Historie.

Francouzští králové zde měli již ve středověku malý lovecký hrad. Na konci 16. století nechal Karel X. přestavět lovecký hrad na malý zámek, který věnoval královně Margot u příležitosti jejího sňatku s Jindřichem Navarrským. Ten v roce 1606 daroval zámek dauphinovi a pozdějšímu králi Ludvíkovi XIII.  V roce 1717 Filip II. Orleánský získal zámek pro svou dceru Marii Louisu Elisabeth, vévodkyni de Berry (1695-1719) výměnou za château de Madrid, který se rovněž nachází v Boulogneského lesíku a nechal lovecký zámeček značně rozšířit. Po smrti vévodkyně de Berry o dva roky později prodal Filip Orleánský panství králi.  V letech 1741-1745 nechal Ludvík XV. zámek zcela přestavět podle plánů architektů Jacquese V. Gabriela a Ange-Jacquese Gabriela. V roce 1750 byl v zámeckém parku postaven kabinet kuriozit. V roce 1753 Ludvík XV., který na zámku pravidelně pobýval, rozhodl o vytvoření dlouhé aleje do Bois de Boulogne, aby měl výhled na château de Bellevue, kde pobývala madame de Pompadour. Král dokonce zvažoval přestavět zámek podle této nové osy, ale po vypuknutí sedmileté války byl nucen vzdát se myšlenky z finančních důvodů. V roce 1764 se na zámku usídlil dauphin, budoucí Ludvík XVI. Na zámku rovněž pobývala Marie Antoinetta po svém příjezdu do Francie a čekala zde na svatební obřad. Dne 21. listopadu 1783 ze zámeckého parku vzlétl vzduchoplavec Jean-François Pilâtre de Rozier se svým horkovzdušným balonem a doletěl až na Butte aux Cailles. Král se v roce 1788 rozhodl prodat zámek La Muette i nedaleký Madridský zámek a umožnil kupujícím, aby je zbořili, ovšem žádný kupec se nenašel. Během Francouzské revoluce byl zámek opuštěn a chátral. V roce 1790 byl odstraněn kabinet kuriozit a jeho vybavení bylo předáno do Pařížské observatoře. Panství bylo rozparcelováno a po částech rozprodáno. Hlavní budova zámku byla zbořena v roce 1793 a vybavení zámku bylo rozprodáno. V bočních křídlech byla zřízena tančírna a přádelna bavlny.  V roce 1816 byla stavba vrácena králi, ale kvůli nutným rozsáhlým opravám nebyl zámek převzat. Jedno z křídel, zvané malý Muette byl převeden v roce 1818 ministerstvu financí. Druhé křídlo a téměř celý park koupil v roce 1820 výrobce klavírů Sébastien Érard, který se rozhodl obnovit panství. Vystavěl dlouhou galerii a zvýšit stavbu o dvě patra, kam umístil bohatou sbírku obrazů. Po jeho smrti v roce 1831 majetek přešel na jeho synovce Pierra Érarda, který prodal obrazy a zámek pronajal lékaři, který z něj vytvořil ortopedickou nemocnici. Ale po svatbě v roce 1838 se Pierre Érard přestěhoval do zámku a začal rekonstruovat panství. V roce 1853 koupil druhé křídlo zvané malý Muette a část parku. V této obnově pokračovala po roce 1865 i jeho vdova. V roce 1870 během obléhání Paříže a za Komuny sloužil zámek jako vojenská centrála.  Poté majetek přešel na synovce Pierra Érarda a jeho neteř, hraběnku de Franqueville, která od roku 1889 obnovovala zámek podle původních plánů. Nechala opět postavit centrální budovu a odstranit obě patra přidaná Sébastianem Érardem. V letech 1912-1919 rodina Franqueville rozparcelovala a rozprodala území parku.  Dvě velké parcely zakoupil Henri de Rothschild, který na nich nechal v letech 1921-1922 postavit velký zámek ve stylu 18. století. Po smrti hraběnky de Franqueville v roce 1919 byl původní zámek Muette zbořen. Poslední pozůstatky zmizely v roce 1926.  V roce 1940 se Rothschildův zámek Muette stal sídlem velení německého námořnictva a v roce 1945 velení amerického námořnictva. V roce 1948 dědicové Henriho de Rothschilda prodali tento majetek Organizaci pro evropskou hospodářskou spolupráci, která v zámku zřídila své sídlo. Dnes zde sídlí její nástupkyně Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj.

Château de la Muette je zámek v Paříži v 16. obvodu na okraji Boulogneského lesíku. Dnešní zámek vznikl na místě původního královského hradu, který byl přestavěn a posléze zbořen. Původ jména „Muette“ je sporný. Může pocházet ze slova „meute“ (= smečka psů), které se používaly při lovu nebo ze slova „mue“ (= shozené parohy), neboť se v loveckém zámečku paroží jelenů. Dnes je v zámku sídlo Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj.

Le château de la Muette est un château situé dans le de Paris, à proximité du bois de Boulogne au niveau de l'actuelle porte de la Muette, à proximité de l'emplacement où trois châteaux ont existé successivement depuis la Renaissance. Le bâtiment actuel, quatrième château de la Muette, a été édifié par Henri de Rothschild sur les plans de l'architecte Lucien Hesse, au début des années 1920 dans le style du. Il abrite aujourd'hui le siège de l'Organisation de coopération et de développement économiques (OCDE) à Paris.


Sjednání smluvní pokuty.

Povinnost zaplatit smluvní pokutu nevzniká přímo ze zákona, je třeba ji vždy předem ve smlouvě sjednat. Zákon nevyžaduje, aby byl v ujednání o smluvní pokutě použit pojem „smluvní pokuta“, rozhodující je, aby byly naplněny pojmové znaky smluvní pokuty, tzn. aby vznik práva na smluvní pokutu byl vázán na porušení smluvní povinnosti. Sjednána může být jak ve formě jednorázové částky, tak třeba i ve formě procentního úroku za určitý čas prodlení. Z rozhodovací praxe lze dovozovat, že smluvní pokutu mohou sjednat pouze osoby v postavení věřitel a dlužník hlavního (utvrzeného) dluhu.  Strany mohou současně sjednat limit nárůstu smluvní pokuty, např. horní hranicí nebo dobou, po kterou může narůstat. Její konečná výše však musí být přiměřená hlavnímu závazku a dalším okolnostem, pokud by byla dohodnuta v rozporu s "dobrými mravy", soud by ji z tohoto důvodu nemusel v případném soudním sporu přiznat, případně by ji mohl také snížit. Právě v tom dříve spočíval rozdíl mezi občanskoprávní a obchodněprávní úpravou, zatímco občanskoprávní soud ji buď přiznával zcela, nebo ji zcela zamítal, toto "moderační právo" měl soud jen v obchodních sporech. Z dřívější judikatury Nejvyššího soudu plyne, že za ještě přiměřenou smluvní pokutu bylo bráno plnění ve výši 0,5 % denně z hlavního závazku. Posouzení nepřiměřenosti smluvní pokuty ale vždy závisí na okolnostech konkrétního případu a je věcí volného uvážení soudu. Uplatnění moderačního práva není proto závislé jen na mechanickém posouzení výše smluvní pokuty. Určující význam mají vždy důvody, které ke sjednání posuzované výše smluví pokuty vedly, a okolnosti, které sjednání smluvní pokuty provázely. Rozhodující jsou okolnosti konkrétního případu. Takže v jednom konkrétním případě může být podle rozhodnutí soudu max. přípustná výše smluvní pokuty 0,5 % denně v jiném případě neshledal soud smluvní pokutu ve výši 1 % denně ze nepřiměřenou. Oproti tomu pokuta ve výši „jen“ 0,1 % denně z dlužné částky může být shledána jako nepřiměřeně vysoká.  Soud může rozhodnout o snížení smluvní pokuty pouze na návrh dlužníka, nemůže tak učinit na základě vlastního uvážení a podnětu, jak to bylo možné v obchodně závazkových vztazích podléhajících právní úpravě obchodního zákoníku. Pokud tedy dlužník podal návrh na snížení smluvní pokuty a soud dospěl k závěru, že svého moderačního práva využije, nastupuje třetí etapa jeho rozhodování, ve které soud posuzuje, v jakém rozsahu nepřiměřeně vysokou pokutu sníží. Teprve v této fázi rozhodování je soud ze zákona povinen přihlédnout k hodnotě a významu zajišťované povinnosti. Žádná další kritéria nemohou být zohledněna. Možnost soudu snížit smluvní pokutu však není neomezená, věřitel má vždy právo na smluvní pokutu alespoň ve výši vzniklé škody. Stejně jako v případě posuzování přiměřenosti smluvní pokuty, ani v případě rozhodování o snížení rozsahu smluvní pokuty proto nejsou kritériem hodnocení osobní, majetkové či sociální poměry žalovaného.

Vztah k dalším institutům.

Její významné postavení jakožto zajišťovacího institutu a tím i časté využívání v praxi plyne z toho, že závazek ji zaplatit vznikne i tehdy, pokud věřiteli žádná škoda nevznikne, a zároveň že jejím zaplacením se dlužník nezbaví povinnosti splnit původní hlavní závazek.  Pokud škoda vznikne, smluvní pokuta nahrazuje nárok na náhradu škody. Tato ustanovení občanského zákoníku týkající se smluvní pokuty jsou však dispozitivní povahy, takže pokud si smluvní strany sjednají něco jiného, budou mít přednost ujednání ve smlouvě.  Smluvní pokuta dále nenahrazuje úroky z prodlení. Jde o rozdílné právní instituty, které se tedy mohou uplatňovat zároveň. Na rozdíl od nich však smluvní pokuta netvoří příslušenství hlavní pohledávky.  Výhoda sjednání smluvní pokuty pro věřitele (oproti uplatňování práva na náhradu škody nebo jiné újmy) spočívá také v tom, že dlužník je povinen zaplatit smluvní pokutu bez ohledu na své zavinění, je tedy bez možnosti liberace. To znamená, že podmínky, za kterých dlužník porušil svoji smluvní povinnost, nejsou z hlediska vzniku práva věřitele na zaplacení smluvní pokuty právně relevantní. Tím se současná úprava liší od předchozí úpravy občanského zákoníku a naopak dříve platného obchodního zákoníku. I zde však platí, že se strany mohou dohodnout jinak, např. že dlužník je povinen zaplatit smluvní pokutu pouze při zaviněném (či úmyslném) porušení smluvní povinnosti, nebo třeba že dlužník není povinen zaplatit věřiteli smluvní pokutu v případě, že mu ve splnění hlavního závazku bránila vyšší moc.

Smluvní pokuta představuje v občanském i v obchodním právu jednu z možných forem zajištění závazku. Smluvní pokutu lze definovat také jako vedlejší úmluvu, v níž se jedna strana zavazuje vůči straně druhé k zvláštnímu a konkrétně specifikovanému plnění pro případ, že poruší určitou ze smluvních povinností.

Une clause pénale est une clause contractuelle qui a pour but de déterminer à l’avance quelle sera la sanction pécuniaire applicable au cas où l’une des parties n’exécuterait pas ses obligations. Elle a fait l'objet d'une étude approfondie (D. Mazeaud, La notion de clause pénale, LGDJ, 1992, coll. Bibl. de droit privé, t. 223). Malgré sa dénomination il s'agit d'une sanction civile prévue par les parties à un contrat. Elle est régie par les dispositions de l'article 1231-5 du code civil, dont le contenu a été ratifié par la loi n°2018-287 du 20 avril 2018 ratifiant l'ordonnance n° 2016-131 du 10 février 2016 portant réforme du droit des contrats, du régime général et de la preuve des obligations.


Historie.

CURCC.

Club Atlético Peñarol je nástupcem Central Uruguay Railway Cricket Clubu, který byl založen 28. září 1891 dělníky britské drážní společnosti Montevideo's Central Uruguay Railway. Kvůli lepší výslovnosti pro španělsky mluvící, byl klub znám jako CURCC nebo Peñarol na počest místního spolku. V následujícím roce klub upustil od doposud převažujících sportů ragby a kriketu a začal se věnovat především fotbalu. V roce 1900 byl CURCC jedním ze čtyř klubů zakládajících Uruguayskou ligu, do které vstoupil vítězstvím v poměru 2:1 nad celkem Albion. V témže roce sehrál CURCC první vzájemný zápas s tradičním konkurentem, klubem Nacional. Na konci sezony se klub radoval z prvního titulu, jenž se mu podařilo obhájit i v následujícím ročníku. Po sezoně 1911 byla navržena reforma fotbalové sekce CURCC obsahující změnu názvu na Peñarol. Tento návrh byl o dva roky později přijat především kvůli předsudkům členů, kteří nebyli zaměstnanci drážní společnosti. Klub nosí jméno Club Atlético Peñarol oficiálně od 12. března 1914.

Profesionální éra.

V dubnu roku 1932 Uruguayská fotbalová asociace zavedla profesionalismus. První ligový ročník v nové éře vyhrál Peñarol, který zvítězil v sedmnácti ze sedmadvaceti zápasů. Na přelomu 50. a 60. let dokázal Peñarol, dodnes jako jediný, vyhrát pět ligových titulů v řadě, což se mu povedlo i v devadesátých letech.

Jihoamerický a světový šampion.

Díky ligovému vítězství v roce 1959 se Peñarol kvalifikoval jako uruguayský mistr do prvního ročníku Poháru mistrů Jižní Ameriky, ve kterém postupně vyřadil bolivijský Club Jorge Wilstermann, argentinské San Lorenzo a ve finále 1:0 a 1:1 Paraguayský Club Olimpia. V následném Interkontinentálním poháru nestačil Peñarol na španělský Real Madrid, když na Estadio Centenario branka nepadla a v odvetě v Madridu vyhráli domácí 5:1.  Ještě úspěšněji si na mezinárodní úrovni počínal Peñarol v následující sezoně, když ve finále Copa libertadores přehrál 1:0 a 1:1 brazilský SE Palmeiras. Navíc získal i premiérový triumf v Interkontinentálním poháru po vítězství nad lisabonskou Benficou.  V roce 1966 si tyto úspěchy zopakoval. Ve finále Poháru osvoboditelů natřikrát udolal argentinské CA River Plate a poté Realu Madrid oplatil šest let starou porážku, když zvítězil 2:0 doma i v odvetě na Estadio Santiago Bernabéu.  Další úspěšný rok zažil klub v roce 1982, kdy ho v poháru osvoboditelů nedokázal zastavit ani finálový soupeř Cobreloa z Chile. 12. prosince pak v Tokiu porazil i anglickou Aston Villu a získal tak svůj třetí Interkontinentální pohár.  V roce 1987 triumfoval Peñarol zatím naposledy v Copa libertadores. Tentokrát přehrál kolumbijský klub América de Cali.

Stadion.

Přestože má Peñarol vlastní stadion Estadio Contador Damiani pro 12 000 diváků, hraje své domácí zápasy na stadionu Estadio Centenario, který byl hostitelem MS 1930 (tehdy pro 100 000 diváků) a ve svých útrobách pojme více než 65 000 fanoušků.

Club Atlético Peñarol je sportovní klub působící v uruguayském hlavním městě Montevideo. Je známý především díky fotbalovému týmu, který hraje nejvyšší uruguayskou soutěž.

Le Club Atlético Peñarol est un club omnisports uruguayen basé à Montevideo. Il est particulièrement connu pour les succès de sa section football.


Kariéra.

Klubová kariéra.

Úspěchů dosáhl již jako junior v týmu Cornwall Royals hrajícího v Ontario Hockey League, když s týmem dvakrát po sobě vybojoval Memorial Cup pro nejlepší tým juniorské Kanadské hokejové ligy, jednou vyhrál bodování a byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem OHL. Přesto na první pokus nebyl draftován a v dalším roce - 1982 si jej vybrali St. Louis Blues až jako 134. Zpočátku měl problém získat místo v prvním týmu, v St. Louis měli pocit, že pro NHL není dostatečně fyzicky stavěný. Přesto se proslavil především velkým zápalem do hry a fyzickou odolností, takže si vysloužil přezdívku "Killer". Postupně navyšoval také svou produktivitu a v sezóně 1985/1986 vyhrál kanadské bodování play-off, přestože se jeho tým nedostal do finále. Před sezónou 1988/1989 byl vyměněn do Calgary Flames po vyšetřování sexuálního skandálu, kde mu ale vina prokázaná nebyla, St. Louis však nestálo o negativní publicitu.. V Calgary hned v prvním roce pomohl vybojovat Stanley Cup. V klubu hrál tři a půl roku, než byl vyměněn do Toronto Maple Leafs. Byl součástí největší výměny v historii, když si kluby měnily hned deset hokejistů. V Torontu strávil nejproduktivnější roky. V sezóně 1992/1993 nasbíral 127 bodů, což byl jeho osobní rekord i rekord klubu, a poté v play-off 35 bodů, čímž se umístil na druhém místě hned za Wayne Gretzkym. Byl také nominován na Hartovu trofej. V následujícím roce si připsal 111 bodů. Po výluce v sezóně 1994/1995 měla jeho produktivita pozvolna klesající tendenci, často měnil dres a výraznějšího úspěchu již nedosáhl. Kariéru ukončil v roce 2003 v Torontu. Po ukončení kariéry pracoval jako asistent trenéra a od roku 2008 jako hlavní trenér v týmu Kingston Frontenacs v OHL.

Reprezentační kariéra.

Kanadu reprezentoval na Kanadském poháru 1987, kde pomohl týmu vybojovat zlaté medaile.

Úspěchy a ocenění.

Týmové  Individuální

Rekordy.

Klubové rekordy Toronta

Douglas Robert Gilmour (* 25. června 1963) je bývalý kanadský hokejista, který v National Hockey League odehrál 20 sezón. Po ukončení aktivní kariéry působí jako hokejový trenér.

Douglas Robert Gilmour (né le à Kingston, Ontario au Canada) est un joueur de hockey sur glace professionnel ayant évolué dans la Ligue nationale de hockey.


Děj.

Město Swallow Falls na malém ostrově v Atlantiku prožívá hospodářský pokles poté, co klesl zájem o sardinky, které se staly jediným jídlem ve městě. Flint Lockwood je vědec, jehož vynálezy již od dětství nevycházely. Jeho nejnovější vynález Lockwoodův dynamický supramutagenní potravinový replikátor na diatomické bázi (FLDSMDFR) mění molekuly vody v jídlo. Flint doufá, že to ukončí závislost města na sardinkách. Kvůli nedostatku energie nemůže Flint FLDSMDFR spustit doma, a tak se spolu se svou opicí Stevem vydá do místní elektrárny, aby ho připojil. Přístroj ale absorbuje tolik energie, že se vznese jako raketa a zničí Sardine Land, novou atrakci na ostrově, a celé město se na něj proto naštve. Flint se schová na mole, kde ho najde televizní reportérka věnující se počasí Sam Sparksová. Společně uvidí obrovský růžový mrak, ze kterého začnou pršet cheeseburgery. Sam o tom informuje do televize a řekne také, že je za to zodpovědný Flint. Ten se stane slavným a každý den nechává padat z oblohy jiné jídlo. Chamtivý a nenasytný starosta Shelbouorne chce po Flintovi, aby nechal pršet jídlo třikrát denně po dobu celého měsíce, aby se z Swallow Falls stala turistická atrakce s názvem "Chewandswallow".  Během posledního týdne před otevřením přijde Flinta požádat místní policista o den, kdy by padala zmrzlina, aby tak potěšil svého syna v jeho narozeniny. FLDSMDFR se ten den přiblíží k přetížení. Sam a Flint se sblíží během dne stráveného v budově vytvořené z želé. Večer Flint pozve do restaurace svého otce Tima, který nikdy jeho vynálezům nedůvěřoval, aby se pochlubil svým úspěchem a získal otcovu přízeň. Ten se ale místo toho začne ptát na to, zda je takové tvoření jídla moudré, což Flinta naštve.  Flint si pak všimne obrovských hot dogů, které padají z oblohy a vydá se proto do laboratoře, aby vše zkontroloval. Zjistí, že přístroj začíná být přetížený a pokusí se ho vypnout. Přijde ale starosta, nyní extrémně obézní, a přesvědčí Flinta, aby přístroj nechal běžet. Na starostovu žádost nechá Flint padat špagety s masovými koulemi.  Další den začnou do města přijíždět turisté z celého světa. Sam zjistila, že Chewandswallow zasáhne bouře a snaží se před ní varovat Flinta, ale ten ji neposlouchá. Špagetové tornádo potom zničí půl města. Flint se potom vydá vypnout FLDSMDFR, ale starosta mu v tom zabrání. Starosta nastavil FLDSMDFR na obrovský raut. Sam varuje svět před obrovskou bouří. Flint si uvědomí své fiasko, ale otec obnoví jeho sebevědomí. S počítačovým virem na flashce se Flint spolu se Stevem, Sam, Brentem a Mannym (který je kromě Samina kameramana a lékaře také pilot) do stratosféry, aby zničil FLDSMDFR. Občané a turisté si mezitím staví lodě z chleba, aby mohli po oceánu uprchnout. Starosta ujede na vlastní lodi, kterou potom začne jíst.  FLDSMDFR se nachází uprostřed obrovské "masové koule", která je složena z dalšího jídla. Na Flintovu skupinu útočí různé druhy jídla, geneticky upravené tak, aby chránili FLDSMDFR. Během jednoho z bojů flashka s ničivým virem vypadne z okna. Flint, Sam a Brent opustí letadlo a vniknou do masové koule. Flint zatelefonuje svému otci a požádá ho, aby mu poslal virus z počítače v laboratoři do jeho mobilu. Timovi se nakonec podaří e-mail poslat. Flint nakonec musí k FLDSMDFR proniknout sám, protože Brent zadržuje bojovná kuřata a Sam je alergická na buráky a cesta k přístroji je jimi pokrytá.  Ve středu masové koule Flint objeví FLDSMDFR, které se proměnilo tak, aby mohlo najednou vyprodukovat obrovské množství jídla. Flint do něj zastrčí svůj telefon, ale zjistí, že otec mu místo viru poslal video z internetu. Přístroj se pak pokusí Flinta zabít. Když se FLDSMDFR chystá vypustit další obrovskou dávku jídla, Flint proti otvoru přístroje použije svůj sprej na permanentní boty, což způsobí, že FLDSMDFR exploduje. Obrovské mraky jídla po světě postupně zmizí a Sam, Brent Steve a Manny bezpečně přistanou na zemi. Nejprve předpokládají, že Flint zemřel při explozi, ale nakonec zjistí, že byl zachráněn hejnem ptáků z jednoho z jeho starších experimentů. Tim nakonec uzná úspěchy svého syna. Se závěrem filmu se Sam a Flint políbí.

Výroba.

V srpnu 2006 společnost Sony Pictures Animation oznámila, že má v úmyslu natočit filmovou adaptaci knihy "Cloudy with a Chance of Meatballs", která bude vyprávět příběh o příčině počasí v Chewandswallow. V září 2008 napsal časopis "Variety", že hlavním postavám filmu propůjčí svoje hlasy Bill Hader a Anna Faris. Scenáristé a režiséři Phil Lord a Christopher Miller řekli, že film vzdává hold katastrofickým filmům jako "Twister", "Armageddon", "Jádro" nebo "Den poté" a zároveň je jejich parodií.

Ohlas.

Film sklidil příznivé reakce kritiky. Server Rotten Tomatoes dává filmu na základě 130 recenzí 86% hodnocení. Server Metacritic na základě 33 recenzí oceňuje film 66 body ze 100. Uživatelé ČSFD hodnotí film průměrně 71%.  Snímek "Zataženo, občas trakaře" zaznamenal i komerční úspěch. Během úvodního víkendu ve Spojených státech film utržil více než 30 milionů dolarů. Celosvětové tržby filmu činily 243 milionů dolarů.  Film získal nominaci na Zlatý glóbus v kategorii Nejlepší celovečerní animovaný film, ale cenu nakonec získal konkurenční snímek "Vzhůru do oblak".

Zataženo, občas trakaře (v anglickém originále Cloudy with a Chance of Meatballs) je americký počítačově animovaný film z roku 2009 volně založený na knize Judi a Ron Barrettových "Cloudy with a Chance of Meatballs".

Tempête de boulettes géantes ("Cloudy with a Chance of Meatballs"), ou Il pleut des hamburgers au Québec, est un film d'animation américain sorti en 2009 et réalisé par Phil Lord et Chris Miller. Il est librement adapté du livre "" de et.


Příčiny.

Bezprostřední příčinou přetáčivého smyku je ztráta adheze zadní nápravy. Avšak důvodů, proč dojde ke ztrátě adheze je vícero a významně se liší dle koncepce pohonu automobilu.  U automobilů s pohonem zadní nápravy je důvodem obvykle kombinace velkého záběru kol zadní nápravy s velkým příčným silovým působením. Protože kola zadní nápravy se obvykle nenatáčejí, není možné vyrovnat velký příčný moment natočením. Ten vzniká jako důsledek toho, že zadní náprava je do zatáčky vlečena za zbytkem vozu. Za zadní nápravou je na nezřídka velké páce zavěšen motor, který svou velkou hmotností při průjezdu zatáčkou působí jako kyvadlo.  U automobilů klasické koncepce naopak zadní náprava není zatížená skoro vůbec. Odlehčená zadní náprava před sebou tlačí víc zatíženou přední nápravu a těžký zbytek auta. Působení velkých trakčních sil spojených s tlačením velké hmotnosti může při průjezdu zatáčky způsobit protočení kol hnané nápravy. Vychýlení nápravy ze směru způsobí setrvačné síly působící na zadní část automobilu.  Zřídka je možné dosáhnout přetáčivého smyku i s vozidlem s pohonem přední nápravy. Přetáčivý smyk může vzniknout při vybírání smyku nedotáčivého, případně při průjezdu zatáčky se zataženou ruční brzdou (jestliže působí na kola zadní nápravy). Nečekaný přetáčivý smyk na vozidla bez hnané zadní nápravy je nebezpečný, protože je velmi obtížné ho zvládnout.

Chování vozidla.

Při přetáčivém smyku přední část vozidla pokračuje při průjezdu zatáčkou směrem dovnitř zatáčky. V případě nezvládnutého smyku vozidlo začíná zatáčet směrem do středu zatáčky a zadní část vozidla opouští stopu po tečně v bodě ztráty adheze (opisuje kružnici kolem předku vozidla). Na rozdíl od nedotáčivého smyku, kdy vozidlo pokračuje po přímce, začíná se při přetáčivém smyku vozidlo otáčet kolem vlastní osy, neboli udělá hodiny. Paradoxně při velmi silné rotaci stejně jako při nedotáčivém smyku vozidlo nejčastěji z cesty vyletí vnějším okrajem zatáčky.  Zvládnutí přetáčivého smyku vyžaduje víc zkušeností a opatrnosti než zvládnutí nedotáčivého smyku. Pro většinu řidičů je nepřirozené, že na základní korekci přetáčivého smyku je nutné prudce točit volantem proti směru zatáčky. Natočením kol ven ze zatáčky částečně eliminuje změnu osy vozidla v důsledku smyku, což umožňuje přední nápravě pokračovat v původním směru. Následně lze smyk zadní nápravy korigovat přidáním či ubráním plynu. Přidání plynu může usměrnit zadní část vozidla při smyku v zatáčce s velkým poloměrem, ale špatnými adhezními podmínkami (např. na štěrku nebo sněhu), naproti tomu ubrání plynu pomůže k získání adheze při smyku v zatáčkách malých poloměrů.  Když je reakce na prvotní přetáčivý smyk nepřiměřená, po prudkém získání adheze při velkém vozidla vůči ose vozovky může okamžitě vzniknout další přetáčivý smyk, který odhodí zadní část vozidla na opačnou stranu. V závislosti od okolností může být následný smyk komplikovanější než ten předcházející. V takovém případě obvykle dochází k sérii zhoršujících se přetáčivých smyků střídajících strany, až nakonec vozidlo sjede z cesty a často dojde k bočnímu nárazu.  Nebezpečnost přetáčivého smyku je ve složitosti jeho zvládnutí, protože plné přidání plynu, ani plné ubrání plynu obvykle nejsou řešením vzniklé situace, ale je nutné opatrně pracovat s plynem a řízením automobilu.

Přetáčivost je jev, který provází jízdu v automobilu během průjezdu zatáček s menšími poloměry, vyššími rychlostmi, nebo nepříznivým stavem povrchu vozovky. Název tohoto jevu je odvozen od faktu, že osa vozidla při průjezdu zatáčkou opisuje oblouk s menším poloměrem, než má zatáčka, a tedy příliš zatáčí. Přetáčivost se přirozeně objevuje u automobilů se zadním náhonem, ale objevuje se i u vozidel klasické koncepce, kde je však způsobená mírně odlišnou kombinací příčin. Přetáčivého smyku je možné dosáhnout i s vozidlem s předním náhonem, avšak je to poměrně komplikované a nebezpečné. Přímou příčinou přetáčivého smyku je ztráta adheze na zadní nápravě.

On parle de survirage dans le domaine automobile lorsque le train arrière d'un véhicule a tendance à glisser en virage. Le changement de direction est alors affecté et doit être corrigé. C'est l'inverse du sous-virage, où c'est l'avant d'un véhicule qui a tendance à glisser. Le survirage affecte principalement les véhicules à propulsion.


Děj.

Většinu dětství strávil sedmnáctiletý Michael Oher v různých pěstounských rodinách v Memphisu. Pokaždé, když je umístěn do nové rodiny, uteče. Otec jeho přítele, u kterého Mike přespal, se zeptá Burta Cottona, trenéra z křesťanské školy Wingate, jestli by nemohl pomoci s Mikeovým zápisem do školy. Trenér nadšený z Mikeových předpokladů pro americký fotbal zařídí Mikeovi místo ve škole i přes jeho nedostatečné školní výsledky.  V nové škole se Michael spřátelí s chlapcem jménem SJ (zkratka z Sean Jr.). SJova matka Leigh Anne Tuohy je interiérová designérka a manželka bohatého businessmana Seana Tuohy. Po školní večerní hře na Den díkůvzdání si Leigh Anne všimne Michaela, jak jde po sám po silnici. Když se dozví, že Michael má v plánu strávit chladnou noc venku, nabídne mu místo k přespání u nich doma. Když další den ráno uvidí, jak Michael odchází, nabídne mu, aby u nich strávil svátky. Postupně se Michael stane členem rodiny Tuohy i přes podiv bohatých kamarádek Leigh Anne. Jedna z nich dokonce ke znechucení Leigh Anne řekne, že Leighina dcera Collins není v Michaelově přítomnosti v bezpečí.  Když se Leigh Anne snaží stát se Michaelovou zákonnou opatrovnicí, dozví se, že byl odebrán své drogově závislé matce v sedmi letech a že nikdo nezná její místo pobytu. Dozví se také, že i přes slabé výsledky ve všech kategoriích, má Michael 98 percentilů v ochranných instinktech.  Poté, co si Michael zlepší známky, může se stát členem školního fotbalového týmu. I přes nejistý start se Michael brzy stane hvězdou. SJ pošle videa s ukázkami Michaelovy hry trenérům univerzitních mužstev. Leigh Anne zjistí, že pro získání sportovního stipendia na univerzitě potřebuje Michael průměr alespoň 2,5, a tak se rozhodne najmout pro něj učitelku Sue. Někteří učitelé ze školy chlapci rovněž pomohou, a tak nakonec skončí s průměrem 2,52 (v americkém systému to znamená lepší výsledek, než 2,5).  Leigh Anne dává jasně najevo, že před ostatními univerzitami preferuje University of Mississippi (Ole Miss), protože tam studovala ona i manžel. Michaelova učitelka Sue, další absolventka Ole Miss, řekne Michaelovi, který nemá rád hororové filmy, že FBI pohřbívá pokusná lidská těla pod hřištěm University of Tennessee. Navíc tuto školu nemá ráda Leigh Anne. Michael se tedy rozhodne pro Ole Miss.  Michael a rodina Tuohyových se pak dostanou do vyšetřování Národní vysokoškolské atletické asociace (NCAA). Vyšetřovatelka řekne Michaelovi, že Tuohyovi jsou sponzoři a podporovatelé Ole Miss a že jeho trenér ze střední dostal práci na téže škole chvíli poté, co Michael přijal jejich nabídku. Michael se naštve a zeptá se Leigh Anne, jestli se ho ujala jen proto, aby hrál za její alma mater. Michael se pak vydá do čtvrti, kde bydlí jeho biologická matka. Jeho staří přátelé ho přivítají, ale pak má jeden z nich nevhodné poznámky o Leigh Anne a Collins. Michael se naštve, zbije ho a uteče.  Leigh Anne po Michaelovi pátrá. Ten jí nakonec zatelefonuje a oba se setkají. Leigh Anne mu řekne, že bude podporovat jakékoli jeho rozhodnutí. Michael pak vyšetřovatelce vysvětlí, že chce jít na Ole Miss, protože tam studovala celá jeho rodina.  Tuohyovi vezmou později Michaela do kampusu Ole Miss, aby začal žít univerzitní život. Film končí emotivním rozloučením Leigh Anne a Michaela. Během závěrečných titulků se objevují fotografie skutečného Michaela Ohera a rodiny Tuohyových.

Výroba.

Rozpočet filmu činil 29 milionů dolarů. Natáčení školních scén probíhalo ve školách Atlanta International School a The Westminster Schools v Atlantě v Georgii a ve filmu účinkuje mnoho tamních studentů.  Role Leigh Anne Tuohy byla původně nabídnuta Julii Roberts, ale ta roli odmítla, stejně jako roli, kterou nakonec získala Sandra Bullock ve filmu "Návrh". Bullock tuto roli nejdříve rovněž odmítala, protože nechtěla hrát zbožnou křesťanku, ale nakonec souhlasila dokonce se sníženým honorářem a s tím, že bude mít podíly na zisku filmu.

Ohlas.

"Zrození šampióna" si vysloužilo smíšené až pozitivní reakce kritiky. Server Rotten Tomatoes uvádí, že 66% ze 185 zahrnutých recenzí je pozitivních. Server uvádí: "Některým divákům to může připadat moc, ale "Zrození šampióna" má výhodu dobrého zdrojového materiálu a dobrého výkonu Sandry Bullock." Server Metacritic hodnotí film 53 body ze 100 na základě 29 recenzí. Uživatelé ČSFD snímek hodnotí průměrně 82%.  Během prvního víkendu po uvedení ve Spojených státech snímek v kinech utržil 34,5 milionů dolarů a stal se tak druhým nejúspěšnějším filmem víkendu po filmu "". Jedná se zároveň o nejúspěšnější první víkend filmu se Sandrou Bullock. Na začátku ledna 2010 film překonal v domácích tržbách hranici 200 milionů dolarů a stal se tak prvním filmem prezentovaným na plakátech se jménem pouze jedné herečky, který tuto hranici překonal.  Sandra Bullock za svůj herecký výkon získala Oscara, Zlatý glóbus, Screen Actors Guild Award, People's Choice Award, Teen Choice Award a Critics’ Choice Award. Samotný film byl nominován na Oscara za nejlepší film a získal Teen Choice Award.

Zrození šampióna (v anglickém originále The Blind Side) je americký biografický sportovní dramatický film z roku 2009. Scénář napsal na základě knihy "" Michaela Lewise John Lee Hancock, který film zároveň režíroval. Příběh sleduje Michaela Ohera v podání Quintona Aarona, hráče amerického fotbalu během jeho studia na střední škole, jeho adopci Seanem a Leigh Anne Tuohy a to, jak se stal nejvyhledávanějším hráčem v univerzitním fotbalu. Roli Leigh Anne Tuohy ztvárnila Sandra Bullock, která byla za svůj výkon oceněna mj. Oscarem za nejlepší ženský herecký výkon a Zlatým glóbem ve stejné kategorii. Film samotný byl nominován na Oscara za nejlepší film.

, ou L'Éveil d'un champion au Québec, est un film dramatique de sport américain écrit et réalisé par John Lee Hancock, sorti en 2009. Ce film est fondé sur le livre "The Blind Side: Evolution of a Game" de Michael Lewis publié en 2006. Le film raconte l'histoire de Michael Oher, un joueur du football américain qui joue pour les panthers de la caroline en "NFL". Le film suit Oher et son éducation pauvre, à travers ses années à "Wingate Christian School" (une représentation fictive de "Briarcrest Christian School" dans la banlieue de Memphis, Tennessee), son adoption par Sean et Leigh Anne Tuohy, et sur sa position comme l'une des perspectives dans les plus convoitées dans le football collégien. Pour sa performance, Sandra Bullock a gagné l'Oscar de la meilleure actrice, ainsi que le Golden Globe de la meilleure actrice et le Screen Actors Guild Award de la meilleure actrice dans un premier rôle. Le film a aussi reçu une nomination de l'Oscar du meilleur film.


Mládí, inženýrka.

Karen Nybergová se narodila v Parkers Prairie, minnesotském městečku s méně než 1000 obyvateli, vyrůstala v nedalekém Viningu (68 obyvatel roku 2000). Po střední škole studovala strojírenství na Severodakotské univerzitě (), kde roku 1994 získala titul bakaláře, magistrem strojírenství se stala roku 1996 na Texaské univerzitě v Austinu (, postgraduální studium zde zakončila roku 1998. V diplomové práci rozebírala termoregulaci člověka se zřetelem na zabezpečení žádoucího prostředí ve skafandrech. V souvislosti s výzkumem absolvovala několik stáží v Johnsonovu vesmírném středisku.  Od roku 1998 v Johnsonovu vesmírném středisku v Houstonu pracovala a i nadále se zabývala konstrukcí systému termoregulace ve skafandrech, ventilací v modulu TransHab, systémů životního zabezpečení raketoplánu X-38 a systémů kontroly teplot u marsovských sond.

Astronautka.

Přihlásila se k 18. náboru astronautů NASA, prošla všemi koly výběru a 26. července 2000 byla zařazena mezi americké astronauty. V základním kosmonautickém výcviku získala kvalifikaci „letový specialista“ raketoplánu.  V březnu 2007 NASA zveřejnila její jmenování do posádky letu STS-124 tehdy plánovaného na únor 2008. Do vesmíru odstartovala 31. května 2008 na palubě raketoplánu Discovery. Cílem mise bylo vynesení a montáž japonského modulu Kibó a doprava zásob a vybavení na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS). Let trval 13 dní 18 hodin 13 minut.  V prosinci 2010 byla zařazena do posádky Expedic 36 a 37 na ISS s plánovaným startem v květnu 2013, posádka je současně záložní pro Expedici 34/35 startující v listopadu 2012. Jmenování oficiálně potvrdila NASA v únoru 2011.  Do vesmíru odstartovala podruhé 28. května 2013 jako palubní inženýrka Sojuzu TMA-09M s Fjodoren Jurčichinen a Lucou Parmitano, po šestihodinovém letu se připojili k posádce ISS. Na stanici pracovala ve funkci palubní inženýrky. Na Zem se trojice Jurčichin, Parmitano, Nybergová vrátila v Sojuzu TMA-09M 11. listopadu 2013. Jejich kosmický let trval 166 dní, 6 hodin a 18 minut.  Karen Nybergová je od léta 2009 vdaná za astronauta Douglase Hurleyho. Má jedno dítě.

Karen Lujean Nybergová (* 7. října 1969 Parkers Prairie, Minnesota, USA), původně inženýrka NASA, je od července 2000 astronautkou NASA. Do vesmíru se dostala na dva týdny jako členka posádky raketoplánu Discovery při letu STS-124 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) v červnu 2008. Dne 28. května 2013 započala svůj druhý kosmický let, tentokrát půlroční pobyt na ISS v rámci Expedice 36/37. Zpátky na Zem se vrátila 11. listopadu 2013.

Karen LuJean Nyberg (née le ) est une ingénieure et une astronaute de la NASA. Elle est la à être allée dans l'espace. Elle a fait partie de la mission STS-124 vers la Station spatiale internationale puis de l'équipage permanent de la station en 2013.


Popis funkce.

Běhoun ručního mlýnku byl na okraji opatřen dřevěnou rukojetí nebo jen jamkou, do níž se opíral kolík. Běhoun vodního a větrného mlýna měl u vnitřního otvoru dva protilehlé záseky, do nichž zapadala příčka, zprostředkující otáčení. Někdy byl středový otvor také čtverhranný. Otvorem ve středu běhounu se vsypávalo obilí, které propadávalo do prostoru mezi kameny, kde bylo drceno respektive trháno. Pro umletí mouky však nestačilo pouze jedno semletí, ale mlelo se opakovaně několikrát za sebou. Obilky se trhaly o ostré hrany na povrchu kamenů. Na kamenech byly vysekány šikmé paprskovité drážky, směrem od středu stále mělčí, které usměrňovaly pohyb obilek od středu k obvodu. Po semletí asi padesáti pytlů obilí sejmuli mlynáři běhoun a zvláštními zaostřenými kladívky (voškrty) obnovovali otupené ostré hrany mlecích ploch. Materiálem pro mlýnské kameny byly především tvrdé druhy pískovce, ryolitu, trachytu nebo i vhodně zatmelené drti křemene a křemence do cementu. Obvod mlecích kamenů někdy chránily proti prasknutí a roztržení železné obruče.

Historie.

Ruční mlýnky na obilí znaly všechny obilnářské kultury už od pravěku. V římské armádě nosil každý desátý voják mlýnek v torně. Při mletí kameny se do mouky dostával písek, což způsobovalo rychlé obrušování zubů, nápadné u pravěkých nálezů koster. Nálezy mlýnských kamenů různého stáří na našem území jsou možné kolem bývalých mlýnů nebo hradišť. Od konce 19. století nahradily mlýnské kameny válcové mlýny s ocelovými válci.

Význam.

Slovo žernov, praslovanské "žornov", mohlo označovat jak jednotlivý kámen, tak také celé složení. Výroba žernovů byla důležitá odborná činnost, jak o tom svědčí i řada místních názvů (Žernovka, Žernoseky a podobně). Žernov se jako motiv často vyskytuje i v heraldice a ve výtvarném umění.

Mlýnský kámen čili žernov je součást mlýnů a mlýnků na mletí mouky, a to vždy v tzv. složení dvou kruhových kamenů na sebe. Hornímu se říkalo běhoun. Při mletí se otáčel nad spodním, kterému se říkalo jednoduše "spodek" nebo "ležák". Běhoun neležel zcela na spodku a to díky tzv. "lehčidlu". Lehčidlo nepatrně nadzvedávalo či spouštělo běhoun podle toho, jak jemně se mělo mlít.

Une meule à grains est un objet technique, traditionnellement en pierre, qui permet le broyage, la trituration, le concassage, ou plus spécifiquement la mouture de diverses substances.


Název vozu.

Jméno vozu pokračuje v systematice Red Bullu. Opět vychází z toho, že se jedná o monopost týmu Red Bull Racing, u nějž je v pořadí sedmý, takže 7.

Popis.

Technika.

Monopost RB7 je již pátým vozem týmu Red Bull, který navrhl uznávaný designér Adrian Newey. Vůz je poháněn motorem Renault RS27. Vůz nově používá pneumatiky značky Pirelli, jediného dodavtele pneumatik pro sezónu 2011.

Design.

Barevné řešení vozu je dáno vlastníkem a zároveň hlavním sponzorem týmu, rakouské společnosti Red Bull, která produkuje i stejnojmenný nápoj. Tudíž je auto zbarveno tmavě modře se sytě žlutými a červenými reklamními doplňky společnosti Red Bull. Na voze dále můžeme vidět i reklamy dalších společností podporujících tým Red Bull Racing, kupříkladu francouzské společnosti Total, která týmu dodává pohonné hmoty a maziva, nebo také automobilky Infiniti, náležící do koncernu Renault-Nissan, jehož ústřední automobilka Renault dodává týmu motory.

Sezóna 2011.

Monopost RB7 ovládl drtivou většinu sezóny 2011. Jezdci Sebastian Vettel a Mark Webber vyhráli s tímto vozem všechny kvalifikace, s výjimkou jediné, té na Velkou cenu Koreje, kde se ovšem nakonec podařilo závod vyhrát opět jezdci týmu Red Bull Racing, tou dobou již dvojnásobnému mistru světa Sebastianu Vettelovi. Z devatenácti závodů sezony vyhrál Vettel v jedenácti (Velké ceny Austrálie, Malajsie, Turecka, Španělska, Monaka, Evropy, Belgie, Itálie, Singapuru, již zmíněné Koreje a Indie) a Webber v jednom (Velká cena Brazílie). Jediným závodem sezóny, kdy ani jeden z jezdců nestál na stupních vítězů se stala předposlední Velká cena Abú Dhábí, kdy Vettel v prvním kole po startu z první pozice dostal defekt a musel vůbec poprvé v sezóně odstoupit ze závodu, přičemž jeho týmový kolega dojel až na čtvrté pozici. Tým tuto sezonu vyhrál také pohár konstruktérů s rekordním ziskem 650 bodů.

Výsledky v sezóně 2011.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Red Bull RB7 je vůz formule 1 týmu Red Bull Racing nasazený pro rok 2011. Jezdili v něm Němec Sebastian Vettel a Australan Mark Webber. Monopost byl představen 1. února 2011 ve Valencii.

La Red Bull RB7 est la monoplace de Formule 1 engagée par l’équipe Red Bull Racing dans le cadre du championnat du monde de Formule 1 2011. Présentée le sur le circuit de Valence lors du premier de ses quatre essais hivernaux, elle commence la saison de F1 le au Grand Prix de d’Australie, pilotée par l’Allemand Sebastian Vettel et l’Australien Mark Webber.


Kariéra.

Raná kariéra.

Rodák z Mississaugy v kanadském Ontariu nebyl nikdy draftován týmem OHL ani NHL, přesto odehrál 10 sezón NHL a hrál v ní 407 zápasů. V dorostu hrál 2 sezóny za druhořadý tým Richmond Hill Dynes Jr. B. Poté odešel hrát na západ Kanady do juniorské ligy BCJHL, kde hrál za Vernon Vipers. Po odehrání druhořadé kanadské juniorské soutěže začal hrát v sezóně 1995-96 ECHL za Nashville Knights. Dále hrál za Pensacolu Ice Pilots a v lize AHL za Grand Rapids Griffins před tím, než v sezóně 1999-00 debutoval v NHL v dresu Washingtonu Capitals. Po další tři sezóny střídal tým Washingtonu a tým AHL Portland Pirates. Mezitím hrál ve dvou zápasech za Tampu Bay Lightning.

V Evropě.

V roce 2003 odešel hrát Metropolit do Evropy, kde hrál za finský tým Jokerit Helsinky. V sezóně 2003-04 byl nejproduktivnějším hráčem klubu a pátým v celé lize. V playoff vypadli ve čtvrtfinále. V sezóně 2004-05 byl Metropolit společně s Markem Jantunenem nejlepším střelcem klubu s 16 góly a byl opět nejproduktivnějším hráčem klubu a byl osmým nejproduktivnějším hráčem ligy. V playoff vstřelil 5 gólů, přidal 6 asistencí a pomohl týmu ke stříbrné medaili v SM-liize. Metropolit se u fanoušků Jokeritu stal velmi oblíbeným a byl vnímán jako nadaný tvůrce hry a vytvořil efektivní duo s Markem Jantunenem na oslabení, kdy několikrát v oslabení dokonce skórovali.  Po dvou letech v Jokeritu se Metropolit přesunul do Švýcarska, kde hrál za HC Lugano a kde vyhrál National League A a současně byl nejproduktivnějším hráčem základní části NL A.

Atlanta / St. Louis / Boston.

V roce 2006 se Metropolit vrátil do Severní Ameriky a podepsal smlouvu s Atlantou Thrashers v NHL. Před uzávěrkou přestupů byl vyměněn do St. Louis Blues společně s několika výběry v draftech ve kterých byli později vybráni Mikael Backlund, Brett Sonne, Zach Bogosian a Philip McRae, za Keitha Tkachuka.  Po sezóně se stal Metropolit volným hráčem a 3. října 2007 podepsal jednoletou smlouvu s Bostonem Bruins. V dresu Bruins si v sezóně 2007-08 připsal 33 kanadských bodů, což byl jeho osobní rekord v NHL.

Philadelphia / Montréal.

Před sezónou 2008-09 podepsal jako volný hráč dvouletou smlouvu s Philadelphií Flyers. Philadelphia jej během sezóny zapsala na listinu nechráněných hráčů a z té si jej vzal tým Montréal Canadiens. Svůj první gól za Montréal dal 10. března 2009 v zápase proti Edmontonu Oilers, brankáři Dwanynu Rolosonovi. V sezóně 2009-10 chyběl Montréalu v posledních šesti zápasech základní části kvůli zranění ramene. Po rychlém zotavení se stihl vrátit ve třetím zápase úvodní série playoff proti Washingtonu Capitals.

National League A.

2. srpna 2010 opětovně odešel do Evropy a podepsal dvouletý kontrakt se švýcarským klubem EV Zug, ve kterém v sezóně 2010-11 vyhrál kanadské bodování ligy National League A. 9. prosince 2011 přestoupil opět do týmu HC Lugano.

Glen Metropolit (* 25. června 1974, Toronto, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový útočník hrající v týmu Adler Mannheim ve německé Deutsche Eishockey Liga

Glen Metropolit (né le à Toronto, dans la province de l'Ontario au Canada) est un joueur professionnel canadien de hockey sur glace.


Historie.

Argentina si v první i druhé světové válce ponechala neutralitu. Od 16. září 1955 se však námořnictvo zapojilo do převratu, který svrhl vládu prezidenta Juana Perona a nastolilo režim vojenské junty. V období od skončení druhé světové války až do 70. let námořnictvo tvořily udržované starší lodě průběžně posilované o druhoválečná plavidla získaná z přebytků USA a Velké Británie. V roce 1951 zakoupilo dva lehké křižníky třídy "Brooklyn". Druhoválečné americké torpédoborce zastupovalo sedm jednotek třídy "Fletcher", čtyři jednotky třídy "Allen M. Sumner" a jedna třídy "Gearing". Čtyři v USA zakoupené ponorky patřily ke třídě "Balao". Výjimkou bylo dodání dvou lehkých letadlových lodí třídy "Colossus" z Velké Británie – HMS "Warrior" sloužil jako "Independencia" (V-1) a HMS "Venerable" jako "Veinticinco de Mayo" (V-2).  V 70. letech byl zahájen ambiciózní program přezbrojení námořnictva novými plavidly, která ostatně tvoří jeho jádro dodnes. Ve Velké Británii byly zakoupeny dva nejmodernější torpédoborce typu "42", v SRN byly objednány čtyři torpédoborce třídy "Almirante Brown", šest korvet třídy "Espora", šest ponorek třídy "TR-1700" a konečně ve Francii byly zakoupeny tři korvety třídy "Drummond". Část lodí byla stavěna v domácích loděnicích. V roce 1982, tedy ještě před dokončením tohoto programu, vypukla falklandská válka, ve které Argentina utrpěla porážku od Velké Británie a zejména jejího námořnictva, které provedlo výsadkovou operaci v jižním Atlantiku. Argentinské námořnictvo ve válce ztratilo lehký křižník "General Belgrano", potopený britskou jadernou ponorkou HMS "Conqueror" a i Britové utrpěli nemalé ztráty. Důsledkem války byl pád vojenské junty, urychlené vyřazení starších lodí a citelné zpoždění stavby nových jednotek (hlavně kvůli ekonomické krizi).

Organizace.

Velitelství hladinového loďstva, letectva a námořní pěchoty sídlí v přístavu Puerto Belgrano, zatímco velitelství ponorek je v Mar del Plata. Hladinové lodě se dělí do čtyř flot – výsadkové síly tvoří velitelská loď "Hércules" a výsadková loď "Bahía San Blas", 1. divizi korvet tvoří lodě třídy "Drummond", 2. divizi korvet tvoří lodě třídy "Espora" a 2. divizi torpédoborců tvoří lodě třídy "Almirante Brown".

Argentinské námořnictvo (španělsky: "Armada de la República Argentina") je námořní složkou ozbrojených sil Argentiny. Je středně velkým námořnictvem. Zahrnuje válečné lodě, ponorky, námořní letectvo a námořní pěchotu. Celkově ho tvoří okolo 17 200 mužů.

La marine de la République argentine ( ou ARA en espagnol) est la marine de guerre de l'Argentine. Elle est l'une des trois branches des forces armées argentines, avec l'armée de terre et la force aérienne.


Biografie.

Narodil se v Haifě. Navštěvoval britskou internátní školu v Jeruzalému. V letech 1943–1949 pracoval v odboru veřejných prací při britské mandátní správě Palestiny. Patří do komunity izraelských Arabů.

Politická dráha.

V roce 1940 se zapojil do činnosti Palestinské komunistické strany. Roku 1943 založil "Ligu pro národní osvobození", která vyjadřovala zájmy palestinských Arabů. Od roku 1948 byl členem ústředního výboru Izraelské komunistické strany a členem jejího sekretariátu. V letech 1976–1989 byl místopředsedou sekretariátu komunistické strany, v letech 1989–1993 pak jejím tajemníkem. Od roku 1950 také zasedal v předsednictvu organizace Národní výbor pro mír a Světová rada míru. Působil jako vydavatel a editor arabskojazyčného listu al-Ittihad.  V izraelském parlamentu zasedl poprvé už po prvních volbách v roce 1949, do nichž šel za komunistickou stranu (Maki). Stal se členem výboru pro záležitosti vnitra a výboru House Committee. Znovu byl zvolen ve volbách v roce 1951, po nichž vykonával funkci člena výboru pro záležitosti vnitra a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Křeslo poslance obhájil ve volbách v roce 1955. Zasedl jako člen ve výboru pro záležitosti vnitra, výboru pro vzdělávání a kulturu a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Opětovně byl zvolen ve volbách v roce 1959. Zasedal pak coby člen ve výboru pro záležitosti vnitra a výboru House Committee. Zvolení se dočkal i ve volbách v roce 1961, stejně jako dosud za komunistickou stranu. V průběhu volebního období ovšem odešel od mateřské strany a spoluzakládal novou komunistickou stranu (takzvaná Rakach). Zastával post člena výboru pro záležitosti vnitra a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Za Rakach byl zvolen ve volbách v roce 1965. Usedl potom do výboru pro ekonomické záležitosti. Další funkční období v Knesetu získal i po volbách v roce 1969, po kterých se stal členem výboru House Committee a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Zvolen byl rovněž ve volbách v roce 1973. Zasedal pak ve výboru pro záležitosti vnitra a životního prostředí. V průběhu tohoto funkčního období se strana Rakach spojila do širší levicové aliance Chadaš. Za ní pak Taufík Túbí obhájil křeslo člena Knesetu ve volbách roku 1977. Stal se členem výboru pro ústavu, právo a spravedlnost, výboru House Committee, výboru pro vzdělávání a kulturu a zvláštního výboru pro zákon o národním zdraví. Opětovně byl zvolen ve volbách roku 1981, po nichž nastoupil do výboru House Committee, a ve volbách roku 1984. Stal se členem výboru pro vzdělávání a kulturu, výboru House Committee a zvláštního výboru pro zákon o volbách do místních samospráv.  Naposledy se do Knesetu dostal ve volbách v roce 1988, opět na kandidátní listině strany Chadaš. Stal se členem výboru pro vzdělávání a kulturu, výboru House Committee a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Během funkčního období ale v červenci 1990 rezignoval na mandát poslance a odešel z aktivní politiky (jeho křeslo zaujala Tamar Gožansky). V Knesetu strávil 41 let, 12 funkčních období a dle stavu k roku 2011 byl posledním žijícím členem prvního Knesetu zvoleného roku 1949.

Taufík Túbí (: תופיק טובי, "Taufik Tubi", : توفيق طوبي, narozen 11. května 1922 – 12. března 2011) byl izraelský politik a bývalý poslanec Knesetu za strany Maki, Rakach a Chadaš.

Tawfik Toubi ( à Haïfa - ) était le dernier député survivant de la première Knesset. Cet Arabe chrétien citoyen israélien fut député communiste pendant quarante-et-un ans, jusqu'en 1990.


Život.

Čarenc pocházel z rodiny obchodníka s koberci. V letech 1908–1912 studoval na střední škole v rodném městě, v roce 1915 se přihlásil do jednoho z arménských dobrovolnických oddílů, které se snažily zabránit arménské genocidě ze strany Turecka, a zúčastnil se obrany města Van. Roku 1916 začal v Moskvě studovat na Národní městské universitě Šaňavského. Komunistickou říjnovou revoluci přivítal, protože v ní viděl naději pro záchranu svébytnosti arménského národa a proto vstoupil roku 1918 do Rudé armády, se kterou se zúčastnil bojů o Carycin a později i občanské války v Arménii.  Roku 1922 se vrátil do Moskvy, aby dokončil své vzdělání, a zapojil se plně do literárního života, ve kterém byl pod vlivem Proletkultu propagátorem odmítání předrevolučních literárních tradic. V letech 1923 až 1925 působil v diplomatických službách v Turecku a v západní Evropě.  Své první básně publikoval Čarenc ještě při studiu na střední škole. Zpočátku byl ovlivněn francouzským a ruským symbolismem, později dal své dílo do služeb revoluce a hledal nové estetické principy pro vyjádření revolučních idejí. Psal však také intimní, hluboce emocionální lyriku, a právě pro tu je dodnes vysoce ceněn. V polovině 30. let se však v jeho díle začal projevovat pesimismus, vyvolaný zřejmě rozčarováním z národnostní praxe v Sovětském svazu, za který byl ostře kritizován a který se stal nakonec záminkou k jeho fyzické likvidaci. Roku 1937 byl jako údajný kontrarevolucionář zatčen a obviněn z nacionalismu, trockismu a dokonce i z terorismu. Ve vězeňské nemocnici pak za nejasných okolností zemřel, pohřben byl neznámo kde. Roku 1955 byl plně rehabilitován.  Od roku 1967 je po něm pojmenováno arménské město Čarencavan.

Jeghiše Čarenc, arménsky Եղիշե Չարենց, vlastním jménem "Jeghiše Soghomonjan" (, Kars, Ruské impérium, nyní v Turecku – 29. listopadu 1937, Jerevan) byl arménský básník, zakladatel moderní arménské literatury. Stal se obětí stalinského teroru během Velké čistky.

Yéghiché (Élisée) Tcharents (en arménien ', "Tcharents" signifiant « de ce qui est mal » en grabar), né Soghomonian"', le à Kars et assassiné le à Erevan, est un poète arménien. Poète décapité dans sa patrie amputée, mort à 40 ans, le poète du Pays Naïri est considéré comme le "père" de la littérature de l'Arménie moderne.


Biografie.

Narodila se v jemenském městě Dhamar a v roce 1924, v důsledku rostoucí protižidovské perzekuce, podnikla společně s rodinou aliju do britské mandátní Palestiny, kde se usadila ve městě Rišon le-Cijon. Jako malá hrála na bicí a zpívala doprovod pro svou matku, která vystupovala na rodinných oslavách a setkání jemenských Židů v mandátní Palestině. Ve čtrnácti letech byly její písně poprvé vysílány rozhlasem. Studovala zpěv a herectví v telavivském studiu Šulamit, kde se seznámila se studiovým manažerem Šlomem Bosmim, který se posléze stal jejím osobním manažerem. Za Bosmiho se nakonec v roce 1939, ve věku šestnácti let, provdala.

Hudební kariéra.

V roce 1945 se stala členkou divadelní revue Li-La-Lo, založené impresáriem Mošem Valinem. Divadelní soubor se specializoval na lehkou zábavu a satiru, coby protiváhu vážnému divadlu. Prvním dílem uvedeným na scéně tohoto souboru byla hra "Lazebník telavivský", ve kterém zazněla píseň "Lajla ba-Gilboa" ("Noc v horách Gilboa"), která odstartovala pozdější kariéru této zpěvačky. Druhou premiérou divadla byla hra "Ra'ajon be-Li-La-Lo", ve které rovněž účinkovala.  Damari se stala známou pro svůj zastřený hlas a jemenskou výslovnost. Její první deska byla vydána roku 1948 a do tohoto období se datuje i její nejznámější píseň "Kalanijot" (Sasanky). Byla populární zejména mezi izraelskými vojáky, pro které často vystupovala.  V roce 1988 jí byla udělena Izraelská cena za hebrejskou hudbu a v roce 1995 ji Izraelská asociace skladatelů a vydavatelů ("Israeli Composers and Publishers Association", ACUM) udělila cenu za celoživotní přínos.  V roce 2005 nahrála, ve věku 82 let, dvě písně z alba "Mi-ma'amakim" projektu Idana Raichela a zúčastnila se několika živých vystoupení tohoto projektu. Zemřela v Tel Avivu na zápal plic. Je pohřbena na Trumpeldorově hřbitově v Tel Avivu.

Šošana Damari (: שושנה דמארי, : شوشانه (شمعه) ذمار, žila 31. března 1923 – 14. února 2006) byla jemensko-izraelská zpěvačka, známá jako „královna hebrejské hudby.“ V roce 2005 byla v internetové soutěži 200 největších Izraelců zvolena 78. největším Izraelcem všech dob.

Shoshana Damari (née le - décédée le ) est une vedette de la chanson israélienne qui a aussi joué dans deux films.


Výskyt.

Lze bez nadsázky říci, že tato čeleď je rozšířena globálně. Ptáci žijí ve všech oceánech a téměř ve všech mořích, nejvíce v oblastech kde jsou vody bohaté na živočišnou potravu. Vyskytují se nejčastěji blíže k polárním oblastem než k rovníku, tam se nacházejí úživnější vody, převážně studené mořské proudy.  Jsou to společenští ptáci, loví i hnízdí v hejnech. Stavějí si hnízda na tradičních místech v blízkosti potravních zdrojů, převážně na ostrovech a březích kontinentů poblíž Západního příhonu. Po vylíhnutí však mnohdy migrují i na druhou polovinu zeměkoule, kde loví až do návratu na svá hnízdiště. Ve vodách moří okolo Evropy jsou k vidění buřňák Bulwerův, buřňák kerguelenský, buřňák lední, buřňák menší, buřňák severní, buřňák šedý, buřňák temný a buřňák velký.

Popis.

Tito mořští ptáci tráví převážnou část svého života na moři a na pevnou zem se vracejí jen v období hnízdění a vyvedení mláďat. K tomu mají uzpůsobenou stavbu těla, dominantním rysem jsou jejich dlouhá a úzká křídla vhodná k dynamickému plachtění, při kterém ke stoupavému letu využívají nejen vzestupných teplých proudů, ale i vertikálního gradientu větru. Úzká křídla je ale nutí létat poměrně rychle. Jejich nohy, až na výjimky jako např. u buřňáka obrovského a buřňáka Hallova, nejsou vůbec vhodné k chůzi, jsou přizpůsobeny k plavání. Jsou slabé a posazené příliš vzadu, chůze se proto podobá spíše plížení po břiše za podpírání se křídly. Nohy mají tři přední prsty s plovací blánou. Na mořské hladině i spí.  Největší buřňáci dosahují váhy 5 až 8 kg a rozpětí jejich křídel je až 2 metry, jsou velcí od cca 23 do 65 cm. Samice bývají o poznání menší. Zobáky mají mohutné, delší horní čelist zobákovitě zahnutá nad kratší dolní zajišťuje spolehlivé uchopení i kluzké a zmítající se potravy. Některé menší druhy mají v zobáku obdobně jako velryby speciální lamely na filtrování vody při lovení krilu. Nad jedním nosním průduchem nacházejícím se u kořene horní čelisti zobáku je solná žláza, kterou vylučují z těla přebytečnou sůl obsaženou v mořské vodě spolykanou s potravou. Mají, na rozdíl většiny ptáků, dobrý čich a samozřejmě vynikající zrak, který jim umožňuje spatřit potravu i z velkých výšek. Barva jejich peří bývá kombinací bílé, černé a šedé, nemění se s roční dobou ani není rozdílná podle pohlaví.

Stravování.

Buřňáci se v drtivé většině živí mořskou živočišnou potravou, chytají drobnější, převážně pelagické ryby, chobotnice a korýše. Nejraději loví živočichy pohybující se po hladině nebo nízko pod ní, někteří se za kořistí potápí do hloubek v desítkách metrů, používají křídel jako ploutví. Jsou druhy, které nepohrdnou ani plovoucími mršinami savců, ptáků a ryb. Zaznamenány byly i případy ulovení tučňáka nebo jiného ptáka. Doprovázejí s oblibou rybářské lodě, kdy se živí vyhozenými zbytky rybích těl a snaží se ukrást ryby ze sítí. V období nedostatku větší potravy se živí i krilem. Loví také v noci, hlavně hlavonožce, kteří jsou aktivnější až za tmy. Buřňáci rodu "Macronectes" žerou jediní i na pevnině například mršiny nebo útočí na mláďata jiných ptáků.  Většina druhů shromažďuje v břichu olejnatou tekutinu skládající se z voskovitých esterů a mastných kyselin obsahující vitamíny A a D. Tuto nevábně páchnoucí tekutinu používají ke krmení mláďat, některé druhy ji plivají v případě ohrožení na útočníka.

Rozmnožování.

Rozmnožování probíhá v koloniích výhradně na pevnině, kde si buřňáci stavějí hnízda. Kolonie se od sebe odlišují množstvím hnízdících ptáků, může jich být jen pár stovek nebo i milion. Ptáci se vracejí do svých tradičních teritorií, odkud pocházejí, do míst, kde dříve nebývali žádní suchozemští dravci. Svá hnízda si budují rozdílně, např. ti větší z rodů "Fulmarus", "Daption", "Macronectes", "Pagodroma" a "Thalassoica" si stavějí hnízda na skalních římsách, někdy také v místech, kde se necítí ohrožení, vybudují otevřené hnízdo přímo na zemi. Menší buřňáci z rodů "Aphrodroma", "Bulwer", "Calonectris", "Halobaena", "Pachyptila", "Procellaria", "Pseudobulweria" a "Puffinus" (tzv. noční buřňáci) hnízdí skrytě, vyhrabují si nory v travnatém porostu, v suchých rašeliništích nebo přímo v zemi. Nočními buřňáky se nazývají proto, že si hnízda budují a vracejí se do nich z moře s potravou až v noci, kdy je menší nebezpečí napadení dravcem. Po příletu na hnízdiště začnou hlasité krákavé námluvy spojené s rituálními zásnubními tanci a následným stavěním hnízd. Protože tohle vše u nočních buřňáků probíhá v noci a při počtech až několika desítek tisíc na jednom vyhlédnutém okrsku, z lidského pohledu to působí nepopsatelným chaosem. Vlastní hnízdo v noře je velice primitivní, mnohdy ho naznačuje jen pár kamínků.  Po spáření samice snese jedno poměrně veliké vejce, jestliže se toto rozbije, druhé už tuto sezonu nesnese. Při sezení na vejci se oba rodiče po jednom nebo dvou dnech střídají. Zárodky ve vejcích jsou velice odolné proti chladu, nevadí jim ani několikadenní přerušení sezení. Inkubace trvá v závislosti na druhu od 42 po 56 dnů; čím větší pták, tím veškerý vývoj probíhá déle. Po vylíhnutí musí asi týden až tři některý z rodičů ptáče zahřívat, během této doby je krmeno tekutinou z žaludků dospělých. Až později mu rodiče přinášejí ve voleti natrávenou potravu. Je krmeno až do doby plného opeření, což trvá asi 84 až 140 dnů, pak ho rodiče najednou opustí a odletí. Mládě, které je v tu dobu těžší než vyhladovělí rodiče, opouští noru a samo se učí plavat, potápět a létat, tehdy je predátory nejzranitelnější. Pak mladý pták odletí na moře veden jen instinkty a učí se sám lovit. Schopnost rozmnožovat se získávají ve věku 7 až 8 let, přilétají ale na hnízdiště již několik roků předtím a nanečisto si zkoušejí svatební tance a vzájemná dvoření. Dožívají se v průměru 15 až 20 roků.

Ohrožení.

Mezi potenciálně největšího nepřítele buřňáků patří lidé. Ničí jejich hnízdiště introdukcí dravců, změnou fauny, sběrem jejich vajec či přímým lovem. Na ostrově Tristan da Cunha jsou ve velkém sbírána vejce buřňáka velkého a v Austrálii jsou pod názvem "tasmánská holoubata" prodáváni konzervováni buřňáci tenkozobí. Na Stewardově ostrově zase domorodí Maoři ve shodě s tradicemi uloví až 300 000 mláďat buřňáka temného. Nutno podotknout, že se jedná o nejpočetnější druhy, jejich počty se odhadují na desítky miliónů jedinců.  Buřňáci jsou také ohrožování v blízkosti rybářských lodí, které následují v očekávání potravy, neboť nevědomky loví rybky připravené jako nástraha a chytnou se na háček nebo se při potápění zapletou do rybářských sítí a utonou. Mnoho jich hyne také po požití plovoucích plastů nebo kvůli velkým ropným skvrnám. Mladí ptáci často při nočním lovu zabloudí do měst poblíž břehů a jsou zmateni světly pouličního osvětlení.  Za kritický ohrožené druhy ("CR") jsou považováni buřňák Macgillivrayův, buřňák maskarénský, buřňák šalamounský, buřňák taiko, buřňák tmavohřbetý a buřňák Townsendův; za ohrožené druhy ("EN") buřňák bělobřichý, buřňák černotemenný, buřňák hendersonský, buřňák Huttonův, buřňák chathamský, buřňák madeirský, buřňák Newellův, buřňák réunionský a buřňák tichomořský.

Taxonomie.

Taxonomie této čeledě je mimořádně složitá a je předmětem častých revizí a skýtá dobré výchozí podmínky pro polemiky nejpřednějších odborníků. Jsou v mnoha případech diskutabilní zatřídění do taxonů druh nebo podruh. Rod "Pseudobulweria" býval často začleňován do rodu "Pterodroma" a rod "Aphrodroma" nazýván "Lugensa". Zde je uvedeno jedna z posledních verzí:

Buřňákovití (Procellariidae) je rozsáhlá čeleď středních i velkých mořských ptáků z řádu trubkonosých. Čeleď buřňákovitých je tvořena 13 až 14 recentními rody, všechny mají stejné české jméno buřňák.

Les Procellariidae (ou procellariidés en français) forment une famille constituée de plus de 80 espèces vivantes d'oiseaux de mer, d'après le Congrès ornithologique international.


Raná léta.

Narodila se jako "Constance Mary Hutcheson" v Nuneatonu v anglickém hrabství Warwickshire. Získala stipendium na "Chester City Grammar School"., dále učila dva roky na zkoušku na "St John's School" v Chesteru, a navštěvovala "Cheshire County Teacher Training College" v Crewe, kde se specializovala na obor umění pro střední školy. V roce 1932 se zapojila do "Studentského křesťanského hnutí (Student Christian Movement)". Osm let učila na "Lichfield Road School, Wednesfield, ve Staffordshire. Ve třicátých letech se zapojila do křesťanského hnutí "Oxfordské skupiny" Oxford Group, později známého jako Moral Re-Armament (MRA). Na mítincích se potkala s "Ernestem Raymondem Whitehousem"; vzali se v roce 1940 a setrvali spolu až do Ernestovy smrti ve věku 87 let v Colchesteru v roce 2000.. Měli pět synů, dva z nich (dvojčata) zemřeli v útlém věku. Po letech věnovaných výchově dětí se vrátila v roce 1953 k učení. Od roku 1960 učila umění na "Madeley Modern School" v Shropshire, učila také sexuální výchovu. Postoje žáků ji přiměly začít se zabývat tím, co bylo mnohými chápáno jako úpadek morálky v britských mediích, zvláště v BBC.

Aktivity.

Mary Whitehousová začala svou kampaň v roce 1963 dopisem BBC požadujícím setkání s Hughem Greenem, generálním ředitelem BBC. V lednu 1964 zahájila s "Norou Bucklandovou", ženou faráře, kampaň "Očistěte televizi" "(Clean Up TV Campaign)", manifest kampaně apeloval na anglické ženy. První schůzka se konala 4. května 1964 v "Birmingham's Town Hall". Jeden z jejích synů, "Richard Whitehouse", ve vzpomínkách v roce 2008 uvedl : „Účastníci přijeli ze všech koutů země, dva tisíce lidí bylo přítomno a když má matka vstoupila na podium, ozval se nadšený potlesk. Třásly se jí ruce. Ale už nemohla zastavit“. Pro Mary Whitehousovou nesl největší zodpovědnost za morální úpadek země Sir Hugh Greene. "Clean Up TV manifest" proklamoval, že BBC pod vedením Greena šíří „propagandu nevíry, pochyb a špíny... promiskuitu, nevěru a pití„. Petice "Clean Up TV" získala pod manifest celkem 500 000 podpisů. Green v řeči, kterou pronesl v roce 1965, uvedl, aniž jmenoval přímo Mary Whitehousovou, že kritika politiky liberalizace vysílání by mohla vést k nebezpečné formě cenzury. On sám Mary Whiteouse ignoroval, blokoval její účast na BBC vysílání a obstaral si její obraz s pěti prsy od "Jamese Lawrence Isherwooda".

Soukromá stíhání.

V roce 1977 James Kirkup publikoval v novinách "Gay News" báseň "“The Love that Dares to Speak its Name„", která pojednává o lásce římského setníka k Ježíši, poté co byl sejmut z kříže. Editor novin "Denis Lemon" publikoval báseň na základě toho, že “poselství a záměr básně byl oslavit absolutní universalitu boží lásky.„ Lemon byl stíhán za rouhání v případě "Whitehouse v. Lemon". Byl odsouzen k devíti měsícům vězení, které mu bylo odloženo a zaplatil pokutu 500 liber.  V roce 1982 v dalším stíhání byl obviněn "Michael Bogdanov", producent hry "Howarda Brentona" The Romans in Britain v "National Theatre". První jednání obsahovalo krátkou scénu – napodobení análního znásilnění ale policie ani při opakovaném sledován hry nenašla příčinu k zásahu. V soukromém stíhání použila Mary Whitehousová článek 13 z "Sexual Offences Act" (1956), “předvádění nemravnosti„. Sama však nikdy hru neviděla a stíhání bylo založeno na svědectví jejího advokáta "Grahama Ross-Cornese", který tvrdil, že viděl hercův penis, bylo to však ze zadní řady vzdálené 90 stop (asi 27 metrů) od jeviště. Mary Whitehouseová ustoupila od stíhání. Případ se stal předlohou pro rozhlasovou hru "Marka Lawsona" "The Third Soldier Holds His Thighs", na stanici "BBC Radio 4" v roce 2005. V knize "A Most Dangerous Woman" komentuje Mary Whitehousová pohled na soudní řízení tak, že tvrdí, že ji šlo o právní hledisko, ne o to, kriminalizovat Bogdanova, režiséra hry.

Vláda Margaret Thatcherové.

V osmdesátých letech se Mary Whitehousová spojila s vlivnou konzervativní vládou, zvláště se samotnou Margaret Thatcherovou. Příznivci Mary Whitehousové zdůrazňovali, že její úsilí hrálo roli v části textu "Protection of Children Act" (1978) a "Indecent Displays (Control) Act" (1981), který se týkal sex shopů. V roce 1984, zahájila ve Velké Británii kampaň proti nevhodným videonahrávkám (“video nasties„), která vedla v témže roce k vytvoření "Video Recordings Act" – zákona, který vyžadoval označování komerčních video-nahrávek stupněm vhodnosti pro určité skupiny podobně jako je tomu u filmů.

Poslední roky.

Mary Whitehousová byla oceněna v roce 1980 "Řádem britského impéria" "CBE". V roce 1988 si poranila páteř pádem, což omezilo její aktivity. V roce 1994 odešla z funkce prezidentky asociace ("National Viewers' and Listeners' Association"). V roce 2001 pak byla asociace přejmenována na Mediawatch-uk. Mary Whitehousová zemřela 23. listopadu 2001 ve věku 91 let v pečovatelské domě v Colchesteru, Essex.

Mary Whitehouse, CBE (13. června 1910 – 23. listopadu 2001) byla britská bojovnice za morální čistotu televizního vysílání. Motivací pro její aktivity jí byla křesťanská víra, osobní politický konzervatismus a dlouholetá práce učitelky. V roce 1965 založila a byla první prezidentkou "Národní asociace diváků a posluchačů" (National Viewers' and Listeners' Association). V roce 1980 byla vyznamenána Řádem britského impéria (CBE).

Mary Whitehouse ( — ), née Hutcheson, est une ressortissante britannique qui milita pour les valeurs morales et la promotion de la décence religieuse, particulièrement active au niveau des médias audiovisuels. Elle fonde en 1965 la "National Viewers' and Listeners' Association", et en devient la première présidente. Elle est élevée au grade de Commandeur de l'Empire britannique en 1980.


Povaha inhibitorů.

Z chemického hlediska může být inhibitorem téměř cokoliv. Jsou známy ionty kovů schopné inhibice, stejně jako různé nízkomolekulární anorganické látky, ale jako inhibitory se mohou chovat i třeba poměrně vysokomolekulární organické látky. Existuje skupina inhibitorů polypeptidové (bílkovinné) povahy, jeden z nich například blokuje účinky enzymu trypsinu.

Reverzibilní inhibice.

Třídění je různé, toto je jen jedno z možných. Někteří autoři dávají přednost řazení smíšené inhibice do skupiny nekompetitivních inhibicí (jako tzv. „smíšené nekompetitivní inhibice“). Speciálními případy je inhibice substrátem či produktem dané enzymatické reakce – i ty však zpravidla spadají do jednoho z níže uvedených typů inhibice.

Kompetitivní inhibice.

Kompetitivní (soutěživé) inhibitory jsou látky, které soutěží („kompetují“) s molekulami substrátu o vazebné místo na molekule enzymu. Typická je situace, kdy inhibitor tvarem či chemickou strukturou připomíná molekulu substrátu a enzym není schopen mezi nimi rozeznat rozdíl. Následkem toho dochází s určitou pravděpodobností k navázání inhibitoru enzymem, přičemž z tohoto komplexu enzym-substrát nemůže vzniknout produkt. Reakce E + I → EI je však reverzibilní (vratná), takže po určité době dojde k uvolnění inhibitoru a enzym se může znovu „pokusit“ navázat substrát. Znamená to, že se ale snižuje koncentrace volných a tedy dostupných molekul enzymu. Rozsah inhibice závisí zejména právě na poměru koncentrací molekul substrátu a inhibitoru. Tím se vlastně zvyšuje Michaelisova konstanta enzymové reakce (K), což se ukáže při vynesení na Lineweaver-Burkův graf (stejně jako skutečnost, že maximální rychlost v zůstává konstantní).

Akompetitivní inhibice.

Akompetitivní inhibice je jev, kdy se inhibitor váže na komplex enzym-substrát a zamezuje přeměnění substrátu na produkt. V průběhu tohoto typu inhibice tedy vzniká ternární komplex ESI, enzym-substrát-inhibitor. Ve většině případů se tato inhibice uplatňuje u dvousubstrátových reakcí, kdy se inhibitor váže na komplex E-S, a to do druhého vazebného místa, čímž zamezuje průběhu reakce. Akompetitivní inhibitory snižují mezní rychlost (v) i Michaelisovu konstantu (K), ačkoliv jejich vzájemný poměr zůstává stejný. Účinky akompetitivní inhibice nelze odstranit prostým zvýšením substrátu (na rozdíl od kompetitivní inhibice), paradoxně je aktivita akompetitivního inhibitoru nejnižší při nízké koncentrace substrátu.

Nekompetitivní a smíšená inhibice.

Nekompetitivní inhibitory se váží na alosterická místa enzymů a nebrání tedy substrátu, aby se navázal do vazebného místa enzymu. Nekompetitivní inhibitory způsobí jen to, že se snižuje rychlost přeměny substrátu na produkt. Inhibitor se přitom váže se stejnou disociační konstantou na volný enzym (E) i na komplex enzym-substrát (ES). Inhibitor za těchto okolností snižuje mezní rychlost (v), ačkoliv Michaelisova konstanta zůstává stejná.  Smíšená inhibice je speciálním typem inhibice, kdy dochází k změně Michaelisovy konstanty i mezní rychlosti, ale mění se i jejich poměr.

Ireverzibilní inhibice.

Ireverzibilní inhibitory se rovněž označují jako enzymové jedy, protože nevratně poškozují enzym tím, že ho chemicky modifikují či se na něj nevratně navážou. Ve většině případů dochází ke kovalentní vazbě inhibitoru či jeho části na aminokyselinové postranní skupiny enzymu. Tyto kovalentní změny je obtížné či téměř nemožné napravit a situace se nezlepší ani tehdy, je-li inhibitor odstraněn z okolního prostředí. Je třeba ještě vyrobit nové molekuly enzymů, což může trvat dlouho, a tak jsou ireverzibilní inhibitory mnohdy fatální.

Inhibice je v biochemii proces, kdy vazba určité látky způsobí snížení aktivity enzymu. Tím dochází k zamezení či omezení správného průběhu enzymatické reakce. Látky, které takto účinkují, se označují jako enzymatické inhibitory či negativní efektory (opačně zase působí tzv. aktivátory). Inhibice může být přirozená, která umožňuje regulaci buněčných procesů, a nepřirozená, kdy se v roli inhibitorů ocitají např. různé zplodiny metabolismu, ale i léčiva a jedy. Existuje několik typů inhibice, obvykle se uvádí kompetitivní, nekompetitivní, akompetitivní a smíšená, někdy se zvlášť vyčleňuje i ireverzibilní (nevratná) inhibice.

En chimie, un inhibiteur est un composé dont l'action est d'inhiber (c'est-à-dire de ralentir fortement voire arrêter) une réaction chimique, c'est-à-dire qu'il agit de manière plus ou moins importante sur la vitesse de réaction (facteur cinétique).


Mládí.

Narodil se v rodině obchodníka a bankéře Junia Spencera Morgana a jeho manželky Juliet Pierpontové. Roku 1854 se s celou rodinou přestěhovali do Anglie, kde jeho otec dostal obchodní nabídku stát se společníkem banky George Peabodyho. John Pierpont vystudoval střední školu v Bostonu a později univerzitu v německém Göttingenu. Po studiích se vrátil roku 1857 zpět do Spojených států, kde v New Yorku započal svoji kariéru bankéře.

Kariéra.

Již tři roky po rozjetí své kariéry otevřel vlastní banku J.Pierpont Morgan & Company, které spolupracovala s britskou bankou vedenou jeho otcem. Během americké občanské války nastala expanze jeho společnosti, při které získal mnoho průmyslových podniků a zbohatl na válečných transakcích. Velmi se zajímal o železniční dopravu a investoval do ní mnoho peněz, které se mu se ziskem vrátily. V roce 1890 umírá jeho otec a J.P.Morgan přebírá jeho společnost v Anglii. O pět let později obě banky slučuje do jediné, která nese název J.P.Morgan & Co. Sídlo této banky bylo na Wall Street v New York City. Ve stejném roce, v době krize vlády z velkého obchodního deficitu a odlivu fyzického zlata ze země, vládě Spojených států poskytnul půjčku a tím ji de facto finančně vykoupil z bankrotu.  Roku 1907 mělo americké bankovnictví veliké problémy, avšak díky Morganovi a jeho finančním injekcím, které zachránily mnoho bankovních společností a finančních organizací, k pádu nedošlo.  V polovině února roku 1913 se Morgan vydal na cestu do Egypta. Kvůli nevolnosti však musel zastavit v Římě, kde 31. března 1913 zemřel.

Dědictví potomkům.

Manželce a čtyřem dětem zanechal 68,3 milionu dolarů a cenné papíry mnoha společností. Po Morganově smrti společnost převzal jeho syn John, který stál v jejím čele až do roku 1943. Během první světové války banka vydala velké množství úvěrů americké vládě a spojeneckým zemím. Svůj kapitál tak navýšila na půl miliardy dolarů.

Současná JPMorgan.

Roku 2008 JPMorgan převzala dvě americké krachující banky Bear Stearns a Washington Mutual. Celková hodnota aktiv této banky dosahuje 2,1 bilionu dolarů (2010). Banka je v dnešní době stále aktivní (2019).

John Pierpont Morgan (17. dubna 1837, Hartford, Connecticut, USA – 31. března 1913, Řím, Itálie) byl americký podnikatel a jeden z nejvýznamnějších bankéřů své doby. V roce 1860 založil v New Yorku banku "J. P. Morgan & Co". Tato banka se dnes jmenuje "JPMorgan Chase & Co."

John Pierpont Morgan, dit J. P. Morgan (né le à Hartford dans le Connecticut - mort le à Rome en Italie), est un financier et un banquier américain. Tout d'abord centré sur les banques, l'empire de Morgan s'est progressivement étendu à de nombreux autres domaines comme l'électricité, l'acier, le chemin de fer et la navigation. Dans ce dernier domaine, il est le fondateur de l’International Mercantile Marine Company, compagnie maritime regroupant nombre de compagnies américaines mais également britanniques (notamment la White Star Line). À ce titre, Morgan est de fait le propriétaire du "Titanic" qui sombre un an avant sa mort.


Děj.

Na začátku filmu se rozpoutá T-virová epidemie v Japonsku, o 4 roky později se sem vydává i Alice, jenže tentokrát se svými schopnostmi a klony ze 3. dílu. V celé podzemní laboratoři je muž, kterého hledá, aby ho zabila, jako pomstu společnosti Umbrella Corporation. Ten však uniká, ale při letu se tam náhle zjeví Alice a máš šanci ho zabít, jenže on Alici obere o T-buňky a těsně po tom letoun havaruje. Na Aljašce, kde má být Arcadia (město z deníku z 3. dílu) Alice najde jen prázdné louky s letadly a vrtulníkem, který sem měl dovést skupinu přeživších z doby před 18 měsíci. Najde tam i Claire z 3. dílu, jenže ta si na nic nevzpomíná, tak ji vezme do letadla a letí směrem podél pobřeží až do Los Angeles, kde najde nápravné zařízení Citadela, kde je skupina živých lidí, kteří se tak brání obrovské přesile nemrtvých, kteří jsou všude okolo Citadely. Po těsném přistání zjistí, že Arcadia je loď, se skupinou se rozhodnou na ni vydat kvůli průniku nemrtvých dovnitř budovy. Ještě než vyrazí, jdou pro zbraně a zásoby, avšak zjistí, že MPV (Městské Pacifikační Vozidlo) nemá funkční motor. Po dostatečné přípravě se však dovnitř nemrtví dostanou hlavní branou a tak museli pryč jinou cestou. Při odletu jednoho z nich se za nimi najednou objeví nemrtví, tak musí spěchat, aby byli co nejdříve na lodi. Ve sprchách, kudy se dovnitř poprvé nemrtví dostali je ještě díra od tunelu, která vede ke kanalizaci. Tam však na Alice a Claire čeká hrozné zjištění, obrovský netvor zabije dalšího z nich, tak proti němu bojují, po zabití jdou taky do tunelu. Než se však dostanou na nějakou malou loď, kterou by se dostali na Arcadii přijdou v tunelech o Luthera. Na loď se tedy nakonec dostanou jen tři. V lodních záznamech najdou informace, že byly spuštěny záchranné čluny, ale že ještě více než 2000 lidí zůstalo na lodi. Rozhodnou se je tedy hledat, jdou do podpalubí, kde zjistí, že Arcadia byla jen podvod od Umbrella Corporation, najdou tam totiž velké dveře s logem Umbrella Corporation. Po vstupu do dveří najdou všechny lidi, kteří měli být na palubě uvězněné v bójích, které jsou po celé velké místnosti zabudovány do podlahy. Najdou tam i K-Mart, dále najde Alice velký hangár plný letounů pro možný únik. V poslední místnosti najde i onoho uprchlého šéfa Umbrella Corporation, který přežil jen díky T-viru. Po chvíli ho však s K-Mart, Claire a Crissem zabijí a toho, co je zradil a uletěl jim letadlem tam zavřou. Díky němu se dostane pryč ten mrtvý šéf, který díky němu přežil. V letounu je však sebedestrukční přístroj lodi, kterého si monstrum všimne až po zapnutí odpočtu. Alice, Criss a Claire pustí všechny lidi z buněk na palubu lodi a dají rádiem zprávu, že nabízí přístřeší jídlo a bezpečí.

Resident Evil: Afterlife je americký akční sci-fi thriller Paula W. S. Andersona z roku 2010. V hlavních rolích vystupují Milla Jovovich, Wentworth Miller a Ali Larter. Film je čtvrtý ze série filmů natočených podle počítačové hry Resident Evil.

C'est le quatrième volet de la série de films librement adaptée des jeux vidéo "Resident Evil" édités par Capcom. Il s'agit du premier film de Paul W. S. Anderson qui mise sur la technologie 3D avec une campagne publicitaire basée essentiellement dessus.


Pozadí technologie.

Vývoj architektury MCA byl motivován jak technickým tak obchodním tlakem.

Technické hledisko.

Osobní počítače od doby svého vzniku doznaly značného pokroku v oblasti procesorů, operačních i externích pamětí a dalších periferií, avšak sběrnice, která jednotlivé komponenty propojuje, za tímto vývojem značně zaostávala. K dispozici byla prakticky pouze 16bitová sběrnice ISA, která však technologicky vychází z ještě starší sběrnice AT-bus, od které zdědila řadu vlastností a omezení. S nástupem 32bitových procesorů 80386 a výkonnějších periferií již ISA přestávala stačit požadavkům kladeným na rozšiřující sběrnici. Mezi nejvíce limitující vlastnosti patří například:

Návrh.

Za návrhem architektury Micro Channel stál Chet Heath, senior inženýr společnosti IBM.

Obecný přehled.

MCA byla primárně navržena jako 32bitová sběrnice, ale součástí návrhu je i 16bitová varianta, jejímž hlavním cílem bylo snížení nákladů na konektory a logiku pro méně náročné komponenty a systémy založené na platformě Intel 80x86, jako například některé modely řady IBM PS/2.  Kromě základních 32 a 16bitových slotů existovaly další volitelná rozšíření pro obě varianty sběrnice. Zpočátku bylo hojně využíváno rozšíření pro paměťové karty (Matched Memory Extension, MME), které umožnilo synchronizaci mezi hlavní operační pamětí na základní desce a pamětí na rozšiřujícím adaptéru, čímž došlo ke zvýšení efektivity takovýchto paměťových adaptérů.  Architektura MCA tak disponovala řadou navzájem fyzicky nekompatibilních MCA karet a slotů.  Na druhou stranu došlo ke zvýšení kvality signálů na sběrnici a minimalizaci rušení i při větším počtu karet. Bylo toho dosaženo zařazením zemnících a napájecích pinů mezi kontakty pro přenos dat a řídících signálů.  Další konektor rozšíření byl pro grafické karty. Toto rozšíření bylo použito pro analogový výstup z grafické karty, který vedl přes základní desku do systému. Výhodou bylo, že Micro desky Channel mohly mít základní VGA nebo MCGA grafický systém, který mohl sdílet stejný port. Přídavné karty mohly být bez grafických režimů VGA s využitím on-board grafickým systémem a v případě potřeby dovolily jednomu konektoru pro grafiku připojení, který mohl být rozšířen.  MCA karty také představovaly jedinečný 16bitový software, čitelný identifikátor, který tvořil základ raném plug and play systému. BIOS nebo OS může přečíst ID, porovnat se seznamem známých karet a provést automatickou konfiguraci systému tak, aby vyhovoval. Toto bylo příčinou selhání, kdy starší BIOS nepozná novější kartu, což způsobovalo chybu při spuštění. Podle pořadí na pravidelném základě, toto vyžadovalo IBM k vydání aktualizovaných referenčních disků v CMOS Setup Utility. K dispozici je docela kompletní seznam známých ID.  Referenční disky obsahovaly soubory ADF, které byly čteny CMOS, podle informace o konfiguraci karty. ADF je jednoduchý textový soubor, obsahující informace o kartě, paměti adresování a přerušení."

Micro Channel Architecture (zkratka MCA) je v informatice označení pro proprietární 16bitovou nebo 32bitovou sběrnici vytvořenou v 80. letech společností IBM. Architektura MCA byla poprvé představena spolu s řadou počítačů IBM PS/2 a později byla použita v RISCových systémech IBM RS/6000 a dalších. MCA se měla stát nástupcem již nedostačující ISA sběrnice, nikdy se však mimo proprietární systémy společnosti IBM příliš nerozšířila. Jako alternativa k MCA vznikla 32bitová sběrnice EISA a později také lokální 32bitová sběrnice VL-bus. S nástupem počítačů založených na procesorech třídy Intel Pentium byly uvedené sběrnice včetně MCA postupně nahrazeny sběrnicí PCI.

MCA (Micro Channel Architecture) était un bus proposé par IBM en 1987 en amélioration du bus ISA, alias PC/AT. Les cartes ISA n'étaient cependant pas compatibles avec le bus MCA.


Děj.

Dělnice Hilary O'Neilová (Julia Roberts) přistihla svého partnera doma při sexuálním styku s jinou dívkou. Svého partnera ihned opustila a vrátila se domů zpět k matce a začala si hledat vhodné zaměstnání. V novinách ji zaujal inzerát, který hledal ošetřovatelku a nabízel kromě platu i byt a stravu. Vydala se k bohatému inzerentovi, jímž byl mladý, bohatý a atraktivní muž Victor Geddes (Campbell Scott), který se již 10 let léčil na závažné onemocnění - leukémii. Hilary místo přijala a stala se jeho ošetřovatelkou, Victor se nadále léčil. Oba mladí lidé se postupně sblížili a Viktor zatoužil být zdravý a žít opět jako zdravý člověk. Proto úmyslně přerušil léčbu chemoterapií a i s Hilary odcestoval tajně bez otcova vědomí bydlet na (pro otce neznámé místo) venkov. Hilary ovšem zalhal, namluvil jí, že už je zdravý a léčit se už nemusí. Oba mladí lidé prožívali velmi šťastné období plné vzájemné [lásky na venkově v malém domě na břehu moře. Skamarádili se zde i s několika zdejšími lidmi, se kterými také stráví Vánoce a Silvestra. Nicméně před Vánoci se Viktorův zdravotní stav začal opět zhoršovat, tajně si píchal ukryté morfium, na což ale Hilary nakonec přišla a jeho podvod odhalila. Telefonicky kontaktovala Viktorova otce, který se neprodleně dostavil. Mezi oběma mladými lidmi došlo kvůli tomuto incidentu k roztržce a hádce, ale nakonec se usmířili a Hilary Viktora přemluvila k tomu, aby se vrátil domů a do nemocnice a nadále se léčil.

Ocenění.

Oba hlavní představitelé byli nominováni na filmovou cenu MTV Movie Awards.

Zemřít mladý, anglicky Dying Young, je americké filmové romantické drama z roku 1991 režiséra Joela Schumachera s Julií Robertsovou a Campbellem Scottem v hlavní roli. Snímek byl natočen podle románu, jehož autorkou je Marti Leimbachová.

Le Choix d'aimer ("") ou Une trêve pour l'amour au Québec, est un film américain réalisé par Joel Schumacher en 1991.


Historie.

V roce 1973 společnost začala výrobu keramických dlaždic a obkladů v budovách ve Villareal, které měly 25 000m2 a tým 98 zaměstnanců. O 14 let později snahy společnosti se rozšířit a sjednotit vedly ke vzniku firmy VENIS, která byla navržena tak, aby vyšla vstříc potřebám nových sektorů rozsáhlého trhu keramických obkladů a dlaždic. Společně s ní, podnik GAMADECOR udělal důležitý krok k rozmanitosti společnosti a nabídl zákazníkům kuchyňský a koupelnový nábytek. Je třeba zmínit, že Porcelanosa Grupo nemá technické zařízení na výrobu tohoto nábytku, a místo toho se spoléhá na jiné výrobce zboží.  Tyto 2 nové podniky byly brzo následovány dalšími společnostmi:

Události.

Společnost Porcelanosa Grupo USA zřídila v roce 2003 nový interaktivní show-room v New Yorku. Otevření se uskutečnilo v hotelu St.Regis a účastnily se ho známé osobnosti jako John Travolta, Carolina Herrera, princezna Ira von Fürstenberg a Isabel Preysler, která udělala značnou práci pro reklamu společnosti. Od roku 2007 firma znovu otevřela obchody v New Jersey, New Yorku a Miami a otevřela nově obchody v Connecticutu, Dallasu a Chicagu.

Současnost.

V lednu roku 2004 bylo oznámeno, že společnost zřídí za 3,3 milionů liber centrálu poblíž Wandsworth Bridge v Londýně, a výstavba začala v červnu téhož roku. V listopadu 2005 bylo sděleno, že Porcelanosa otevře nový showroom a kancelář v Braehead ve Skotsku na podzim 2006. Porcelanosa má mimo jiné pobočky ve Warringtonu a Manchesteru.  Společnost Porcelanosa Grupo cz otevřela v květnu 2008 první showroom v Praze. dorintpha.cz

Porcelanosa Grupo je španělská společnost zabývající se keramikou a obkládáním, která se specializuje na koupelnový nábytek, doplňky a obklady, a byla založena v roce 1973 ve Villarrealu. Má mnoho poboček ve Španělsku, Velké Británii, USA, Itálii, Mexiku, Francii a také v jiných zemích světa.

Porcelanosa est un groupe familial espagnol, fabricant et concepteur de produits moyen et haut de gamme pour l'aménagement et la décoration de l'habitat :


Děj.

Z nebe spadla zlatá kapička světla ze Slunce a vyrostla z něj krásná zlatá květina, která měla kouzelnou moc. Čarodějnice Gothel se květinou pravidelně omlazovala, aby zůstala po stovky let stále krásná a nesmrtelná.  Královna čekala dítě, ale velmi vážně onemocněla. Kouzelný zlatý květ, který pomáhal udržovat čarodějnici Gothel stále mladou, našli královi lidé a vyrobili z něj odvar, který vyléčil těžce nemocnou těhotnou královnu a způsobil to, že její nenarozené dítě bude mít po celý život nejen velmi dlouhé kouzelné zlaté vlasy i další kouzelné vlastnosti.  Královně se posléze narodila dcerka korunní princezna Locika (v originále Rapunzel), král s královnou jí věnovali královskou korunu a na počest jejího narození vypustili horkovzdušný lampion. Ale čarodějnice Gothel jí z královského hradu unesla a zavřela (internovala) do vysoké lesní věže, jen tak mohla zůstat mladá, krásná a nesmrtelná. Zde Locika žila celých 18 let a čarodějnice, která jí tvrdila, že je její matka, jí nepustila ani na okamžik ven, naopak jí říkala, že svět je velmi nebezpečné místo a lidé by jí chtěli ukrást její 70 stop dlouhé zlaté vlasy s kouzelnou mocí, získanou z onoho čarovného květu. Nicméně Locika z věže o každých svých narozeninách pozorovala v dáli na obzoru tajemná světélka, ale nevěděla, že šlo o lampiony, které byly vypouštěny v naději proto, aby se ztracená princezna do království vrátila zpět.  Do věže se náhodou dostal mladý zloděj Flynn Rychlík alias Evžen Houžvička (v originále Flynn Rider alias Eugene Fitzherbert) v době kdy prchal se svým lupem před policejním koněm Maximem. Flynn Rychlík společně se svými dvěma kumpány, bratry Strabbingtonovými, ukradl z královského hradu princezninu královskou korunu a byl neustále pronásledován královskými vojáky a inteligentním koněm Maximem. Locika ale velmi toužila vidět na vlastní oči vypouštění lampionů, které vídávala každý rok v den svých narozenin z okna své věže. Tyto lampiony vypouštěli jak král s královnou, tak i všichni lidé v království, kteří stále doufali, že se jejich ztracená královská princezna jednou najde. Locika Flynna Rychlíka (Evžena Houžvičku) ve strachu praštila pánvičkou do hlavy a poté zavřela do almary, kde ho ukryla před macechou Gothel. V brašnice nalezla svoji vlastní královskou korunku, kterou ukryla ve věži. Poté se snažila matku přesvědčit, aby ji pustila z věže, ta to však za žádnou cenu nechtěla povolit. Po matčině odchodu Flynna donutila, aby jí pomohl vylézt z věže a dostat se do města, aby vypouštění lampiónů mohla spatřit na vlastní oči. Flynn/Evžen byl ale jako zločinec nestále hledán a pronásledován královskými vojáky a vysoce inteligentním strážním a policejním koněm Maximem.  Čarodějnice ale brzy zjistila její útěk z věže (setkala se v lese náhodou s čmuchajícím koněm Maximem, který ale neměl jezdce, což ji vyděsilo). Vrátila se zpět, ve věži náhodou našla v brašně ukrytou korunku včetně jednoho exempláře tištěného zatykače na Flynna. Lociku pak následně společně s Flynnem vystopovala v hospodě U Zmuchlaného kačátka. Společně s bývalými Flynnovými kumpány bratry Strabbingtonovými ji po zbytek její cesty do města sledovala. S Locikou se pak i pozdě večer setkala a předala jí zpět ukradenou korunu, při té příležitosti se jí snažila namluvit, že ji Flynn/Evžen kvůli koruně nakonec opustí. Naopak na stranu Flynna a Lociky (a jejího chytrého chameleona Pascala) se přidala banda hrdlořezů z hostince U Zmuchlaného kačátka a nakonec i vojenský kůň Maximus (který se ve filmu chová jako lovecký pes a je nadán lidskou inteligencí), kterého si Locika posléze také ochočila.  Ve městě Locika zažila to, o čem snila celý život: viděla vzlétat k nebi tajemná světélka - lampiony. Flynnovi/Evženovi při té příležitosti vrátila ukradenou korunu (stále netušíc, že se jedná o její vlastní korunu). Také ve městě spatřila i svůj vlastní obraz na nástěnné mozaice, kde byla vyobrazena jako miminko společně se svými královskými rodiči. Nicméně Evžen se rozhodl ukradenou korunu oběma bratrům vrátit, oba bývalí kumpáni se z podnětu Gothel násilím zmocnili Evžena (Flynna) a i s korunou jej lodí odeslali do vězení. Teprve tehdy si Evžen uvědomil, jak jsou její kouzelné vlasy vlastně cenné a žádané, přesvědčila se o tom i sama Locika. Čarodějnice se opět zmocnila Lociky a odvedla ji zpět do věže. Evžen byl dopaden královskými vojáky a jako zloděj ráno veden na popraviště, ale hrdlořezové z hostince U Zmuchlaného káčátka (společně s koněm Maximem), kterým Locika dva dny před tím pomohla oživit jejich vlastní sny, jej zachránili. Ve věži zatím Locika přišla na to, že to ona je tou ztracenou princeznou, jejíž obraz viděla na mozaice ve městě. Její zjištění potvrdilo i porovnání královských znamení na vlaječce, kterou dostala od Evžena během návštěvy města, se znameními jimiž dříve nevědomky vymalovala zdi své věže. Čarodějnice se Lociku snažila násilím udržet ve věži (když už to nebylo možné po dobrém). Poté, když se do věže urychleně vrátil s Maximovou pomocí i Evžen, probodla jej dýkou. Čarodějnice se snaží Lociku odvést, ta jí však řekne, že pokud ji nechá Evžena uzdravit, navždy s ní dobrovolně odejde. Evžen, ještě než zemřel, stihl Locice střepem z rozbitého zrcadla uříznout její dlouhé, zlaté kouzelné vlasy, které zhnědly a ztratily tak svoji kouzelnou moc, aby Locika mohla být volná. Čarodějnice díky tomu zestárla, vypadla ven z věže a rozpadla se na prach ještě před dopadem na zem. Evžen zakrátko na to zemřel, ale princeznina kouzelná moc z jejího těla zcela nevyprchala a její slza, jež ukápla na Evženovu tvář, jej probudila zpět k životu. Oba se pak společně vydali do města za Locičinými královskými rodiči. Celý příběh skončil happyendem, všichni hrdlořezové se dali na počestný život, kůň Maxim se stal velitelem královských stráží a oba hlavní hrdinové vládli společně království.  Film končí pouhou slovní zmínkou o jejich svatbě.

Nevysvětlené události.

Děj filmu ponechává plně na divákově fantazii a představivosti některé události a děje:

Na Vlásku, v anglickém originále Tangled, je americký animovaný hudební a komediálně romantický snímek studia Walt Disney Animation Studios a distribuovaný firmou Walt Disney Pictures z roku 2010. Do českých kin byl s českým dabingem uveden 27. ledna 2011. Jedná se o jubilejní 50. film z takzvané animované klasiky Walta Disneye.

Raiponce ("Tangled" en version originale) est un film d'animation des studios Disney Pictures inspiré du conte de Grimm "Raiponce". Réalisé par Byron Howard et Nathan Greno, il est sorti le aux États-Unis et au Canada ; le en Europe.


Život.

William Vickrey se narodil v roce 1914 ve Victorii. V roce 1935 získal titul bakaláře na universitě v Yale. V roce 1937 se stal magistrem na Kolumbijské univerzitě v New Yorku a posléze v roce 1947 získal také titul Ph.D. Při práci na universitě pracoval Vickrey v letech 1937–1947 ještě jako daňový poradce. Při této činnosti získal řadu vědomostí. Až do své smrti v roce 1996 působil jako emeritní profesor na Columbia University.  Během svého profesionálního života se Vickrey věnoval výzkumu a vyučování. Zasloužil se také o několik zásadních prvků, které byly veřejně prospěšné. Navrhl například systém optimálního jízdného v metru v New Yorku (1951) a pracoval na územním plánování a dopravním systému v Indii, Argentině a Venezuele (1962 – 1993). Mezi známější aktivity Williama Vickreyeho patří též studie dopravního systému ve Washingtonu D. C. v padesátých letech. William Vickrey je také autorem teorie, jež umožní stanovit optimální výši zdanění tak, aby neztratilo pro podniky či poplatníky stimulační účinek. Ve 40. letech upozornil Vickrey na skutečnost, že míra zdanění ovlivňuje nejen příjem jednotlivce, ale i jeho zájem pracovat, čili nabídku práce a problém optimálního daňového systému zásadním způsobem přeformuloval a rozšířil.  William Vickrey se intenzivně zabýval problémem asymetrické informace, který spočívá v tom, že dává jedné ze stran vždy možnost, aby tuto asymetrii využila ke svému vlastnímu zájmu, na úkor ostatních účastníků rozhodovacího procesu či kontraktu. Prvním řešením problému asymetrické informace při provádění aukcí se profesor Vickrey proslavil na počátku 60. let. Ve svých výzkumech analyzoval podrobně různé vlastnosti (chování účastníků, dosažené ceny apod.) jednotlivých typů aukcí a jeho cílem bylo strukturovat aukce takovým způsobem, aby produkovaly ekonomicky efektivní výsledky. Na základě své analýzy dospěl k závěru, že v té době praktikovaná tradiční metoda aukce, kde účastníci předkládají své nabídky v zalepených obálkách, může vést k neefektivním výsledkům. Rozhodování účastníků této aukce může být totiž deformováno snahou brát do úvahy i nabídky ostatních účastníků.  Pro řešení podobných deformací při aukcích navrhl Vickrey tzv. metodu druhé nejlepší nabídky, pro kterou se později ujal rovněž název vickreyova aukce. Tato metoda se od počátku 60. let poměrně rozšířila a využívá se např. při prodeji vládních cenných papírů v USA, při vypisování tendrů o účast ve veřejných projektech, vydražování vysílacího spektra apod.  Vickrey proslul též jako lítý kritik měnové unie v rámci Evropské unie. Považoval ji za dobrý nápad jen pro období plné zaměstnanosti a vyzýval politiky, aby v zájmu obyvatel začali lépe chápat makroekonomické vztahy.

William Spencer Vickrey (21. června 1914 Victoria – 11. října 1996 Harrison) byl kanadský profesor ekonomie, který v roce 1996 spolu s Jamesem Mirrleesem získal Cenu Švédské národní banky za rozvoj ekonomické vědy na památku Alfreda Nobela za „zásadní příspěvek k ekonomické teorii stimulů v podmínkách asymetrických informací“. O získání Nobelovy ceny se dověděl pouze tři dny před svou smrtí a posmrtně ji za něj převzal kolega z Kolumbijské univerzity.

William Vickrey, né le, à Victoria en Colombie-Britannique et mort le dans l'État de New York, est un économiste américain et canadien. Professeur à l'université Columbia, sa carrière fut couronnée en 1996 par le prix dit Nobel d'économie. Il mourut trois jours après l'annonce de sa nomination et la remise de médaille se fit à titre posthume.


Život.

Peter Elfelt se narodil jako Peter Lars Petersen 1. ledna 1866 v Dánsku. Své jméno změnil na Elfelt, když začal točit filmy.  Umění fotografie se začal učit v Hillerødu v roce 1893 u fotografa Carla Rathsacka. Studoval také u konstruktéra fotoaparátů Jens Poula Andersena. V roce 1893 si Elfelt otevřel vlastní ateliér v Kodani se svými dvěma bratry jako asistenty. Studovala u něho fotografka Johanne Hesbeck, která pracovala v jeho podniku v letech 1905 - 1914. Elfeltovy fotografické dovednosti byly ceněny, jeho podnikání vzkvétalo a v roce 1901 byl jmenován královským fotografem (Royal Court Fotograf).

Filmař.

Během své cesty do Paříže v roce 1896, získal soubor podrobných plánů "Cinematographu" od francouzského vynálezce Julese Carpentiera. Filmovou kameru mu postavil Jens Poul Andersen. Na začátku roku 1897 natočil první dánský film - jednominutovou sekvenci s názvem "Kørsel med Grønlandske Hunde" ("Cestování s grónskými psy"). Během následujících 15. letech, natočil krátké filmy o přírodě a novinky o dánské královské rodině. Natočil téměř 200 krátkých filmů.

Komerční záležitosti.

Elfelt byl průkopníkem ve výrobě a promítání diapozitivů. Byl prvním komerčním fotografem/filmařem - v roce 1904 nasnímal reklamu "Bock beer" pro pivovar Svendborg Bryggeri. V roce 1901 si otevřel biograf "København Kinoptikon".

Fotograf.

Ačkoli byl Elfelt prvním filmařským průkopníkem v Dánsku, je to vedlejší ve srovnání jeho kvalitní práce fotografa. S nadšením se účastnil organizační práce a byl významným předsedou Dánské fotografické společnosti (Dansk Fotografisk Forening) od roku 1906 až do roku 1918, která se vyvinula pod jeho vedením v silnou organizaci. Byl také zvolen rytířem Řádu Dannebrogu (1909), členem správní rady Cechu řemeslníků 1918-23 a ředitelem A/S Kinografen od roku 1906.  Elfelt zemřel 18. února 1931 a je pohřben na hřbitově "Assistens Kirkegård".

Peter Elfelt (1. ledna 1866 Kodaň - 18. února 1931 Kodaň) byl dánský portrétní fotograf a filmový režisér. Byl známý jako první filmový průkopník v Dánsku, začal dělat dokumentární filmy v roce 1897.

Peter Elfelt est un directeur de la photographie, réalisateur, photographe et producteur danois né le à Elsinore et décédé le à Copenhague.