zámek Highclere Castle v hrabství Berkshire. Čtvrtý hrabě z Carnarvonu pokračoval v novogotické přestavbě zámku započaté již jeho otcem.

Henry Herbert, 4. hrabě z Carnarvonu ("Henry Howard Molyneux Herbert, 4th Earl of Carnarvon, 4th Baron of Porchester") (24. června 1831 Londýn – 29. června 1890 Londýn) byl britský státník z šlechtického rodu Herbertů. Jako člen Konzervativní strany byl dvakrát britským ministrem kolonií, který prosadil zásadní změnu státoprávního postavení Kanady v rámci britského impéria (Zákon o Britské Severní Americe). Jeho syn George proslul financováním archeologických vykopávek v Egyptě, je známý také ve spojitosti s objevem Tutanchamonovy hrobky.

Henry Howard Molyneux Herbert ( – ), connu jusqu'en 1849 comme Lord Porchester, comte de Carnarvon ensuite, est un homme politique britannique, chef du parti conservateur.


Rozšíření.

Areál rozšíření se rozkládá v mírném podnebném pásu Evropy a Asie, od Irska po Čínu, zasahuje ale také na sever Afriky. V ČR se vyskytuje zejména v okolí Českého krasu. Početní stav na jižní Moravě od počátku 21. století klesá a druh je obecně ohrožen úbytkem vhodných stanovišť. Vyskytuje se na květnatých loukách v nížinách i v horách, na stráních a lesních pasekách.

Popis.

Patří mezi malé lišaje – rozpětí křídel se pohybuje v rozmezí 37–42 mm. Svým vzhledem napodobuje čmeláky – oba páry křídel jsou průsvitné, pouze s tenkým hnědým lemem podél okrajů a jemnou žilnatinou. Tělo je hustě ochlupené, na zadečku se střídají zelenohnědé, hnědé a pomerančově oranžové články. Tykadla jsou tmavá, paličkovitá, u samců jemně hřebenitá. V České republice se vyskytuje také příbuzný a velmi podobný druh, dlouhozobka zimolezová. Na rozdíl od ní nemá dlouhozobka chrastavcová tmavohnědé políčko v předním páru křídel, také hnědý lem křídel je užší.  Vajíčka jsou světle zelená, kulatá.  Housenka je zelená se dvěma bílými páskami podél hřbetu a červenohnědým, rovným růžkem na konci těla. Stigmata jsou bílá, červeně obroubená.  Kukla je černohnědá, 24–27 mm dlouhá.

Bionomie.

V České republice tvoří jednu až dvě generace. První generace žije od května do června, méně početná druhá generace pak od července do srpna. Motýli jsou aktivní přes den, nejvíce mezi desátou a třináctou hodinou. Nektar z květů sají v letu za rychlého víření křídel. Jsou velmi plaší, při vyrušení okamžitě odlétají.  Housenky se v přírodě vyskytují od června do srpna. Z nakladených vajíček se líhnou zhruba po 14 dnech a dále se živí listy chrastavce rolního, hlaváče fialového nebo čertkusu lučního. Mladé housenky vykusují v listech dírky, starší je okusují od okraje. Přes den se ukrývají při zemi, za potravou se vydávají až večer. Při vyrušení na rostlině padá housenka do podrostu, který ji skryje.  Dorostlé housenky se kuklí při zemi mezi zbytky vegetace, v řídkém zámotku. Kukla přezimuje.

Dlouhozobka chrastavcová ("Hemaris tityus") je noční motýl z čeledi lišajovitých, vyznačující se denní aktivitou. Svým vzezřením se maskuje za čmeláka, podobně jako další druhy dlouhozobek. Vyskytuje se i na území ČR.

Le Sphinx bourdon (Hemaris tityus), également appelé Sphinx de la scabieuse ou Sphinx bombyliforme, est une espèce paléarctique de lépidoptères (papillons) de la famille des Sphingidae.


Časný život.

Donnelly se narodil v roce 1974 v Jersey City v New Jersey. Vystudoval School of Visual Arts v New Yorku s titulem Bachelor of Fine Arts z ilustraci v roce 1996. Po studiu krátce pracoval na volné noze pro Jumbo Pictures jako animátor pozadí pro animovaný seriál "101 Dalmatinů", "Daria" a "Doug."  Donnelly začínal jako graffiti umělec uživající přezdívku Kaws. Po přestěhování do New Yorku v roce 1990 se začal věnovat subvertisingu billboardů na autobusových zastávkách a telefonních budkách nejen v New Yorku ale i v Paříži, Londýně, Berlíně a Tokiu.

Umělecká díla.

Kawsovy akrylové obrazy a sochy mají mnoho opakujících se motivů srozumitelných všem jazyků a kulturám. Některé z jeho postav se datují do až do začátku jeho kariéry v roce 1990: Companion (vytvořen v roce 1999), Accomplice a Chum and Bendy. Kromě svých vlastních návrhů přepracoval současné pop-ikony jako jsou Simpsonovi"," Mickey Mouse, panáček Michelin, Šmoulové, Snoopy, a Spongebob v kalhotách.

Produkty a obchodní spolupráce.

Roku 1999 Kaws začal ve spolupráci s japonskou oděvní značkou Bounty Hunter navrhovat a vyrábět svou první vinylovou sběratelskou figurku. Na figurkách spolupracoval i s dalšími japonskými společnosti: Nigo pro Bathing Ape (Bape) a Santastic!.  Pracoval též na projektech s Burton, Vans, Supreme a Boty DC. Navrhnul i malou edici lahví pro Dos Equis a Hennessy, koberce pro Galerii 1950 a obaly pro kosmetiku Kiehl's. V roce 2004 spolupracoval se značkou Undefeated na billboardu v Los Angeles. Roku 2008 spolupracoval s Johnem Mayerem na kytarových trsátkách.  Pro 2013 MTV Video Music Awards přepracoval Kaws trofej Měsíčňana do podoby jednoho z jeho charakterů "Companion". Jeho 3D model byl také použit k vytvoření více než 18metrové nafukovací verze. V neposlední řadě se postaral o redesign propagačních materiálů  Ilustroval obálky časopisů pro "The New Yorker", "Clark Magazine "(listopad/prosinec 2010), "i-D" a "Sneeze Magazine." Vytvořil obaly alb pro hudebníky Towa Tei, Cherie, Clipse ("Clipse „Till the casket drops“") a Kanye Westa ("808s & Heartbreak").  Jeho design tenisek Nike Air Force 1 byl vydán roku 2008 v rámci projektu Nike 1World, na kterém se podílelo 18 různých návrhářů.  V roce 2014 Kaws navrhl lahvičku pro vůni „Girl“ od Comme des Garçons a Pharrella Williamse.  Roku 2016 Kaws spolupracoval s řetězcem Uniqlo, pro nějž vytvořil řadu triček a doplňků s překvapivě nízkou cenou.  V březnu roku 2017 dceřiná společnost Nike Jordan Brand vydala ve spolupráci s Kawsem univerzálně nositelnou kolekci – čtyři páry tenisek a oblečení.  V dubnu 2017 Kaws opět spolupracoval s oděvním řetězcem Uniqlo a komiksovou postavou Peanuts. Kolekce byla opět velmi cenově dostupná.  V květnu roku 2017 Muzeum moderního umění (MoMA) v New Yorku vydalo omezenou kolekci figurek Companion s cenou 200 $. Enormní zájem vyřadil webové stránky galerie mimo provoz.  V květnu roku 2017 prodal aukční dům Phillips Kawsovu bronzovou sochu sedícího Companiona (z roku 2011) za přibližně 411 000 $.  V květnu 2018 Kaws instaloval dvě osmimetrové sochy „Companion“ a „BFF“ v nákupním komplexu v čínském městě.

Sbírky.

Seznam trvalých veřejných sbírek.

Brian Donnelly (* 1974), známý profesně jako KAWS, je americký umělec a designér. Jeho práce zahrnují opakované použití figur a motivů, přičemž se někteřé datují až k začátku jeho kariéry v roce 1990, kdy je původně ztvárňoval pouze ve 2D, ale později realizované i ve 3D. Některé z jeho postav jsou jeho vlastní tvorby, zatímco jiné jsou přepracovanou verzí stávajících ikony. S přibývajícím věkem se začal inspirovat tradičními malíři, jako jsou Gerhard Richter, Claes Oldenburg a Chuck Close.

Kaws (de son vrai nom Brian Donnelly) est un artiste new yorkais né en 1974 à Jersey City. Issu de la scène graffiti, il concilie les références aux icônes de la culture pop (les Simpson, les Schtroumpfs, Bob l'éponge), l'énergie frontale des peintres urbains (yeux en croix, crâne de pirate) et des moyens de production à grande échelle typiques du pop art. Ses personnages emblématiques (Chum, Accomplice, Companion) sont déclinés sous forme de jouets, de tee-shirts, de sérigraphies ou d'œuvres originales.


Děj.

Stan zjistí, že je jeho pes Sparky gay. Ve škole mezitím terénují Stan se spolužáky fotbal. Sparky ho navštíví, ale když se vyspí s Clydeovým psem, chce ho Stan změnit. Stana navštíví i jeho strýc Jimbo s Nedem, kteří v něm vidí naději na vítězství nad Middle Parkem, a proto si jdou na Southparkský tým vsadit, čímž připoutají pozornost veřejnosti, která si jde na něj také vsadit. Jimbo dostane strach, že když tým prohraje, dav lidí se na ně vrhne. Koupí s Nedem bombu, kterou dají na koně, maskota fotbalového týmu Middle Parku a která bouchne ve chvíli, kdy bratr Johna Stamose Richard během poločasu zazpívá část písně Lovin' You při dvoučárkovaném f, s cílem navždy jim vzít maskota. Sparky Stanovi uteče a najde velkého Teplého Ala a jeho teplý útulek. Stan ho začne hledat, přičemž jeho tým a sázkaři na něj nejvíce spoleháli v zápase, na kterém bez něj vede tým Middle Parku. Stan obejví Ala, který ho provede homosexuální historií a svým útulkem. Stan konečně chápe, že se Sparky nemůže změnit a bere ho takového jaký je. Jimbo je zklamán, když Richard není schopen zazpívat dvoučárkované f, ale to už přispěchá na zápas Stan, aby uhrál týmu 6 bodů, což je nejlepší výsledek v historii klubu. South Park sice znovu prohrál, ale fanoušci si přesto vyslechnou Stana, který jim poví o přirozenosti homesexuality a zavede je k Alovi, který jim vrátí jejich odvržené mazlíčky, a Richard jim ukáže perfektně zazpívanou píseň, čímž aktivuje bombu, která zabije maskota Middleparkského týmu.

Velká růžová plavba teplého Ala (v anglickém originále Big Gay Al's Big Gay Boat Ride) je čtvrtý díl první řady amerického komediálního animovaného televizního seriálu "Městečko South Park".

Une promenade complètement folle avec Al Super Gay ("Une promenade complètement folle avec Big Gay Al's" en version québécoise, ou "" en version originale) est le quatrième épisode de la première saison de la série animée "South Park". Il a été diffusé pour la première fois sur la chaîne de télévision Comedy Central aux États-Unis le. Dans cet épisode, le chien de Stan, Sparky s'avère être homosexuel. Sous la pression de ses camarades, Stan essaye de le viriliser, ce qui a pour conséquence de faire fuir Sparky vers le refuge pour animaux gays de Al Super Gay. Stan s'y rend et finit par mieux comprendre l'homosexualité et tente de la défendre auprès des habitants de South Park.


Mládí a rodina.

Mumtaz Mahal (rodným jménem "Arjumand Banu Begum") se narodila 27. dubna 1593 v Agře rodičům Abdu’l-Hasan Asafovi a jeho manželce Diwanji Begum, která pocházela z rodiny perských šlechticů. Asaf byl také perským šlechticem, který v Mughalské říši zastával nejvyšší možný post – velkovezíra. Jeho rodina odešla do Indie v roce 1577, když byl jeho otec Mirza Ghias Bey (známější jako I’timad-ud-Daulah) povolán do služeb císaře Akbara.  Asaf byl také starším bratrem císařské konkubíny Nur Jahan; Mumtaz tedy byla její neteří a později nevlastní snachou. Její starší sestra "Parwar Khanum" se provdala za Šejka Faridu, syna guvernéra z Badaunu, který byl nevlastním bratrem císaře Šáhdžahána. Měla ještě jednoho bratra, který za vlády jejího manžela vládl jako guvernér hned v několika provinciích.  Mumtaz se velmi dobře a rychle učila. Byla talentovaná a kultivovaná dáma. Mluvila velmi dobře arabsky a persky a dokázala v těchto jazycích psát básně. Její povaha byla vzácnou kombinací skromnosti a upřímnosti a měla čistý, ale zmatené srdce. Na začátku dospívání zaujala pozornost velmi důležitých šlechticů. Šáhdžahán musel o ní slyšet zvěsti, když sám přišel s nabídkou sňatku.

Manželství.

Mumtaz byla zasnoubena s Šáhdžahánem v lednu 1607, když jí bylo čtrnáct a jemu patnáct let. Svatba se konala až 5 let poté, v dubnu 1612 v Agře. Manželství bylo plné lásky. Po sňatku Šáhdžahán zjistil, jak krásný má jeho žena charakter a dal jí titul "Mumtaz Mahal Begum" (nejvyšší v paláci). V pěti letech od jejich zasnoubení do sňatku se v roce 1609 Šáhdžahán oženil se svou první manželkou, princeznou Kandahari Begum a v roce 1617 po sňatku s Mumtaz se oženil se svou třetí manželkou, Izz-un-Nissou Begum (titulovanou Akbarabadi Mahal), která byl dcerou mughalského dvořana. Podle oficiálních zdrojů byla obě tato manželství čistě politického významu.  Šáhdžahán byl do Mumtaz tak zamilován, že porušil pravidla ohledně mnohoženství a neměl děti s jinými ženami. Podle hlavního kronikáře Motamida Khána jeho ostatní „vztahy“ byly jen a pouze manželství. Intimitu, hlubokou náklonnost, pozornost a oblíbenost měla Mumtaz a to k ostatním manželkám necítil.  Mumtaz měla s Šáhdžahánem milostné manželství. Během jejího života ji manžel opěvoval i básněmi o její kráse, půvabu a soucitu. I když byla téměř neustále těhotná, cestovala s ním na jeho výpravy a potlačování rebelií společně s jeho otcem. Byla výtečnou společnicí a důvěrnicí. Podle historiků spolu také pár vedl velmi intimní a erotický život, který si plně užívali. Během devatenáctiletého manželství spolu zplodili čtrnáct potomků (osm synů a šest dcer), sedm z nich zemřelo po porodu a nebo ve velmi mladém věku.

Mughalská císařovna.

Od chvíle, kdy v roce 1628 její manžel nastoupil na trůn, užívala tituly "Malika-i-Jahan" (Královna světa) a "Malika-uz-Zamani" (Královna všech dob). Císařovnou byla velmi krátce (pouze tři roky předtím, než zemřela), avšak díky manželovi žila v luxusu, v jakém ještě žádná císařovna v této zemi před ní neměla; například žádná jiná císařovnina rezidence nebyla tak vyzdobena, jako Khas Mahal, část pevnosti Ágra, kde spolu s Šáhdžahánem bydlela. Každá jeho manželka dostávala měsíční příspěvek na služby (úklid a cestování). Mumtaz měla v tomto příspěvku rekord a to 10 tisíc rupií za rok.  Šáhdžahán s Mumtaz konzultoval v soukromí státní záležitosti a bral ji v tomto ohledu jako nejlepší důvěrnici. Díky ní bylo odpuštěno několika nepřátelům a bylo změněno spoustu rozsudků smrti. Jeho důvěra byla natolik velká, že jí věnoval nejvyšší post v zemi a k tomu úřední pečeť. Podle historiků neměla žádnou snahu o politickou moc, na rozdíl od její tety Nur Jahan, která měla za vlády předchozího panovníka velký vliv.  Velký vliv na manžela pomohl hlavně chudým lidem. Mimo jiné ale měla ráda pozorování slonů a bojů, které se konaly u soudu. Byla patronem mnoha básníků, učenců a jiných talentovaných osob. Básník Vansidhara Mishra byl jejím nejoblíbenějším. Mumtaz nechala zřídit ubytovny a nadace pro dcery chudých učenců, teologů a pobožných mužů. Pro ženy urozeného původu bylo běžné věnovat se nějaké architektuře, a tak Mumtaz nechala zřídit u řeky v Agře zahradu, která je dnes známá jako Zahara Bagh. Toto je také jediná architektonická nadace, se kterou je spojováno její jméno.

Smrt a následné události.

Mumtaz Mahal zemřela na poporodní krvácení v Burhanpuru dne 17. června 1631 zatímco přiváděla na svět své čtrnácté dítě. Porod trval 30 hodin. V té době doprovázela svého manžela při výpravě v Deccan. Její tělo bylo pohřbeno v Burhanpuru ve zděné zahradě známé jako Zainabad, která byla zřízena Šáhdžahánovým strýcem Daniyalem na nábřeží řeky Tapti. Kronikáři věnovali její smrti pozornost a dokonale zmapovali smutek Šáhdžahána. Po její smrti již císaře žádná smutná zpráva takto nezasáhla. Upadl na celý rok do hlubokého zármutku a nevycházel ven z komnat. Když se poté znovu objevil mezi lidmi, byly jeho vlasy bílé, záda shrbené a jeho tvář vrásčitá. Nejstarší dcera Mumtaz, princezna Jahanara Begum, zbavila svého otce smutku a vzala jej na matčino místo odpočinku.  Všechen majetek Mumtaz (asi 10 milionů rupií) byl Šáhdžahánem rozdělen mezi Jahanarou Begum a ostatními přeživšími dětmi, které s ní zplodil. Buhanpur se mu nezamlouval jako vhodné místo k odpočinku jeho nejmilovanější ženy. Nakonec bylo její tělo v roce 1631 vyjmuto z hrobu a převezeno v zlaté rakvi zpátky do Agry. Zde bylo pohřbeno na pobřeží řeky Yamuna v malé budově. Během výpravy začal uvažovat o majestátném mauzoleu. Trvalo dvacet dva let, než vznikla slavná Tádž Mahal.

"Tádž Mahal".

Tádž Mahal byla navrhnuta Šáhdžahánem jako mauzoleum pro jeho manželku. Měl to být důkaz neumírající lásky a manželské oddanosti. V kráse budovy má být prezentována krása samotné Mumtaz Mahal, proto je stavba oslovována v ženském rodě. Jelikož islám je proti hodně ozdobeným hrobům, jsou zde Mumtaz i Šáhdžahán pohřbeni v relativně prostých hrobech. Jejich tváře jsou otočeny vpravo směrem k Mekce.

Mumtaz Mahal (27. dubna 1593 – 17. června 1631) byla císařská konkubína v letech 1628-31. Byla hlavní manželkou Šáhdžahána, vládce Mughalské říše. Hrobka Tádž Mahal v Ágře, která je na seznamu památek UNESCO a je nazývána jedním z divů světa, je místo jejího odpočinku.

Arjumand Bânu Begam ( - ), surnommée Mumtâz-i Mahal - parfois simplifié en Mumtâz Mahal - en persan et ourdou, "la merveille du palais", est l'une des épouses de l'empereur moghol Shâh Jahân.


Vývoj.

Trans Sport a jeho sourozenci byly vyrobeny General Motors jakožto konkurence minivanům od Chrysleru. Větší vozy Chevrolet Astro a GMC Safari patřily do jiné kategorie a tudíž oslovovaly i jiné zákazníky a prodejům populárních Chryslerů příliš neubližovaly.

Původní koncept.

Koncept Trans Sportu, poprvé ukázán veřejnosti v roce 1986, byl velmi dobře přijat. Měl velmi futuristický design s rozsáhlým použitím skla, odjímatelná sedadla s vestavěnými stereo reproduktory, zadní dveře ve stylu "racčích křídel" a vestavěný Nintendo Entertainment System.  Díky vřelému přijetí konceptu se GM rozhodlo vůz převést do sériový podoby pro rok 1987. Nicméně, jak to u konceptů často bývá, design a většina funkcí prezentováných na konceptu se do sériové výrovy nedostaly. Racčí křídla byly příliš drahé na výrobu a pravděpodobně by se nedaly otevřít v běžných garážích. Skleněná střecha byla příliš těžká a příliš drahá, takže sériové vozidlo mělo pouze lesklé černě lakované panely na střeše připomínající střechu z konceptu.  Chevrolet a Oldsmobile také dostaly své verze minivanů založených na Trans Sportu s cílem pokrýt co nejširší spektrum potenciálních zákazníků. Chevrolet Lumina APV měla být cenově dostupná verze, Trans Sport měla být verze sportovní a Oldsmobile Silhouette měl sloužit jako prémiová verze minivanu. Trans Sport, Lumina APV a Silhouette se začaly vyrábět v prosinci 1989 jako vozy modelového roku 1990.

Kritika a prodeje.

V době kdy byli Pontiac Trans Sport a jeho sourozenci navrhováni se nikdo nesnažil vytvořit elegantní nebo sportovní minivan a GM myslelo, že to představuje potenciálně velký segment trhu, který ve třídě minivanů nezastupuje ani Chrysler. Proto své minivany stylizoval mnohem nižší a uhlazenější než kterákoli z konkurenčních značek na trhu. Extrémně velké, dlouhé a šikmé čelní sklo a výsledná dlouhá vzdálenost k spodku čelního skla z pozice sedadla řidiče způsobovala nepříjemný zážitek z jízdy, dokud si člověk na tyto neobvyklé proporce nezvykl. Automobilové časopisy pokřtily nové minivany jako "dustbusters" - ruční vysavače - které s minivany sdílí podobný boční profil. Kritici odsoudili vozidlo jako jeden z nejošklivější designů všech dob.  První motor v těchto minivanech byl slabý 3,1 litrový šestiválec, který produkoval pouhých 120 koňských sil (89 kW) a na pohon poměrně těžkých vozů nestačil. V roce 1992 se Trans Sport a jeho sourozenci dočkali 3,8 litrového motoru s výkonem 170 koňských sil (127 kW) za příplatek, který vozy dělal nejsilnějšími a nejlépe ovladatelnými minivany na tehdejším trhu.  V reakci na kritiku designu se Trans Sport a Lumina APV dočkaly roku 1994 faceliftu, při kterém jim byla zkrácena příď o 76 milimetrů.  V Evropě, která si zvykla na elegantní a futuristické minivany díky Renaultu Espace, nebudil design žádné pozdvižení a tržby byly slušné, takže bylo rozhodnuto v Evropě zachovat původní tvar před faceliftem, čehož Pontiac docílil pouze změnou loga na Oldsmobilu Silhouette, který faceliftem neprošel. Na evropském trhu byl taky od roku 1995 dostupný 1,9 litrový dieselový motor s turbem od koncernu PSA, který ale produkoval slabých 90 koní (67 kW).

Druhá generace.

1997-1999.

V roce 1997 se Trans Sport a jeho sourozenci dočkali druhé generace, která změnila tvar vozů z kontroverzní snahy o unikátnost na klasické konvenční minivany, které velmi připomínaly největší konkurenty od Chrysleru, Dodge Caravan a Plymouth Voyager, vozy které tehdy ovládaly 50% trhu s minivany.V roce 1999 byl vůz přejmenován na Pontiac Montana.

Bezpečnost.

Vozidlo nárazovou zkouškou prošlo v roce 1997, při které si nevedlo vůbec dobře. Od IIHS si vysloužilo pouze "Slabé" hodnocení a životu nebezpečný byl už náraz v pouhých 64 km/h.

Evropa.

Tato generace Trans Sportu se v Evropě prodávala pod značkou Chevrolet, společně s příbuznými minivany Opel/Vauxhall Sintra, které používaly stejnou platformu. Prodeje nebyly nijak oslnivé, velmi se vozidlu ovšem dařilo na trhu ve Švédsku, kde bylo nějakou dobu dokonce nejprodávanějším minivanem. V Evropě se vozy prodávaly až do roku 2007.

Pontiac Trans Sport a jeho sourozenci, Chevrolet Lumina APV a Oldsmobile Silhouette, jsou modely minivanů, které debutovaly s radikálním designem na podzim roku 1989 jako modely pro rok 1990.

Le Pontiac Trans Sport est une automobile de type monospace conçue par General Motors et vendu en Europe sous la marque Pontiac à partir de 1991. Il s'agit d'un clone du Chevrolet Lumina APV et de l'Oldsmobile Silhouette. Véhicule à l'air futuriste, ce fut un échec commercial aux États-Unis ainsi qu'en Europe dans une moindre mesure. La seconde génération ne fut pas commercialisée en Europe, si ce n'est l'importation confidentielle de son clone Chevrolet Venture rapidement évincé en nos contrées par son « frère » Opel Sintra. Il fut motorisé par des moteurs V6 de type GM 3800 en 3.1L MPFI V6 et 3.8L de cylindrée accouplés à des boîtes automatiques. Un peu plus tard vint une version 4 cylindre de 2.3L et 16 soupapes uniquement accouplée à une boîte de vitesses manuelle.


Historie.

Asi před 30 miliony lety byla celá oblast pokryta rozsáhlými pralesy, během chladnějších a sušších dob před 10 miliony lety se však z nížinných tropických lesů staly travnaté savany a pouze horská pásma zůstala jako ostrůvky zeleně, kde pralesy nadále prosperovaly. Izolace každého pohoří vedla k evoluci rozmanitého rostlinstva i živočistva, přičemž zde žije velké množství endemitů. Taita Hills zachovává jen asi 6 km lesa, ostatní pohoří jsou více zalesněná.

Příroda.

Ve vlhkých lesích tohoto pohoří lze najít jedinečnou faunu a flóru. Roste zde více než 20 endemitních druhů afrických fialek (například druh "Saintpaulia teitensiss"). Z ptáků zde žije endemitně například drozd keňský ("Turdus helleri") a prinie taitská ("Apalis fuscigularis"). Oba tito ptáci jsou kriticky ohrožení a hrozí jim vyhynutí. V oblasti byl pak popsán například sokol malý ("Falco fasciinucha") a ťuhýk východoafrický ("Lanius dorsalis"), tito ptáci však byli později nalezeni i jinde a nejedná se tedy o endemity. Endemity jsou ale naopak například cecíliovití obojživelníci náležící do rodu "Boulengerula", jako kriticky ohrožená cecílie "Boulengerula niedeni" nabo cecílie horská ("B. taitana"), jejíž mláďata se živí kůží své matky.  Místní lidé žijí na okrajích lesů a obhospodařují půdu, která je velmi úrodná. Oblast byla v minulosti těžce narušena a zbývající původní les je nyní součástí rezervace Taita Hills Wildlife Sanctuary. Na nížinách a předhůřích se půda využívá především pro osetí nebo pastvu.  Oblast je degradována odlesňováním, snižováním hladiny vod a erozí. Roční srážky se pohybují od 500 mm v nížinách až po téměř trojnásobek v horských oblastech. Ročně zde nastanou dvě období dešťů: od března do května nebo června a od října do prosince, množství srážek je nicméně velmi proměnlivé.

Taita Hills, někdy hláskované též jako Teita Hills, je pohoří, které se nachází v kraji Taita–Taveta na jihovýchodě státu Keňa. Skládá se ze tří masivů: Dabida, Sagalla (na jižní straně města Voi) a Kasigau (při hranicích s Tanzanií). Masiv Dabida je největším a nejvyšším, skládá se ze čtyř hlavních vrcholů: Iyale, Wasu, Susu a Vuria. Vuria je nejvyšší horou celého pohoří, měří 2 228 metrů nad mořem.

Les monts Taita sont un massif montagneux du Kenya, ils sont situés à à l'est du Kilimandjaro, ils culminent à d'altitude.


Název.

Název čtvrti je odvozen od jména místního obchodníka Eduarda Madera, který vymyslel tři projekty na výstavbu nového městského přístavu, který by nahradil starý přístav ve čtvrti La Boca. Vítězný projekt vybral přímo prezident republiky Julio Argentino Roca v roce 1882, což znamenalo začátek výstavby současného Puerto Madero.

Poloha.

Puerto Madero je jednou ze 48 čtvrtí („barrios“) Autonomního města Buenos Aires. Nachází se ve východní části města přímo na pobřeží Río de la Plata. Její poloha, která se nachází v blízkosti historického centra města, ale zároveň je na břehu estuáru, dělá z této čtvrti jednu z nejlukrativnějších v Buenos Aires. Jižně (jihozápadně) se nachází čtvrť La Boca, západně hraničí Puerto Madero se čtvrtěmi San Telmo, Monserrat a San Nicolás. Na severozápadě se nachází část Retiro. Z ostatních stran je Puerto Madero obklopeno estuárem Río de la Plata. Nachází se zde také přírodní rezervace Reserva ecológica de Buenos Aires.

Historie.

Počátky.

Již od svého založení nemělo Buenos Aires takový přístav, v němž by mohly bez problémů kotvit i velké lodě s hlubokým ponorem. Pro obranné účely to sice bylo vhodné, ale pro obchodní (nakládka a vykládka zboží) to bylo omezující, což mělo vliv i na nedostatečný rozvoj obchodu. Z tohoto důvodu musely větší obchodní lodě zůstávat zakotvené dál od přístavu a pro zboží musely z přístavu jezdit menší lodě, což způsobovalo problémy a zvyšovalo cenu zboží. Stejně tak byly lodě, které musely často několik dní zůstat zakotveny na otevřeném moři, vystavovány různým přírodním rizikům. Prvním projektem, který se snažil tento problém řešit, byla stavba dvou dlouhých mol v roce 1860. V roce 1882 však vláda prezidenta Julia Argentina Roca rozhodla, že je třeba problém řešit jinak.  Prezident vybral projekt vytvořený obchodníkem Eduardem Maderem, který byl synovcem tehdejšího viceprezidenta Francisca Bernabé Madera a měl na starosti projekt výstavby nového přístavu. Vítězný projekt byl vytvořen anglickými inženýry ze společnosti Hawkshaw, Son & Hayter a spočíval ve vytvoření systému přehrad se dvěma přístupovými kanály na severu a jihu. Jiný anglický inženýr Luis Huergo představil jiný projekt, který spočíval v prohloubení již existujícího přístavu v La Boce, který by vytvořil systém otevřených doků umožňujících vstup velkých lodí. Tento návrh byl podpořen představiteli provincie Buenos Aires. Když však v roce 1880 došlo k vynětí Buenos Aires z provincie Buenos Aires a následné federalizaci města na základě zákona, byl vybrán projekt Eduarda Madera přímo prezidentem republiky. Návrh byl následně schválen parlamentem v roce 1884. Od schválení začaly stavební práce, především vybagrování kanálu Boca del Riachuelo.

Projekt Madero.

Projekt Madero pro nový přístav Buenos Aires byl mnohem složitější a nákladnější než všechny předchozí návrhy. Počítal s úpravou celého pobřeží Río de la Plata od ulice Córdoba (což je kousek jižně od náměstí Plaza San Martín) až po ústí řeky Matanza (zvané také Riachuelo, tedy říčka), která se nachází ve čtvrti La Boca. Tato úprava vytvořila velký umělý ostrov o rozloze přibližně 350 hektarů, který je od města oddělen hrázemi a doky. Pro realizaci stavby byla vybrána anglická společnost Walker & Co. Ltd. Ta použila na stavbu velké množství kamene a písku pocházejících z pobřeží sousední Uruguaye.  Bylo také třeba vytvořit dva přístupové kanály do přístavu (jeden na severu a druhý na jihu), které byly vybudovány vytěžením, resp. vybagrováním dna Río de la Plata v blízkosti nového přístavu tak, aby do něj umožnily přístup velkým lodím. Mělo dojít k vybudování i tzv. severního přístavu, který měl být určen pro vojenské účely, a měl by podle projektu umožnit alternativní odchod lodí v případě nepřátelské námořní blokády a zároveň měl obsahovat suché doky potřebné na opravu lodí. Projekt severního přístavu však byl realizován pouze částečně, protože náklady na jeho vybagrování byly velmi vysoké. Samotný severní kanál se však později stal hlavním přístupem do vybudovaného nového přístavu.  Stavba začala 1. dubna 1887 a k jejím ukončení došlo 31. března 1898, kdy byla otevřena poslední část přístavu. Aby došlo k propojení i nově vzniklého ostrova a doků na jeho straně s městem a tedy druhou stranou přístavu, byly vybudovány čtyři otočné mosty. Ty se otáčely a tím umožňovaly bezproblémový přechod lodí. Avšak samotný Eduardo Madero zemřel v roce 1894 a tak se dokončení projektu nedožil. Jelikož však výstavba přístavu trvala poměrně dlouho, v době otevření poslední části byl již přístav částečně zastaralý a znovu nedostatečně velký pro nové velké lodě. Vláda tak čelila stejnému problému jako předtím. Potřebovala nový velký přístav a tak se vrátila k projektu Luise Huergy, který předtím odmítla. Tento plán počítal s prohloubením původního přístavu La Boca, avšak k tomu nedošlo. Huergo návrh byl použit pro vytvoření zcela nového přístavu, který dostal jméno Puerto Nuevo, tedy Nový přístav. Ten byl otevřen v roce 1911 a stále funguje.

Revitalizace Puerto Madero.

K úplnému dokončení Puerto Nuevo došlo v roce 1926. Tím se stal přístav Madero nepotřebný a zbytečný. Přestože přístavní funkci si částečně zachoval, význam Madera se postupně snižoval, čímž se z nejvýznamnějšího městského projektu stával jedním z nejvíce znehodnocených oblastí města, kde zůstaly pouze sklady a velké množství neupravené půdy. V podstatě hned s otevřením Puerto Nuevo začaly padat návrhy, co s Maderem udělat, ale vláda nepřijala žádná opatření. Až 15. listopadu 1989 vláda rozhodla o přijetí projektu, jehož cílem byla urbanizace a revitalizace Madera. Avšak na území Puerto Madero měly své zájmy různé vládní instituce a tak došlo k podpisu dohody, která přenesla celé území pod společnost Old Puerto Madero Corporation S.A.  Následovaly masivní domácí i zahraniční investice v 90. letech 20. století. Ty vedly k regeneraci a rekonstrukci skladů na elegantní domy, kanceláře, soukromé vysoké školy, hotely, restaurace, bary, kavárny či galerie. Všechny projekty byly zaměřeny na tzv. „Návrat Puerto Madero k řece“. Zároveň došlo k přeměně ulic, v okolí přístavní části byly vybudovány široké bulváry. Všechny ulice jsou pojmenovány po významných ženách. Postupnou rekonstrukci měli na starosti renomovaní architekti z Argentiny i zahraničí. Později tak Puerto Madero patřilo mezi nejmodernější čtvrti Buenos Aires. Ceny nemovitostí jsou zde poměrně vysoké a tak se stala cílem pro zahraniční investory, kteří skupují místní nemovitosti. V roce 2001 byl otevřen most Puente de la Mujer, tedy Ženský most, který je taktéž otočným mostem. Svou moderní konstrukcí se rychle stal jedním ze symbolů Puerto Madero. Několik uměleckých projektů, jako například umělecké muzeum Fortabat Art Collection, bylo postaveny z finančních příspěvků Maríe Amalie Lacroze de Fortabat, nejbohatší argentinské ženy. Revitalizace trvala zhruba deset let a stala se tak jediným z nejúspěšnějších stavebních projektů v historii Argentiny.  Po roce 2000 se začalo v této čtvrti s výstavbou výškových budov jako například Alvear Tower, Torres Renoir, Torres El Faro, Château Puerto Madero Residence, Torres Mulieris a mnoha dalších. Avšak některé výškové budovy zde byly vybudovány již dříve například Torre Le Parc a Hotel Hilton Buenos Aires.

Puerto Madero je městská čtvrť, část Buenos Aires, hlavního města Argentiny. Nachází se ve východní části města na břehu estuáru Río de la Plata.

Puerto Madero est le quartier (ou "barrio") le plus jeune de la ville de Buenos Aires. Sa situation toute proche du centre de la cité, l'extension importante de sa surface et sa vue sur le Río de la Plata font de ce quartier un des plus particuliers de Buenos Aires.


Canicule européenne de juillet-août 2018

Důsledky.

Česko.

V Česku platilo v tomto období několik meteorologických výstrah na území téměř celé republiky. Na mnoha meteorologických stanicích byly překonány místní teplotní rekordy; například v Řeži u Prahy byla dne 1. srpna naměřena teplota 38 stupňů, čímž vznikl nový lokální teplotní rekord.  Počasí způsobilo na mnoha místech republiky extrémní sucho, zejména na Moravě, ale i v Slezsku, severních, středních a jižních Čechách a v oblastech Polabí a Poohří. V mnoha krajích došlo k mimořádnému snížení průtoků řek (na většině sledovaných profilů minimálně o 50 %, ovšem místy až o 80–90 %), poklesu hladin vodních nádrží, vysychání slepých říčních ramen a poklesu hladiny podzemních vod. Krizová situace nastala zejména na moravských tocích (Morava, Dyje, Svratka), dále například v povodích Sázavy, Jizery a Smědé. Vlivem sucha se snížila i zásoba podzemních vod a několik desítek moravských obcí zakázalo nebo omezilo nakládání s povrchovými vodami. Na konci srpna bylo suchem postiženo 94 % území Česka a celkové škody v zemědělství dosáhly přibližně 10 miliard korun.  Na některých místech došlo také k úhynům ryb. Nejhorší situace nastala na jižní Moravě, kde uhynuly ryby v řekách Svratce, Jihlavě; a Rokytné. K nejzávažnějším případům došlo v srpnu v Ponětovickém rybníku a rybníku Nesyt, kde uhynulo na 100 tun ryb. V srpnu došlo také k menšímu úhynu v pražském Čimickém rybníku. Na mnoha místech republiky došlo také k rozsáhlému poškození lesů. Právě dlouhotrvající sucha napomohla i postupnému rozšíření kůrovcové kalamity prakticky na celé území republiky.  Na přelomu srpna a září 2018 byla zřízena expertní skupina české vlády pod názvem "Komise proti suchu", k jejíž úlohám patří zejména hledání obrany vůči důsledkům sucha v Česku.

Evropa.

V Německu došlo vlivem vysokých teplot k zvýšení teploty Baltského moře (prakticky až na úroveň Středozemního moře) a mimořádnému poklesu hladiny řeky Labe. Extrémní teploty byly na začátku srpna dosaženy na Pyrenejském poloostrově – ve Španělsku i Portugalsku přesáhly 45 stupňů. Ve Francii musel být v srpnu zastaven provoz reaktorů v některých jaderných elektrárnách ve východní části země. Neobvyklé teploty byly zaznamenány rovněž v Nizozemsku, Švédsku, Rusku a dalších zemích.  V červenci vypukly v Řecku v okolí Athén mimořádně tragické lesní požáry, jež si vyžádaly téměř 100 obětí. Další lesní požáry postihly španělský region Valencie, Švédsko a Velkou Británii.

Sucho a teplo v Evropě 2018 bylo období neobvykle horkého a suchého počasí, které v jarních a letních měsících roku 2018 vedlo k rekordním teplotám a požárům v mnoha částech Evropy. Je součástí větší vlny, která ovlivňuje severní polokouli, způsobené částečně tím, že tryskové proudění v atmosféře je slabší než obvykle, což umožňuje, aby horký vysokotlaký vzduch zůstával na stejném místě. Podle institutu Institute for Environment and Sustainability je nejvíce zasažena střední a severní Evropa.

La canicule européenne de 2018 est une période de chaleur estivale inhabituelle qui affecte l'Europe en juillet et août 2018. Elle est remarquable par sa durée (16 jours) mais son intensité reste modérée, derrière la canicule de 2003.


Pozadí.

Příběhy o Cidovi jsou založené na životě španělského bojovníka Rodriga Díaze de Vivara, který žil někdy mezi lety 1043 a 1099. Skutečný „Cid“ patrně bojoval v různých dobách jak za muslimy, tak za křesťany, a zdá se, že šlo o jakéhosi nájemného žoldáka. Nicméně ve hře je opěvován výlučně jako křesťanský bojovník. Jméno „El Cid“ bylo odvozené z arabského slova pro „pána“ („sayyid“), které bylo pošpanělštěno a posléze k němu byla v Corneillově verzi ještě přidána francouzská předložka „le“. Cid je dodnes oblíbenou postavou španělského folklóru, která inspirovala mnoho příběhů a uměleckých děl.  Hra je odvozena ze hry Guilléna de Castro „Les Mocedades del Cid“ publikované v roce 1618 a napsané někdy mezi lety 1612 a 1615. Kvůli podobnostem mezi oběma díly obvinil Jean Mairet v březnu 1637 Corneilla z plagiátorství.

Historie představení a „La Quarelle“.

„Le Cid“ byl původně uveden v Théâtre du Marais v prosinci roku 1636. Hra měla úspěch, i když byla poněkud kontroverzní kvůli odchýlení se od standardních postupů tehdejší dramatiky. Dílo bylo průlomové hned z několika důvodů. Mělo šťastný konec, což bylo pro tehdejší „tragédie“ ojedinělé, a umožnilo pozdějším autorům tragikomedií končit své hry vícero způsoby. Kritici se sice pokusili hru přirovnat k Aristotelově „Poetice“ a jejím postupům, ale Corneille argumentoval, že velké tragické postavy jsou již svojí podstatou nevěrohodné. Vzal náročné téma a poněkud realisticky ukázal, jak by to mohlo vypadat. Tato neshoda a po ní následující diskuze jsou známy jako „La Quarelle du Cid“ čili „Hádka o Cidovi.“  Po premiéře hry kardinál Richelieu požádal novou Francouzskou akademii, aby vypracovala diskuzi o jejích hodnotách. Dramatik Georges de Scudéry také napsal k této hře kritiku. Tvrdil, že Corneille sám sebe „zbožšťoval“. Jeho záměrem bylo ukázat, že zápletka hry je bezcenná, zneužívá základní pravidla dramatické poetiky, ubírá se nevyzpytatelným směrem a veškeré krásy této hry jsou vykradené.  Jean Chapelain napsal pro Akademii dokument, který kritizuje zejména nevěrohodnost Chimeniny neustálé lásky i po tom, co Rodrigo zavraždí jejího otce. Chapelain argumentoval, že Chimenin souhlas provdat se za Rodriga dle králova rozkazu zajistil této postavě nesmrtelnost, což představuje nebezpečí pro veřejnost a její morálku. Tvrdil, že nevěrohodné a nemorální postavy by se ve hrách neměly objevovat, a to i když jsou doloženy historicky. Corneille toto ignoroval a prokázal, že hry nemusejí být didaktické a vždy zobrazovat potrestání zla. Akademie uvedla, že body zápletky musejí být nutností a že historické události tohoto druhu by neměly být zpracovávány dramaticky. Během 24hodinové periody se děje příliš mnoho akce a „Le Cid“ nedodržuje jednotu místa.  Jako odpověď na tyto kritiky Corneille argumentoval tím, že jeho hra evokuje jak lítost, tak strach. Poznamenal, že postavy Rodriga a Chimeny mají ctnost, která vede k jejich vášním a způsobuje tak neštěstí. Tvrdil, že vícero akcí funguje ve hře dobře proto, že pak má silný začátek, prostředek a konec. Ve hře je pouze jedna kompletní akce, ale ta se může vyvinout skrze několik nekompletních akcí. Hra se celou dobu odehrává v jednom městě, což Corneille považoval za dodržení jednoty místa.

Děj.

"Místo: hra se odehrává ve městě Seville v kastilském regionu ve Španělsku během druhé poloviny 11. století."  Jednání první  Hra začíná soubojem Dona Sancha a Dona Rodriga o ruku Chimeny. Chimena má raději Rodriga a její vychovatelka Elvira jí poví, že také Chimenin otec věří, že on bude lepší volbou pro její sňatek. Chimena se nechce radovat předčasně ze strachu, že osud změní jejímu otci názor. Infantka (či princezna) dá najevo, že je taktéž zamilována do Rodriga, ale nikdy by se za něj nemohla provdat kvůli jeho nízkému společenskému původu. Proto se rozhodne dát Chimenu a Rodriga dohromady, aby tak potlačila svou vlastní vášeň.  Chimenin otec, Don Gomez, hrabě de Gormas, zjistí, že král požádal Rodrigova starého otce, Dona Diega, aby vyučoval kastilského prince. Hrabě věří, že on sám si tuto pozici zaslouží více a řekne o tom Diegovi. Don Diego odpoví, že by se spíše měli spřátelit, neboť jejich děti chtějí uzavřít sňatek. Hrabě odmítne a Diega políčkuje, načež ten tasí meč, ale je příliš sláb, aby jej udržel. Hrabě jej odzbrojí a před odchodem jej urazí.  Diego je tímto střetem zahanben a požádá svého syna, aby jej pomstil a utkal se s hrabětem v souboji. Rodrigo si sice uvědomí, že pokud bude bojovat a hraběte zabije, ztratí Chimeninu lásku, ale i tak se rozhodne pro souboj, aby uctil jméno svého otce.  Jednání druhé  Don Arias řekne hraběti, že král zakazuje souboj mezi ním a Rodrigem, ale hrabě arogantně neuposlechne a chce přesto bojovat. Provokuje Rodriga, ale také jej chválí za jeho nebojácnost a duchaplnost a požádá jej, aby od souboje upustil, což Rodrigo odmítne.  Chimena sdělí princezně, jak je z boje mezi jejím milencem a jejím otcem rozrušená. Poslíček je upozorní, že viděl oba muže opustit palác. Chimena pochopí, že se dali do souboje, a rychle odejde. Infantku napadne, že pokud Rodrigo v souboji vyhraje, Chimena jej odmítne a ona jej přece jen získá pro sebe. Mezitím král řekne Donu Sanchovi a Donu Ariasovi o svém vzteku kvůli krutosti hraběte vůči Donu Diegovi a jeho souhlasu k souboji s Rodrigem. Král má také obavy z možného hrozícího útoku maorského námořnictva směřujícího k jeho zemi. Don Alonso vstoupí a oznámí, že Rodrigo hraběte zabil.  Jednání třetí  Rodrigo přijde do Chimenina domu a řekne Elviře, že bude zabit Chimeninou rukou. Elvira mu poradí, aby uprchl, načež on se při Chimenině příchodu ukryje. Chimena sice řekne Elviře o svých rozporuplných pocitech, ale také jí sdělí, že se musí ujistit, že Rodrigo zemře. Posléze jej plánuje následovat vlastní smrtí. Rodrigo vystoupí a podá Chimeně svůj meč, aby jej zabila, ona to však nedokáže.  Rodrigo se vrátí domů, kde mu otec poví o nadcházejícím útoku Maorů. Rodrigo s nimi musí jet bojovat, a pokud se vrátí živý a vítězný, získá královo uznání a také opět Chimeninu lásku.  Jednání čtvrté  Rodrigo jde do války a je velmi úspěšný. Zajatí Maorové jej dokonce ctí a říkají mu „Cid“. Infantka prosí Chimenu, aby se vzdala svého záměrů zabít Rodriga, ale Chimena odmítá. Král přesvědčí Chimenu, aby si myslela, že Rodrigo byl zabit, a její reakce na tuto zprávu všem dokáže, že jej stále miluje. Navzdory tomu stále cítí potřebu pomstít otcovu smrt. Don Sancho řekne, že bude bojovat s Rodrigem za ni, a ona slíbí, že se provdá za vítěze tohoto souboje.  Jednání páté  Rodrigo přijde k Chimeně, aby jí sdělil, že se v souboji s Donem Sanchem nebude bránit. Ona mu odpoví, že musí opravdu bojovat, aby ji zachránil před sňatkem s Donem Sanchem.  V monologu infantka prohlásí, že Rodrigo náleží Chimeně, a to i přesto, že po tom, co zabil jejího otce, mezi nimi vyvstal důvod ke sváru.  Chimena spatří Dona Sancha přicházet se zkrvaveným mečem a myslí si, že zabil Rodriga. Dává se do pláče s tím, že milovala Rodriga, a prosí, aby si nemusela brát vítěze, že namísto toho vstoupí do kláštera, kde bude navždy oplakávat smrt svého otce a Rodrigovu. Veškerý svůj majetek přislíbí Donu Sanchovi. Král jí však řekne, že Rodrigo je stále naživu – odzbrojil Dona Sancha, ale nechal jej žít. Don Sancho prohlásí, že by se dvojice měla vzít, neboť jsou do sebe nepochybně zamilováni.  Král přesvědčí Chimenu, že svému otci posloužila již dost tím, že Rodriga ohrozila, a proto jej nemusí dále mstít. Dále jí poradí, aby udělala něco pro sebe tím, že se za Rodriga provdá, ale také si uvědomí, že Chimena stále potřebuje čas na to, aby si „osušila slzy.“ Rozhodne tedy, že se spolu ožení za rok a mezi tím Rodrigo bude nadále bojovat proti Maorům, zůstane Chimeně věrný a ještě více se zaslouží o její lásku.

Struktura.

Rýmové schéma.

Hra je psána v rýmovaných kupletech se střídajícími se mužskými a ženskými rýmy, jak je pro francouzské drama typické.

Verš.

Veršem hry je alexandrín, který byl v klasické francouzské poetice populární. Každý řádek musí obsahovat 12 slabik, přičemž hlavní přízvuky jsou umístěny na 6. a 12. slabice. Césura se objevuje po 6. slabice, tedy v polovině řádku. Je často využívána jako silná syntaktická pauza ve frázování. Každá polovina řádku (6 slabik) se označuje jako hemistich, čili poloverš. Enjambement neboli přesah se ve francouzském alexandrínu nepoužívá, ale v anglických překladech verše se občas uplatňuje. Pojmenování tohoto verše je odvozeno od francouzského středověkého rukopisu „Roman d’Alexandre,“ který pochází z roku 1170.

Adaptace.

Vědci odhadují, že minimálně dvacet šest skladatelů vytvořilo operní adaptaci tohoto klasického příběhu. Patrně nejznámější operou se základem v této hře je "Le Cid" od Julese Masseneta a částečně také Handelův Flavio. Zejména ve francouzské kultuře pak existuje množství literárních, divadelních a filmových parodií.

Le Cid (Cid) je pětiaktová francouzská tragikomedie, jejímž autorem je Pierre Corneille. Poprvé byla představena v prosinci roku 1636 v Théatre du Maras v Paříži a téhož roku byla také publikována. Hra je založena na hře Guilléna de Castro s názvem Las Mocedades del Cid, která zase vychází z legendy o El Cidovi.

Le Cid est une pièce de théâtre tragi-comique en vers (alexandrins essentiellement) de Pierre Corneille dont la première représentation eut lieu le au théâtre du Marais.


Dětství, rodina a manželství.

Diane Adélaïde se narodila jako třetí dcera Louise de Mailly, markýze de Nesle et de Mailly, knížete d'Orange (1689–1767), a Armande Félice de La Porte Mazarin (1691–1729). Rodiče se vzali v roce 1709. Dianina matka byla dcerou Paula Julese de La Porte, vévody Mazarin et de La Meilleraye (1666–1731), syna slavné dobrodružky Hortenzie Mancini, neteře kardinála Mazarina. Diane Adélaïde měla čtyři sestryː  Jen jedna ze sester "de Nesle" se nestala milenkou Ludvíka XV., a to markýza de Flavacourt. Jako první zaujala krále Louise Julie, poté Pauline Félicité, ale pouze Marie Anna, nejmladší ze sester, dokázala králem manipulovat a získat také politický vliv.  Diane Adélaïde měla také mladší polorodou sestru Henriettu Bourbonskou (1725–1780), "Mademoiselle de Verneuil", z matčina vztahu s vévodou de Bourbon, v letech 1723 až 1726 hlavního ministra Ludvíka XV.  V mládí byla Diane Adélaïde známá jako "Mademoiselle de Montcavrel". 19. ledna 1742 se podruhé provdala za Louise de Brancas, vévodu de Lauraguais et pair de Villars (1714–1793). Madame de Lauraguais prý o svém muži řekla, že "můj manžel mě tolik podvádí, že si ani nemohu být jista, že jsem matkou svých dětí".  V roce 1744 byla ustanovena "dame d'Atours" budoucí dauphine.

Milenka Ludvíka XV..

V roce 1732 Dianina starší sestra Louise Julie zaujala krále Ludvíka XV. a stala se jeho milenkou. V roce 1738 získala titul "maîtresse en titre". Louise Julie nevyužívala svého postavení k vlastnímu obohacení ani k získání politického vlivu. V roce 1739 jejich sestra Pauline Félicité požádala Louisu Julii o pozvání ke dvoru a když přijela, svedla krále a stala se jeho milenkou. V roce 1741 zemřela.  V roce 1742 se jejich nejmladší sestra Marie Anna stala pomocí vévody de Richelieu královou oficiální milenkou a Louise Julie byla nucena opustit dvůr i svůj post dvorní dámy královny Marie Leszczyńské. Během války o královu lásku mezi Louisou Julií a Marií Annou Diane Adélaïde stranila Marii Anně.  Marie Anna žádala o oficiální pozici u dvora a titul vévodkyně, spolu se stálým příjmem, který by jí umožnil zachovat si důstojnost a chránit se před jakýmkoli bankrotem. Všechny požadavky byly okamžitě splněny. Marie Anna de La Tournelle se stala královninou dvorní dámou; byly vydány patentové listy, které z ní učinily vévodkyni z Châteauroux a přidělily jí příjem 80 000 livrů.  Marie Anna uspořádala své sestře Dianě svatbu s vévodou z Lauragais, zajistila jí věno a post dvorní dámy budoucí nevěsty korunního prince. Jako králova milenka byla Marie Anna hostitelkou v králových soukromých apartmánech, kde je známo, že poskytovala zábavu a veselí a přisvojila si zvyk používat přezdívkyː ona sama byla známá jako "princezna", její sestra de Flavacourt jako "slepice" a sestra Diane Adélaïde de Lauraguais jako "ulice zlých slov". Diane Adélaïde říkala, že je zábavná a jednou pobavila krále tím, že vymýšlela přezdívky pro své hosty, d'Argensona nazvala "cumlajícím teletem", monsieura de Florentin "cumlajícím prasetem", monsieura de Maurepas "předoucí kočkou" a kardinála de Tencin "pštrosem".

Válka o rakouské dědictví.

Na příkaz vévody de Richelieu, jehož ovládala madame de Tencin, nabádala Marie Anna krále, aby během války o rakouské dědictví v roce 1744 vytvořil spojenectví s Fridrichem II. Pruským, osobně se zúčastnil boje a navštívil bojiště. Navštívila Ludvíka XV, když byl s armádou v Dunkerk a znovu v Mety. Když navštívila Marie Anna krále ve městě Mety, doprovázela ji Diane Adélaïde. Marie Anna svou jednoduchou sestru nepovažovala za rivalku. Povídalo se, že jednou z metod Marie Anny, jak si udržet králův zájem, spočívala v tom, že mu pravidelně nabízela "ménage à trois" se svou sestrou Diane Adélaïde de Lauraguais. Zda skutečně začala Diane takto spávat s králem, je sporné. Nicméně, návštěvy obou sester u krále vedly k národnímu skandálu. Během nechvalně proslulých návštěv obou sester ve městě Mety král náhle 8. srpna těžce onemocněl. O svůj život se strachující Ludvík XV. se chtěl zbavit cizoložství a milenek a prosil svou manželku o odpuštění. Královna byla povolána do města Mety a Marie Anna s Diane Adélaïde odjely. Při zpáteční cestě do Paříže byly sestry ohroženy davy, které jim vyhrožovaly lynčováním a jejich kočár napadly kameny.  Ludvík XV. se uzdravil a po návratu z bojiště vjel triumfálně do Paříže. Marie Anna ho 14. listopadu tajně navštívila a 25. byl ministr Maurepas povinen přijmout Marii Annu ve Versailles, kde se znovu stala královskou milenkou. Její návrat ke dvoru byl popisován jako triumf, zároveň však vyvstaly obavy, že se bude Marie Anna chtít pomstít svým nepřátelům. Nicméně, sotva přišla ke dvoru, zhoršilo se její zdraví. Marie Anna zemřela 8. prosince 1744, na svém smrtelném loži byla přesvědčena, že ji někdo otrávil. Pohřbena byla rychle a bez obřadu v kostele St Sulpice v Paříži 13. prosince.  Po její smrti se krátký čas král utěšoval s její sestrou, Diane Adélaïde de Lauraguais. V roce 1745 měl však již novou milenku, a to Madame de Pompadour.

Diane Adélaïde de Mailly (11. února 1713 – 3. listopadu 1769) byla třetí z pěti známých sester "de Nesle", z nichž čtyři se staly milenkami francouzského krále Ludvíka XV. Diana byla jeho milenkou v letech 1742 až 1745.

Diane Adélaïde de Mailly-Nesle, duchesse de Lauraguais, née à Paris, paroisse Saint Sulpice, le et morte dans la même paroisse, le, fut l'une des maîtresses du roi Louis.


Historie.

Rozhodnutí o postavení majáku v Niechorze padlo v roce 1860. V roce 1863 byla zahájena stavba majáku a uvedena do provozu v roce 1866. Ke svícení byla používána Fresnelova čočka s bílým světlem, zdrojem byl řepkový olejový plamen ze čtyř knotů.  Maják sloužil nepřetržitě až do konce druhé světové války. V meziválečné době v majáku byla otevřena kavárna "Arkona". V roce 1945 byl maják cílem dělostřelecké palby, při níž byla zničena lucerna s optickým zařízením. Ustupující němečtí ženisté podminovali maják osmi náložemi, které nestačili odpálit a byly včas zlikvidovány po osvobození majáku. Maják byl obnoven podle původních plánů a jeho znovu rozsvícení bylo provedeno 18. prosince 1948. Vysoký útes byl zabezpečen proti mořské erozi pěti set metrovou betonovou stěnou.  V letech 1999–2000 byla provedena generální oprava majáku. Na jaře roku 2008 byla provedena oprava vyhlídkové terasy (ochozu). Oprava zahrnovala výměnu podlahy terasy a balustrády, výměnu ochranného síta a oken lucerny. V roce 2014 byly provedeny opravy střech přiléhajících budov. Na jaře 2015 byla provedena úprava terénu před hlavním vchodem do majáku a zlikvidovány živé ploty.  Maják je ve správě Námořního úřadu ("Urząd Morski") ve Štětíně. Maják je přístupný veřejnosti.

Popis.

Osmiboká věž, která je ukončena korunní obloučkovou římsou, je postavena na 13 m vysoké základně na čtvercovém půdorysu. Je postavena ze žlutých neomítaných cihel a rohové lizény z červených a černých cihel, ukončená ochozem a válcovou lucernou s černou kopulovou střechou. Po obou stranách jsou křídla dvoupatrových budov z režného červeného cihlového zdiva. Budovy jsou tříosé, členěné rámy z lizén, obloučkové korunní a mezipatrové římsy. Na věž vede 208 schodů v levotočitém schodišti. K majáku patří hospodářské budovy, strojovna, zahrada a obvodová cihlová zeď s brankami. Maják má záložní elektrocentrálu pro případ výpadku elektrického proudu.  Zdroj světla s dosvitem do 20 námořních mil je ve výšce 62,80 m n.m. a tvoří jej elektrická 1000 W žárovka a optika sestavena ze čtyř diskových Fresnelových čoček a rotačního zařízení. V případě poruchy je automaticky rozsvícena druhá náhradní 1000 W žárovka. Na kopuli lucerny jsou instalovány směrové antény telekomunikačních operátorů.

Data.

označení:

Turistika.

V blízkosti majáku vede červená turistická cesta E9 "Námořní cesta" dr. Czesława Piskorského.

Maják v Niechorze (polsky: "Latarnia Morska Niechorze", anglicky: "Niechorze Lighthouse") stojí v Polsku na pobřeží Baltského moře ve vsi Niechorze v okrese Grifice v Západopomořanském vojvodství.

Le phare de Niechorze (en polonais : "Latarnia Morska Niechorze") est un phare situé dans la ville de "Niechorze" proche de Rewal (Voïvodie de Poméranie occidentale - Pologne).


Mládí a výchova.

O její výchovu se starala "Sali al-Nisa Khanam", sestra Šahdžahánova básníka Taliba Amuliho. Sati al-Nisa byla známá svými znalostmi perské literatury a znalostem etiky, domácích prací a medicíny. Sloužila také jako hlavní dvorní dáma její matce Mumtaz.  Mnoho žen v harému bylo nadaných ve čtení a psaní poezie a malbě. Také hrály šachy, polo a venku lovily. Od vlády císaře Akbara měly ženy přístup k jeho knihovně, která byla plná světové, perské, turecké a indické literatury. Jahanara nebyla výjimkou. Zrovna hrála se svým otcem šachy, tak jako každý den, když se dozvěděli o komplikacích při porodu její matky. Džahanara ihned běžela za matkou, aby stála při ní, avšak nic ji nemohlo zachránit.

První dáma (Padšah Begum).

Od smrti své matky v roce 1631, kdy jí bylo sedmnáct let, zastávala místo ní funkci první dámy v říši, i když měl její otec ještě další tři manželky. Starala se hlavně o své mladší bratry a sestry a také podporovala svého otce v nejhorších časech, které touto událostí pro něj začali. Díky ní nakonec začal znovu fungovat a nezavíral se v komnatách.  Jeden z úkolů, které ji po smrti matky čekaly byl pomoci Sati al-Nise se zásnubami a svatbou bratra Dary Šikoha s Begum Nadirou Banu, kterou původně plánovala její matka, ale kvůli jejímu úmrtí nic neproběhlo.  Její otec si od ní často nechal radit a svěřoval se jí se státními záležitostmi. V roce 1644, když Aurangzeb jejich otce rozzlobil, Jahanara se omluvila za jeho chování a přesvědčila otce, aby mu prominul a vrátil mu jeho hodnosti. Šáhdžahánova náklonnost k jeho dceři byla vyjádřena mnohými tituly, které jí přidělil, např. "Sahibat al-Zamani" (dáma všech dob), "Padišah Begum" (císařovna) nebo "Begum Sahib" (princezna princezen). Měla takovou moc, že na rozdíl od ostatních princezen žila ve svém vlastním paláci, mimo pevnost Ágru.  V březnu 1644, pár dní po jejích třicátých narozeninách, utrpěla Jahanara četné popáleniny po celém těle a na následky toho zemřela. Šáhdžahán daroval většinu jejího majetku chudým lidem, dal milost některým vězňům, jen aby sehnal dost modliteb pro oživení své dcery. Aurangzeb, Murad a Šiastáh Han se vrátili do Dillí, aby ji mohli vidět. Zvěsti o tom, co se princezně přihodilo, se liší. Je možné, že její oděv vzplanul díky vonným parfémovaným olejům. Jiná verze popisuje, že šaty princezniny oblíbené tanečnice vzplanuly a princezna se jí snažila pomoci, přičemž se sama popálila.  Během léčby byl Šáhdžahán schopen udělat vše pro blaho své dcery, díky čemuž se neúčastnil ani každodenního zasedání divanu. Palácoví lékaři selhali při léčení jejích popálenin. Přijel i doktor z Persie a léčil ji několik měsíců. Nebyl však žádný lék, který by jí mohl pomoci, až dokud se neobjevil Arif Chela, který namíchal mast, která konečně uzavřela její rány. Rok po léčbě touto mastí se Džahanara úplně uzdravila.  Po nehodě se Džahanara účastnila poutě do svatyně Moinuddin Chishti v Adžméru.  Po jejím zotavení jí Šáhdžahán daroval drahokamy a šperky, a vzal ji do přístavu v Suratu. Později znovu navštívila Adžmér, čímž následovala svého pradědu Akbara.

Majetek a charita.

Džahanara byla velmi bohatá. Na počest Šáhdžahánovi korunovace daroval své ženě Mumtaz Mahal 700 tisíc zlatých a každý rok dostávala výplatu milion zlatých. Po smrti Mumtaz byl tento její majetek rozdělen mezi Džahanaru (která dostala celou polovinu) a ostatní přeživší děti.  Bylo jí přiděleno několik vesnic a vlastnila několik zahrad, včetně "Bagh-i-Jahanara", "Bagh-i-Nur" a "Bagh-i-Safa". Mezi její vesnice patřili "Achchol", "Safapur" a "Doharah." K tomu jí bylo darováno i prosperující město Súrat.  Matka Džahanary vlastnila loď, která obchodovala v Súratu a na Rudém moři. Loď obchodovala především s oblečeními a látkami, s čímž pak Jahanara pokračovala. Vlastnila také lodě, které udržovali obchodní vztahy s Anglií a Holandskem.  Džahanara byla známá pro svou starost a péči o chudé lidi a financování staveb nových mešit. Když její loď "Sahibi" poprvé vyplouvala (1643), její první trasa vedla do svatých měst Mekky a Mediny, kam nechávala každý rok posílat čtyři a půl tuny rýže. Ta byla darována hladovým a potřebným.  I když byla de facto hlavní královnou Mughalské říše, byla Džahanara největším charitativním dárcem. Organizovala hromadné rozdávání almužen v důležité státní svátky a významné náboženské dny, dávala jídlo hladovým a putovala do Mekky.  Džahanara také přispívala na umělecké vzdělání nadaným dětem. Podporovala publikaci uměleckých děl, včetně sérií prací na téma islámské mystiky Rumi’s Mathnawi, který je největším mystickým dílem v Indii z dob Mughalské říše.

Súfismus.

Společně se svým bratrem Darou Šikohem byla žákyní "Mullaha Šáha Badakšiho", který ji zasvětil do súfijského řádu Kádiríja v roce 1641. Jahanara pro tento řád vynaložila tolik úsilí, že ji "Mullah Šáh" jmenoval svým následníkem; pravidla to však nedovolovala.  Napsala životopis Moínuddína Čistího, zakladatele řádu Čistíja v Indii, kde také popisuje obdiv k němu. Její verze životopisu je nejlepší díky literární kvalitě. Díky ní jsou oba známí i dnes po čtyři sta letech, které uplynuly od jejich smrti.  Džahanara a její bratr Dara jsou uváděni jako jediní potomci Tamerlána, kteří se obrátili k súfismu. Nicméně, Aurangzeb byl také vychováván jako následník súfismu. Jako patronka súfistické literatury, přeložila spoustu děl klasické literatury.

Místo odpočinku.

Džahanara si nechala vybudovat hrobku už během svého života. Je postavena z bílého mramoru a laťkových mřížích a je nahoře je otevřená k nebi. Hrobka se nachází v Novém Dillí.

Džahanara Begum Sahib (23. března 1614 – 16. září 1681) byla mughalská princezna a nejstarší dcera císaře Šáhdžahána a jeho manželky Mumtaz Mahal. Byla také starší sestrou korunního prince Dary Šikoha a císaře Aurangzeba.

La Bégum Jahanara (* ; † ) était l’aînée des filles survivantes du Grand Moghol d’Inde Shah Jahan (Prince Khurram) et de son épouse préférée Mumtaz Mahal (Arjumand). Le père de celle-ci Asaf Khan, était vizir de Jahangir et facilita l’accession au trône de son gendre après la mort de Jahangir.


Životopis.

Centineo se narodil v Miami na Floridě. Je synem Kellee Janel (rozené Andresové) a Gregoryho Vincenta Centinea, obchodníka, který produkoval animovaný film z roku 2013 "." Má italské kořeny. Vyrostl v Boynton Beach na Floridě. Má starší sestru Taylor. Navštěvoval základní uměleckou školu BAK Middle School of the Arts a střední školu Boca Raton Community High School, za kterou hrál fotbal. V roce 2012 opustil Boca Raton a přestěhoval se do Los Angeles.

Kariéra.

V roce 2009 si zahrál hlavní roli Joshe Peterse v rodinném filmu "The Gold Retrievers". Poté získal menší role v sitcomech stanice Disney "Austin a Ally" a "Na parket!". V roce 2014 si zahrál roli Jadena Starka v romantickém televizním filmu stanice Disney "How to Build a Better Boy". Ten samý rok byl obsazen do pilotního dílu seriálu "Growing Up and Down", ale seriál nakonec nebyl stanicí objednán. V roce 2015 převzal roli Jesuse Adamse v seriálu stanice Freeform "The Fosters". Poprvé se v roli objevil v třetí řadě v dílu nazvaném „Lucky“, který byl vysílán dne 17. srpna 2015. V roce 2017 získal za svojí roli nominaci na cenu Teen Choice Awards v kategorii nejlepší letní televizní mužská hvězda.  V roce 2017 si zahrál Hawka v dramatickém seriálu "Ozn@čená" a teenagera Johnnyho Sanderse juniora v romantické komedii SPF-18"." Ten samý rok si zahrál ve videoklipu zpěvačky Camily Cabello k písničce „Havana“.  V roce 2018 si zahrál ve dvou netflixových filmech. Roli Petera Kavinskyho si zahrál ve filmové adaptaci stejnojmenného románu od Jenny Han "Všem klukům, které jsem milovala" a roli Jamieho si zahrál ve filmu "Sierra Burgess je marná." V roce 2019 měly premiéry filmy "Dokonalé rande" a "Charlieho andílci." V roce 2020 měl premiéru film "."

Noah Gregory Centineo (* 9. květen 1996, Miami, Florida, Spojené státy americké) je americký herec. Proslavil se rolemi v televizním seriálu "The Fosters" a v televizních filmech "How to Build a Better Boy", "Všem klukům, které jsem milovalal" a "Sierra Burgess je marná".

Noah Centineo, né le à Miami en Floride, est un acteur américain. Il est connu pour son rôle de Jesus Adams Foster dans la série télévisée américaine "The Fosters" et pour ses interprétations dans les comédies romantiques "À tous les garçons que j'ai aimés", "Sierra Burgess Is a Loser" et "The Perfect Date".


Symptomy.

Jedná se o onemocnění převážně nesymptomatické, případně dochází k náhodnému nálezu mikroskopické hematurie. Dalšími prognostickými ukazateli mohou být mírná proteinurie a hypertenze. U agresivní formy se ale také mohou objevovat rekurentní epizody makroskopické hematurie vyskytující se po infekci horních cest dýchacích nebo také po infekci gastrointestinálního traktu nebo močového měchýře. Doba mezi infekcí a hematurií je u tohoto typu onemocnění v rozmezí od několika hodin až po několik dní.

Diagnóza.

V počátečních stádiích onemocnění nemá mnoho pacientů žádné zjevné příznaky. U těchto pacientů může být IgA nefropatie odhalena pouze během rutinního screeningu nebo vyšetření jiného onemocnění. Konečnou diagnózu IgA nefropatie lze provést pouze biopsií ledvin a imunohistologickým vyšetřením. A i když některé mírné případy mohou vést až k selhání ledvin, zatím neexistují žádné genetické, imunologické, klinické nebo morfologické markery, které by předpovídaly progresi onemocnění u pacientů bez příznaků.

Patogeneze.

IgA nefropatie může být považována za typ renálně limitované vaskulitidy způsobené vrozenými defekty IgA slizniční imunity ve střevě nebo plicích. Opakované vystavení různým environmentálním antigenům vede k abnormální odpovědi IgA protilátek, a to generuje nefritogenní polymerní IgA. IgA molekuly jsou glykosylovány v oblasti pantu. Tyto změny vedou k ukládání v mesangiu a indukci zánětu u geneticky citlivých jedinců. Klinické důkazy také zahrnují souvislost mezi nefropatií IgA a chronickým onemocněním jater, celiakií a "dermatitis herpetiformis".

Prognóza.

Ukazatelem nepříznivé prognózy je hypertenze, proteinurie a zánět. Tyto prognostické faktory mohou vést u pacientů až k poškození ledvin. Spontánní klinická remise se vyskytuje u přibližně 10 % pacientů. K renálnímu selhání dochází u 5-15 % pacientů po 5 letech, u 10-20 % po 10 letech, 15-30 % po 15 letech a 20-50 % po 20 letech, což naznačuje, že k poklesu renálního přežití dochází mezi 15-20 rokem. Riziko rozvoje renálního selhání se zvyšuje přibližně o 1% ročně.

Léčba.

Pro léčbu IgA nefropatie neexistuje lék, ale jsou dostupné možnosti léčby, které zpomalují progresi onemocnění. U pacientů s malými abnormalitami, kteří netrpí hypertenzí se nenabízí žádná léčba, pouze se sledují po mnoho let, zda nedochází k progresi onemocnění. V posledních letech bylo dosaženo podstatného pokroku v prevenci progresivního onemocnění ledvin s použitím několika způsobů léčby, které zahrnují angiotensin, inhibitory konverze enzymů, kortikosteroidy a n-3 polynenasycené mastné kyseliny.

IgA nefropatie, též „Bergerova choroba“ nebo mezengiální depozice IgA je nejčastější primární glomerulonefritidou na světě. Jedná se o imunologicky zprostředkované postižení ledvin. Toto onemocnění se vyskytuje přibližně u 10 % nemocných v USA, 20 % případů v Evropě a asi 30-40 % v Asii. V Severní Americe a Evropě onemocnění převládá zejména u mužů a to v poměru ku ženám 2-3 : 1,3.

La maladie de Berger, également appelée glomérulonéphrite à dépôts mésangiaux d'IgA, ou simplement néphropathie à IgA est une maladie auto-immune atteignant les reins.


William Cavendish (1er duc de Devonshire)

Kariéra.

Byl synem 3. hraběte z Devonshiru, po matce byl vnukem 2. hraběte ze Salisbury. Studoval soukromě, v letech 1657–1660 absolvoval kavalírskou cestu po Francii a Itálii. Po obnovení monarchie zastával funkce ve správě hrabství Derby, v letech 1661–1681 byl též členem Dolní sněmovny, krátce sloužil v námořnictvu a v roce 1669 byl vyslancem ve Francii. V roce 1679 byl jmenován členem Tajné rady, z ní byl v roce 1680 vyloučen kvůli souboji a krátce byl i vězněn. V roce 1684 zdědil titul hraběte z Devonshiru a vstoupil do Sněmovny lordů (do té doby jako otcův dědic vystupoval pod jménem "lord William Cavendish"). V letech 1684–1707 byl zároveň lordem–místodržitelem v hrabství Deby.  Za vlády Jakuba II. stál v opozici a žil převážně na svých statcích, kde se věnoval výstavbě zámku Chatsworth. V roce 1688 byl jedním ze sedmi signatářů dopisu, který vyzval Viléma Oranžského k převzetí vlády v Anglii. Jako aktivní účastník slavné revoluce si zajistil další postup, v roce 1689 byl znovu uveden do Tajné rady a získal Podvazkový řád, stal se členem výboru Tajné rady pro obchod a kolonie (1689–1696), královským sudím v severních hrabstvích (1690–1707) a lordem–místodržitelem v hrabství Nottingham (1692–1694). Trvalý vliv si udržoval jako nejvyšší hofmistr (1689–1707), při korunovaci Viléma III. a královny Anny vykonával též funkci lorda korunovačního hofmistra (1689, 1702). V roce 1694 byl povýšen na vévodu z Devonshire. V závěru života podporoval anglicko–skotskou unii.

Rodina.

V roce 1662 se oženil s Mary Butler (1646–1710), dcerou 1. vévody z Ormonde. Měli spolu čtyři děti, dva mladší synové lord Henry Cavendish (1673–1700) a lord James Cavendish (1678–1751) zasedali v Dolní sněmovně, dědicem titulů byl nejstarší syn William Cavendish, 2. vévoda z Devonshiru (1673–1729), který byl stejně jako otec lordem nejvyšším hofmistrem.

William Cavendish, 1. vévoda z Devonshiru ("William Cavendish, 1st Duke of Devonshire, 1st Marquess of Hartington, 4th Earl of Devonshire, 4th Baron Cavendish of Hardwick") (25. ledna 1640 – 18. srpna 1707, Londýn, Anglie) byl anglický státník a dvořan z významného šlechtického rodu Cavendishů. V mládí byl dlouholetým členem Dolní sněmovny, jako hrabě z Devonshiru od roku 1684 členem Sněmovny lordů. Později byl oponentem stuartovského režimu, v roce 1688 podpořil slavnou revoluci a nástup Viléma Oranžského na anglický trůn. V návaznosti na to získal řadu funkci, do smrti byl královským nejvyšším hofmistrem (1689–1707) a v roce 1694 byl povýšen na vévodu z Devonshiru.

William Cavendish, né le et mort le, est un homme d'État anglais, attaché au parti Whig. Il a porté les titres de puis de de Devonshire, et de chevalier de la Jarretière, et a été membre du Conseil privé.