Život.

Narodil se 27. dubna 1861 v rodině francouzských přistěhovalců, trvale usídlených v Rusku. V roce 1884 vystudoval matematiku na Moskevské univerzitě s vynikajícím prospěchem. Poté nějaký čas pracoval v otcově obchodní společnosti, ale záhy se stále více věnoval hudbě. Hru na klavír a základy harmonie studoval nejprve u V. I. Willborga, žáka německého skladatele Karla Klindwortha. Pod jeho vedením zkomponoval klavírní sonátu, několik menších skladeb a transkripcí. Z nich nejznámější se stala transkripce Čajkovského "Introdukce a fugy" z "První orchestrální suity". Čajkovský po vyslechnutí Catoirových klavírních variací mladšímu umělci řekl: „ byl by velký hřích, kdybyste se nevěnoval komponování“.  Aby Catoire prohloubil své znalosti, odebral se roku 1885 do Berlína studovat přímo u Karla Klindwortha. Ten ho také seznámil s tvorbou svého přítele Richarda Wagnera. Catoire se pak stal jedním z mála ruských wagneriánů. Od roku 1879 byl členem "Společnosti Richarda Wagnera". Vedle toho studoval hudební teorii a kompozici u Otto Tirsche a později u Philipa Rufera.  Po návratu do Ruska 1887 debutoval Catoire jako koncertní klavírista. Na Čajkovského doporučení pak pokračoval ve studiu u Anatolije Konstantinoviče Ljadova a Nikolaje Rimského-Korsakova. Jeho rodina a blízcí však neschvalovali, že se místo matematice věnuje umění Roztržka vyvrcholila tím, že se Catoire roku 1899 stáhl na dva roky na venkov a téměř přestal komponovat.  Roku 1919 se Catoire stal profesorem skladby na Moskevské konzervatoři. Během té doby napsal několik prací o hudební teorii a kompozici.  Catoirovy skladby se dnes hrají poměrně málo, existuje však několik nahrávek od předních interpretů jako jsou Marc-André Hamelin a David Oistrach. Catoirova hudba klade vysoké nároky na virtuozitu, ale i na cit pro barvu nástroje. Synovcem Georgese Catoira byl hudební skladatel Jean Catoire.

Georges Catoire či Georgy Catoire nebo Georgij Lvovič Katuar (rusky Гео́ргий Льво́вич Катуа́р; 27. dubna 1861 Moskva – 21. května 1926 tamtéž) byl ruský hudební skladatel francouzského původu.

Georgi Lvovitch Catoire (en ), également connu sous le nom de Georges Catoire, né le à Moscou et mort le dans la même ville, est un compositeur russe d’origine française, auteur de musicales, ainsi que du traité scientifique "Cours théorique d'harmonie" et du traité "La Forme Musicale".


Život.

Otto Hieronimus se narodil v roce 1879 v Kolíně nad Rýnem jako syn tamního zástupce firmy Benz & Cie. V letech 1896 až 1898 působil u firmy Benz v Mannheimu. Dále se vzdělával a navštěvoval i technickou školu v durynském Hildburghausenu. V roce 1901 předával vůz Benz Patent Motorwagen číslo 1 Arnoldu Spitzovi. Spitz, největší prodejce automobilů ve Vídni, obchodoval s vozy značek Benz & Cie., De Dion-Bouton a Mercedes a Hieronima zaměstnal, pověřil jej konstrukcí vlastního vozu pro firmu Gräf & Stift. Hieronimus zkonstruoval vůz známý jako Spitz-Wagen, všechny vyrobené vozy z let 1902 a 1903 Spitz prodal.  V roce 1908 stanovil Hieronimus na prvním stálém okruhu světa v Brooklands nový rychlostní rekord. Na trati dlouhé 2,76 míle jel s vozem Laurin & Klement FCS rychlostí 118,72 km/h. Od prosince 1907 pracoval jako konstruktér a ředitel u firmy Laurin & Klement, předchůdce dnešní firmy Škoda Auto. Zde také Hieronimus konstruoval letecké motory, první vznikl v roce 1909, první let s letadlem L&K uskutečnil v roce 1910. V květnu 1911 ale firmu Laurin & Klement opustil a i během první světové války se věnoval konstrukci leteckých motorů v Rakousku.  Vyvinul motor Hiero, který byl používán v řadě rakousko-uherských letounů za I. světové války i v poválečných konstrukcích vzniklých v Československu. Saint-germainská smlouva ale další vývoj zastavila a Hieronimus se tak opět vrátil ke konstruování automobilů.  Jako technický ředitel továrny Österreichische Waffenfabriksgesellschaft zahynul Otto Hieronimus 8. května 1922 při havárii vozu Steyr s třílitrovým motorem při tréninku na závod do vrchu Rieß. Byl pohřben 16. května 1922 ve Vídni na Dornbašském hřbitově v okrese Hernals.

Sportovní úspěchy.

Otto Hieronimus v roce 1908 zvítězil ve své třídě s vozem Laurin & Klement FC o výkonu 16 koní v závodě St. Petersburg – Moskva. V roce 1911 s automobilem Laurin & Klement FCR zvítězil a současně vytvořil traťový rekord 3:44,2 min. na závodu do vrchu Zbraslav - Jíloviště. V roce 1914 vyhrál jízdu Alpami a Karpaty. Při sicilském závodě Targa Florio v roce 1922 dojel celkově sedmý a ve třídě vozů o objemu do 3 litrů zvítězil.

Vítězství.

Zdroj:  V roce 1903 se účastnil s vozem Mercedes i závodu Paříž-Madrid, dojel 62.

Otto Hieronimus (26. července 1879 Kolín nad Rýnem – 8. května 1922 Štýrský Hradec) byl rakouský konstruktér automobilů a motorů, pilot a automobilový závodník německého původu. Patřil k nejúspěšnějším rakouským automobilovým závodníkům, účastnil se zejména závodů do vrchu.

Otto Hieronimus, né le à Cologne et décédé le à Graz, est un ancien constructeur et pilote automobile germano-autrichien, essentiellement de courses de côtes.


Životopis.

Henri-Edmond-Joseph Delacroix se narodil do rodiny s tradicí v železářství v Douai, v departementu v severní Francii, dne 20. května 1856. Jeho rodiče byli francouzský dobrodruh Alcide Delacroix a Britka Fanny Woollett. Neměl žádné přeživší sourozence.  V roce 1865 se rodina přestěhovala blíže k Lille, francouzskému městu blízko belgických hranic. Jeho umělecký talent byl brzy rozpoznán a jeho bratranec dr. Auguste Soins se rozhodl podporovat Henriho umělecké sklony. V příštím roce financoval chlapcovu první výuku v kresbě u malíře Caroluse-Durana. (Carolus-Duran celým jménem Charles Auguste Émile Durand byl francouzský malíř a umělecký lektor). V následujících letech se Henri stal Duranovým chráněncem. V roce 1875 krátce studoval v Paříži u malíře Françoise Bonvina. Poté se vrátil do Lille. Studoval na École des Beaux-Arts (Národní vysoká škola krásných umění) a v roce 1878 se zapsal na Écoles Académiques de Dessin et d'Architecture (Akademickou školu kresby a architektury) a tři roky studoval ve studiu Alphonse-Victora Colase. Jeho umělecké vzdělání pokračovalo pod dohledem umělce Émile Dupont-Zipcyho, poté co se v roce 1881 přestěhoval do Paříže.

Rané práce.

Crossovy rané práce, portréty a zátiší byly v tmavých barvách realismu. Aby se odlišil od slavného romantického malíře Eugèna Delacroixe, změnil v roce 1881 své jméno zkrácením a poangličtěním svého rodného jména na „Henri Cross“ – francouzské slovo „croix“ znamená kříž. Rok 1881 byl také rok jeho první výstavy na Salon des artistes français. Během pobytu v Alpes-Maritimes, doprovázený svou rodinou, se věnoval krajinomalbě. Dr. Soins, který s rodinou také cestoval, se stal námětem jednoho Crossova obrazu. Později v tomto roce obraz Cross vystavil na výstavě v Nice Exposition Universelle. Během cesty po středomoří se setkal s Paulem Signacem, který se stal jeho blízkým přítelem a velmi Henriho umělecky ovlivňoval. V roce 1884 se Henri Cross stal spoluzakladatelem Salonu nezávislých, který sdružoval umělce nespokojené s praktikami oficiálního Salonu. Pořádali výstavy obrazů bez výběru poroty a také bez udílení cen. V Salonu nezávislých se spřátelil s mnoha umělci zapojenými do neoimpresionistického hnutí, jako byli Georges Seurat, Albert Dubois-Pillet nebo Charles Angrand. Přestože byl ve spojení s neoimpresionisty, Cross po mnoho let nepřijal jejich styl. V jeho práci se projevoval vliv impresionistů, jako byl Jules Bastien-Lepage a Édouard Manet. Změna z jeho raných, temných, realistických obrazů byla postupná. Jeho paleta barev se stala světlejší a pracoval s jasnějšími barvami impresionismu. Maloval také v plenéru. V druhé polovině 19. století maloval nezkaženou krajinu, která ukazovala vliv Clauda Moneta a Camille Pissarra. Kolem roku 1886 se znovu pokoušel odlišit sebe od jiného francouzského umělce – tentokrát, Henri Crose – takže si znovu měnil jméno, nakonec přijal podobu “Henri-Edmond Cross”.  V roce 1891 začal Henri Cross malovat v neoimpresionistickém stylu. Svůj první obraz namalovaný touto technikou vystavoval na Salonu nezávislých. Je to portrét "Madame Hector France", rozené Irmy Clar, se kterou se umělec setkal v roce 1888 a oženil se s ní v roce 1893. Robert Rosenblum napsal, že „obraz je jemně nabitý zrnitou atmosférickou září“. Od roku 1883 trávil malíř zimní období na jihu Francie. Roku 1891 se na jih přestěhoval nastálo, donutil ho k tomu nastupující revmatismus. Jeho díla byla ovšem stále vystavována v Paříži. První jeho bydliště v jižní Francii bylo v Cabassonu, poblíž Le Lavandou, (oblast v Provence-Alpes-Côte d'Azur, název odvozen podle květu levandule) a poté se usadil nepříliš daleko, v malé vesničce Saint-Clair, kde strávil zbytek svého života. Vesnici opustil pouze na krátkou dobu při svých cestách do Itálie v roce 1903 a 1908, a také při každoročních návštěvách výstavy Salonu nezávislých v Paříži. V roce 1892 se Crossův přítel Paul Signac přestěhoval do nedalekého Saint-Tropez, kde se s Crossem v jeho zahradě často setkával Paul Signac, Henri Matisse, André Derain a Albert Marquet.  Crossovo spojení s neoimpresionistickým hnutím ovlivnil i jeho malířský styl. Neoimpresionistické hnutí nebylo jen uměleckým stylem, zahrnovalo i politickou filozofii. Stejně tak jako Signac, Pissarro a další neimpresionisté i Cross věřil v anarchistické principy s nadějí na utopickou společnost. V roce 1896 vytvořil Cross litografii "L'Errant" ("Tulák"). Bylo to poprvé, kdy Cross spolupracoval s vydavatelem, a jeho práce byla zveřejněna anonymně v „Les Temps Nouveaux“, což byl anarchistický časopis, který vydával Jean Grave. Crossovy anarchistické ideje ovlivnily i jeho výběr námětů: maloval scény ilustrující utopický svět, který by mohl být vybudován na základě anarchistických myšlenek. Proces vytváření divizionistických obrazů s četnými malými barevnými tečkami byl únavný a časově náročný. Když chtěl zobrazit své pocity rychle, maloval obrázky ve svých skicářích akvarelem nebo kreslil barevnými tužkami. O rustikálním výletu po francouzském venkově napsal:

Pozdější práce.

Crossovy obrazy vytvořené kolem roku 1890 jsou charakteristicky pointilistické, s těsně a pravidelně umístěnými malými tečkami. Počátek této jeho techniky je datován rokem 1895. Tuto techniku postupně změnil, začal používat široké tahy štětcem ve velkých celcích a mezi tahy nechával malé oblasti čistého plátna. Výsledek připomínal mozaiku a obrazy lze považovat za předchůdce fauvismu a kubismu. V pointillistickém stylu bylo zvykem míchat barvy jednotlivých drobných skvrn v harmonii a kontrastu, ve stylu neimpresionismu druhé generace. Cross uvedl, že neimpresionisté se „mnohem více zajímají o vytváření harmonie čisté barvy než o harmonizaci barev konkrétní krajiny nebo přírodní scény“. Matisse a jiní umělci byli velmi ovlivňováni pozdní Crossovou kariérou, a taková díla napomáhala formování principů fauvismu. Mezi další umělce, které Cross ovlivnil patří André Derain, Henri Manguin, Charles Camoin, Albert Marquet, Jean Puy a Louis Valtat. V roce 1905 uspořádala Galerie Druet v Paříži Crossovi první samostatnou výstavu, která obsahovala třicet obrazů a třicet akvarelů. Přehlídka byla velmi úspěšná, přinesla uznání kritiků a většina děl byla prodána. Belgický básník symbolista Emile Verhaeren, vášnivý stoupenec neoimpresionismu ve své zemi, poskytl předmluvu pro katalog výstavy a napsal:  Počátkem let 1880 začal Cross mít potíže s očima, které se kolem roku 1900 zhoršily. Stále více trpěl také artritidou. Zdravotní problémy, které ho trápily roky jsou zřejmě čátečným důvodem proč je Crossova práce z těchto let poměrně malá. Avšak v posledních letech byl produktivní a velmi kreativní a jeho práce byly uváděny na významných samostatných výstavách; dostalo se mu velkého uznání od kritiků a užil si komerční úspěch.  V roce 1909 se Cross léčil v pařížské nemocnici s rakovinou. V lednu 1910 se vrátil do Saint-Clair, kde 16. května 1910 na rakovinu zemřel jen čtyři dny po svých 54. narozeninách. Jeho hrobka na hřbitově v Le Lavandou je vyzdobena bronzovým medailonem, který navrhl jeho přítel Théo van Rysselberghe. V červenci 1911 Crossovi jeho rodné město, Douai, uspořádalo retrospektivní výstavu jeho prací.

Vybrané výstavy.

Kromě výše uvedených výstav se Cross účastnil i mnoha dalších. Octave Maus, belgický umělecký kritik a spisovatel, ho pozval, aby představil své dílo na několika výročních výstavách Annual Exhibitions umělecké skupiny skupiny Les XX. Cross se v roce 1895 na Mausovo pozvání účastnil výstavy skupiny La Libre Esthétique (pokračování skupiny Les XX, rozpuštěné v témže roce) a stejně tak v letech 1897, 1901, 1904, 1908 a 1909. V roce 1898 se účastnil s Paulem Signacem, Maximilienem Lucem a Théem van Rysselberghe první neoimpresionistické výstavy v Německu, organizované Harry Kesslerem v galerii Keller und Reiner v Berlíně. V roce 1907 uspořádal Félix Fénéon Crossovu retrospektivní výstavu v Paříži v Galerii Bernheim-Jeune, přičemž Maurice Denis napsal pro výstavní katalog předmluvu. Mezi další místa autorových výstav patřila galerie L'Art Nouveau à Paris, galerie Durand-Ruel (Paříž), galerie Cassirer (Hamburk, Berlín), výstava Toison d'or (Moskva), Bernheim-Jeune's Aquarelle et pastel a další, včetně jiných galerií v Paříži, Drážďanech, Výmaru a Mnichově.

Henri-Edmond Cross, rodné jméno Henri-Edmond-Joseph Delacroix, (20. května 1856, Douai, Francie – 16. května 1910, Saint-Clair, Francie) byl francouzský malíř a grafik. Patří k nejvýznamnějším mistrům neoimpresionismu a hrál významnou roli při utváření druhé fáze tohoto hnutí jakož i při vzniku fauvismu. Měl významný vliv na Henriho Matisse a mnoho dalších umělců.

Henri-Edmond Cross, pseudonyme d'Henri Edmond Joseph Delacroix, est un peintre et lithographe français, né à Douai le et mort à Saint-Clair au Lavandou le.


Situace před volbami.

Volby se konaly v probíhající čečenské válce, která byla započata roku 1994. Atmosféru také výrazně ovlivnilo zabití čečenského separatistického politika Džochara Dudajeva. I tak byla ale Jelcinova role v konfliktu vnímána jako neúspěšná a jeho popularita prudce klesala. Ruská politická scéna navíc byla ovlivněna úspěchem Komunistické strany Ruské federace v předcházejících parlamentních volbách v roce 1995. Vliv komunistů prudce rostl, jejich kandidát Zjuganov ve většině případů figuroval jako vítěz prezidentských voleb v průzkumech veřejného mínění (například v dubnu 1996 mu agentura VCIOM přisoudila vítězství s 27 procenty hlasů, zatímco Jelcin by získal 21 procent). Volby byly ovlivněny i nestabilním postavením dosavadního prezidenta. Boris Jelcin měl za sebou několik diplomatických přehmatů a jeho zdravotní stav se zhoršoval, na což Rusové reagovali velmi negativně. Navíc prokremelsky orientovaná strana Náš dům – Rusko (NDR), která Jelcina ve volbách podporovala, nedokázala vytvořit dostatečné zázemí pro úspěšné vedení předvolební kampaně.  Vše nasvědčuje tomu, že s rostoucí podporou Zjuganova se pokoušel Jelcin udělat vše pro to, aby jeho vítězství zvrátil. Odebrat hlasy komunistickému kandidátovi tak měl například kandidát Alexandr Lebeď, který byl oblíbený pro své vojenské zapojení v konfliktech 80. let. Za podporu Jelcina ve druhém kole voleb mu bylo přislíbeno křeslo tajemníka Bezpečnostní rady, k čemuž po volbách skutečně došlo.

Kandidáti.

Kandidátů se do volebního klání přihlásilo celkem 11. Byli jimi:  Boris Jelcin (nezávislý), dosavadní prezident Ruské federace  Gennadij Zjuganov (KPRF), předseda komunistické strany  Alexandr Lebeď (Kongres ruských společenství), generál a veterán afghánské války  Grigorij Javlinskij (Jabloko), liberální politik a předseda strany  Vladimir Žirinovskij (LDPR), předseda strany  Svjatoslav Fjodorov (Strana dělnické samosprávy), lékař  Michail Gorbačov (nezávislý), bývalý prezident SSSR  Martin Šakum (nezávislý)  Jurij Vlasov (nezávislý), reprezentant SSSR ve vzpírání  Vladimir Bryntsalov (nezávislý), ruský byznysmen  Aman Tulejev (nezávislý), poslanec

Volební kampaň.

Jelcinova kampaň probíhala zejména v antikomunistickém duchu, cílem bylo odčerpat hlasy pro Zjuganova. Média byla v rukou oligarchů, kteří podporovali Jelcina, televize s neobvyklou frekvencí vysílala dokumenty o stalinských represích a varovala, že pokud se Zjuganov stane prezidentem, dojde k občanské válce. Naopak byly zamlčovány neúspěchy Jelcinovy vlády související s čečenskou válkou. Volby byly následně kritizovány jako zmanipulované ve prospěch Borise Jelcina.

Průběh voleb.

Ukázalo se, že hlavním Jelcinovým problémem je konání voleb o víkendu. Velká část jeho voličů totiž odjížděla na chalupy. Na vesnice byly tak v rámci volební kampaně vyslány skupiny Jelcinových podporovatelů, kteří pro něj agitovali.

Výsledky voleb.

1. kolo.

Volební účast v prvním kole voleb činila 69,7 %.

2. kolo.

Druhého kola voleb se zúčastnilo 68,8 % oprávněných voličů.

Následky.

Ruská vláda byla po volbách obviňována, že Jelcinovo vítězství bylo zfalšované. Podle některých zdrojů dokonce v roce 2012 tehdejší ruský prezident Dmitrij Medveděv měl prohlásit, že vítězem voleb byl komunista Zjuganov. Kreml ale tuto tezi popřel.  Inaugurace staronového prezidenta Borise Jelcina se konala 9. srpna. Inaugurační ceremoniál byl kvůli podlomenému zdraví zvoleného prezidenta zkrácen.

Prezidentské volby v Rusku se uskutečnily v létě 1996 (první kolo 16. června a druhé kolo 3. července). Šlo o první prezidentské volby po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991. Vítězem voleb se stal dosavadní prezident Boris Jelcin, který ve druhém kole porazil komunistického kandidáta Gennadije Zjuganova. Voleb se účastnilo celkem 11 kandidátů. Odehrály se v atmosféře první čečenské války a různých ruských vnitropolitických konfliktů.

L'élection présidentielle russe de 1996 s'est tenue les 16 juin et 3 juillet 1996. Le président sortant Boris Eltsine concourait pour un second mandat de 4 ans.


Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky 2017

Výsledky.

V nové sněmovně zasednou zástupci celkem 9 politických uskupení: ANO získalo 78 mandátů, ODS 25 mandátů, Piráti 22 mandátů, SPD rovněž 22 mandátů, KSČM 15 mandátů, ČSSD 15 mandátů, KDU-ČSL 10 mandátů, TOP 09 7 mandátů a STAN 6 mandátů. Volební účast činila 60,84 % z celkového počtu 8 374 501 registrovaných voličů. Bylo odevzdáno 5 091 065 hlasů, z toho 5 060 759 (po přepočtu na základě soudního rozhodnutí: 5 060 745) platných (99,40 %).  Vítězné hnutí ANO získalo nejvíce hlasů v Ústeckém kraji (37,55%), nejméně v Praze (20,35 %). Na druhém místě se umístilo SPD v 5 krajích (Moravskoslezský, Olomoucký, Zlínský, Ústecký a Karlovarský). ODS získala druhá místa v 6 krajích (Středočeském, Jihočeském, Plzeňském, Jihomoravském, Královéhradeckém a Pardubickém), Piráti v Praze a kraji Vysočina. STAN se na druhé místo dostali v Libereckém kraji. Podle průzkumu zpravodajského portálu Hlídací pes, jehož výsledky byly uveřejněny i v zahraničním tisku, přešla hnutí ANO 2011 mj. jedna třetina dřívějších voličů ČSSD a jedna čtvrtina voličů KSČM.  Ve všech 76 okresech získalo nejvíce hlasů hnutí ANO. Na druhém místě se v 35 okresech umístila SPD. Bylo to převážně na Moravě, v Ústeckém a Karlovarském kraji. Ve 26 okresech byla druhá ODS, a to převážně v Čechách a také v Brně. Piráti obsadili druhé místo v 7 okresech v Čechách, STAN ve 4 okresech (Kolín, Kutná Hora, Liberec a Semily), KDU-ČSL ve 2 (Uherské Hradiště a Žďár nad Sázavou), KSČM v okrese Tachov (12,47 %) a ČSSD v okrese Pelhřimov (11,85 %).  Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2017 se uskutečnily 20. a 21. října.  V zahraničí na zastupitelských úřadech v 88 zemích odvolilo 10 494 českých občanů při 70,23 % volební účasti. Ti dali 26,09 % hlasů TOP 09, 19,49 % Pirátům, 12,53 % ODS, 7,62 % ANO, 7,39 % KDU-ČSL, 7,18 % STAN, 6,62 % Straně zelených, 4,6 % ČSSD, 4,11 % SPD, 1,8 % Svobodným a 0,92 % KSČM. Zahraniční hlasy byly připočítány kandidátům Středočeského kraje. 1 058 voličů odvolilo v Londýně, což bylo nejvíce ze všech zastupitelských úřadů.

Podrobné výsledky.

Podrobné výsledky stran.

Tučně strany které byly zvoleny (alespoň 5%), "kurzívou" které dosáhly alespoň na státní příspěvek (alespoň 1,5 %).

Mapy výsledků.

Mapy výsledků devíti stran, které se dostaly do nové sněmovny.

Stížnosti na výsledky voleb.

Obdobně jako při některých předchozích českých volbách v minulých letech byly i v těchto sněmovních volbách zaznamenány případy nesprávného započítávání preferenčních hlasů na volebních lístcích. Několik občanů se proti těmto nedostatkům ohradilo podáním volební stížnosti k Nejvyššímu správnímu soudu.  V Plzeňském kraji byl přezkoumáním volební dokumentace ze čtyř okrsků zjištěn zcela nesprávný postup volebních komisí, který měl za následek rozdíl ve stovkách nesprávně započítaných preferenčních hlasů, a tamtéž byly konstatovány i chyby v počtech hlasů pro jednotlivé strany.  Veřejné jednání mimořádně na neděli 19. listopadu nařídil soud ve věci návrhu voliče Tomáše Nováka, který volil ve Středočeském kraji a jehož podezření na nezapočítání preferenčních hlasů v šesti okrscích soud potvrdil a na základě jeho návrhu přistoupil k vyžádání a kontrole volebních lístků z celkem 915 volebních okrsků, což odpovídá přibližně polovině celého kraje. Jednalo se o dosud největší přezkoumávání volebních výsledků v historii a podílelo se na něm více než 100 zaměstnanců Nejvyššího správního soudu. Na návrh stěžovatele byly přepočítávány preferenční hlasy pro kandidáty Občanské demokratické strany, protože stěžovatel formuloval a soud ve svém usnesení z 9. listopadu nevyloučil platnost domněnky, že nesprávným započítáním preferenčních hlasů mohli být ve Středočeském kraji za poslance zvoleni nesprávní kandidáti této strany – zejména nebyl se 4,87 % započítaných preferenčních hlasů podle vyhlášených výsledků rozdílem pouhých 104 chybějících hlasů posunut do čela kandidátky a tím zvolen poslancem starosta Líbeznic a krajský zastupitel Martin Kupka (kandidoval na 31. místě a byl proto uvedený až na rubové straně volebního lístku). Po přezkoumání výsledků nakonec soud závažná pochybení potvrdil a na základě revidovaných výsledků prohlásil Martina Kupku poslancem namísto původně zvoleného Petra Bendla.

Kandidující politické strany.

"(Pořadí dle počtu krajů, počtu kandidujících, a pořadového čísla)"

Situace před volbami.

Od minulých voleb v roce 2013 zažilo Česko ekonomický růst a vykazovalo nejnižší nezaměstnanost v Evropské unii.

Harmonogram.

Termín voleb vyhlásil prezident Miloš Zeman dne 19. dubna 2017. Strany a hnutí mohly předkládat své kandidátní listiny příslušnému krajskému úřadu do 15. srpna 2017, losování čísel hlasovacích lístků proběhlo 5. září 2017. Volební lístky voliči obdrželi do úterý 17. října.

Kampaně.

Oficiálně volební kampaň začala od 2. května 2017. Poprvé v historii České republiky byly výdaje na kampaň omezeny, a to maximálně 90 milionů korun za každý subjekt.

Debaty v České televizi.

Česká televize oznámila 3. srpna 2017 konání 14 tematických debat na nejrůznější témata. Klíčem k pozvání představitelů hnutí a stran do debaty byl průzkum veřejného mínění společnosti Median a Kantar TNS konaný od 23. srpna do 8. září 2017, na jehož základě bylo vybráno deset hnutí a stran s největším volebním potenciálem. Debaty proběhly od 15. září do 16. října. Zástupcům stran a hnutí, které se nedostaly do těchto debat byl poskytnut prostor v pořadu Politické spektrum. Navíc byli zástupci všech kandidujících subjektů postupně zváni do pořadu Události, komentáře.

Předvolební průzkumy a modely.

Předvolební průzkumy, stranické a volební preference jsou průběžně zveřejňovány několika agenturami. Volební průzkumy se nesmí zveřejňovat poslední tři dny kampaně před zahájením hlasování.

Průběh a sčítání voleb.

Volební místnosti byly otevřeny 20. října od 14:00 do 22:00. Dne 21. října byly otevřeny od 8:00 do 14:00. O hodinu déle mohli volit lidé patřící do volebního okrsku 40 v Opavě. Důvodem byly předešlé technické potíže. V Americe začaly a skončily volby kvůli časovému posunu o den předem. Společně s volbami se v 9 městech či obcích uskutečnilo místní referendum. Proběhlo v Jilemnici, Chropyni, Zubří, Vědomicích, Velkém Meziříčí, Mimoni, Cerhenicích, Dobřejovicích a Velkých Přílepech.  První předběžné výsledky byly zveřejněny ve 14:22, konečné výsledky po sečtení všech hlasů ve 21:09 večer. Nejrychleji bylo sečteno v jednom z okrsků v Kostelci nad Vltavou na Písecku. Nejdéle se čekalo na to, jak rozhodli voliči na ambasádě v Mexiku. Prvním krajem kde bylo sečteno 100 % hlasů byl Zlínský, a to v 17:50 hodin. Volební účast byla 60,84 %. Z krajů hlasovalo nejvíce voličů v Praze (67,13 %) a v kraji Vysočina (64,03 %) a nejméně v Karlovarském (52,11 %) a Ústeckém kraji (52,38 %).  Před zahájením voleb policie vyšetřovala údajnou manipulaci s volebními lístky v Krupce, kde bylo podle sociálních pracovníků některým lidem nabízeno 300 Kč za hlas. Během sčítání hlasů 21. října odpoledne byl napaden web Českého statistického úřadu. Cílený útok DDoS způsobil dočasně omezenou přístupnost serverů úřadu. Podle úřadu výpadek neovlivnil nezávislé zpracování dat. Útok trval nejprve hodinu a pak se několikrát krátce opakoval. Kolem 16:30 hodin se podařilo útoky zastavit.

Přepočítávané hlasy a potřebné hlasy na mandát.

Při volbách do PSP ČR je používána tzv. D'Hondtova metoda s rozdělením po krajích, jejímž výsledkem je, že jsou zvýhodněny strany s největším počtem hlasů. Tím dochází k tomu, že např. při volbách 2017 stačilo vítězné straně, ANO, na jeden mandát pouze 19 232 hlasů, zatímco poslední dvě z těch, které překročily hranici 5 %, TOP09 a STAN, potřebovaly hlasů dvojnásobek, 38 402 a 43 693.

Povolební situace.

Politickým stranám a hnutím, které ve volbách dostaly více než 1,5 % hlasů rozdá stát 482 milionů korun. Na období 2017 až 2021 nejvíc peněz získá ANO – 150 milionů korun. ODS získá 57,3 milionů, Piráti 54,6 mil., SPD 53,8 mil., KSČM 39,3 mil., ČSSD 36,8 mil., KDU-ČSL 29,4 mil., TOP 09 26,9 mil. a STAN 26,2 milionů. Oproti minulým volbám si nejvíce přilepšilo ANO, naopak ČSSD dostane oproti minulému období peněz nejméně.  Podle společnosti Median je s výsledkem voleb den po nich spokojeno 44 procent lidí a nespokojeno 46 %. Většina dotázaných, 56 %, se domnívá, že se po volbách zlepší ekonomická situace v Česku. Podle 57 % dotázaných demokracie ohrožena není, obavy má 37 % lidí.

Sestavování vlády.

Dne 24. října mluvčí prezidenta avizoval, že ustavující schůze Poslanecké sněmovny bude prezidentem svolána na 20. listopadu 2017.  V úterý 31. října pověřil prezident Zeman Babiše jako vítěze voleb jednáním o sestavení vlády, na rozdíl o svých předchůdců Zeman Babišovi nesvázal s podmínkou, že musí předem získat důvěru poslanecké sněmovny. Babiš naznačil, že by se mu líbilo vytvořit koalici s ODS, protože dohromady by měli 103 poslanců a podle jeho zkušenosti, čím míň partnerů ve vládě, tím lepší.<ref name="www.tyden.cz/rubriky/domaci/politika/babis-libi-se-mi-koalice-s-ods-cim-min-partneru-tim-lepe_451548"></ref> Babiš také vyloučil společnou vládu s KSČM a SPD. ODS ovšem účast ve vládě odmítla a preferovala skončit v opozici. Protože návrhy na vládnutí v koalici s ANO odmítaly téměř strany, začal Babiš pracovat s variantou menšinové vlády doplněnou o odborníky, a chtěl přijít s programem, který by částečně splňoval program všech stran.<ref name="zpravy.aktualne.cz/domaci/pokud-nas-byudou-dal-vsichni-odmitat-pokusime-se-o-mensinovo/r~013ceff0bb0611e78bec0025900fea04"></ref> O vstup do koaliční vlády s ANO měl zájem pouze Tomio Okamura.  Jednou z podmínek KSČM pro podporu menšinové vlády ANO je zdanění církevních restitucí, s čímž Babiš dlouhodobě souhlasí.<ref name="zpravy.aktualne.cz/domaci/babis-zdani-cirkevni-restituce-komuniste-vymenou-za-to-slibi/r~18b8b24cc5ea11e786cf0cc47ab5f122"></ref> KSČM vyslovilo i dalších 6 podmínek, mj.: předpis o obecném referendu, zvyšování minimální mzdy, ochrana přírodního bohatství Česka tím, že by vodní zdroje přešly do majetku státu, krajů a obcí.  24. listopadu se Jaroslava Pokorná Jermanová (ANO), Jiří Hlavatý (ANO) a Martin Půta (STAN) vzdali poslaneckého mandátu. První vláda Andreje Babiše byla jmenovaná prezidentem na Pražském hradě 13. prosince 2017.  Menšinová vláda sestavená Babišem ovšem nedostala v lednu 2018 důvěru, pro hlasovalo pouze 78 poslanců ANO.<ref name="zpravy.idnes.cz/snemovna-kauza-capi-hnizdo-hlasovani-o-duvere-vlade-fhe-/domaci.aspx?c=A180115_201143_domaci_kop"></ref> Začala proto nová jednání o sestavení vlády, sestavením vlády byl opět pověřen Babiš, tentokrát s podmínkou, že musí mít předem zajištěnou nadpoloviční většinu hlasů.  V lednu 2018 hnutí ANO nabídlo jednání o vládě s ODS, ovšem podle ODS prý ANO není ochotné přijímat kompromisy a odmítalo návrhy, které dříve označovalo jako priority.<ref name="zpravy.idnes.cz/jednani-o-vlade-ano-ods-kdu-csl-dko-/domaci.aspx?c=A180124_135725_domaci_kop"></ref> Několik dní před jednáním hlasovalo ANO proti návrhům ODS na zvýšení výdajů na obranu České republiky na 2 procenta HDP, na zrušení zákazu otevírací doby při některých svátcích, na zrušení daně z nabytí nemovitosti a elektronické evidence tržeb. Při jedníní ANO s KDU-ČSL trvala KDU-ČSL na tom, že je nepřitajelné, aby ve vládě byl trestně stíhaný politik a navrhla variantu, kdy by ve vládě nebyl žádný předseda koaliční strany. Ovšem ani tak nebyla tato podmínka podmínka pro ANO přijatelná. Podmínku sestavení vlády bez trestně stíhaného politika vyslovila i ČSSD. Na volebním sjezdu ČSSD v Hradci Králové v únoru 2018 se však rozhodlo, že se strana do vyjednávání o vládě s hnutím ANO nakonec zapojí.  Menšinová vláda ANO a ČSSD získala 12. července 2018 důvěru Poslanecké sněmovny a to díky podpoře poslanců ze stran ANO, ČSSD a KSČM. Osm měsíců po volbách a pět měsíců po demisi dosavadní menšinové vlády ANO byla 27. června 2018 prezidentem na Pražském hradě jmenovaná druhá vláda Andreje Babiše stran ANO a ČSSD.

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2017 se uskutečnily 20. a 21. října. Ve volbách zvítězilo hnutí ANO 2011, které získalo 29,64 % hlasů a 78 mandátů. Na druhém místě skončila ODS, jež získala 11,32 % a 25 poslanců. Následovaná byla na třetím místě Českou pirátskou stranou s 10,79 % a na čtvrtém místě SPD s 10,64 %. Obě tyto strany získaly shodně 22 mandátů. V poslanecké sněmovně ještě zasednou zástupci KSČM, ČSSD, KDU-ČSL, TOP 09 a Starostů a nezávislých. Volební účast činila 60,84 % z celkového počtu 8 374 501 registrovaných voličů.

Les élections législatives tchèques de 2017 () se tiennent les et afin d'élire les de la de la Chambre des députés pour un mandat de.


Život.

Paolo Portoghesi studoval architekturu na Univerzitě La Sapienza v Římě, studium dokončil v roce 1957. V letech 1962 začal na stejné škole učit historii kritiky. Společně s inženýrem Vittoriem Gigliottim si v Římě v roce 1964 otevřel architektonickou kancelář. V letech 1968-78 byl děkanem fakulty architektury na Politechnické univerzitě v Miláně. Mezi lety 1979 a 1992 býl prezidentem architektonické sekce Bienále v Benátkách. Od roku 1995 působí jako profesor na katedře architektury na Univerzitě La Sapienza.  Vedl práce na "Dizionario Enciclopedico di Architettura e Urbanistica" ("Encyklopedický slovník architektury a urbanismu", 1968). V roce 1966 založil časopis "Controspazio", jehož šéfredaktorem zůstal až do roku 1983. Vedl časopis "Eupalino" (1985-90), v současnosti vede časopisy "Materia" (od roku 1990) a "Abitare la Terra" (od roku 2001).  Paolo Portoghesi se specializuje na výuku a výzkum tradiční, zejména barokní architektury, zvláště Francesca Borrominiho, ale také Michelangela. Počátkem 60. let vytvořil projekt "Casa Baldi", který předjímal témata postmoderní architektury, které se stal Portoghesi čelným představitelem v Itálii. V současné architektuře, podobně jako jeho kolega z Říma, Bruno Zevi, prosazuje více organické formy modernismu, známé například z prací Victora Horty a Franka Lloyda Wrighta, v Itálii v neorealismu a Neo-stylu Liberty. V posledních letech zaměřuje Paolo Portoghesi svoji pozornost na „humanistickou“ architekturu, která splňuje sedm klíčových kritérií: učit se od přírody, být konfrontován s místem, poučit se z historie a zapojit ji do inovací, dbát na udržitelnost, chránit rovnováhu přírody a přispět ke snížení spotřeby. Na toto téma publikoval v roce 2005 esej "Geoarchitettura" a zájem o studium přírody vyústil i v napsání knihy "Architettura e natura" ("Architektura a příroda", 2000). V jeho tvorbě je patrný zájem o islámskou architekturu, je autorem několika mešit.

Paolo Portoghesi (* 2. listopadu 1931, Řím) je italský architekt, teoretik, historik a profesor architektury na Univerzitě Univerzitě La Sapienza v Římě.

Paolo Portoghesi (né le à Rome) est un architecte italien, théoricien et professeur d'architecture de l'université La Sapienza de Rome. Il est l'un des plus éminents spécialistes de l'œuvre de Francesco Borromini


Životopis.

Mládí.

Šejk Ahmad se narodil v Dauhá, hlavním městě Kataru, v roce 1920 jako 2. syn šejka Ali bin Abdullah Al Sání, a měl 12 sourozenců, 9 bratrů a 3 sestry, i když některé zdroje uvádějí, on měl 10 bratrů namísto 9.  Na trůn nastoupil dne 24. října 1960 po svém otci, Šejku Ali bin Abdullah Al Sání. který odstoupil v jeho prospěch, protože se stal nepopulární tím, že prý moc utrácel a zadlužil se. Šejk Ahmad převzal trůn a stal Emirem. Vládnul v posledních letech závislosti na Britském království a v prvních letech nezávislosti Kataru na Velké Británii po roce 1971. Šejk Ahmad navštěvoval četné královské korunovace, včetně korunovace královny Alžběty II ve Westminsterském opatství v roce 1953. K datu zahájení své vlády jmenoval svého bratrance Šejka Khalifa bin Hamad Al Thani dědicem a zástupcem panovníka. Dne 22. února 1972 byl sesazen. V době převratu byl Šejk Ahmad v Íránu na lovecké výpravě. Po sesazení žil v exilu v Dubaji, jednom ze Spojených arabských emirátů, se svou ženou, dcerou zesnulého vládce Dubaje a dětmi.

Vláda.

1963 Arabské národní hnutí.

V dubnu 1963, byla vytvořena nacionalistická pracovní skupina známá jako fronta národní jednoty, která protestovala proti ekonomické situaci a při jedné nacionalistické demonstraci byl zabit jeden demonstrant. Demonstrace byla organizována severojemenskými migranty pracujícími v Kataru, kteří podporovali svou vládu ve snaze o spojení do Sjednocené arabské republiky. Vznik skupiny byl urychlen kvůli veřejnému nesouhlasu s extravagantním životním stylem vládnoucí rodiny a Šejk Ahmedovy dlouhé nepřítomnosti a pobytem v zahraničí od dob kdy získal trůnu v roce 1960.Co-založil bohatého podnikatele a kmenové vůdce, skupina brzy získal oblibu mezi arabští nacionalisté, jednotlivci sympatizují s strany Baas a Katarský dělníků.  Zorganizovali malé povstání na centrálním trhu v Dauhá jako reakci na střelbu, a předložili vládě své nároky. Některé z těchto požadavků oslabily Šejkovi Ahmadovi moc. Vláda odmítla všechny požadavky a uprostřed napjaté atmosféry mnoho členů Fronty národního sjednocení bylo zatčeno bez soudu. Nicméně, Šejk Ahmad zavedl některé reformy, jako je poskytnutí pozemků a půjček chudým zemědělcům.

Úspěchy.

Hospodářské úspěchy.

Šejk Ahmad byl svědkem rostoucí ekonomické aktivity v zemi v důsledku objevu velkého počtu ropných polí v Kataru. V té době, v lednu 1964, byla zahájena v plném rozsahu těžba nafty v nalezišti Idd al-Shargi, prvním naleziště v mořském dnu na světě, které bylo provozováno výhradně jako off-shore zařízení. V roce 1963 bylo objeveno ještě větší naleziště u Maydan Mahzam a v roce 1965 a byl postaven naftový terminál na ostrově Halul. Průzkum naleziště Bul Hannien byl zahájen v roce 1965 a težba začala v roce 1977. S růstem naftového hospodářství Katar rychle postoupil k zavedení moderního administrativního systému. Šejk Ahmad založil ministerstvo financí v listopadu 1960 a Šejk Khalifa, dědic trůnu a zástupce vládce v té době, byl jmenován prvním ministrem financí. Šejk Ahmad založil odbory obecné finanční správy s cílem zvládnout všechny vládní záležitosti finančního a administrativního charakteru. Pak, v roce 1967, bylo zřízeno také Oddělení civilní administrativy.

Nezávislost Kataru.

Formování státní administrativy Kataru se dokončovalo a země směřovala k nezávislosti. V návaznosti na oznámení britské labouristické vlády v lednu 1968 o odstoupení a o ukončení smluv o ochraně regionu s vládci zemí Perského zálivu a jejich neschopnost utvořit konfederaci z osmi států Perského zálivu (Irák, Írán, Saúdská Arábie, Kuvajt, Spojené arabské emiráty, Omán, Jemen a Katar, Katar pokročil k vytvoření vládního kabinetu. Dne 2. dubna 1970 byla vyhlášena prozatímní ústava Kataru a první Rada ministrů v zemi vznikla dne 28. května 1970. Nezávislost Kataru jako suverénního státu, kterým se zastavuje anglo-katarská smlouva z roku 1916, byla vyhlášena dne 3. září 1971.

Manželství a děti.

Šejk Ahmad bin Ali Al Thani si vzal tři ženy, jedna z nich dcera Šhejka Rashid bin Said Al Maktuma, vládce Dubaje. Měl 8 dětí, 7 syny a 1 dceru. Tento seznam je v sestupném pořadí podle jejich věku od nejstaršího syna k nejmladšímu.

Smrt.

Ačkoli bylo dosaženo částečného smíření s bratrancem Šejkem Ahmedem, zůstal v exilu a zemřel v Londýně při léčbě rakoviny 25. listopadu 1977. Jeho tělo bylo letecky převezeno zpět do Kataru a oficiálního pohřbu se zúčastnil emír s vládnoucí rodinou. Je pohřben na hřbitově v Al Rayyan. Po pohřbu byly vyhlášeny tři dny smutku.

Šejk Ahmad bin Ali bin Abdullah bin Jassim bin Mohammed Al Sání, (1920-1977) (), v krátkosti také známý jako Šejk Ahmad bin Ali Al Sání, byl emír z Kataru, který vládl od roku 1960 do roku 1972. Během jeho vlády se finanční situace Kataru významně zlepšila v důsledku obohacení a objevu několika nových ropných polí. Katar také získal za jeho vlády nezávislost v září 1971. V únoru 1972 byl ale pak sesazen svým bratrancem, Khalifou bin Hamad Al Sání.

Ahmad ben Ali Al Thani (arabe : أحمد بن علي بن عبد الله بن جاسم بن محمد آل ثاني), né à Doha en 1917 et mort à Londres le, est l'émir du Qatar de 1960 au. Il est ainsi au pouvoir lors de l'indépendance de son pays le.


Popis.

Kopernicie jsou středně velké až mohutné, pomalu rostoucí, jednodomé palmy dorůstající výšky do 15 metrů. Kmeny jsou solitérní, pokryté vytrvalými, vláknitými listovými pochvami, u starších jedinců někdy olysávají a objevuje se hrubý povrch kmene s listovými jizvami. Listy jsou dlanité nebo krátce dlanitozpeřené, induplikátní, tuhé. Řapík je velmi krátký až dlouhý, na okraji s tuhými, plochými, zahnutými ostny. U některých druhů ("C. macroglossa") řapík téměř chybí a listy jsou přisedlé. Čepel listů je klínovitá nebo okrouhlá, hluboce členěná v jednoduše přeložené segmenty. Listové segmenty jsou na okraji často ostnité. Na lícové straně listu je v místě nasedání čepele na řapík charakteristický výrůstek ("hastula").  Květenství vyrůstají z listové růžice a svojí délkou často přesahují listy. Jsou silně větvená až do šestého řádu a nezřídka hustě plstnatá. Stopka květenství je prodloužená, asi stejně dlouhá nebo kratší než samotné květenství. Květy jsou oboupohlavné. Okvětí je trojčetné, rozlišené na kalich a korunu. Kališní lístky jsou srostlé v trojlaločnou číšku. Koruna je trubkovitá, zakončená 3 laloky. Tyčinek je 6 a jsou širokými bázemi nitek srostlé v číšku přirostlou k ústí koruny. Gyneceum (botanika) je složeno ze 3 na bázi volných pestíků, čnělky jsou srostlé v jednu čnělku zakončenou tečkovitou bliznou. Plody jsou vejcovité nebo kulovité a obvykle se vyvíjejí pouze z jednoho plodolistu. Na povrchu jsou hladké (po vyschnutí jemně drsné), se zbytky čnělky na vrcholu. Dužnina (mezokarp) je poněkud dužnatá s podélnými vlákny, pecka (endokarp) je středně tlustostěnná. Semena jsou vejcovitá nebo kulovitá, s hluboce skládaným (ruminátním) endospermem.

Rozšíření.

Rod kopernicie zahrnuje 21 druhů (i s přírodními hybridy celkem 28). Je rozšířen výhradně v tropické Americe. Centrum rozšíření je na Kubě (zejména ve středovýchodní části ostrova), kde roste celkem 16 endemických druhů a 7 taxonů hybridního původu. Dva druhy jsou endemity Hispanioly. Zbývající 3 druhy se vyskytují v Jižní Americe: "Copernicia alba" v jižní Brazílii, Bolívii, Paraguayi a severovýchodní Argentině, "C. prunifera" v Brazílii a "C. tectorum" v Kolumbii a Venezuele.  Kopernicie rostou v nižších nadmořských výškách jako součást suchých lesů a na druhotných savanách. Na Kubě jsou zastoupeny zejména v tuholisté křovinaté vegetaci na serpentinitových podkladech nebo v poloopadavých lesích na sezónně zaplavovaných, těžkých, jílovitých půdách na přímořských pláních. Brazilský druh "C. prunifera" roste v rozlehlých porostech zejména v oblastech s periodickými záplavami. Na podobných stanovištích roste i "C. tectorum".

Ekologické interakce.

Listy "C. prunifera" jsou pokryty nebývale tlustou vrstvou vosku, což je vykládáno jako přizpůsobení suchému klimatu severovýchodní Brazílie. Na listech kopernicií (i dalších palem) se živí housenky babočkovitého motýla "Brassolis sophorae" a řada druhů červců ("Aspidiotus destructor", "Aonidiella orientalis", "Colobopyga coperniciae", "Ischnaspis longirostris")

Taxonomie.

Rod se v taxonomii palem řadí do podčeledi "Coryphoideae" a tribu "Livistoneae". Mezi blízce příbuzné rody patří např. "Licuala" a "Livistona". Jednotlivé druhy se na společných stanovištích zejména v oblasti střední a východní Kuby přirozeně kříží a vzniká tak řada hybridních taxonů. U některých je rodičovská kombinace jednoznačná, u jiných je původ po vícenásobné hybridizaci obtížně určitelný.

Význam.

Kopernicie jsou vesměs velmi ozdobné palmy a v tropech se občas vysazují jako okrasné dřeviny. Jsou odolné vůči patogenům, jejich obliba je však limitována pomalým růstem. Nejznámějším a nejvíce pěstovaným zástupcem rodu je "Copernicia macroglossa", palma neobyčejného vzhledu s hustou korunou přisedlých listů. Staré uschlé listy neopadávají a hromadí se ve spodní části koruny. Mezi nápadné druhy náležejí také 3 mohutné kubánské kopernicie: "C. fallaensis", "C. baileyana" a "C. gigas".  Brazilský druh "Copernicia prunifera" (syn. "C. cerifera") má velký ekonomický význam jako zdroj karnaubského vosku používaného zejména k voskování automobilů, bot a nábytku, také ve farmacii a parfumerii. V potravinářství se používá k povrchové úpravě cukrovinek pod označením E 903. Karnaubský vosk je tvrdší než včelí vosk a většina syntetických vosků. V Brazílii je tento vosk sklízen již od roku 1810, první plantáže byly založeny kolem roku 1890. Listy se lokálně používají jako střešní krytina, kmeny na stavby, vlákna k výrobě provazů a štětců. Škrob získávaný z kmene je jedlý. Jedlá je i dužnina plodů a mladá květenství. Podobné využití má i druh "Copernicia alba". Kořeny tohoto druhu slouží v Jižní Americe jako diuretikum.

Kopernicie ("Copernicia") je rod palem. Jsou to středně velké až mohutné palmy s dlanitými listy a kmeny pokrytými vláknitými listovými pochvami. Květenství jsou bohatě větvená a svojí délkou přesahují listy. Plody jsou peckovice. Rod zahrnuje 21 druhů. Většina z nich jsou endemity Kuby, několik dalších roste na Hispaniole a v Jižní Americe. "Copernicia macroglossa" a některé další druhy jsou v tropech pěstovány jako okrasné rostliny. Jihoamerický druh "Copernicia prunifera" je zdrojem karnaubského vosku. Místní využití mají i listy, kmeny a vlákna některých druhů.

Copernicia est un genre de la famille des palmiers ou Arécacées. Il comprend des espèces appelées communément palmiers à cire. Le genre a été nommé ainsi par le botaniste Carl Friedrich Philipp von Martius, en 1837, en hommage à l'astronome polonais Nicolas Copernic.


Vzhled.

Makroskopický.

Plodnice je kompaktního habitu, v obrysu nepravidelně kulovitá až vejčitá. Dosahuje 100–300 milimetrů v průměru, zbarvena je bíle až krémově, ve stáří žlutohnědě. Povrch plodnice shora pokrývají šupinovité nepravidelné sterilní ostny. K substrátu plodnice přirůstá zúženým bokem.  Hymenofor je vyvinutý na spodní a přední straně v podobě dolů směřujících hustě uspořádaných ostnů, které dosahují 20–50 milimetrů délky.  Dužnina má bělavé zbarvení, v masité části plodnice je dutinkatá, slabě vláknitá, tuhá, s ovocnou vůní a chutí.

Mikroskopický.

Výtrusy dosahují 5-7 × 4-6 μm, jsou široce elipsovité, hladké až jemně bradavčité, amyloidní. Trama je monomitická, generativní hyfy záhy tlustostěnné, inflátní, přezkaté, amyloidní. Gloeocystidy jsou přítomny. Výtrusný prach je bílý.

Výskyt.

Korálovec ježatý roste vzácně až velmi vzácně na dřevu buků, v teplých oblastech i dubů, jen zřídka jiných listnáčů (Cejp uvádí sběr z javoru, Socha a Jegorov zmiňují habr, jasan, jabloň a ořešák, Hagara také břízu, topol, jeřáb a platan, Dvořák a Hrouda dále akát). Objevuje se na živých i mrtvých kmenech (až do výšky několika metrů), případně pařezech. Pilát ho řadí k vzácným druhům kyselých doubrav a oligotrofních habrových doubrav. Vyskytuje se v přirozených lesích a parcích, zejména v pahorkatině, v horském stupni vzácně. Je považován za saprotrofní druh, podle některých autorů může zprvu žít poloparaziticky. Fruktifikuje od srpna do listopadu.

Rozšíření.

Roste v Evropě a Asii. V Evropě se vyskytuje v následujících zemích: Arménie, Belgie, Bulharsko, Česko, Dánsko, Francie, Itálie, Německo, Nizozemsko, Polsko, Rakousko, Řecko, Severní Makedonie, Slovensko, Srbsko, Švédsko, Švýcarsko, Spojené království.  První nález z území současné České republiky byl publikovaný v roce 1927, kdy časopis Vesmír zveřejnil fotografií doložený nález profesora E. Güttlera. Velenovský jej v Českých houbách (1920-1922) ještě neuvádí. Byly publikovány nálezy mimo jiné z oblasti následujících chráněných území České republiky:

Záměna.

Z hub rostoucích na dřevu, které mají ostnitý nebo jemu podobný hymenofor, hrozí záměna s následujícími druhy:

Ochrana.

Korálovec ježatý je uveden v Červeném seznamu hub (makromycetů) České republiky jako zranitelný druh (VU). Jako silně ohrožený druh byl navržen k zákonné ochraně v rámci vyhlášky o zvláště chráněných druzích organismů. Figuruje v kandidátní listině evropského červeného seznamu a mezi 33 druhy doporučenými k mezinárodní ochraně v rámci Bernské konvence. V Evropě je ohrožený intenzivním lesním hospodařením, kácením starých buků a dubů a to i na synantropních stanovištích z bezpečnostních důvodů. Vzácný výskyt je důsledkem absence starých vzrostlých listnatých lesů.

Korálovec ježatý ("Hericium erinaceus" ) je vzácná ježatá houba rostoucí na podzim na dřevu listnáčů, především buků a dubů. V České republice je navržena k zákonné ochraně.

L'hydne hérisson (Hericium erinaceus) est une espèce de champignons basidiomycètes de la famille des "Hericiaceae". C'est un hydne, c'est-à-dire un champignon dont l'hyménium se présente sous la forme d'aiguillons. Ces derniers sont blancs, mous et pendants, et contrairement à d'autres espèces proches, ils ne sont pas réticulés. L'hydne hérisson est un parasite des feuillus qui est répandu dans tout l'hémisphère nord. C'est un champignon comestible quand il est jeune, qui possède des propriétés médicinales. Il est cultivé, surtout en Chine, depuis les années 1960.


Historie.

Schopnost rozpoznat trendy a vizionářské přemýšlení jsou základem úspěchu konceptu ITB Berlin. Přesto se ve svých počátcích setkala myšlenka Prof. Dr. Manfreda Busche, který veletrh v roce 1966 založil, s nedůvěrou. První ročník měl podobu zaoceánského veletrhu, kde se představilo devět vystavovatelů z pěti zemí, a to z Egypta, Brazílie, Německa, Guiney a Iráku. Prudký nárůst firem a organizací v 60. letech zajistil druhému ročníku ITB velký úspěch. Díky účasti Rumunska a Maďarska se navzdory Studené válce představily dva státy z tzv. východního bloku. Díky tomu si ITB vytvořila pověst neutrální platformy, která přesahuje přes pomyslné politické hranice. V 70. letech probíhalo období intenzivního růstu, což dokazuje ročník 1974, kdy vystavovatelská plocha přesáhla 20 000 čtverečních metrů.

Koncept.

Heslem ITB je „Experience & Experts“, česky "zkušenost a zkušení". Tento přední veletrh v oblasti cestovního ruchu si zakládá na poznávání lidí z celého světa a výměnou názorů a zkušeností mezi experty.  Přibližně dvě třetiny vystavovatelů a 40 % odborných návštěvníků přijíždí ze zahraničí a mají rozhodovací pravomoc. Veletrh ITB slouží jako centrální komunikační a marketingové fórum, kdy mají vystavovatelé možnost prezentovat své společnosti odborným návštěvníkům  Organizátoři se veletrh snaží přehledně členit. Vedle dělní podle destinací jsou haly rozděleny podle segmentů, ve kterých působí. Jedná se o Business Travel / Travel Technology / Mobile Travel Services (Haly 5.1, 6.1, 8.1, 10.1) eTravel World (Hala 6.1), Kulturní turistika (Hala 16), Gay & Lesbian turistika (Hala 3.1), Kariérní centrum (Hala 11.1), turistika pro mladé a zážitková turistika (Hala 4.1).

Přehled vystavovatelů.

Vystavovatelé na ITB pocházejí ze všech oblastí cestovního ruchu. Patří k nim organizace zaměřené na národní a regionální turistiku, cestovní kanceláře, hotely, cestovní pojištění, autopůjčovny, vývojáři komunikačních a informačních systémů, vydavatelé a mezinárodních turistické svazy.

Oficiální partnerská země.

Pro každý ročník veletrhu je určena partnerská země, která se návštěvníkům představí díky akcím, které probíhají během veletrhu.

Veletrh Internationale Turismus Börse Berlin, zkráceně ITB Berlin je mezinárodní veletrh, který se koná v Berlíně. Veletrh je zaměřený cestovní ruch. Představují se zde například země, města, cestovní kanceláře, hotely a další poskytovatelé služeb z oboru. Veletrh se koná pravidelně od roku 1966, vždy počátkem března a patří k těm nejdůležitějším akcím v oblasti cestovního ruchu.

L’ITB Berlin est le premier salon mondial du tourisme. Organisé par Messe Berlin GmbH, il a lieu chaque année en mars au Parc des Expositions de Berlin.


Smyslové vnímání.

Činčily se díky svým smyslům znamenitě přizpůsobily životu v daném prostředí. Tyto jejich schopnosti přetrvávají i při domácím chovu.  Zrak:  Velké oči, dokonalé přizpůsobené špatným podmínkám, jsou typické pro zvířata aktivní za soumraku a v noci. Přesto činčily příliš dobře nevidí, mají špatné prostorové vidění a jen stěží dokáží odhadovat vzdálenosti. Jako téměř všechna zvířata, která se mohou stát něčí kořistí, mají i činčily oči posazené daleko od sebe, což jim umožňuje pohled téměř v celém svém okolí.  Sluch:  Sluch je nejlépe vyvinutým smyslem těchto jihoamerických hlodavců. Velké uši jsou mimořádně pohyblivé. Sluchové schopnosti mají velký význam i pro vzájemné dorozumívání činčil. Velké uši nemají kvůli poslechu, ale díky dobrému prokrvení hrají velkou roli i při regulaci tělesné teploty.  Čich:  Čich u činčil je pravděpodobně velmi dobře vyvinut. Svůj nos uplatňují nejen při navazování kontaktu a každodenním styku s ostatními zvířaty, ale i při prozkoumávaní potravy a pro ně neznámých předmětech. Jejich čich dokáže výrazně reagovat na pachy které se jim nezamlouvají.  Chuť:  Činčily mají dobře vyvinutou chuť. Po čichovém testu následuje ochutnávka, podle níž se činčila rozhodne, zda ji potrava chutná či nikoliv.  Hmat:  Dlouhé hmatové vousy kolem čenichu umožňují činčilám se zorientovat i za naprosté tmy, v rourách či úzkých spárách. Hmatové vousy, jejichž kořeny jsou spojeny s velkým množstvím nervů, mohou zachytit i ty nejmenší vibrace a pohyby vzduchu.

Mutace.

Činčily se nevyskytují pouze v jedné barevné mutaci, existují desítky barevných odstínů. Zde je výpis základních barev činčil:

Dominantní.

V tomto případě stačí jeden rodič, aby se barva projevila na mláděti.

Recesivní.

V tomto případě je potřeba, aby měli oba rodiče gen pro barvu.

Externí odkazy.

- vše o činčilách najdete na webu http://chov-cincil.webnode.cz/  - sdružení hobby chovatelů – http://cincilaklub.webnode.cz/

Činčila je hlodavcem z rodu činčilovití. Domestikované činčily pochází především z rodu "Cinchilla", obvykle jde buď o činčilu vlnatou ("Chinchilla chinchilla") nebo křížence činčily vlnaté a činčily krátkoocasé ("Chinchilla brevicaudata").

Le chinchilla domestique ("Chinchilla lanigera" × "Chinchilla brevicaudata") est un rongeur nocturne de taille moyenne, de la famille des Chinchillidés, originaire de la cordillère des Andes et vivant uniquement en captivité. Issu principalement de l'espèce sauvage "Chinchilla lanigera", il a été très probablement hybridé dans une moindre proportion avec l'autre espèce sauvage, "Chinchilla brevicaudata", encore plus rare car quasiment décimée pour sa fourrure au début du. Élevé en captivité avec succès depuis 1923, il a été sélectionné avant tout pour sa fourrure dense et soyeuse mais ce chinchilla domestique fait aussi partie depuis une quinzaine d'années des nouveaux animaux de compagnie (NAC). Contrairement aux espèces protégées sauvages, il n'est pas en voie de disparition. C'est le chinchilla le plus connu des fourreurs, des laboratoires et du grand public.


Život.

Rané dětství a únos.

Bakhita se narodila ve vesničce Olgossa na úpatí hory Agilerei do rodiny vyznávající monoteismus s animistickými prvky. Její otec byl bratr náčelníka vesnice a vlastnil pole s plantážemi. Jméno, které jí dali rodiče, zapomněla. Ve svých devíti letech, roku 1878, se vydala s kamarádkou na pole poblíž domova a byla unesena otrokáři. Stala se tak jednou z mnoha obětí četných nájezdů pořádaných náčelníky okolních kmenů, kteří museli Egyptu platit buď majetkovou daň, nebo daň ve formě otroků. Dostala nové jméno Bakhita, což znamená "šťastná".

Otroctví.

Byla několikrát prodána na trzích v Chartúmu a El Obeidu. Prošla si krutým zacházením a fyzickým i psychickým utrpením včetně zkroucení prsou a vyřezávání ornamentů do těla. Roku 1883 byla prodána italskému konzulovi Callistu Legnanimu. Novou životní situaci popsala slovy: ""Ještě jsem nebyla svobodná, ale začaly se dít změny. Byl konec s bičováním, tresty i urážkami, zkrátka byl to konec deseti let nelidského zacházení.""

Odchod do Itálie.

Politické změny přiměly Legnaniho k návratu do Itálie. Bakhitu vzal s sebou a svěřil ji svému příteli tlumočníku Augustu Michielimu, v jehož rodině se právě narodila dcera. Bakhita se stala ošetřovatelko Michieliho dcery.

Konverze a vstup do kláštera.

Když rodina potřebovala odcestovat, umístila Bakhitu s dítětem do Katechumenického centra sester kanosiánek v Benátkách. Tam se Bakhita poprvé důkladně seznámila se základy křesťanství a v lednu 1890 přijala křest i nové jméno Josefína. Přes nabídku Michieliových se odmítla vrátit do Afriky. Rozhodla se vstoupit do kongregace Dcer křesťanské lásky a zůstat v klášteře. Často připomínala, že křest pro ni znamenal druhé vyvedení z otroctví.

Řeholní život.

Roku 1902 byla sestra Josefína Bakhita z Benátek poslána do řeholního domu ve Schiu. Z počátku se dostávala do nekomfortních situací kvůli barvě pleti. V roce 1907 byla povýšena na hlavní kuchařku komunitní kuchyně. Představená Markéta Bonotto ji požádala, aby sepsala svůj životní příběh. Tak vznikl třicetistránkový rukopis "Storia meravigliosa". Během první světové války pracovala Bakhita jako ošetřovatelka ve vojenské nemocnici a starala se o zákristii. Vojenský kaplan B. Cesaretti o ní svědčil: ""Jedním z jejích úkolů byla starost o sakristii. Preciznost a svědomitost v této službě prozrazovaly její úctu k eucharistii...s nesmírnou radostí připravovala oltář i bohoslužebné předměty."" Roku 1922 překonala zápal plic a výrazně zeslábla. Byla jí tedy svěřena funkce fortnýřky. 10. srpna 1927 složila věčné sliby v Miranu. Po druhé světové válce se jí opět zhoršilo zdraví. Trpěla astmatickou bronchitidou, atritidou, synovitidou a elefantiázou i přes velké bolesti a omezení pohybu prohlásila: ""Jsem na hoře Tábor, ne na Kalvárii.""  Zemřela v pověsti svatosti 8. února 1947 po boji s nemocí.

Svatá Josefína Bakhita (1869 Olgossa – 8. února 1947, Schio) byla zotročená súdánská dívka, která se po svém příchodu do Itálie stala křesťankou a řeholnicí kongregace kanosiánek. Je často zmiňována v encyklice Spe salvi papeže Benedikta XVI., v den jejího svátku se připomíná "Světový den modliteb za oběti obchodu s lidmi" a je také patronkou katolické církve v Súdánu.

Joséphine Bakhita, née en 1869 au Soudan, province du Darfour, à Olgossa, à l'ouest de Nyala, près du Mont Agilerei, dans la tribu nubienne des Dadjo et morte le à Schio en Italie, est une ancienne esclave devenue religieuse canossienne et canonisée en l'an 2000 par le pape Jean-Paul II.


Popis.

"Acoelorrhaphe wrightii" je nevelký, trsnatě rostoucí druh palmy dorůstající výšky do 7 metrů. Kmeny jsou tenké, přímé, vícečetné a dosahují tloušťky do 15 cm. Jsou pokryté vláknitými listovými pochvami, ve stáří někdy holé. Listy jsou dlanité, induplikátní, složené z kopinatých, na bázi srostlých segmentů. Řapík nese tuhé ostny a na bázi není rozštěpený. Na líci listu je přítomna špičatá až zašpičatělá "hastula", na rubu chybí. Květenství je latovité, delší než listy, větvené zpravidla do 3. řádu. Květy jsou oboupohlavné, přisedlé, vyrůstající jednotlivě nebo ve skupinách po 2 až 3 na větvích květenství. Kalich i koruna jsou trojčetné, na bázi srostlé. Tyčinek je 6 a mají na bázi srostlé nitky. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů. Plodolisty jsou na bázi volné a v čnělkové části srostlé. Čnělka je nitkovitá, zakončená drobnou bliznou. Plody jsou černé, kulovité, hladké (za sucha lehce drsné), jednosemenné bobule s tenkým dužnatým mezokarpem a blanitým endokarpem. Jsou 7,5 až 8,5 mm velké. Semena jsou kulovitá, s okrouhlou jizvou a homogenním endospermem.

Rozšíření.

Druh je rozšířen v zemích okolo Mexického zálivu od jižní Floridy přes jižní Mexiko, karibské pobřeží Střední Ameriky a ostrovy Karibiku po Kostariku a kolumbijský ostrov Isla de Providencia. Roste na vlhkých místech, zejména na savanách, terénních sníženinách a brakických bažinách, na Floridě též v Everglades. Často tvoří husté skupiny.

Ekologické interakce.

Květy jsou pravděpodobně opylovány zejména včelami. Plody rozšiřují především ptáci. Rostlina je podobně jako serenoa plazivá odolná vůči občasným požárům vegetace.

Taxonomie.

Rod "Acoelorrhaphe" je v rámci systému palem řazen do podčeledi "Coryphoideae" a tribu "Livistoneae". Nejblíže příbuzným rodem je podle výsledků molekulárních studií rovněž monotypický a americký rod "Serenoa". V některých zdrojích (např. "Flora of North America"), je rodový název chybně uváděn jako "Acoelorraphe".

Význam.

Druh je pro svůj pěkný vzhled a drobnější vzrůst často pěstován v tropech a subtropech jako okrasná rostlina. Vyžaduje dostatek slunce a vlhčí půdu. V suchých podmínkách roste velmi pomalu.

Acoelorrhaphe wrightii (alternativně též jako "Acoelorraphe wrightii") je druh palmy a jediný druh rodu Acoelorrhaphe. Je to drobnější palma s vějířovitými listy a vícečetnými, poměrně tenkými kmeny obalenými vláknitými listovými pochvami. Druh je rozšířen na Floridě, Střední Americe a Karibských ostrovech. Je poměrně často pěstován jako okrasná palma.

Le Paurotis de Wright, Acoelorrhaphe wrightii (parfois orthographié "Acoelorraphe wrightii"), est une espèce de palmiers (famille des "Arecaceae"). Cette espèce est présente dans la péninsule du Yucatán au Mexique, le long du littorale caraïbe de l'Amérique centrale (depuis le Belize jusqu'au nord du Costa Rica), dans les Caraïbes (à Cuba et l'archipel de San Andrés, Providencia et Santa Catalina), dans une partie des Bahamas, et dans l'extrême sud de la Floride. Le nom du genre est une combinaison de trois mots grecs signifiant : ‘a’- «sans», 'koilos' pour «creux» et ‘rhaphis’ «couture» (d’où le ‘rh’ dans ce nom de genre), une allusion à la forme du fruit ou plutôt de la graine qui est dénuée de cicatrice en creux..


Championnats du monde de patinage artistique

Historie.

V roce 1895 byl přijat návrh pořádat mistrovství světa v krasobruslení. První mistrovství světa uspořádala Mezinárodní bruslařská unie v únoru 1896 v ruském Petrohradu a soutěžili zde jen 4 sportovci.  Až do roku 1906 byla mistrovství světa chápána pouze jako mužská soutěž, protože i samotné krasobruslení bylo zpočátku považováno za mužský sport. Každopádně neexistovalo žádné oficiální pravidlo týkající se pohlaví soutěžících. Tak se stalo, že v roce 1902 se soutěže zúčastnila Florence Madeline Syersová a vyhrála stříbrnou medaili. Proto se na kongresu ISU v roce 1903 projednávala problematika pohlaví, ale nebylo přijato žádné nové pravidlo. Až kongres v roce 1905 založil soutěž žen jako událost druhé třídy - označovala se jako „šampionát ISU“, zatímco mužská soutěž byla „mistrovstvím světa“ (vítězky měly být označeny jako „ISU šampionky“, ne titulem „mistryně světa“). Mužská a ženská soutěž se měly konat odděleně. První soutěž žen se konala v roce 1906 v Davosu.  Soutěž sportovních dvojic se poprvé konala v Petrohradu v roce 1908, i když v některých zemích byly přesto nadále soutěže párů nezákonné a považovány za neslušné. Jednou z takových zemí bylo i Japonsko. I soutěž sportovních dvojic byla označována (podobně jako soutěž žen) jako „šampionát ISU“. Až v roce 1924 jim byl přiznán status "Mistrovství světa".  Během prvních let krasobruslařských soutěží platilo, že soutěž rozhodovali většinou rozhodčí z hostitelské země. Na mistrovství světa žen v roce 1927, které se konalo v norském Oslu, byli tři z pěti rozhodčích Norové. Tři norští rozhodčí přisoudili prvenství Norce Sonji Henieové, i když rakouský a německý rozhodčí na první místo umístili obhájkyni titulu Hermu Szabóovou. Kontroverzní vítězství Henieové způsobilo, že ISU přijala pravidlo povolující ne více než jednoho zástupce ze stejné země v panelu rozhodčích.  Poprvé se společně všechny tři soutěže (mužská, ženská i soutěž sportovních dvojic) konaly v rámci jedné akce na Mistrovství světa 1930 v New Yorku. Také to bylo první mistrovství, které se konalo mimo území Evropy.  Soutěž tanečních párů se stala součástí programu mistrovství světa v roce 1952. V roce 1960 omezila Mezinárodní bruslařská unie maximální počet reprezentantů jedné země na třech v každé disciplíně. Tzv. povinné figury byly na soutěžích mistrovství světa zrušeny v roce 1991 a tzv. 6.0 systém se používal v rozhodování do roku 2004. Nový tzv. ISU rozhodčí systém se začal používat od Mistrovství světa 2005.  Dlouhodobým problémem mistrovství světa se ukázalo jejich načasování. V letech, kdy se konají zimní olympijské hry se mistrovství světa konala krátce po olympijské soutěži. A proto se konají až v březnu.  Světové šampionáty v krasobruslení se nekonaly od roku 1915 do 1921 a od roku 1940 do 1946, kvůli První a Druhé světové válce a taky v roce 1961, kdy spadlo letadlo letu Sabena 548 s americkým krasobruslařským týmem. V roce 2011 se původně mluvilo, že šampionát, který se má konat v Tokiu, se zruší kvůli zemětřesení a tsunami v Japonsku, ale šampionát byl raději přesunut do Moskvy.

Mistrovství světa v krasobruslení je každoročně pořádaná soutěž v krasobruslení o titul "Mistra světa" ve čtyřech kategoriích. Dvou z nich se účastní jednotlivci "muži" a "ženy", dalších dvou páry – "sportovní dvojice" a "taneční dvojice" ("tance na ledě"). Šampionáty jsou pořádány Mezinárodní bruslařskou unií (ISU). Soutěž se zpravidla uskutečňuje v březnu.

Les championnats du monde de patinage artistique (ou "Mondiaux" dans le jargon populaire) sont une compétition annuelle de patinage artistique organisée par l'ISU, dans laquelle les patineurs artistiques de statut éligible (ou amateur) se disputent le titre de champion du monde.


Výskyt.

Tato zvířata žijí pouze na ostrově Zanzibar () u pobřeží Tanzanie a v malém počtu i na africkém kontinentu na pobřeží Keně. Na Zanzibaru se vyskytují v jižní a východní části ostrova a jsou rozdělená do třech oddělených populací, severní v oblasti Kiwengwa, jižní v Mtende a střední v Jozani-Chwaka Bay. Jsou tam suché křovinaté lesy rostoucích na korálovitém podkladu, kde nejvyšší stromy dorůstají do výšky jen 10 m, s množstvím otevřených skalnatých plošin. Jsou to území dlouhodobě suchá, bezvodá a zvířata tam přesto vydrží po dlouhou dobu bez pití.  V Keni se vyskytují ve stále se snižujícím počtu v národním parku Arabuko Sokoke rozkládajícím se asi 100 km severně od druhého největšího města Mombasy a v roce 2011 bylo několik jedinců spatřeno i v severněji položených rezervacích Boni a Dodori. Jejich areály se nacházejí ve starých, špatně prostupných, vysokých, pobřežních keřovitých porostech tvořených převážně hustými cynometrami. V minulosti tyto antilopy žily ještě na ostrovech Pemba u pobřeží Tanzanie a Funzi u břehů Keně, na obou je zlikvidovali domorodci a zdivočelí psi.  Po několika neúspěšných pokusech se podařilo v roce 2000 vysadit několik párů chocholatek zanzibarských na 70 km od Zanzibaru vzdálený soukromý ostrov Chumbe, na který je vstup zakázán a okolo byl vyhlášen první tanzanský mořský národní park. Je to pokus o založení náhradní populace, neboť původní není daleko zániku. V roce 2005 bylo na malý ostrov Mnemba kde již žijí antilopky pižmové, vzdálený asi 5 km od ostrova Zanzibaru, přesídleno šest jedinců. Jeden z nich, vystresovaný převozem, ihned po vypuštění vběhl do moře a utopil se, zbytek přepravu přežil a zabydlel se. Jsou to zvířata velice citlivá na stres, odchyt málokdy přežijí a v zajeti nejsou chována.

Popis.

Chocholatka zanzibarská je malá a podsaditá, přizpůsobena pohybu v hustém lesním podrostu, samec i samice jsou stejně velcí i zbarvení. Bývá dlouhá od 66 do 71 cm, vysoká 30 až 32 cm a váží od 7 do 12 kg, její krátký ocas zakončený bílých chomáčkem je dlouhý 9 až 12 cm. Má poměrně krátké a tenké přední nohy a silné zadní se široce rozevíratelnými prsty umožňující pohyb po močálovité půdě. Její měkká, až hedvábná srst je většinou žlutohnědá, na krku lehce šedivá, zadní partie a přední i zadní nohy mají načervenalou barvu a nad kopyty bílé a černé skvrny. Nejzřetelnějším poznávacím znamením je bílý pruh přes záda a břicho. Čenich je špičatý, vpředu zakončený nozdrami a širokými ústy, mají vystouplé pachové žlázy pod očima a 8 cm dlouhé uši. Obě pohlaví jsou vybavena krátkými, dozadu směřujícími rohy dlouhými asi 5 cm, u samců bývají o něco delší. V případě pocitu ohrožení vydávají frkavé zvuky.  Na hlavě mezi ušima mají typický chomáč srstí, odtud pochází české rodové jméno "chocholatka", z řečtiny vzniklo vědecké rodové jméno "Cephalophus" (na hlavě "kephalé" mají hřeben "lophus"). Druhové jméno "aders" poskytl na Zanzibaru působící zoolog W. Mansfield Aders.

Potrava.

Tento druh je denní typ, hlavní období jejich aktivity probíhá v denní době. Nejčilejší jsou od rozbřesku do 11 hodin, pak odpočívají a přežvykují, opět se pasou od 15 hodin do soumraku. Konzumují trávu, listy, mladé výhonky, pupeny, květy, semena i plody. Převážně se živí rostlinami druhů "Canthium", "Cassytha", "Ficus", "Grewia", "Guettarda", "Mimusop", "Mystroxylon", "Suregada", "Polyspheria", "Tetracera" a plody stromů eben, kasinie a tomel, které s korun shazují opice kočkodani diadémoví ("Cercopithecus mitis") a guerézy zanzibarské ("Piliocolobus kirkii") nebo ptáci, tehdy na lahůdky čekají pod stromy ve skupinkách.  Mnohé chocholačky příležitostně sežerou také hmyz a drobné obratlovce, u zanzibarské to není potvrzeno.

Rozmnožování.

Bývají viděny pást se jednotlivě, v páru nebo v páru s mládětem. Svá malá území si označují černým lepkavým sekretem z pachových žláz na tváří a trusem, spory o území nebyly pozorovány. Samice se páří v období mezi červnem a listopadem a rodí jedno mládě, které po několik prvních týdnů života zůstává ukryto v podrostu. Jsou to ostražitá zvířata s velmi dobrým sluchem a hbitě reagují na hluk, po kterém rychle vklouznou do houští. Proto není o průběhu jejich rozmnožování, vzájemných vztazích či délce života mnoho vědomostí.

Možnost záměny.

Někdy žiji na společném prostoru s velikostně i barvou podobnými chocholatkami červenými ("Cephalophus natalensis") a antilopkami pižmovými ("Neotragus moschatus"), tyto však nemají vzadu charakteristický bílý pruh. Vzájemně se tolerují, ale nestýkají se.

Ohrožení.

Chocholatka zanzibarská je v Keni i na Zanzibaru chráněným druhem, její ochrana se však těžce prosazuje. Domorodci tradičně všechny druhy chocholatek loví pro maso a pěknou kůži a na území kde žijí se i přes zákaz těží dřevo a mýtí lesy za účelem získání zemědělské půdy nutné k obživě. Nejchudší lidé v lese těží palivové dříví na prodej, což bývá jejich jediný zdroj příjmů. Životní prostor zvířat se stále zmenšuje a fragmentuje, snižuje se tak možnost k páření nepříbuzných jedinců a zachování genetické rozmanitosti.  Přestože již dlouho existují zákony k jejich úplné ochraně, nejsou účinně vynucovány. Do osvobození v roce 1964 (kdy odešli britští kolonialisté) byl jejich lov řízen a kontrolován, pak nová vláda neměla prostředky k prosazení předpisů o ochraně zvěře. Teprve v roce 1994 byly učiněny prvé pokusy o regulaci, která se jen těžce uskutečňuje. Lov tak stále zůstává nejvážnější hrozbou pro budoucí existenci chocholatky zanzibarské. Ostrov Zanzibar je přelidněn, rozmáhá se tam turistika a není dost prostoru pro divoká zvířata. Kromě lidí jsou hlavní nepřátele levharti a krajty, jakož i volně pobíhající psi.  V roce 1982 byl jejich počet na Zanzibaru odhadován okolo 5000 a v roce 1999 jen 640 zvířat. Novější informace o počtech nejsou, předpokládá se však, že i nadále klesají. Podle IUCN jsou chocholatky zanzibarské považované za nejvíce ohrožený druh chocholatek.

Chocholatka zanzibarská ("Cephalophus adersi") je jednou z nejmenších a nejvýrazněji zbarvených chocholatek. Tento plachý, africký přežvýkavý sudokopytník je z celého rodu "Cephalophus" nejvíce ohroženým druhem. Je považována za jednu z nejhezčích antilop.

Le Céphalophe d'Ader (Cephalophus adersi) est une espèce de mammifère appartenant à la famille des Bovidae. Il est présent en petit nombre (environ 1400) en Tanzanie (Région de Zanzibar) et de façon parcellaire au sud du Kenya.


Časný život.

Bob Morley je synem filipínské matky a australsko-irského otce, který zemřel, když byl Morley mladý. Bob má dvě sestry a jednoho bratra, mezi svými sourozenci je nejmladší.  Morley vyrůstal na farmě v Kynetonu, malém městečku ve Victorii. Studoval drama až do 11. ročníku školy, kde byl požádán, aby přerušil studium kvůli chování. Po dokončení 12. ročníku se Morley přestěhoval do Melbournu a začal inženýrská studia. O rok později se rozhodl zapsat na Kreativní umění na univerzitě La Trobe a sehnal si hereckého agenta.

Kariéra.

Morley začal svou kariéru hraním v mnoha divadelních produkcích, krátkých filmech a hrách jako např. "Falling to Perfect" či "Tale From Vienna Woods". Morley se v roce 2005 objevil v nízkorozpočtovém horrorovém filmu "Dead Harvest", který režíroval Damian Scott, a také hrál jako extra v soap opeře "Neighbours". V tom samém roce dostal roli v "Angels with Dirty Faces" a jeho herecký výkon upoutal pozornost castingových režisérů seriálu "Home and Away". O rok později získal v tomto seriálu roli Drewa Curtise, za kterou byl nominován na cenu Nejvíce populární nový mužský talent udílenou Logie Award.  Morley se objevil v druhé řaděaustralské pěvecké soutěže celebrit "It Takes Two" v květnu 2007. Dne 12. června 2007 byl ze soutěže vyřazen, přestože ten den získal své nejvyšší skóre. V roce 2008 skončil v seriálu "Home and Away" a dostal roli Tonyho Moretti v akčním drama seriálu "Kriminálka z pobřeží" na televizní stanici Nine Network. Seriál byl po první řadě ukončen kvůli nízké sledovanosti. V roce 2008 se také objevil ve "Scorched" na stejné televizní stanici. Morley byl nominován magazínem Cleo na cenu Mládenec roku.  V roce 2009 zahrál roli Lorca ve hře "Palindrome for a Dead Poet". Následující rok se Morley objevil ve čtvrté sérii "Sea Patrol" v pátém díle s názvem „Paradise Lost"“". V roce 2011 účinkoval v australském thrilleru "Road Train" režírovaném Deanem Francisem. V Severní Americe vyšel film pod názvem "Road Kill". V červnu 2011 bylo oznámeno, že Morley bude hrát roli Aidana Fostera v "Neighbours". Morley si dal desetitýdenní pauzu ze soap opery, aby mohl účinkovat ve filmu "Blinder" o australském fotbalu. Na set "Neighbours" se vrátil na začátku června 2012.  Dne 21. února 2014 bylo oznámeno, že byl Morley obsazen do role Bellamyho Blakea v seriálu "The 100" vysílaného televizní stanicí The CW. V roce 2014 si zahrál ve filmu "Lost in the White City."

Osobní život.

Do roku 2008 byl Morley ve vztahu se svojí kolegyní ze seriálu "Home and Away" Jessicou Tovey.  Dne 7. června 2019 bylo oznámeno, že se oženil se svou kolegyní ze seriálu "The 100" Elizou Taylor.

Robert Alfred "Bob" Morley (* 20. prosince 1984, Keyneton, Victoria, Austrálie) je australský herec. Poté, co se objevil v několika divadelních produkcích a krátkých filmech, byl Morley obsazen jako Drew Curtis v "Home and Away" v roce 2006. Za tuto roli byl nominován na cenu "Nejvíce populární nový mužský talent" udělovanou Logie Award. Morley se také objevil v australském pěveckém pořadu "It Takes Two" v roce 2007. V roce 2011 byl obsazen do role Aidana Fostera v australské soap opeře "Neighbours" a o dva roky později hrál ve filmu "Blinder". Od roku 2014 hraje Bellamyho Blakea v seriálu "The 100".

Bob Morley, de son nom de naissance Robert Alfred Morley, est un acteur australien né le à Kyneton (Victoria). Il est essentiellement connu pour son rôle de Bellamy Blake dans la série télévisée "Les 100".


Geografie a geologie.

Hradní zřícenina se nachází na malém skalnatém výběžku na pobřeží Causeway v nejsevernější oblasti Severního průlivu v místech, kde tento průliv přechází do Hebridského moře, respektive do Atlantského oceánu. Horniny, kterými je toto pobřeží tvořeno, jsou převážně výsledkem třetihorní sopečné činnosti. Vyskytují se zde však i horniny sedimentární, především vápenec. Nejvýznamnější geologickou lokalitou v okolí jsou čedičové "varhany" Giant ́s Causeway, zapsané na seznamu Světového dědictví UNESCO. Dunseverick je od tohoto světově proslulého skalního útvaru vzdálen přibližně 4 km vzdušnou čarou směrem na východ. Po turistické stezce "Causeway Coast Way", která se vine podél okraje zdejších útesů, je vzdálenost zhruba dvojnásobná.

Historie.

Historie pevnosti Dunseverick sahá až do nejranějšího období středověku a je spjata s historii království Dál Riada, které zahrnovalo území hrabství Antrim v Irsku a západní oblast Skotské vysočiny spolu s přilehlými ostrovy. Uvádí se, že v 5. století svatý Patrick vysvětil na hradě Dunseverick Olcána, který poté odešel na studia do Galie a po návratu se stal prvním křesťanským biskupem v Irsku.  Hrad Dunseverick byl v 6. století sídlem Ferguse Velkého (Fergus Mör Mac Eirc), krále Dál Riady a prastrýce Muirchertacha Mac Muiredaiga, zvaného Mac Ercae z rodu Uí Néill, krále Irska.  V oněch dobách existoval v Irsku systém veřejných cest různé důležitosti, přičemž nejvýznamnějšími z nich bylo pět dálkových tras, tzv. "slighte", procházejících všemi královstvími. Počátek jedné z těchto dálkových cest, zvané "Slige Midluachra", byl v Dunsevericku, odkud tato trasa vedla až do Tary, sídla irských Velkých králů v hrabství Meath. Přes Dunseverick také putoval mýtický korunovační kámen "Lia Fáil", když jej král Muirchertach zapůjčil strýci Fergusovi, aby ten mohl být korunován králem nově nabytých oblastí v západním Skotsku.  V období let cca 1000 až 1320 patřil Dunseverick rodu Ó Catháin, příslušníkům severní větve Uí Néill. Později tento rod znovu získal Dunseverick v polovině 16. století. Posledním majitelem z uvedeného rodu byl Giolla Dubh Ó Catháin. Hrad byl dobyt a zbořen vojsky skotského generála Roberta Munro v roce 1642.  V roce 1962 tehdejší majitel, místní farmář Jack McCurdy, předal pozemky na poloostrově s pozůstatky hradní zříceniny Dunsevericku britské organizaci National Trust for Places of Historic Interest or Natural Beauty.

Dunseverick (též "Feigh", irsky "Dún Sobhairce" neboli "Sobhairceova pevnost") je hrad na severním pobřeží Irska. Hradní zřícenina se nachází poblíž stejnojmenné osady na území severoirského hrabství Antrim ve Spojeném království. Objekt je spolu s pozůstatky okolního opevnění evidován pod číslem C9871 4467 na seznamu státem chráněných památek (tzv. "Scheduled Historic Monuments") Spojeného království. Dunseverick leží v chráněné krajinné oblasti Causeway Coast AONB ("Area of Outstanding Natural Beauty"). Památka je ve správě Severoirské agentury životního prostředí ("Northern Ireland Environment Agency").

Le château de Dunseverick est situé dans le comté d'Antrim, en Irlande du nord, près du petit village homonyme de Dunseverick et de la chaussée des Géants. Le château et le chantier de fouilles où il se trouve sont des monuments historiques inscrits de la ville de Feigh, situé dans le district de Moyle. Le château de Dunseverick et la péninsule sur laquelle il s'élévait ont été donnés à la National Trust for Places of Historic Interest or Natural Beauty en 1962 par un fermier local Jack McCurdy. La chaussée Cliff Path mène de cet endroit au port de Dunseverick à l'est à la chaussée des Géants à l'ouest.


Život.

Její otec byl voják švédského původu, její matka, rozená Klanowská, měla kořeny německo-francouzsko-polské.  K filmu prvně přičichla v malém chicagském studiu "Essanay Studios". Tehdy stála před kamerou v pouhých čtrnácti letech (1914). V jejím druhém filmu, stále ještě v Chicagu, ji režijně vedl Charlie Chaplin. V roce 1916 odjela do Kalifornie, kde právě vznikalo epicentrum amerického filmového průmyslu.  V Hollywoodu pracovala nejprve pro studio Sennett–Keystone, ale brzy přešla k expandujícímu Paramountu. Zde natočila své nejslavnější němé filmy jako "Muž a žena" nebo "Anatolovy milostné aféry". V roce 1925 přešla k United Artists. Zde natočila "Sadie Thompsonovou" a "Nepovolaného", za výkon v obou filmech byla nominována na Oscara. Poslední film pro United Artists natočila v roce 1933 ("Dokonalé porozumění"). Pak byla zatlačena do pozadí novými hvězdami zvukové éry. Odjela tedy z Hollywoodu do New Yorku, začala se zde věnovat divadlu a také začala psát sloupky do novin. Na konci 40. let si na ni vzpomněl režisér Billy Wilder a nabídl jí roli Normy Desmondové ve filmu "Sunset Boulevard". Film měl úspěch a Swansonová ve svých padesáti letech prožila fenomenální comeback. Natočila pak ještě tři celovečerní filmy, aby v 50. letech přešla bez obav do televize, jež tehdy začala získávat masovou popularitu, avšak pro mnoho divadelních a filmových hvězd měla dlouho stigma pokleslé zábavy. Získala také pravidelný pořad v rozhlase. Přinesla v něm mj. reportáž ze svatby monackého knížete Rainiera s herečkou Grace Kellyovou. Hodně prostoru ve svém rozhlasovém cyklu věnovala módě a vydobyla si pozici té, která „určuje trendy“. Jejím dalším velkým tématem byla zdravá výživa. V pozdějším věku začala také malovat a sochat.  Jedním z mnoha jejích partnerů byl herec Erich von Stroheim. Naposledy se vdala v 77 letech.

Gloria May Josephine Swansonová (27. března 1899, Chicago – 4. dubna 1983, New York) byla americká filmová herečka, hvězda němého filmu. Režisér Cecil B. DeMille z ní vytvořil prototyp moderní svůdné ženy. Jako jedna z mála hvězd němé éry dokázala uspět i ve zvukové, zejména ve filmu Billyho Wildera "Sunset Boulevard" (1950).

Gloria Swanson, née Gloria Josephine May Swanson le à Chicago et morte le à New York, est une actrice américaine. Elle est considérée comme une des plus grandes stars du cinéma muet hollywoodien. Avec l'avènement du Parlant, sa carrière décline. Elle renoue magistralement avec le succès grâce au film "Boulevard du crépuscule" (1950) qui la met en scène en star déchue du cinéma muet. Elle reçoit pour ce rôle un Golden Globe et une troisième nomination à l'Oscar. En 2007, l'American Film Institute classe ce film 16 plus grand film de tous les temps.


Děj.

Clintu Bartonovi ze začátku zmizí jeho rodina, obrátí se v prach. Tři týdny poté, co Thanos s použitím Kamenů nekonečna vyhladil polovinu života ve vesmíru, Carol Danversová (Captain Marvel) zachrání Nebulu a Tonyho Starka (Iron Man) bloudící hlubokým vesmírem. Společně se vrátí zpět na Zem a připojí se ke zbývajícím Avengerům – Nataše Romanovové (Black Widow), Bruci Bannerovi (Hulk), Stevu Rogersovi (Captain America), Rocketovi, Thorovi a Jamesi Rhodesovi (War Machine). Všichni se vydají k neobydlené planetě, kde žije osamělý Thanos živící se jako prostý farmář. Thanos jim po jejich útoku odhalí, že zničil Kameny nekonečna jejich vlastní mocí, aby se tak vyhubení poloviny života ve vesmíru stalo nezvratným. Thor následně Thanosovi v hněvu usekne hlavu.  O pět let později Carol Danversová vykonává mise v hlubokém vesmíru. Scott Lang (Ant-Man) je díky zásahu náhody konečně vysvobozen z kvantové říše a zjišťuje, co se mezitím stalo. Setká se se svou dcerou Cassie, ale Hank Pym a jeho blízcí jsou pryč. Langovi místo pěti let uplynulo pouhých pět hodin, kontaktuje proto Romanovovou a Rogerse s nápadem, aby časová nestálost v říši kvant byla využita k sestrojení stroje času, jehož prostřednictvím by napravili to, co Thanos způsobil svým osudným lusknutím. Požádají proto Tonyho Starka o pomoc, ale ten odmítá, protože má s Pepper Pottsovou malou dceru a obává se změn časové osy – hrátky s časem jsou nebezpečná věc. Z toho důvodu se trojice obrátí na Bannera (který se naučil ovládat Hulkovu formu a zároveň zůstat zcela inteligentní a příčetný) a ten souhlasí, že jim pomůže sestrojit stroj času. Stark nakonec změní názor a pomůže Bannerovi dokončit projekt.  S novou nadějí cestuje Romanovová do Japonska, kde se nachází Clint Barton (Hawkeye), který se stal vyděděncem-zabijákem v důsledku dezintegrace celé jeho rodiny před pěti lety, a přesvědčí jej k návratu zpět do Ameriky. Stejně tak cestují Banner a Rocket do Norska, kde přeživší z Asgardu založili malou rybářskou ves jménem Nový Asgard. Zde najdou Thora, z nějž se stal obtloustlý opilec, a přesvědčí jej, aby se vrátil k Avengers.  Znovusjednocení Avengers se rozdělí do tří skupin. Banner, Rogers, Lang a Stark cestují do New Yorku roku 2012, do právě probíhající bitvy o New York, která jim poskytuje ideální podmínky jak zapadnout do chaosu. Banner navštíví newyorskou Svatyni a přesvědčí Prastarou, aby mu dala Kámen času s tím, že jí ho opět vrátí. Rogers překoná tajné agenty Hydry a jeho vlastní minulé já a získá tak Lokiho žezlo (s Kamenem mysli), ale pokus Starka a Langa tajně ukrást Teserakt (s Kamenem prostoru) selhává a Loki s jeho pomocí uniká pryč. Rogers a Stark použijí poslední ampulky s Pymovými částicemi – s jejichž pomocí cestují časem – pro cestu do roku 1970. Zde infiltrují ústředí SHIELDu, ukradnou dřívější verzi Teseraktu a několik ampulek s Pymovými částicemi od mladého Hanka Pyma, a vrací se zpět do budoucnosti.  Rocket a Thor cestují do, aby získali Aether (s Kamenem reality) z Jane Fosterové. To se podaří, Thor si navíc opět promluví se svou matkou a získá zpět své kladivo Mjölnir. Mezitím Barton a Romanovová cestují na Vormir roku 2014 a od strážce Kamene duše – Red Skulla – zjišťují, že je nutné provést oběť milovaného. Nakonec se obětuje Romanovová, čímž Barton získává Kámen duše. Toho samého roku na planetě Morag, Rhodes a Nebula ukradnou Orb (s Kamenem síly) o chvíli dříve, než jej ukradne Peter Quill (Star-Lord). Rhodes se vrací do přítomnosti i s Orbem, ale Nebula tohoto časového skoku není schopna v důsledku poruchy implantátů – její minulé já se propojilo s jejím současným já. Díky tomuto propojení Thanos minulosti zjišťuje vše ohledně plánů Avengers. Nebula minulosti zpacifikuje své budoucí já a v přestrojení za ní cestuje do budoucnosti.  Všechny Kameny nekonečna shromážděné týmem použije v současnosti Banner k tomu, aby navrátil zpět všechny, co se před pěti lety obrátili v prach. To se zdaří, ale Nebula minulosti použije stroj času k přenosu Thanose a jeho bitevního křižníku do budoucnosti, kde křižník rozbombarduje sídlo Avengers. Gamora z minulosti, taktéž cestující s Thanosem do budoucnosti, projeví soucit a osvobodí Nebulu z budoucnosti, která následně zastřelí své minulé já. Thanos se teleportuje na povrch, aby s Avengers bojoval osobně. Vysvětlí jim, že tentokrát hodlá použít Kameny nekonečna ke zničení stávajícího vesmíru a vytvoření nového, z jeho pohledu lepšího. Thanos úspěšně odráží útoky Avengers a přivolává svou armádu, aby napadla Zemi. Stephen Strange však přijde s posilami včetně kolegů čarodějů; ostatních Avengers, kteří se před pěti lety změnili v prach; Strážců Galaxie a armádami Asgardu, Wakandy a Plenitelů. Propukne velký boj, k němuž se připojí Gamora s Nebulou a nakonec i Danversová, která zničí Thanosův křižník. Během bitvy se několikrát Thanos zmocní rukavice s Kameny, ale nejdříve ho o ni připraví Rogers a poté Danversová. Tu ale Thanos omráčí a znovu se zmocní rukavice s Kameny, ale než je stačí použít, Stark jej o ně připraví a sám je použije k tomu, aby obrátil Thanose a jeho armádu v prach. Tento čin však jeho organismus nevydrží a Stark umírá. Krátce po Starkově pohřbu Thor jmenuje Valkýru královnou Nového Asgardu a přidává se ke Strážcům Galaxie. Rogers pomocí nového stroje času vrací Kameny nekonečna a Mjölnir zpět na jejich místa v čase a sám následně zůstává v minulosti s Peggy Carterovou. Opět v současnosti, Rogers již jako starý muž předává svůj štít Samu Wilsonovi (Falcon), z něhož by se měl stát nový Captain America. Jedna éra končí, druhá začíná...

Produkce.

Zamýšlený vznik filmu byl oznámen v říjnu 2014 pod názvem "Avengers: Infinity War – Část 2". V červenci 2016 Marvel tento název zamítl s odůvodněním, že se jedná o dva velmi rozdílné filmy a příběhy. Nový název filmu pak byl veřejně oznámen až při publikování traileru 7. prosince 2018.  Již v červnu 2016 bylo zveřejněno, že Alan Silvestri, který složil hudbu pro film "Avengers", byl nasmlouván také ke složení hudby jak pro "", tak i pro "".

Premiéra.

Premiéra "Avengers: Endgame" se v Česku a na Slovensku uskutečnila 25. dubna 2019, ve Spojených státech amerických o den později, tedy 26. dubna 2019. Předcházela jí předpremiéra na Velikonoční pondělí 22. dubna, tedy symbolicky na Den Země.

Návštěvnost a tržby.

Film vyšel z rozpočtu okolo 356 milionů amerických dolarů a už v prvním promítacím víkendu překonal rekordy a tak říkajíc si na sebe vydělal, když jen v USA utržil 357 milionů dolarů. Za necelé dva týdny v kinech vydělal přes 1,915 miliardy dolarů. Po druhém promítacím víkendu to bylo celosvětově již 2,189 miliardy dolarů (v přepočtu asi 50 miliard korun). Předstihl tak v celkových tržbách film "Titanic" z roku 1997 a dostal se na druhou příčku za snímek "Avatar" z roku 2009 – ten dosáhl celosvětových tržeb 2,78 miliardy dolarů, překonání dvou miliard mu však trvalo dlouhých 47 dní. V přehledu serveru Box Office Mojo, který počítá jen domácí tržby v USA a především zohledňuje inflaci, však byl film "Avengers: Endgame" po druhém víkendu až na 42. příčce. Film k 18. červnu 2019 utržil 2,744 miliardy dolarů.Dne 21.7.2019 se po druhém promítání stal nejvýdělečnějším filmem všech dob.

Avengers: Endgame je americký film pojednávající o týmu superhrdinů Marvel Comics Avengers, který produkovala společnost Marvel Studios a jehož distribuci zajistila společnost Walt Disney Studios Motion Pictures. Jedná se o pokračování filmu " z roku 2018" a navazuje rovněž na filmy "Avengers" z roku 2012, "" z roku 2015 a "" z roku 2016. Celkově se jedná o v pořadí 22. film v Marvelovském filmovém univerzu (MCU).

Avengers: Endgame ou Avengers : Phase finale au Québec est un film américain réalisé par Anthony et Joe Russo, sorti en 2019. Il met en scène l'équipe de super-héros des comics Marvel, les Avengers.


Život.

Mládí.

Narodil se v rodině krejčovského mistra Rudolfa Schwenka (1880–??) a matky Kláry rozené Korálkové (1882–??), kteří byli oddáni 8. července 1906 v Budyni nad Ohří, Rudolf Schwenk byl v té době krejčím v Dolíně. Karel Švenk byl čtvrtým z pěti dětí. Podle policejní konskripce pobývala rodina v Drážďanech a Podmoklech, v roce 1914 se přestěhovala do Prahy.

Mezi světovými válkami.

V letech 1934–1938 byl jedním ze sedmi členů a pianistou "Klubu zapadlých talentů", který spoluzakládal. Poslední vystoupení "Klubu" se konalo v "Unitariii" v pražské Anenské ulici.

Terezín a závěr života.

Dne 24. listopadu 1941 byl odvezen transportem Ak, č. 171 z Prahy do koncentračního tábora Terezín. byl členem skupiny 342 mladých mužů, kteří měli připravit Terezínské ghetto pro příchod dalších vězňů.  Je zachycen v nacistickém propagandistickém filmu "Vůdce daroval Židům město" (německy "Theresienstadt. Ein Dokumentarfilm aus dem jüdischen Siedlungsgebiet") ve společnosti loutkáře Otto Neumanna a tanečnice Kamily Rosenbaumové.  Dne 1. října 1944 byl přesunut transportem Em, č. 191 z Terezína do koncentračního tábora v Osvětimi. Krátce pracoval jako otrocká síla v továrně. Zemřel 1. dubna 1945 v dobytčím vagonu poblíž Karlsbergu během transportu do koncentračního tábora v Mauthausenu. Další zdroj uvádí o Švenkově smrti, že byl těsně před osvobozením zastřelen dohlížejícím esesákem ranou zezadu na hladovém pochodu u Karlových Var.

Dílo.

Byl talentovaným textařem, hercem a režisérem. V terezínském ghettu nastudoval několik aktuálních satirických her, zobrazujících na příměrech postavení židů ve fašistickém rasistickém systému. Spolupracoval na přípravě představení mj. s choreografkou Kamilou Rosenbaumovou, herci Jiřím Süsslandem, Vlastou Schönovou a Josefem Taussigem. Pro jeho tvorbu byla typická revuální forma autorského divadla, začlenění písní, hudby a tance. Inspirací mu byly často písně Osvobozeného divadla.

Vzpomínky pamětníků.

Norbert Frýd  Jana Šedová  Ota Ornest

Karel Švenk (v německé podobě též Karl Schwenk, 17. března 1917 Praha – 1. dubna 1945 Karlsberg, během transportu do Mauthausenu) byl český kabaretiér, komik, hudební skladatel a spisovatel.

Karel Švenk, parfois appelé en allemand Karl Schwenk, né à Prague (Tchécoslovaquie) le et mort près de Karlsberg (en route vers Mauthausen) le, est un artiste de cabaret, comédien, compositeur et écrivain tchèque.


Popis.

Vlnovce jsou opadavé stromy, dorůstající obvykle výšky od 5 do 20 metrů. Nejvyšším druhem je vlnovec pětimužný, dorůstající výšky 30 až 50, výjimečně až 70 metrů. Nejmenším druhem je naproti tomu "Ceiba jasminodora" z brazilské oblasti Minas Gerais, což je malý stromek dorůstající stěží výšky 2 metrů. Kmen některých zástupců je láhvovitě nebo vřetenovitě ztlustlý, u báze s velkými kořenovými náběhy. V mládí jsou kmeny a větve většiny druhů pokryté ostrými, kuželovitými ostny, které později opadávají. Větve mají charakteristický patrovitý růst. Listy jsou dlanitě složené ze 3 až 9 eliptických nebo obkopinatých lístků, lysé nebo hvězdovitě chlupaté. Lístky jsou celokrajné nebo na okraji pilovité. Na bázi i na vrcholu řapíku je pulvinus. Palisty jsou opadavé.  Květy jsou pětičetné, pravidelné až lehce dvoustranně souměrné, úžlabní nebo téměř vrcholové, jednotlivé nebo ve svazečcích, stopkaté. Některé druhy mají květy velmi nápadné. Kalich je miskovitý až zvonkovitý, vytrvalý, na vrcholu nepravidelně dvou až pětilaločný nebo uťatý. Korunní lístky jsou růžové, purpurové, žluté nebo bílé, čárkovité, obkopinaté nebo podlouhlé, hustě pokryté bílými nebo zlatavými hvězdovitými chlupy, delší než kalich, přirostlé k bázi tyčinkové trubičky. Tyčinek je 5 až 15, nitky jsou na bázi nebo kompletně celé srostlé v trubičku. Semeník je svrchní nebo polospodní, srostlý z 5 plodolistů a se stejným počtem komůrek obsahujících mnoho vajíček. Čnělka je na vrcholu kyjovitá nebo pětilaločná. Plodem je kožovitá až dřevnatá pouzdrosečná tobolka pukající 3 až 5 chlopněmi, s vytrvalým křídlatým středním sloupkem. Obsahuje mnoho semen obklopených hedvábitými vlákny. Semena jsou poměrně malá, kulovitá až vejcovitá, s tvrdým osemením.

Rozšíření.

Rod vlnovec zahrnuje v současném pojetí 17 druhů. Je rozšířen v tropické Americe a rovníkové Africe. Největší počet druhů roste v Brazílii (11 druhů, z toho 6 endemických). Největší areál má vlnovec pětimužný, rozšířený od jižního Mexika po Bolívii a vyskytuje se i na Karibských ostrovech. Vlivem dálkového přenosu se vyskytuje i v rovníkové Africe, kde je rozšířen od západní Afriky na východ po Čad a na jih po Angolu. Lidskou činností byl zavlečen i do tropů jiných kontinentů a je poměrně běžný např. v jižní a jihovýchodní Asii. Také vlnovec nádherný ("Ceiba speciosa", syn. "Chorisia speciosa") je rozšířen na rozsáhlém území od Kostariky až po severní Argentinu.  Převážná většina druhů roste v sezónně suchých tropických lesích. Vlnovec pětimužný, vlnovec nádherný a "C. samauma" rostou také ve vlhkých tropických deštných lesích, vlnovec pětimužný dokonce i na zaplavovaných půdách. Všechny druhy jsou sezónně opadavé. Druh "C. lupuna" roste jako jediný výhradně v tropickém deštném lese.

Ekologické interakce.

Vlnovce mají rozličné způsoby opylování. Květy vlnovce pětimužného se otevírají na noc, silně voní, obsahují hojný nektar a jsou přizpůsobené opylování netopýry. Pyl je lepkavý. V některých suchých oblastech Latinské Ameriky představují květy významný zdroj vody i potravy pro netopýry jako je vampýr dlouhojazyčný ("Glossophaga soricina") nebo listonos světlý ("Phyllostomus discolor"). Na květech byla také pozorována drobná medvídkovitá šelma kynkažu ("Potus flavus"). Květy navštěvují i různé můry, které se však nepodílejí na opylování, a po rozednění i včely. Své opylovače si tento druh našel i v tropické Asii, kde květy navštěvují kaloni (zejména kaloň krátkonosý, kaloň indický a kaloň Leschenaultův). Na ostrovech Samoa, kam byl rovněž zavlečen, má tento druh jediného opylovače, kaloně tongánského ("Pteropus tonganus"). V některých populacích mají vlnovce pětimužné květy striktně cizosprašné, zatímco jinde probíhá i samoopylení. Netopýři opylují také květy "Ceiba erianthos" a některých dalších druhů. Naproti tomu květy "Ceiba chodatii" obsahují málo nektaru a opylují je lišajové podobně jako květy druhů "C. jasminodora" a "C. schottii". Květy vlnovce nádherného a pravděpodobně i "C. crispiflora" opylují zejména denní motýli. Navštěvují je také kolibříci, jako opylovači ale v tomto případě nejsou příliš efektivní. Specializovanou vazbu s kolibříky má naopak druh "C. pubiflora". Semena vlnovců jsou obklopena dlouhými vlákny a šíří se zejména větrem. Na jejich šíření se zřejmě podílejí i papoušci.

Zajímavosti.

Vlnovec pětimužný je jedním z nejmohutnějších stromů Latinské Ameriky. Dorůstá běžně výšek okolo 40 až 50 metrů a má velmi širokou, polokulovitou korunu, která se vypíná nad horním korunním patrem tropického deštného lesa. Strom hraje zásadní roli v životě četných indiánských kmenů Latinské Ameriky, kteří jej mají v úctě. Je vnímán jako'strom života' a ve spiritualitě spojován s duchy pralesa. Je národním stromem Guatemaly. Je to posvátný strom černošských Kubánců a uctívají jej potomci Mayů.

Taxonomie.

Rod "Ceiba" je v rámci čeledi slézovité řazen do podčeledi "Bombacoideae". V minulosti byl spolu s řadou dalších rodů řazen do čeledi "Bombacaceae" (cejbovité, bombaxovité), která byla v systému APG sloučena s čeledí "Malvaceae". V monografii rodu "Ceiba", vydané v roce 2003, je uvedeno celkem 17 druhů. Celkem 7 z nich je řazeno do skupiny velmi blízce příbuzných druhů, označované jako "Ceiba insignis" agg. Tyto druhy byly v minulosti řazeny do samostatného rodu "Chorisia", který byl sloučen s rodem "Ceiba". Základním rozlišovacím znakem těchto 2 rodů byla u "Chorisia" přítomnost dvoulaločných staminodií, obklopujících bázi tyčinek srostlých v trubičku.

Význam.

Vlnovec pětimužný poskytuje rostlinná vlákna, známá jako kapok. Vlákna jsou bílá nebo nažloutlá, 10 až 40 mm dlouhá, houževnatá a odolná vůči škůdcům. Využívají se zejména jako vycpávkový a izolační materiál a někdy se spřádají s jinými vlákny, zejména s bavlnou. Strom je komerčně pěstován v Karibiku, v tropické Africe, v Asii i na Madagaskaru. Podobná vlákna poskytují i některé jiné druhy vlnovce. Vlnovec nádherný a další blízce příbuzné druhy s pohlednými květy ("C. chodatii", "C. crispiflora", "C. insignis", "C. pubiflora", "C. schottii"), řazené v minulosti do rodu "Chorisia", jsou pěstovány v tropech a subtropech jako okrasné dřeviny. Lze se s nimi setkat i ve Středomoří. Byly též vypěstovány kulturní hybridy a kultivary.  Dřevo vlnovce pětimužného je velmi lehké (hustota 0,25 g/cm), snadno opracovatelné. Není odolné vůči škůdcům a rozkladu. Používá se zejména na bedny a obalové materiály, lehké stavby, k výrobě lodí a dlabaných kánoí, zemědělského náčiní a podobně. Podobné využití má i dřevo "C. insignis". Kořeny, kůra, listy a latex vlnovce pětimužného slouží v domorodé medicíně k léčení celé řady chorob. Latex se používá při výrobě slaměných klobouků proti dešti.

Vlnovec ("Ceiba") je rod rostlin z čeledi slézovité. Jsou to malé až velmi mohutné stromy s dlanitě složenými listy a pětičetnými květy. Plodem je tobolka se semeny obklopenými četnými vlákny. Rod zahrnuje 17 druhů a je rozšířen v tropické Americe, v menší míře i v rovníkové Africe. Vlivem lidské činnosti se některé druhy rozšířily i do tropů jiných kontinentů. Vlnovce rostou zejména v sezónně suchých lesích, v menší míře i v tropickém deštném lese. Nejznámějším druhem je vlnovec pětimužný, ikonický strom jihoamerických pralesů. Je to gigantický strom se širokou korunou, dorůstající výšky až 70 metrů. Je pěstován v tropech různých kontinentů jako zdroj rostlinných vláken, známých jako kapok. Vlnovec nádherný a příbuzné druhy s nápadnými květy se pěstují v tropech a subtropech jako okrasné dřeviny. V minulosti byly tyto druhy řazeny do rodu "Chorisia", který byl spojen s rodem vlnovec.

Ceiba est un genre d'arbres des régions tropicales de la famille des "Bombacaceae", selon la classification classique, ou de celle des "Malvaceae", selon la classification phylogénétique. Ce genre compte une dizaine d'espèces. Certaines d'entre elles sont appelées « fromagers ».