Historie.

Řád čestné legie založil 19. května 1802 Napoleon Bonaparte, který v té době zastával úřad prvního konzula. Důvod pro založení nového řádu byl prostý – koncem 18. století byla ve Francii buď zrušena nebo zanikla všechna vyznamenání, která souvisela s monarchií. Výsledkem tak bylo to, že nebyla možnost, jak ocenit válečné hrdiny. Řád čestné legie byl však odpočátku určen nejen pro vojáky, ale i pro civilisty, což bylo v té době novinkou.

Charakteristika.

Řád čestné legie má pět hodností. Nižšími hodnostmi (gardes) jsou rytíř, důstojník a komandér (velitel); vyššími hodnostmi (dignités) pak velkodůstojník a nositel velkokříže. Počty nositelů řádů čestné legie jsou limitovány na max. 75 nositelů velkokříže, 250 velkodůstojníků, 1 250 komandérů, 10 000 důstojníků a 113 425 rytířů. K 15. 7. 2010 bylo aktuálně členy řádu čestné legie 67 nositelů velkokříže, 314 velkodůstojníků, 3 009 komandérů, 17 032 důstojníků a 74 384 rytířů.  V čele řádu stojí velmistr, což je funkce zastávaná hlavou státu. Správou řádu je pověřen velkokancléř, který je vybírán z řad nejvyšších vojenských představitelů.  Vyznamenání tvoří pěticípá hvězda, jejíž cípy se dělí na dva paprsky ukončené kuličkou. Na přední straně býval původně obraz Napoleona Bonaparte, od r. 1814 vyobrazení Jindřicha IV. a od r. 1870 je zde vyobrazena ženská hlava Republiky, na zadní straně se kříží korouhve s nápisem Čest a Vlast (Honneur et Patrie). Jednotlivé hodnosti jsou odlišeny barvou hvězdy, tvarem stužky a dalšími atributy. Vyznamenání se nosí na slavnostním oděvu (uniforma či frak), na civilním oděvu se nosí jeho miniatura nebo jen prostá stužka.  Řád čestné legie je kromě jednotlivců udělován též vojenským jednotkám a školám, společenským a humanitárním organizacím či městům. Prvním oceněným městem bylo v polovině 19. století Châlons-sur-Marne, mezi oceněnými je též Bělehrad či Stalingrad.

Ocenění Češi.

Od počátku byl řád čestné legie udělován též cizincům. Pravděpodobně prvním Čechem, který byl jmenován rytířem Čestné legie, byl ranhojič Johann Seka z Velké Bíteše, kterému předal vyznamenání samotný Napoleon po bitvě u Slavkova, v níž ošetřoval raněné francouzské vojáky. Toto vyznamenání je ve sbírkách Národního muzea v Praze. Mezi další oceněné Čechy patří:

Řád čestné legie (francouzsky "Ordre national de la Légion d'honneur") je nejvyšší francouzské státní vyznamenání, založeno v roce 1802 Napoleonem Bonapartem. Uděluje se jednotlivcům nebo organizacím jako uznání za vojenský, kulturní, vědecký nebo společenský přínos Francii. V čele řádu stojí velmistr, jímž je francouzský prezident. Řád má pět hodností: "rytíř", "důstojník", "komandér", "velkodůstojník" a "nositel velkokříže".

L’ordre national de la Légion d'honneur est l'institution qui, sous l'égide du grand chancelier et du grand maître, est chargée de décerner la plus haute décoration honorifique française. Instituée le par Napoléon Bonaparte, elle récompense depuis ses origines les militaires comme les civils ayant rendu des « services éminents » à la Nation.


Nástupnictví.

Osoba vykonávající úřad prezidenta či viceprezidenta musí být naturalizovaný občan USA, tedy zde narozený. Ministr vlády může být narozený v cizině, ale tím mu zaniká možnost vykonávat úřad prezidenta či viceprezidenta.

Obsazení úřadu.

Úřad viceprezidenta USA dosud zastávali jen muži. V prezidentských volbách 2008 kandidovala na toto místo Sarah Palinová. Jedná se teprve o druhou ženou v dějinách USA, která byla nominována na druhý nejvyšší úřad, v rámci jedné ze dvou největších stran. Poprvé se tak stalo v prezidentských volbách 1984, kdy za Demokratickou stranu neúspěšně kandidovala na úřad viceprezidentky USA newyorská kongresmanka Geraldine Ferrarová (spolu s prezidentským kandidátem Walterem Mondalem).

Pravomoci viceprezidenta.

XXV. dodatek Ústavy.

Tento dodatek Ústavy Spojených států byl ratifikován 10. února 1967. Má 4 oddíly a mj. upravuje předání pravomoce prezidenta USA.  ""V případě zbavení prezidenta úřadu nebo v případě jeho smrti nebo rezignace stane se prezidentem viceprezident"." (XXV.dodatek, oddíl 1.) ""Kdykoli nastane uvolnění úřadu viceprezidenta, jmenuje prezident viceprezidenta, který se ujme úřadu, ihned po schválení většinou hlasů obou komor Kongresu."" (XXV.dodatek, oddíl 2.) ""Kdykoli prezident postoupí prozatímnímu předsedovi Senátu a předsedovi Sněmovny reprezentantů písemné prohlášení, že není způsobilý vykonávat pravomoci a povinnosti svého úřadu, a dokud jim nepředá písemné prohlášení o opaku, vykonává takové pravomoci a povinnosti viceprezident jako úřadující prezident."" (XXV.dodatek, oddíl 3.) ""Kdykoli viceprezident a bud' většina vedoucích sekcí exekutivy, nebo jiného takového útvaru, který může Kongres zákonem zřídit, postoupí prozatímnímu předsedovi Senátu a předsedovi Sněmovny reprezentantů písemné prohlášení, že prezident není způsobilý vykonávat pravomoci a povinnosti svého úřadu, ujme se pravomocí a povinností úřadu viceprezident jako úřadující prezident. "" (XXV.dodatek, oddíl 4.)  Posléze když prezident předá dočasnému předsedovi Senátu a předsedovi Sněmovny reprezentantů písemné prohlášení, že nezpůsobilost pominula, ujme se prezident opět pravomocí a povinnosti svého úřadu, pokud viceprezident a většina bud' vedoucích sekcí exekutivy, nebo jiného takového útvaru, který může Kongres zákonem zřídit, nepředá do čtyř dnů prozatímnímu předsedovi Senátu a předsedovi Sněmovny reprezentantů písemné prohlášení, že prezident není způsobilý vykonávat pravomoci a povinnosti svého úřadu. V tomto případě rozhodne spornou otázku Kongres v zasedání, které se - jestliže Kongres nezasedá - za tímto účelem sejde do čtyřiceti osmi hodin. Pokud Kongres během jednadvaceti dnů po přijetí uvedeného písemného prohlášení nebo - jestliže Kongres nezasedá - během jednadvaceti dnů po jeho svolání rozhodne dvoutřetinovou většinou v obou komorách, že prezident je nezpůsobilý vykonávat pravomoci a povinnosti svého úřadu, pokračuje viceprezident v jejich vykonávání jako úřadující prezident. Nestane-li se tak, ujme se opět prezident pravomocí a povinností svého úřadu.  K jeho využití došlo dosud šestkrát: 1) 12. října 1973 Nixon nominoval na viceprezidenta michiganského kongresmana Geralda Forda po rezignaci Spiro Agnewa. 2) 9. srpna 1974 rezignoval Richard Nixon na post prezidenta USA. 3) 20. srpna 1974 nový prezident Ford nominoval na post viceprezidenta bývalého guvernéra New Yorku Nelsona Rockefellera. 4) 12. července 1985 se na časový úsek, kdy Ronald Reagan podstoupil kolonoskopii, stal úřadujícím prezidentem USA G. Bush st.. 5) 29. června 2002 se na časový úsek (7:09 – 9:29 hod), kdy George W. Bush podstoupil kolonoskopii, stal úřadujícím prezidentem USA R. Cheney. 6) 21. července 2007 se na časový úsek (7:16 – 9:21 hod), kdy George W. Bush podstoupil kolonoskopii, stal úřadujícím prezidentem USA R. Cheney.  Podle právníků, byl XXV. dodatek (4. oddíl) naplněn i v čase atentátu 31. března 1981 na prezidenta Reagana, kdy se stal de iure úřadujícím prezidentem USA G.Bush.V roce 1997 prezident Bill Clinton odmítl celkovou anestézii při operačním výkonu přišití utrženého čtyřhlavého stehenního svalu právě proto, aby nemusel přenést své pravomoce na viceprezidenta Gorea.  "I (name) do solemnly swear (or affirm) that I will support and defend the Constitution of the United States against all enemies, foreign and domestic; that I will bear true faith and allegiance to the same; that I take this obligation freely, without any mental reservation or purpose of evasion; and that I will well and faithfully discharge the duties of the office on which I am about to enter. So help me God."  Český překlad:  Já ___ ___, slavnostně přísahám (nebo prohlašuji), že budu podporovat a bránit Ústavu Spojených států proti všem nepřátelům, cizím a domácím, že budu mít pravou víru a oddanost k tomu, že jsem tuto povinnost přijal svobodně bez mentální výhrady nebo účelu vyhnutí, a že budu dobře a věrně plnit povinnosti úřadu, do kterého se chystám nastoupit. K tomu mi dopomáhej Bůh.  Od roku 1937 skládá viceprezident přísahu krátce před prezidentskou přísahou. Dopravní prostředky k přepravě viceprezidenta USA:  Od roku 1951 má ochranu na starosti viceprezidenta a jeho rodiny Tajná služba USA. Oficiálním sídlem viceprezidenta je Number One Observatory Circle. Jeho kancelář se v Bílém domě nachází v západním křídle a nazývá se "Ceremonial Office."

Žijící viceprezidenti.

K prosinci 2018 žilo šest viceprezidentů, úřadující a pět bývalých:

Viceprezident Spojených států amerických je druhým nejvyšším představitelem USA a podle ústavy USA je předsedou "ex officio" Senátu Kongresu USA. Právo na hlasování má však pouze v případě rovnosti hlasů. V pořadí nástupnictví na úřad prezidenta je první, kdo by v případě neschopnosti výkonu funkce prezidenta nastoupil na jeho místo.

Le vice-président des États-Unis (, parfois abrégé par le sigle VPOTUS) est le premier sur l'ordre de succession présidentielle, il succède au président en cas de mort, de démission, d'incapacité ou de destitution de ce dernier. Il est élu en même temps que ce dernier par le même collège électoral de grands électeurs. Constitutionnellement, il assure également la présidence du Sénat des États-Unis.


Zelený muž na kostelech a katedrálách.

Přestože je Zelený muž pohanský symbol spojovaný s plodností nebo duchem přírody, často ho nacházíme na sakrálních stavbách jako jsou kostely nebo katedrály, a to asi od 11. století až do 20. století.  Bývá mnohými označován jako archetyp lidské jednoty se zemí. Těší se také velké oblibě mezi moderními pohany (např. Wicca), neboť představuje mužský božský element lidského sepětí s půdou.

Zelený muž v Česku.

Zeleného muže je možné nalézt například v Praze na katedrále sv. Víta, v podloubí Týnské školy nebo na nároží Prašné brány. Mimo Prahu se nachází např. v kostele sv. Barbory v Kutné Hoře.

Související mytologické postavy.

Existuje mnoho paralel mezi Zeleným mužem a mnoha rozličnými božstvy a mytologickými postavami, jako jsou např. Cernunnos, Sylvanus, Ódin, Usir, Pan, Adónis (znamenající "pán"), Al-Khidr ("zelený muž" v Koránu), Derg Corra, Filemon, Green George, Jack in the green, John Barleycorn, Robin Goodfellow, Puk (mj. u Shakespeara) a Zelený rytíř (artušovská postava) (všechny tyto postavy pocházejí z britské mytologie). Podle některých je možné považovat i Robina Hooda za postavu, která souvisí s mytologií Zeleného muže, stejně jako Peter Pan (vstupuje do lidského světa celý v zeleném, ozdoben listy).  V Česku má podobné rysy Krakonoš, jehož německá obdoba Rübezahl má jelení rohy.  Etymologický výzkum Velšské univerzity týkající se významu jmen keltských bohů a bohyň odhalil, že jméno jednoho z keltských božstev, Viridios, značí „Zeleného muže“ jak v keltštině, tak v latině (srov. latinské "vir" znamenající „muž“, "viridis" „zelený“). Pozdní Egypťané a ranní Římané spojovali přímo muže se zeleným Usirem (neboli Osirisem). Zelenost ("viriditas") použila ve smyslu "zdraví" již Hildegarda z Bingenu.  Další zdroje v :

Zelený muž je socha, kresba, reliéf nebo jiné zpodobnění mužské tváře obklopené (nebo tvořené) listím, které vychází z mytologie. Větve nebo šlahouny mohou vycházet z úst, nosu nebo jiných částí tváře a mohou na sobě mít květy nebo plody. Zelený muž byl často užíván jako dekorativní ornament na starých stavbách, zejména však na gotických kostelech (ale jeho vyobrazení jsou jak na náboženských, tak na světských stavbách).

On appelle « homme vert », « homme feuillu » ou « masque feuillu » les représentations sculptées ou dessinées d'un visage d'homme orné de feuillage, ou encore de branches, pousses ou autres motifs végétaux. C'est un symbole et un motif ornemental d'origine très ancienne dont on retrouve le mythe dans de nombreuses cultures. Au travers de celles-ci, il prend des aspects différents. Même si toutes ces cultures n'avaient pas de contacts entre elles, il semblerait qu'il soit continuellement lié à la Nature et au printemps.


Sourozenci.

Gaia se stala manželkou Úrana, když ovládl svět a zplodili dvanáct potomků, Titánů jménem Ókeanos, Koios, Kríos, Hyperíón, Íapetos a Kronos a Titánky jménem Theia, Rheia, Mnémosyné, Foibé, Themis a Téthys.

Válka titánů.

V mnoha variantách války mezi Titány a Olympskými bohy, nebo také Titanomachii, se Ókeanos spolu s Prométheem a Themidou nepostavil na stranu Titánů, ale zůstal stranou celého konfliktu. Ve většině variacích tohoto mýtu Ókeanos také odmítl sympatizovat s pozdější vzpourou proti svému bratru Kronovi.  Všichni bohové ho mají v úctě, i když se s nimi neschází.

Rodina.

Se svou manželkou a sestrou Téthyií má množství potomků: Ókeanos je básnicky květnatě zmiňován jako otec potoků a řek a tedy jako předek říčních bohů. Zejména všech řek, které ústí do moře (také Dunaje, tehdy zvaného Istros). Měli tři tisíce dcer Ókeanoven a stejně tolik synů.

V umění.

Ókeanos je po Diovi ze všech bohů nejdůstojnější a antická představa jeho podoby je známa z nečetných vázových maleb a reliéfů.  Na helénských a římských mozaikách byl tento Titán často zobrazovaný s vrchním tělem svalnatého a vousatého muže s parohy, a spodní částí těla ve tvaru hada (srov. Týfón). Na fragmentech starobylé nádoby (Britské muzeum 1971.11-1.1) z roku kolem 580 př.n.l. je mezi bohy na svatbě Pélea s nymfou Thetis i Ókeanos s rybím ocasem, který v jedné ruce třímá rybu a ve druhé hada, symboly štědrosti a proroctví. Na římských mozaikách může nést kormidelní veslo a kolébku lodi.  Sám se objevuje pouze v jednom mýtu jako zástupce starého světa, který je ohrožován Héraklem. Hérakles na cestě za jablky Hesperidek křižoval oceán ve zlaté číši ve tvaru leknínu, vypůjčené od Hélia. Ókeanos však chtěl Hérakla vyzkoušet a tak začal číši na vlnách houpat. Hérakles se však rozzlobil a vytáhl svůj luk, což Ókeana polekalo a rychle vlny uklidnil. Cesta Hérakla na Sluneční číši byla častým tématem antických malířů nádobí.

Iliada.

V Iliadě bohatá ikonografie Achillova štítu, který vyrobil sám Héfaistos, obsahuje stvoření světa Ókeanem: Když Odysseus a Nestór chodí podél břehu bouřícího moře (Iliada ix.182), jejich modlitby jsou adresované „velkému mořskému bohu, který opásal svět“. A tím je Ókeanos a ne Poseidón, ke komu směřují jejich myšlenky.

Zasvěcení a rozlišení.

Byl bohem nesmírného hlubokého proudu, který obtékal celou zemi. Přesněji řečeno, Ókeanos byl oceánský rovníkový proud, ve kterém plavala "obyvatelná polokoule (Oikúmené)."  Řecké mýty rozlišují mezi Ókeanem, bohem vnějších moří (přístupné jen bohům a hrdinům) a bohem Pontem - bohem vnitřních moří (přístupné všem lidem).  Někteří učenci věří, že Ókeanos původně představoval všechny mořské vody, včetně Středozemního moře a Atlantského oceánu, dvě největší vodní plochy, známé starým Řekům. Později však, se zpřesňováním geografických představ o světě, Ókeanos představoval spíše boha neznámých a vzdálených vod Atlantského oceánu, zatímco za boha Středozemního moře byl považován Poseidón.

Okeanos (též "Ókeanos", řecky Ωκεανός, latinsky "Oceanus") je v řecké mytologii podle Pelasgického mýtu o stvoření světa synem Eurynomé a hada Ofióna. Spolu s Téthys je jako každý z Titánů přidělen jedné z hvězdných mocností, v jeho případě to je Venuše. Podle Homérského mýtu o stvoření světa je synem boha nebe Úrana a matky Země Gaie: je nejstarším z Titánů.

Océan ou Océanos (en grec ancien ) est un Titan, fils d'Ouranos (le Ciel) et de Gaïa (la Terre), frère et époux de Téthys. Ses sont les dieux fleuves et ses, les Océanides. Plusieurs sources établies le font en outre engendrer Triptolème avec sa propre mère Gaïa, et les Cercopes avec sa fille Théia, distincte de la Titanide du même nom.


Historie.

První písemné zmínky pochází z roku 1280, kdy byla osada Zbýšov zemským maršálkem Bohušem z Drahotuš věnována oslavanskému klášteru.  V roce 1790 měl Zbýšov pouhých 53 domů a 313 obyvatel. Až do roku 1820 byl Zbýšov (někdy také "Zbejšov") bezvýznamnou osadou. Avšak od tohoto roku zde zahájila těžbu černého uhlí první těžařská společnost Rahnova, později nazvaná Láska Boží. Od té doby význam Zbýšova a celé oblasti rostl. V roce 1890 bylo ve Zbýšově již 128 domů a 1624 obyvatel. O tři roky později (1893) byl vystavěn nový kostel sv. Martina, nová škola a poštovní úřad. V roce 1924 byl postaven Hornický dům. Od 50. let dvacátého století došlo k masivní výstavbě hornických bytů, v 60. letech byla postavena další škola, zdravotní středisko, mateřská škola, nové obchody a v 70. letech kino. Roku 1965 byl Zbýšovu udělen statut města. V roce 1969 byl zahájen provoz moderního dolu Jindřich II (v místě bývalé šachty Jindřich I) s třídírnou uhlí, který se stal nejhlubším (1550 m) černouhelným dolem ve střední Evropě. K dalším významným dolům ve městě a blízkém okolí patřil Simson, Antonín a také Anna, jedna z nejstarších šachet z počátku 19. století. Rychlý rozvoj města byl ukončen spolu s ukončením těžby uhlí v celém Rosicko-oslavanského revíru na počátku 90. let 20. století. V následujících dvaceti letech došlo hlavně k plynofikaci obce, rekonstrukci bývalé báňské záchranné stanice na bytový dům a zejména rekonstrukci koupaliště, které je chloubou města.

Zajímavosti.

Přírodní krásy.

Jihovýchodně od města, na katastru Padochova, leží přírodní památka Rybičková skála, která je cennou paleontologickou lokalitou. Zde byl v mladoprvohorních vrstvách (stáří kolem 300 milionů let) objeven obratel pravěkého býložravého plaza rodu "Edaphosaurus".

Muzeum průmyslových železnic.

Muzeum průmyslových železnic Zbýšov se nachází v areálu bývalého dolu Jindřich II ve čtvrti Sička. MPZ provozují dopravu na úzkorozchodné trati (v trase bývalé normálněrozchodné vlečky) od dolu Jindřich do Babic. Plánováno je prodloužení trati do železniční stanice Zastávka u Brna.  Muzeum má ve sbírce parní lokomotivy z let 1913–1951 a motorové z let 1940–1981. Největším klenotem je elektrická lokomotiva Siemens z roku 1905. Všechna vozidla mají rozchod 600 mm.

Sport.

Největší sportovní organizací ve Zbýšově je fotbalový klub TJ Baník Zbýšov, založený již v roce 1923, v rámci Sokola, tehdy pod názvem Meteor.  Ve městě se nachází letní venkovní koupaliště.

Symboly.

Vlajka.

Vlajka byla městu udělena z Rozhodnutí č.: 70 ze dne 11/05/2006. List vlajky tvoří sedm šikmých pruhů, střídavě zelených a černých. Ve střední části listu kosmý mlátek šikmo podložený želízkem, pod nimi k vlajícímu okraji obrácený pluh provázený u dolního okraje mezi radlicí a kolem vinným hroznem, vše žluté. Poměr šířky k délce listu je 2 : 3.

Znak.

Znak města je shodný s kresbou vlajky. Štít je rozdělen na sedm šikmých pruhů, střídavě zelených a černých. Ve střední části štítu je kosmý mlátek šikmo podložený želízkem, pod nimi heraldiky vlevo obrácený pluh provázený u paty štítu mezi radlicí a kolem vinným hroznem, vše ve žluté (zlaté) barvě.

Zbýšov je město v okrese Brno-venkov v Jihomoravském kraji. Nachází se jihozápadně od Brna v Boskovické brázdě, v katastrálním území Zbýšov u Oslavan. Zbýšov je členem sdružení Mikroregion Kahan. Žije zde obyvatel.

Zbýšov est une ville du district de Brno-Campagne, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Vzestup dynastie Mandžuů.

Mandžuové, kteří ovládali Čínu mezi lety 1644 a 1911, byli potomky džürčenských kmenů, jež vládly severní Číně a přilehlým oblastem ve 12. století (říše Ťin). Za Nurhačiho a jeho syna Abachaje získal rod Aisin Gioro nadvládu nad ostatními džürčenskými kmeny a rozšířil svou nadvládu i na Vnitřní Mongolsko a Koreu.  Nurhači založil vlastní stát, který nazval Pozdní Ťin. Hlavním městem Pozdních Ťinů se stal Mukden (moderní Šen-jang). Nurhači reorganizoval DŽürčeny v osm korouhví, přejímal mnoho čínských i jiných cizích vzorů, roku 1635 přijal velkou pečeť mongolských chanů a přihlásil se tak k nástupnictví dynastie Jüan.  Nurhačiho nástupce Chuang Tchaj-ťi si na východě podmanil Koreu a na západě uzavřel spojenectví s kočovnickými kmeny Vnitřního Mongolska. Roku 1636 pojmenoval svůj národ jako Mandžuy a stát přejmenoval na říši Čching, „Čistou“. V té době také vzniklo mandžuské písmo.

Dobytí Číny.

Do roku 1644 Mandžuové podnikli několik vpádů na území severní Číny, neměli však zatím dost sil, aby porazili dynastii Ming.  Mingský stát však rychle slábl, zejména v důsledku trvalých povstání. Nakonec mingský generál Wu San-kuej a další pozvali Mandžuy do severní Číny, aby mingskému vojsku pomohli potlačit povstalce, kteří dobyli Peking. V rázných válečných taženích Mandžuové rozdrtili povstalce a zmocnili se srdce Číny na dolním toku Jang-c’-ťiang a do roku 1661 zabrali celou pevninskou Čínu

První čchingští císařové.

Na konci 17. století si Mandžuové obratně získávali náklonnost čínských vzdělanců. První čchingští císařové platili za nejdynamičtější v celých čínských dějinách. Za císaře Kchang-si (1661-1722) byla dokončena poslední fáze vojenského dobytí území dnešní Číny (včetně Tibetu) a pořádána tažení proti Džúngarskému chanátu (západním Mongolům), jejichž výsledekm bylo zničení Džúngarů a zabrání jejich území. Za vlády císaře Jung-čenga (1722-1735) vláda podporovala integraci nečínského obyvatelstva do čínské kultury. Vrchol raného období dynastie Čching znamenala vláda císaře Čchien-lunga (1735-1796), který vydával obrovské sumy na vojenské expedice („deset velkých vítězství“). Především zastavil postup turkických národů a Mongolů. Poslední roky jeho vlády ale byly poznamenány vzestupem jeho oblíbence, Che-šena.

Další expanze.

V roce 1683 Čchingové dobyli Tchaj-wan. Od konce 17. stol. do počátku 18. stol. čchingské armády zničily ojratskou říši v Džungarsku a začlenily do čchingského státu oblast kolem jezera Kukunor ve střední Asii. Do poloviny 18. století byly dobyty i země po obou stranách pohoří Tchien-šan až k jezeru Balchaš. V polovině 18. století byli pokořeni i západní Mongolové v Illi. Dobytí území provázely vlny čínských osadníků, kteří se pokoušeli původní obyvatelstvo asimilovat. Mongolové byli udržováni pod kontrolou prostřednictvím administrativních opatření a působením lámaistické sekty Gelugpa.  Na severu Mandžuska začali Čchingové bránit šíření ruských kozáků a kupců s kožešinami a různých dobrodruhů, pronikajících přes Sibiř do údolí Amuru. Srážky mezi Čchingy a Rusy ukončila Něrčinská smlouva z roku 1689. Návrh textu smlouvy a tlumočení zprostředkovali pekingští jezuité.

Zachovávání identity.

Mandžuové se snažili zachovat si vlastní identitu a zdůrazňovali rasovou čistotu. Zakázali smíšené čínsko-mandžuské sňatky a podporovali odlišnosti ve zvycích. Mandžuské ženy si nesměly podvazovat chodidla a mandžuští muži se nesměli věnovat obchodu a manuální práci. Původní šamanské náboženství napomáhalo uchovávat někdejší klanovou strukturu Mandžuů.  Léto trávili Mandžuští císaři ve Vnitřním Mongolsku, kde jízdou na koni, lukostřelbou a lovem dávali najevo nepříliš konfuciánský příklad fyzické zdatnosti. Severní Mandžusko bylo uzavřeno čínským přistěhovalcům. Oblast Mandžuska spravovala ryze mandžuská vojenská vláda.

Ztráta části území v 2. polovině 19. století.

V polovině 19. století se na území Číny odehrávalo několik konfliktů, Povstání tchaj-pchingů proti vládnoucí dynastii Aisin Gioro, které si vyžádalo přes 20 milionů obětí, muslimské povstání v Kan-su a Sin-ťiangu, francouzsko-britská invaze (1856 -1860) během druhé opiové války nebo proticizinecké boxerské povstání. Situace využily evropské státy a Japonsko, které se po čínsko-japonské válce zmocnilo Tchaj-wanu a Koreje. Britská říše se po první opiové válce zmocnila Hongkongu a přinutila Čínu otevřít se dovozu britského zboží. Pod tlakem Číňané přenechali Rusku obrovské území známé jako Vnější Mandžusko, které bylo tehdy pouze řídce osídleno nomádskými kmeny a leželo severně od tzv. vrbové hradby, která měla zamezit migraci Číňanů do Mandžuska, ze kterého pocházela vládnoucí dynastie Aisin Gioro. Na tomto území dnes leží např. města Vladivostok nebo Chabarovsk. Do poloviny 19. století považovala dynastie Aisin Gioro za své vlastnictví také ostrov Sachalin, přestože se na něm žádné čínské osídlení nenacházelo. Po opiových válkách, které proti Číně vedly Británie a Francie, přesvědčilo Rusko Čínu k podepsání Ajgunské smlouvy a Pekingské smlouvy, po nichž Čína ztratila všechna území na sever od řek Chej-lung-ťiangu (Amur) a východ Ussuri (Vnější Mandžusko), včetně Sachalinu, ve prospěch Ruska. Slabosti Číny využily i další země. Německo získalo území na Šantungském poloostrově, v Čching-tao, a Rakousko-Uhersko získalo koncesi ve městě Tchien-ťin (Tiencin).

Aisin Gioro (, mandžusky "Daicing gurun", slovo "Aisin" doslova znamená „Zlatá“, mongolsky "Манж Чин"), byl původem mandžuský vládnoucí rod a dynastie, která v letech 1636–1912 vládla v říši Čching, zahrnující zpočátku Mandžusko a část Mongolska, v letech 1644–1661 dobyla Čínu a později i celé Mongolsko, Tibet a oblast Sin-ťiangu. Byla poslední císařskou dynastií vládnoucí v Číně. Poslední vládce dynastie císař Pchu I byl sesazen roku 1912, později v roce 1932 byl dosazen Japonskem do čela jejich loutkového státu Mandžukua.

Aisin Gioro (mandchou : ) est un nom de famille mandchou, porté par les Jurchens, puis les empereurs mandchous de la dynastie Qing. La maison des Aisin Gioro dirige la Chine de 1644 jusqu'à la révolution chinoise de 1911 qui fonde un gouvernement républicain à la place. Le mot "aisin" signifie « or » en mandchou, et "gioro" était le nom de l'actuelle ville de Yilan dans la province du Heilongjiang. Dans la tradition mandchoue, les familles sont d'abord identifiée par leur "Hala" (), c'est-à-dire leur nom de famille ou de clan, et ensuite par le "Mukūn" ( ; ), une classification plus détaillée, faisant typiquement référence aux familles individuelles. Dans le cas des Aisin Gioro, Aisin est le "Mukūn", et Gioro est le "Hala". Les autres membres du clan Gioro sont les ( ), les () et les (mandchou : ; ).


Historie a vývoj.

FireWire je označení společnosti Apple pro IEEE 1394 vysokorychlostní sériovou sběrnici. Práce byly zahájeny společností Apple v roce 1986. Vývoj byl zajištěn pracovní skupinou IEEE P1394, do které velmi přispíval Apple, ale také inženýři ze společností Texas Instruments, Sony, Digital Equipment Corporation, IBM a INMOS/SGS Thomson (dnes STMicroelectronics).  IEEE 1394 je architektura sériové sběrnice pro vysokorychlostní přenos dat. FireWire je sériová sběrnice, což znamená, že informace se přenáší po jednotlivých bitech. Paralelní sběrnice využívají řadu různých fyzických propojení, a jako takové jsou obvykle méně efektivní, dražší a většinou těžší. FireWire plně podporuje jak isochronní, tak i asynchronní aplikace.  Apple zamýšlel vytvořit FireWire jako sériovou náhradu za paralelní SCSI sběrnici a zároveň, aby poskytoval připojení pro digitální audio a video zařízení. Vývoj Applu začal koncem osmdesátých let a později byl předložen IEEE. Dokončen byl v roce 1995. Od roku 2007 se IEEE 1394 skládá ze čtyř dokumentů: původního standardu IEEE Std. 1394-1995 a dodatků IEEE Std. 1394a-2000, IEEE Std. 1394b-2002 a IEEE Std. 1394c-2006. Dne 12. června 2008 byly všechny tyto dodatky, stejně jako opravy a některé technické aktualizace, začleněny do nahrazujícího standardu IEEE Std. 1394-2008.  Interní dlouholeté kódové označení Applu pro FireWire bylo „Chefcat“. Začalo to v roce 1988, když tým Applu seděl u konferenčního stolu a přemýšlel, jak tento projekt nazvat. Nápad vzešel z pohledu na hrnek s kávou Michaela Johase Teenera, na kterém byla slavná kresba od B. Klibana. To byl ten moment vyjadřující cíle nového propojení. Při nízké ceně a maximální jednoduchosti předložit uživateli propojení nahrazující a sjednocující všechny ostatní PC propojení a na těchto základech vytvořit propojení umožňující maximální miniaturizaci elektroniky. Koncept této elektroniky, který se stal všudypřítomným standardem LVDS (z anglického Low-voltage differential signaling), dostal v roce 1992 kódové označení „Greyhound“. Sony implementovalo IEEE 1394 pod názvem „i.Link“ a používá menší konektor pouze se čtyřmi signálními kontaktními piny místo obvyklých šesti. Dva vypuštěné piny slouží k napájení zařízení, tedy zařízení používající čtyřpinové konektory musí disponovat samostatným konektorem pro napájení. Tato varianta byla později přidána do dodatku 1394a. Tento port je také někdy označován jako „S100“ nebo „S400“ podle přenosové rychlosti v Mbit/s.  Systém se běžně používá na připojování datových úložišť jako jsou externí pevné disky, videokamery, ale také pro připojení průmyslových video systémů a profesionálních audio systémů. Výhodou použití FireWire oproti běžnějšímu připojení prostřednictvím USB je vyšší efektivní rychlost FireWire (i když nominální rychlost USB 2.0 je mírně vyšší, v praxi je téměř nedosažitelná) a výrazně lepší rozvod napájení. Co je však pravděpodobně nejdůležitější, FireWire naplno využívá potenciálu SCSI a na rozdíl od vysokorychlostního USB 2.0 dosahuje vyššího trvalého, nepřerušovaného datového toku, což je kriticky důležité pro aplikace pro střih zvuku a obrazu. Testovací programy ukazují, že trvalé přenosové rychlosti dat jsou vyšší u FireWire než u USB 2.0, ale nižší než u USB 3.0. Výsledky jsou zřetelné zejména u Apple Mac OS X. U Microsoft Windows jsou výsledky různorodé.  Skutečnost, že pro implementování FireWire byl potřeba drahý hardware (1 až 2 dolary), zabránila FireWire aby nahradil USB v nižší třídě masově prodávaných počítačových periferií, kde je cena produktu hlavním měřítkem.

Technická specifikace.

FireWire může spojit až 63 zařízení ve stromové nebo daisy chain topologii (na rozdíl od sběrnicové topologie paralelního SCSI). To umožňuje komunikaci zařízení na principu peer-to-peer, například mezi skenerem a tiskárnou, bez potřeby využití systémové paměti nebo procesoru počítače. FireWire také podporuje více hostitelských zařízení na jedné sběrnici. USB potřebuje na stejnou funkci speciální čipset, což v praxi znamená, že potřebuje speciální (a drahý) kabel, přičemž FireWire postačuje běžný kabel se správným počtem pinů (standardně šest). FireWire podporuje technologie plug-and-play a hot swapping. Měděný kabel, který je použit nejčastěji, může mít délku až 4,5 metru a je flexibilnější než většina kabelů pro paralelní SCSI. Kabel se šesti nebo devíti piny dokáže napájet port až 45 watty a 30 volty, což umožňuje energeticky středně náročným zařízením pracovat bez samostatného napájecího zdroje. Zařízení Sony i.Link obvykle využívají jen čtyřpinové připojení, což značí, že napájení musí být zajištěno samostatným napájecím adaptérem.

Standardy a verze.

FireWire 400 (IEEE 1394-1995).

Původní verze IEEE 1394-1995, dnes známá jako FireWire 400, přenáší data v half-duplexu mezi zařízeními rychlostmi 100, 200 nebo 400 Mbit/s (přesně je to 98,304, 196,608, nebo 393,216 Mbit/s, což je 12,2888, 24,576 a 49,152 MByte/s). Běžně jsou tyto rychlosti označovány jako S100, S200 a S400. Přestože je USB 2.0 teoreticky schopné přenosu až 480 Mbit/s, v praxi je připojení přes FireWire rychlejší.  Délka kabelu je omezena na 4,5 metru, ale je možné spojit až 16 kabelů s využitím aktivních opakovačů; externí nebo interní huby jsou častým vybavením pro FireWire. Nicméně u standardu S400 je při jakékoliv konfiguraci maximální délka kabelu 72 metrů. 6pinový konektor se běžně vyskytuje na stolních počítačích a připojená zařízení může napájet.  Napájený 6pinový konektor, dnes označovaný jako alfa konektor, dodává energii pro podporu externích zařízení. Typicky si zařízení bere z portu kolem 7 až 8 wattů. Napětí se však výrazně mění podle použitého zařízení. Napětí je specifikováno jako neregulované a mělo by nominálně dosahovat asi 25 voltů (v rozmezí od 24 do 30 V). Provedení od Applu pro notebooky je obvykle podřízeno baterii a tak může být i jen 9 voltů.

Vylepšení (IEEE 1394a-2000).

Dodatek IEEE 1394a, vydaný v roce 2000, upřesnil a vylepšil původní specifikaci. Přidal podporu pro asynchronní streaming, rychlejší rekonfiguraci sběrnice, spojování paketů a úsporný režim spánku.  IEEE 1394a nabízí několik výhod oproti IEEE 1394. 1394a je schopen rozhodčích zrychlení, což sběrnici umožňuje urychlit rozhodčí řízení cyklů, což vede ke zlepšení efektivity. To také umožňuje řídit krátký restart sběrnice, při kterém mohou být přidány nebo odebrány uzly, aniž by došlo k velkému poklesu v isochronním přenosu.  1394a také standardizoval 4pinový alfa konektor vyvinutý společností Sony pod ochrannou známkou „i.Link“, který byl již široce používána na spotřební elektronice, jako jsou videokamery, většina notebooků, řada stolních počítačů a další malá FireWire zařízení. 4pinový konektor je plně kompatibilní s 6pinovým alfa rozhraním, ale chybí mu napájecí piny.

FireWire 800 (IEEE 1394b-2002).

IEEE 1394b-2002 zavedl FireWire 800 (pojmenování Applu pro 9pinovovou verzi standardu IEEE 1394b). Tato specifikace a odpovídající produkty umožňují přenosovou rychlost 786,432 Mbit/s full-duplex prostřednictvím nového kódovacího systému zvaného beta režim. FireWire 800 je zpětně kompatibilní s nižšími rychlostmi a 6pinovým alfa konektorem FireWire 400. Nicméně, zatímco standardy IEEE 1394a a 1394b IEEE jsou kompatibilní, konektor FireWire 800, označovaný jako beta konektor, se od alfa konektoru FireWire 400 liší, takže starší kabely jsou pak nekompatibilní. Speciální kabel umožňuje připojení starších zařízení k novějšímu portu. V roce 2003 byl Apple první, kdo zavedl komerční produkty s novým konektorem.  Plná specifikace IEEE 1394b podporuje přenosové rychlosti až 3200Mbit/s (tedy 400 MBajtů/s) přes beta režim nebo optické připojení a to do vzdálenosti až 100 metrů. Standardní nestíněný kabel kategorie 5e podporuje 100 metrů při rychlosti 100 Mbit/s (S100). Původní 1394 a 1394a standardy používají data/strobe (D/S) kódování (přejmenované na režim alfa), zatímco 1394b přidává systém kódování dat nazývaný 8B10B a označovaný jako beta režim.

FireWire S1600 a S3200.

V prosinci 2007, 1394 Trade Association oznámila, že produkty používající módy S1600 a S3200 budou k dispozici do konce roku 2008. Tyto módy byly z velké části již definovány v 1394b a dále byly upřesněny ve standardu IEEE Std. 1394-2008. Zařízení s 1,6 Gbit/s a 3,2 Gb/s používají stejné 9pinové beta konektory jako existující FireWire 800 a jsou plně kompatibilní se stávajícími zařízeními S400 a S800. A měly by konkurovat USB 3.0.  Byly vyrobeny vývojové verze S1600 (Symwave) a S3200 (DapTechnology), nicméně z důvodu použití technologie FPGA se DapTechnology nejprve zaměřila na implementaci S1600 a proto S3200 nebude komerčně dostupná minimálně do roku 2012.

FireWire S800T (IEEE 1394c-2006).

IEEE 1394c-2006 byl zveřejněn dne 8. 6. 2007.  FireWire S800T poskytl významné technické vylepšení, jmenovitě specifikaci nového portu, který poskytuje 800 Mbit/s přes stejné konektory 8P8C (Ethernet) a kabely kategorie 5e, které jsou specifikovány v bodu 40 normy IEEE 802.3 (gigabitový Ethernet přes měděnou kroucenou dvojlinku). Což spolu s odpovídajícím automatickým nastavením přenosových parametrů umožňuje použít stejný port pro připojení k zařízením IEEE Std. 1394 (Firewire) a IEEE 802.3 (Ethernet).  Ačkoliv je potenciál kombinovaného Ethernet a FireWire portu zajímavý, tak od listopadu 2008 ještě nejsou k dispozici žádné produkty nebo čipsety poskytující tuto funkci.

Budoucí vylepšení (včetně P1394d).

Projekt s názvem IEEE P1394d byl vytvořen organizací IEEE 9. března 2009, aby přidal jednovidové optické vlákno jako další transportní médium pro FireWire.  Očekává se, že budoucí verze FireWire navýší přenosovou rychlost na 6,4 Gbit/s a přinese další konektory jako je například malé multimediální rozhraní.

Podpora operačních systémů.

Plná podpora pro IEEE 1394a a 1394b je dostupná pro Microsoft Windows, FreeBSD, Linux, Apple Mac OS 8.6 až Mac OS 9, Mac OS X, NetBSD a Haiku.  Ve Windows XP mohlo dojít, po nainstalování Service Packu 2, k degradaci výkonu zařízení 1394. Tento problém byl vyřešen v Hotfixu 885222 a Service Packu 3. Někteří výrobci FireWire poskytují vlastní ovladače zařízení, které nahrazují Microsoft OHCI host adapter driver stack. Tyto ovladače umožňují zařízení S800 využít plnou přenosovou rychlost 800 Mbit/s na starších systémech Windows XP (SP2 bez Hotfixu 885222) a Windows Vista. Windows Vista v době svého vydání podporovaly pouze 1394a se zárukou, že podpora 1394b bude uvolněna v příštím Service Packu. Dokumentace k Service Packu 1 pro Windows Vista však přidání podpory pro 1394b neuváděla. Ovladač pro sběrnici 1394 byl přepracován až pro Windows 7, aby poskytoval podporu pro vyšší přenosové rychlosti a alternativní média.  V Linuxu byla podpora původně poskytována pomocí libraw1394 a to vytvořením přímé komunikace mezi uživatelským prostorem a IEEE 1394 sběrnicemi. Následně byl implementován nový kernel driver stack, přezdívaný Juju.

Srovnání s USB.

Zatímco obě technologie poskytují podobné koncové výsledky, mezi USB a FireWire existují zásadní rozdíly. USB vyžaduje přítomnost masteru sběrnice, obvykle PC, který se spojuje point to point s USB slavem. To umožňuje použití jednodušších (a levnějších) periferií, ovšem za cenu snížené funkčnosti sběrnice. Inteligentní huby jsou nutné pro připojení více USB zařízení k jednomu USB masteru sběrnice. Naproti tomu FireWire je v podstatě peer-to-peer síť (kde každé zařízení může sloužit jako host nebo klient), což umožňuje připojení více zařízení na jednu sběrnici.  Hostitelské rozhraní FireWire podporuje DMA a zařízeni s mapováním paměti, což umožňuje datové přenosy bez zatížení procesoru hostitele operacemi přerušení a kopírování do vyrovnávací paměti. Navíc, FireWire má dvě datové sběrnice pro každý segment sběrnicové sítě, zatímco do uvedení USB 3.0, USB obsahovalo pouze jednu. To znamená, že FireWire může komunikovat oběma směry současně (full-duplex), kdežto USB, před verzí 3.0, může komunikovat pouze jedním směrem v jednom okamžiku (half-duplex).  Zatímco USB 2.0 expandovalo do plně zpětně kompatibilního USB 3.0 a 3.1 (použitím stejného typu hlavního konektoru), FireWire používá rozdílné konektory pro verzi 400 a pro verzi 800.

Běžné použití.

Automobily.

IDB-1394 Customer Convenience Port (CCP) je automobilová verze standardu 1394.

Větrné turbíny.

Zvukové monitorování vibrací při přenosu výkonu ve větrných turbínách používá pro sběr dat síť využívající 1394.

Připojení sítě přes FireWire.

FireWire lze použít pro ad-hoc (pouze terminály, žádné routery výjimkou případů, kdy je použit FireWire hub) počítačové sítě. Konkrétně, specifikuje, jak provozovat IPv4 přes FireWire rozhraní a specifikuje, jak použít IPv6.  Mac OS X, Linux a FreeBSD zahrnují podporu pro síťování přes FireWire. Windows Me, Windows XP a Windows Server 2003 zahrnují nativní podporu pro IEEE 1394 sítě. Windows 2000 nemají nativní podporu, ale mohou pracovat s ovladači třetích stran. Síť lze založit mezi dvěma počítači pomocí jednoho standardního kabelu FireWire nebo lze použitím habu propojit více počítačů. To je podobné sítím Ethernet, hlavními rozdíly jsou přenosová rychlost, délka vodiče, a skutečnost, že standardní FireWire kabely mohou být použity pro point-to-point komunikaci. Dne 4. prosince 2004 společnost Microsoft oznámila, že přeruší podporu pro IP sítě přes FireWire rozhraní ve všech budoucích verzích systému Microsoft Windows. V důsledku toho podpora této funkce chybí od systému Windows Vista a v novějších vydáních Windows. Microsoft přepsal svůj 1394 ovladač ve Windows 7, ale podpora pro síťování přes FireWire není k dispozici. Unibrain nabízí bezplatné FireWire síťové ovladače pro Windows s názvem ubCore, které podporují Windows Vista a novější verze.  Konzole PlayStation 2 měla i.LINK - značkový 1394 konektor. Ten byl používán pro síťování až do pozdějšího vydání Ethernet adaptéru, ale jen velmi málo softwarových titulů podporovalo tuto funkci.

IIDC.

IIDC (Instrumentation & Industrial Digital Camera, volně přeloženo „Přístrojový a průmyslový digitální fotoaparát“) je standard pro datový formát FireWire pro živé video, a je používán A/V kamerami iSight od Applu. Systém byl navržen pro systémy strojového vidění, ale i pro jiné aplikace počítačového vidění a pro některé webové kamery. I když lze standard IIDC snadno zaměnit se standardem AV/C, protože oba běží přes FireWire, ve skutečnosti jsou vzájemně odlišné a nekompatibilní. AV/C (Audio Video Control) slouží k ovládání videokamer a dalších spotřebních video zařízení.

DV.

Digital Video (DV) je standardní protokol používaný na některých digitálních videokamerách. Všechny DV kamery, které pořizovaly záznam na pásková media, byly vybaveny rozhraním FireWire (obvykle 4pinovým). Všechny Firewire porty na DV videokamerách pracují pouze pomalejší rychlostí 100 Mbit/s. To obvykle dělá problémy, když je videokamera připojena pomocí uzavřeného cyklu k rychlejšímu zařízení (např. diskové jednotce).  Značení portu se liší podle výrobce. Sony používá svoji ochrannou známku i.LINK nebo se používá označení písmeny „DV“. Mnoho digitálních videorekordérů má „DV-vstup“ a to FireWire konektor (obvykle alfa konektor), který lze použít pro nahrávání videa přímo z DV videokamery (bez použití počítače). Protokol také podporuje dálkové ovládání (přehrávání, přetáčení, atd.) připojených zařízení a také může přenášet časový kód z kamery.  Dříve nebylo možné použít USB rozhraní pro systémy založené na páskách, protože video bylo vysíláno z pásky konstantní rychlostí. USB spoléhalo na podporu procesoru, čímž nebylo zaručeno, že k obsluze USB dojde v čas. Posun od pásků směrem k flash pamětem nebo diskovým médiím (např. SD karty, optické disky nebo pevné disky) umožnil přechod na USB.  Frame grabbery  Rozhraní IEEE 1394 lze běžně nalézt u frame grabberů. Což je zařízení, které zachycuje a digitalizuje analogový video signál. Nicméně IEEE 1394 čelí konkurenci ze strany rozhraní Gigabit Ethernet (rychlost a dostupnost).

Otázky bezpečnosti.

Zařízení připojená přes FireWire mezi sebou dokáží komunikovat prostřednictvím přímého přístupu do paměti (DMA). Protokol SBP-2 (serial bus protocol 2), používaný FireWire disky, využívá tuto vlastnost na minimalizaci přerušení. V prostředí osobních počítačů (s Microsoft Windows nebo Mac OS X a s použitím OHCI) je propojení počítače s externím FireWire zařízením řízené na hardwarové úrovni, bez zásahu operačního systému. Na jedné straně to umožňuje extrémně rychlý přenos dat s minimální latencí, na druhé straně může být tato vlastnost i potenciálním bezpečnostním rizikem, v případě, že jsou ke sběrnici připojena i další (nedůvěryhodná) zařízení.  Vzhledem k této vlastnosti FireWire, moderní počítače, které vyžadují maximální bezpečnost, používají mapování virtuální paměti pro část fyzické paměti vyhrazené FireWire (typický přístup počítačů s procesorem PowerPC G5 nebo pracovní stanice SUN Microsystems), nepoužívají hardwarové propojení použitím OHCI, fyzicky odstaví rozhraní FireWire, nebo ho v počítači vůbec nepoužijí.  Zmíněná vlastnost FireWire může posloužit na opravu počítače, jehož operační systém se zhroutil, a u některých systémů také na operace prostřednictvím vzdálené konzole. Windows nativně podporují tento scénář ladění jádra. U FreeBSD poskytuje ovladač dcons obě možnosti a to pomocí gdb jako debuggeru. Pod Linuxem existují firescope a fireproxy.

Alternativa.

Pro univerzální připojení periferií je nyní rozšířenější rozhraní USB 2.0, které svou datovou propustností (480 Mbit/s) FireWire (400 Mbit/s) teoreticky mírně předčí a disponují jím všechny moderní počítače (Apple, PC, notebooky). FireWire je ale prakticky rychlejší než USB 2.0 Hi-Speed, poskytuje stabilnější datový tok a méně zatěžuje systém díky konstrukci řadiče, pracujícím v režimu DMA (přímého přístupu do paměti). V době uvedení rozhraní FireWire bylo k dispozici pouze USB 1.1, které mělo datovou propustnost řádově nižší (12 Mbit/s), nebylo proto vhodné k připojení periferií s vysokým datovým tokem (externí disky, vypalovačky, scannery, fotoaparáty), ale pouze k připojení myší, klávesnic, tiskáren, atd.

FireWire (označované jako i.Link nebo IEEE 1394) je standardní sériová sběrnice pro připojení periférií k počítači. Díky své technické jednoduchosti a pořizovací ceně nahrazuje dříve používané způsoby připojení, především SCSI.

FireWire est le nom commercial donné par Apple à une interface série multiplexée, aussi connue sous la norme IEEE 1394 et également connue sous le nom d'interface i.LINK, nom commercial utilisé par Sony. Il s'agit d'un bus informatique véhiculant à la fois des données et des signaux de commandes des différents appareils qu'il relie.


Historie vzniku.

V Severní Americe se styl,známý jako "hardcore" (původně byl hardcore punk na začátku 80. let v severovýchodních státech USA nazývaný slovem "thrash"), formoval v různých oblastech začátkem 80. let, hlavně v Kalifornii, Michiganu a větších městech – Washingtonu, Chicagu, New Yorku, Vancouveru, Torontu a Bostonu.  Původ výrazu „hardcore“ je nejasný. Pravděpodobné je, že ho zpopularizovala vancouverská kapela D.O.A., která pojmenovala své album vydané v roce 1981 jako „Hardcore ‘81“. Oproti tomu byl termín „hardcore“ do roku 1983 používaný výjimečně a to hlavně jako popisný. Američtí teenageři, kteří byli fandy tohoto žánru, se jednoduše mezi sebou nazývali fandy punku – i přes to, že se nezajímali o původní punk rock ze 70 let, jako například Sex Pistols, Adicts, The Clash a další. V mnoha kruzích byl termín hardcore používaný skupinově, významově jako „hudba pro lidi jako já“ (doslovný překlad slova hard-core je „tvrdé jádro“, hard = tvrdý, core = jádro, tvrdé jádro undergroundového punkrocku) a zahrnoval širokou škálu kapel od rychlého hardcore až po experimentální kapely jako The Stickmen a Flipper).  Jakmile mělo mnoho kapel možnost produkovat, skládat skladby a organizovat si koncerty, přijal hardcore principy „do it yourself (D.I.Y.)“. Ve většině měst se hardcore scéna spoléhala na ne příliš drahé nahrávky, které byly distribuované na koncertech nebo poštou. Koncerty byly propagované pomocí xeroxovaných zinů, v komunitních rádio programech a plakáty. Fandové hardcore si osvojili ležérní módu, nosili jeansy a krátká trička, případně flanelové košile, které si sami upravovali. Běžný byl krátký účes nebo oholená hlava, částečně se obnovila "popularita" dlouhých vlasů, které byly v oblibě také u protopunkových fanoušků na konci 60. let a na začátku 70. let. Pokud éra punku 1977 byla o nošení D.I.Y. oblečení jako rozdvojené nohavice, spojené zavíracími špendlíky, tak ležérní styl hardcore z 80. let s ní kontrastoval; móda nebyla už tak komplikovaná a "provokativní".  Tou dobou se ve Spojeném království paralelně vyvíjela britská forma hardcore punku, která se později stala známá jako UK 82. Kapely které daly vznik tomuto stylu, byly hlavně Exploited, Discharge a Charged GBH; ty si osvojily zvuk skupin ze 70. let a obohatily ho o neustávající „těžké / hutné“ bicí a „hlukovou stěnu“ (hutný zvuk byl dosažen použitím kytarových efektů), podobně jako kapely typu S.O.D.. Zatímco se americký hardcore punk a britský UK82 vyvíjely samostatně, není jasné, zda byl UK 82 ovlivněn americkým hardcore punkem nebo naopak.

"Praotcové" hardcore.

Mezi tři nejvlivnější kapely formující hardcore punk patří: Black Flag, Minor Threat a Bad Brains. Tyto skupiny popisuje jako nejvlivnější i Michael Azerrad, autor dokumentární knihy "Our Band Could Be Your Life" a Steven Blush autor knihy a stejnojmenného dokumentárního filmu "American Hardcore" (Americký hardcore).  Azzerad nazval Black Flag praotce žánru, Bad Brains kapelou, která mu dělala nejlepší jméno a Minor Threat, kapelou která hardcore punk jako žánr potvrdila.  Black Flag vznikli na podnět kytaristy Gregga Ginna v Los Angeles roku 1976. Kapela měla největší vliv na scénu v Los Angeles, a později na rozšiřující se scénu v Severní Americe, se svým surovým, konfrontačním zvukem a D.I.Y. přístupem. Díky turné v letech 1980 a 1981 se kapela dostala do kontaktu s rostoucími částmi scény v různých místech Severní Ameriky a posilnili se tak vztahy s ostatními kapelami, které podnikali turné.  Minor Threat, také z Washingtonu, vznikli v roce 1980 a hráli agresivní rychlý hardcore punk. Skupina dala vzniknout hnutí Straight edge pojmenovaném podle stejnojmenné skladby.

80. léta.

Podle Brendana Mullena, zakladatele losangeleského klubu "The Masque", první turné The Damned v roce 1977 ovlivnilo a překvapilo mnoho fandů a muzikantů. The Damned svými rychlými riffy inspirovali první vlnu punku na západním pobřeží USA.  Mnoho skupin z konce 70. let let vydalo nahrávky, s podobným zvukem jako kapely, které na začátku 80. let formovali hardcore punk. Jednou z těchto nahrávek byl i 7“ singl The Middle Class vydaný roku 1978 pod názvem „Out Of Vogue“. Ten je v současnosti považovaný za vůbec první hardcore singl.  Za vlivnější nahrávku se považuje LP The Germs roku 1979. V podstatě nahrávka, kterou možno zařadit k hardcore, ne jen kvůli rychlosti, ale hlavně díky rychlým obměnám akordů.  Podobně si i kapela T.S.O.L. (vznikla roku 1978) udělala dobré jméno svým melodickým, ale agresivním punkovým zvukem.  Dead Kennedys ze San Francisca (1978) vydali první singl „California Über Alles” v roce 1979. Později vydali 7” Ep singel “In God We Trust, Inc.” (1981). Dead Kennedys jsou jednou z nejznámějších skupin hrající rychlý hardcore punk. Ovlivnili mnoho kapel.  Circle Jerks své první album nahráli na konci roku 1979, a vydali začátkem 1980.  Misfits (dodnes fungující kapela) byli kapelou, hrající ve stylu H.C. punku 1977, ale pohybovali se na newyorské scéně, byli populární mezi fandy hardcore.  Hüsker Dü vznikli roku 1979 v Saint Paul v Minnesotě jako post-punk / New Wave kapela, ale později začali hrát rychlejší a těžší. V roce 1982 vydali “živák” Land Speed Record. Po roce 1985 začali hrát alternativní rock a zařadili se k vlivným kapelám těchto stylů.  Bad Religion nastoupilo na scénu s albem “How Could Hell Be Any Worse?”, které bylo považováno za jedno z nejvlivnějších hardcore alb na začátku 80. let. Podobně jako Misfits i Bad Religion hrají dodnes.  Od roku 1981 začalo mnoho hardcore punk skupin vydávat dema a nahrávky. Včetně skupin jako 7 seconds (1979) z Rena v Nevadě, The Neos z Victorie v Britské Kolumbii v Kanadě, Negative Approach a Degenerates z Detroitu v Michiganu, The Meatmen z Michiganu, Necros z Ohia, The Effigies z Chicaga v Illinois, SS Decontrol, DYS, Negative FX, Jerry’s Kids a Gang Green z Bostonu v Massachusetts, Zeroption z Toronta v Kanadě, The Big Boys, M.D.C. a The Dicks z Austinu v Texasu, Sadistic Exploits z Filadelfie v Pensylvánii a Adrenalin O.D. z New Jersey.  Beastie Boys, spíše známí pozdější tvorbou hip-hopu byli jednou z prvních veřejně hrajících hardcore skupin z New Yorku.  Negative FX, v letech 1981–1982 možná nejpopulárnější kapela z Bostonu, po dobu činnosti žádnou nahrávku nevydala. Mimo okolí byli neznámí, dokud v roce 1984 nevydali "posmrtné" album.  V roce 1983 byla ve státě Washington založena kapela Melvins hrající původně velmi rychlý hardcore, později pod vlivem alba "My War" od Black Flag vyvinula velice agresivní, řezavý sound spojující těžké riffy a pomalé tempo metalu s intenzitou a postojem hardcore, čímž dala vzniknout podžánru alternativního rocku – grunge.  Za zmínku stojí i pozdější nahrávky The Angry Samoans (první LP), The Big Boys / The Dicks (Live at Raul's Club split LP), Bostonská kompilace pod názvem “This Is Boston, not L.A.”, 7” singly Minor Threat, 7”singl JFA s názvem “Blatant Localism”, kompilace z New Yorku “New York Thrash” a “The Big Apple Rotten To The Core”, 7” singl Negative Approach a kompilace z okolí Washingtonu, D.C. “Flex your Head”.

Evropa.

Itálie, Holandsko, Finsko, Švédsko a Německo měli největší vliv v rozvoji hardcore na evropské půdě. Přitom vznikl v Anglii podžánr UK 82 (známy i jako UK Hardcore).  Evropské kapely, z této éry, které stojí za zmínku byli Crise Total (Portugalsko), Negazione, Wretched, Underage, Raw Power (Itálie), H.H.H., MG-15, Kids, L'Odi Social, Ultimo Gobierno (Španělsko), Vorkriegsjugend, Spermbirds (Západní Německo), U.B.R. (Jugoslávie), Heimat-Los (Francie), Lärm, BGK, Funeral Oration (Nizozemsko), Dezerter (Polsko), Kaaos, Lama, Riistetyt, Terveet Kädet (Finsko), Headcleaners, Homy Hogs, Mob 47 a Anti-Cimex (Švédsko).  První hardcorovou kapelou v tehdejším Československu byl havířovský Radegast se svým demem Homo-Novus (1986). Další významnou hardcore-punkovou skupinou v Česku byla kapela Kritická Situace vzniklá v roce 1988 a aktivní do roku 1996. Její album Kritická Situace (1993) je jedním z nejoriginálnějších hardcore-punkových nahrávek 90.let, kapela se zde jasně vymezuje proti rasismu, agresivitě, militarismu a za práva zvířat.  Po pádu železné opony ve východní Evropě vzniklo mnoho kapel, ze kterých se některé stali ve svých zemích veřejně známé (po letech zkoušení po garážích, kdy je znali jen fanoušci punkové scény).

Hardcore jinde ve světě.

Hardcore se stal na přelomu 80. a 90. let populární i v Asii. Zde ho zpopulárnili hlavně "Tame The Tikbalang, N.S.A., Agony of Destruction, Death from Above, Mutual Assured Destruction" a "Biofeedback" z Filipín.

Hardcore a politika.

Výše uvedené kapely, které byli hybnou silou pro vznik hardcore scény měli vyhrazený politický postoj, hlavně proti tehdejšímu americkému prezidentovi Ronaldu Reaganovi, který byl ve funkci v letech 1981-1989. Reaganova politika obsahovala snižování daní a zpomalování nárůstu sociálních výdajů, zatímco rostly výdaje na armádu, dala těmto skupinám velkou inspiraci. Oproti tomu nebyl hardcore až tak liberální jako klasický punk rock. Mnoho vlivných skupin bylo známo konzervativností, krom jiných hlavně The FU’s, The Undead a Antiseen. V kontrastu s nimi byli až extrémně liberální Dead Kennedys a M.D.C. O této rozmanitosti scény píše Steven Blush v knize American Hardcore: A Tribal History.

Hardcore tanec - Mosh a Slam dance.

Hardcore punk 80. let přišel s novým stylem tance, tzv. slam dance a stage divingem (skákáním z pódia). V druhé polovině 80. let imitovala thrashmetalová scéna tyto způsoby tance, a popularizovala termín mosh v metalové kultuře. Zásluhu na tom měly skupiny jako Anthrax. Termín „mosh“ popisuje styl tance, který je dnes podstatou hardcore koncertů. Mosh obsahuje prvky, kterým se v angličtině říká windmill („větrný mlýn“), axehandle („topůrko sekery“) a cartwheels („kola“).

Hardcore punk (často jen hardcore nebo HC) je styl punku, od poloviny osmdesátých let často na pomezí metalu. Na rozdíl od klasického punku je o dost agresivnější a mnohem rychlejší. Vyznačuje se energickými krátkými písněmi postavenými na jednoduchých kytarových riffech v rychlém tempu a s agresivními vokály. Texty skupin často reflektují sociální a politická témata např. antifašismus, environmentalismus a feminismus. Hardcore skupiny obvykle hrají ve složení elektrická kytara, baskytara, bicí, „zpěv“. Za prvni hard core album je považováno album Damaged od amerických Black Flag z roku 1981.

Le punk hardcore (également et simplement appelé hardcore) est un sous-genre musical du punk rock ayant émergé en Angleterre et aux États-Unis. Quant à la partie américaine, le genre s'est initialement développé au sud de la Californie, autour de Los Angeles. Plus tard, au début des années 1980, pareil pour ses compatriotes de Boston, Washington et New York.


Vznik.

Letoun vyvinul v létě 1915 první Fokkerův šéfkonstruktér Martin Kreuzer ze stíhačky Fokker E.I vestavěním výkonnějšího rotačního devítiválce Oberursel U.I o výkonu 74 kW. Další inovací byla instalace spádové palivové nádrže a zvětšení objemu hlavní nádrže na 81 litrů paliva. Nový typ nesl tovární označení M.14, tedy identické s Fokkerem E.II. Většina Fokkerů E.III byla vyzbrojena jedním synchronizovaným kulometem Spandau lMG 08 s 500 náboji v zásobníku, ale po neúspěchu Fokkeru E.IV s dvěma kulomety byly některé E.III vybaveny dvěma kulomety.  Začátkem roku 1916 byl při pokusech o zvýšení bojové hodnoty Fokkeru E.III do jeho draku zabudován rotační devítiválec Goebel Goe.I o 74 kW a prototyp birotačního motoru Siemens Sh.I. Jeho původní výkon 66 kW se později podařilo vyladit na 85 kW.  Podle údajů firmy Fokker bylo vyrobeno 294 kusů typu E.III, ale z nich 49 bylo přestavěno z Fokkerů E.II, které se ve Fokkerově továrně ve Schwerinu podrobovaly opravám.

Nasazení.

První tři exempláře Fokkeru E.III vstoupily do služby na západní frontě v srpnu roku 1915, koncem října zde již sloužilo 23 kusů a k 31. prosinci 1915 již 40 těchto strojů. Byly přidělovány po jednom až třech kusech k leteckým polním oddílům k ochraně jejich průzkumných a pozorovacích letounů. Podnikaly rovněž samostatné stíhací akce proti spojeneckým strojům, ve kterých vynikl zejména nadporučík Max Immelmann. Sám však v kokpitu E.III podlehl 18. června 1916 britskému stroji Royal Aircraft Factory F.E.2b řízeným poručíkem McCubinem. Na typu létalo i letecké eso Ernst Udet, hrabě von Holek či kapitán von Gersdorff. Po dalších dodávkách E.III na frontu zde koncem února 1916 sloužilo 67 strojů, v závěru měsíce dubna již 110. Od června 1916 začaly jejich počty na frontě pozvolna klesat na 101 kusů, k 31. srpnu zde operovalo 64 E.III a na konci října jen 28. Na konci roku bojově sloužilo už jen 11 letounů E.III, které však začaly přecházet k výcviku. Do srpna 1917 tak na frontě nebyl evidován žádný Fokker E.III, avšak od října do konce roku byly ještě nasazeny letouny z poslední dvanáctikusové série, objednané v druhé polovině roku 1916.  Již od roku 1915 používal 14 strojů Fokker E.III Marine-Flieger Abteilung "Kaiserliche Marine" (Německé císařské námořnictvo), který byl nasazen i na východní fontě.  Rakousko-uherské letectvo převzalo od února do července 1916 12 kusů pod označením Fokker A.III, z nichž některé byly vyzbrojeny kulomety Schwarzlose ráže 8 mm. Na jednom z prvních již 18. února "Hauptmann" Jindřich Kostrba od letecké roty Flik 4 sestřelil na italské frontě dva bombardéry Caproni Ca.1 a průzkumný Caudron. Později byly zařazeny ke Flikům 1, 8, 9, 13, 18, 25 a 29.  Osmanské vzdušné síly získaly dodávku 22 E.III, z nichž část byla umístěna v Beeršebě v Palestině a část operovala v Mezopotámii během obležení Kut-al-Amary.

Specifikace.

Údaje dle

Fokker E.III byl hlavní variantou německého jednomístného jednoplošného stíhacího letounu první světové války Fokker Eindecker (Fokker Eendekker). Byl to první typ letounu, který byl na frontu dodáván v dostatečném počtu, aby mohly být vytvořeny specializované stíhací jednotky, "Kampfeinsitzer Kommando" (KEK), na počátku roku 1916 — předtím byly Eindeckery přidělovány po jednotlivých kusech frontovým jednotkám "Feldflieger Abteilungen", které měly průzkumné úkoly. 10. srpna 1916 byla ustavena první německá "Jagdstaffel" (stíhací letka), která byla vyzbrojena Fokkery E.III.

Le Fokker E.III était un avion de chasse monoplan haubané allemand de la Première Guerre mondiale fabriqué par les usines Fokker.


Název.

Pojmenování města vzniklo jako množné číslo předpokládaného osobního jména Úsopek, jež je složené ze dvou částí. Tou první je kmen "Ús-, Úso-" ze starého praslovanského základu "ons-, os-", což nám dalo dnešní slovo vous. Tou druhou je slovesný základ "pek-, péci". Jméno obce by pak znamenalo buď ves rodiny Úsopekovy nebo ves lidí, kteří pekli vousy (posměšný název

Historie.

Hustopeče se nachází v oblasti jednoho z nejstarších osídlení na jižní Moravě, severně od hráze Nových Mlýnů. Předpokládá se pravidelný výskyt „lovců mamutů“ (20–25 000 let př. n. l.), doložena jsou neolitická sídliště (konec 4. a počátek 3. tisíciletí př. n. l.) i keltské pohřebiště (3. století př. n. l.).  První zmínky o sídle pocházejí z roku 1247, kdy byla zmiňována vesnice, jež později obdržela název Česká Ves. Současné Hustopeče na levém břehu Štinkovky byly založeny na přelomu 13. a 14. století. Významnou roli v jejich historii sehrál klášter Králové ("Aula Regia"), kterému Hustopeče patřily od počátku 14. do konce 16. století, a knížecí rod Lichtenštejnů, kterému patřily v 2. polovině 19. století. Na město byly povýšeny v roce 1572. Patřily pak k důležitým střediskům jihu Moravy a do roku 1960 byly sídlem okresu. Gotický dvoulodní kostel sv. Václava, v němž ministroval

Přírodní poměry.

Katastr města Hustopeče spadá z valné části do geomorfologického celku Ždánický les – na severu a východě je tvořen výše položenou Boleradickou vrchovinou, na západě a jihu pak nižší Hustopečskou pahorkatinou včetně tzv. Hustopečské sníženiny. Na severozápadním výběžku však katastr zasahuje dokonce na Dyjsko-svratecký úval, na jižním okraji začíná Dolnomoravský úval.

Geologická stavba, reliéf a půdy.

Hustopeče se od vrcholu Kamenného vrchu (343,4 m n. m.) svažují až k 171,4 m n. m. u železniční trati na hranicích s katastrem Šakvic. Svahy v katastru často směřují k jihu či jihozápadu, což je výhodné pro pěstování vinné révy. Geologické podloží Hustopečí je tvořeno mohutnými usazeninami o mocnosti až 1300 metrů, v nichž se střídají vrstvy pískovce a jílovce. Horniny pochází především z paleogénu, tedy období třetihor; na povrch vystupují písčité slíny prostoupené vápencovými

Vodstvo a podnebí.

Většina území obce je odvodňována do potoka Štinkavka, který v krajině vytvořil nápadné údolí. Nad městem jsou na potoce umístěny Hustopečské rybníky (Přední rybník a Zadní rybník). Jižně od centra města se

Ochrana životního prostředí.

Pozemky jižně od obce jsou zpravidla využívány jako pole, v severní části katastru jsou četné vinice, ale i chráněná území kolem Kamenného vrchu – konkrétně přírodní památka Přední kopaniny a přírodní památka Kamenný vrch u Kurdějova. Předmětem ochrany jsou v obou chráněných územích vzácné suché stepní trávníky, kde převažuje sveřep vzpřímený ("Bromus") či kostřava walliská ("Festuca valesiaca"), místy též

Obyvatelstvo.

V roce 2015 žilo v Hustopečích přes 5 850 obyvatel a byly třetím největším městem v okrese po Břeclavi a Mikulově. Zdejší obyvatelstvo tvořilo 5 % populace okresu. Průměrný věk činil 41,3 let. V roce 2011 se podle sčítání lidu hlásilo 2 610 (45,4 %) obyvatel hlásilo k české národnosti, 1 349 (23,5 %) k moravské, 60 ke slovenské, 9 k vietnamské, 7 k ukrajinské, 6 k polské a 3 k německé. 1 371 (23,9 %) obyvatel svou národnost neuvedlo. Ve městě bylo 1 160 domů, z toho 946 rodinných.  Podle sčítání 1930 zde žilo v 726 domech 3 719 obyvatel. 1 715 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 1 862 k německé. Žilo zde 3 360 římských katolíků, 145 evangelíků, 65 příslušníků Církve československé husitské a 103 židů.  Podle prvních sčítání lidu za Rakouska-Uherska byly Hustopeče velkou většinou (z 80-90 %) německým městem (ležely na výspě německého osídlení jižní Moravy, v jejich zázemí se nacházely německé i české vesnice). Za Československa se poměr Němců a Čechů začal rychle vyrovnávat (roku 1930 Němci 50 % a Češi 46 %). Roku 1945 byli Němci vystěhováni a počet obyvatel dočasně klesl o více než čtvrtinu. Teprve během 70. let počet obyvatel překonal předválečnou úroveň a vystoupal k necelým 6 tisícům.

Struktura.

Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části

Náboženský život.

Zatímco počátkem 16. století byla patrně většina obyvatel katolického vyznání, na přelomu 16. a 17. století byla většina protestantského nebo utrakvistického vyznání a město bylo z popudu Karla z Lichtenštejna do roku 1628 rekatolizováno. V květnu 1671 byla hustopečská katolická fara povýšena na děkanát. Jednota bratrská měla od 16. století sbor v České Vsi, ale po roce 1624 bratři patrně odešli. Od roku 1528 sídlili v Hustopečích novokřtěnci, ve druhé polovině století však o nich prameny mlčí, počátkem 17. století se zde začali pod ochranou Lichtenštejnů znovu usazovat, ale nejpozději po roce 1621

Obecní správa a politika.

Karel z Lichtenštejna udělil Hustopečím městské zřízení v roce 1600. Až do správních reforem roku 1848 město vedl purkmistr s městskou radou a městským rychtářem. Město mělo i výsadu hrdelního práva a popravního mistra, jež bylo josefinskými reformami podstatně omezeno a roku 1830 zrušeno. V roce 1783 bylo prohlášeno ochranným městem s regulovaným magistrátem, což jej výrazně vyvázalo ze závislosti na vrchnosti. Byly také zrušeny čestné funkce konšelů a správy se chopili placení úředníci-byrokraté. V roce 1825 se staly municipiálním městem, jímž zůstaly do roku 1848. Odznakem města byla pečeť, jež od roku 1572 nesla podobu městského znaku uděleného císařem Maxmiliánem, doplněného o nápis, který se v průběhu času měnil (zprvu latinský, od 19. století německý).

Starostové.

Seznam uvádí starosty města (resp.

Hospodářství.

Zemědělství a ostatní prvovýroba.

Hustopeče si udržovaly tradici největší vinařské obce na Moravě a význam vinohradnictví ještě vzrostl za Karla z Lichtenštejna, když město získalo právo horenského soudu, který rozhodoval pře ohledně vinic. Na rozvoj vinařství měli od druhé poloviny 16. století nemalý vliv i novokřtěnci jako zkušení viniční hospodáři. Před třicetiletou válkou měly Hustopeče 3953 měřic obdělaných vinic, po vleklých nepokojích však do roku 1673 klesl tento rozsah jen na 396 měřic, zatímco 3557 měřic bylo pustých. V klidném období první poloviny 18. století se vinice obnovovaly a i když výměra nedosáhla předválečného stavu, s 3843 měřicemi převyšovala výměru polí (2806 měříc) a Hustopeče se opět získaly moravský primát. Daleko za nimi byly druhé Dolní Dunajovice s 1740 měřicemi vinic, dále Kurdějov, Mikulov a Horní Bojanovice. Kolem roku 1784 se zde pěstoval především zelený veltlín a sylván, vzácněji ryzlink rýnský.

Průmysl.

Průmyslový rozvoj města byl urychlen elektrifikací ve 20. letech 20. století. Rozvinutý je zejména potravinářský průmysl a dále cihelny. Potravinářský průmysl zahrnoval výrobu vína a později zpracovávání mandlí. Výroba cihel však po první světové válce upadala. Průmysl se opět rozvíjel v 50. letech 20. století díky „dělnickému předsedovi“ Jaroslavu Markovi; vznikly závody Plynokov (propan-butanové lahve), Jihokov (lehký kovodělný průmysl a radiátorové články), Plnírna PB a Mostárna Hustopeče. V roce 1961 byla zahájena výroba ocelových konstrukcí a jeřábových drah v prostoru šakvického nádraží, jednalo se o pobočku

Doprava.

Silniční doprava.

Městem ve směru od severozápadu k jihovýchodu procházejí dvě paralelní komunikace. Po východní straně Hustopečí město obchází dálnice D2, otevřená na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let 20. století. Na dálnici se na jejím 25. kilometru nachází na severním okraji města nájezd nazvaný „Hustopeče“. Podél této dálnice prochází přímo skrz město silnice II/425 (Rajhrad – Židlochovice – Velké Němčice – Hustopeče – Starovičky – Břeclav – Lanžhot), vytvářející Brněnskou a Bratislavskou ulici. Jedná se o někdejší státní silnici č. 2 (Jihlava

Železniční doprava.

Na jižním okraji katastrálního území Hustopeče se nachází železniční stanice Šakvice. Tou prochází dvoukolejná elektrifikovaná trať číslo trať Břeclav–Brno. Trať vybudovala a provoz na části v okolí Šakvic 7. července 1839 zahájila společnost Severní dráha císaře Ferdinanda. Dnešní stanice Šakvice byla původně nazvána právě podle o něco vzdálenějšího, ale významnějšího města Hustopeče. Roku 1907 trať zestátnily Rakouské státní dráhy a o jedenáct let později (1918) železnici převzaly Československé státní dráhy (ČSD). V září roku 1967 proběhla elektrifikace tratě a

Veřejná doprava.

Na území města se nachází vedle autobusového nádraží ještě dalších celkem osm zastávek. Jsou to „Hustopeče, cihelna“, „Hustopeče, farma“, „Hustopeče, Mostárna“, „Hustopeče, Nádražní“, „Hustopeče, Nemocnice“, „Hustopeče, Plnírna“, „Hustopeče, Strojírny“ a „Hustopeče, U stadionu“. Autobusové linky do města zajíždějí jak z měst a vesnic v okolí (například z Břeclavi, Pohořelic, Moravského Krumlova, Mikulova, Dolních Dunajovic, Strachotína či Velkých Pavlovic),

Společnost.

Školství.

V Hustopečích jsou dvě mateřské školy, dvě základní školy (ZŠ Komenského a ZŠ Nádražní) a Mateřská škola, Základní škola a Praktická škola (Šafaříkova 24). Středoškolskou výuku zajišťuje Gymnázium T. G.

Kultura.

Se vznikem Československa roku 1918 se významně rozvíjel spolkový život, zejména české spolky, neboť česká menšina nabyla sebevědomí. Působila zde Národní jednota, jež se starala o českou obecní knihovnu. Sokolská jednota se zaměřovala na tělovýchovnou činnost, ale pořádala i ochotnická a loutková divadelní představení a podporovala českou knihovnu. Rovněž Společenský a sportovní klub pořádal vedle své hlavní činnosti kabaretní večírky nebo koncerty, taneční kurzy a ochotnické divadlo. Dosavadní silné postavení německých spolků bylo oslabeno nutností reorganizace (ztratily organizační napojení na Vídeň). Působil zde mužský pěvecký sbor Der Männergesangsverein i s německým městským orchestrem. Členové tělocvičného Der Deutscher Turnverein (DTV) Auspitz také hráli ochotnické divadlo, později ve spolupráci s orchestrem i

Folklór.

Jižní a východní okolí Hustopečí náleží do národopisného regionu Hanácké Slovácko, k němuž se od konce minulého století obyvatelé města začínají hlásit. Původní kroj z Hustopečí byl německý a již v 19. století vymizel. Po vzniku Československa si obyvatelé zvolili kroj kyjovský, který zde byl donedávna (r. 2006) nošen. Objevují se také snahy uvést hustopečský kroj do souladu

Sport.

V roce 1922 byl ve městě založen český Sportovní klub, v roce 1926 přejmenovaný na Společenský a sportovní klub (SSK). Předsedou klubu byl Josef Vavroušek. Agilní byl již v počátcích jeho fotbalový klub. Místní německý fotbalový klub ACF Auspitz zanikl roku 1937, zatímco SSK až do okupace hrál v I. B třídě. Po obnovení klubu po 2. světové válce stál v jeho čele Jarolím Tomášek.  V 50. letech sportovní aktivity postupně zastřešila Tělocvičná jednota Sokol, následně uváděná pod názvem TJ Slavoj či Dobrovolná sportovní organizace (DSO) Slavoj. Fotbalisté hráli v roce 1955 v meziokresní

Pamětihodnosti.

Stavby na Dukelském náměstí.

Dukelské náměstí je hlavní historické náměstí, kolem něhož jsou soustředěny i mnohé z nejhodnotnějších památek ve městě. Svažitému náměstí dominuje:  Kostel svatého Václava a svaté Anežky České – Novodobý farní kostel stojící na Dukelském náměstí je jednou z dominant města. Byl postaven v letech 1992–1994 podle návrhu architekta a výtvarníka Ludvíka Kolka. Nahradil původní pozdně gotický kostel svatého Václava, zbořený v roce 1962. Kostel svatého Václava a svaté Anežky České je dvoupatrová stavba s půdorysem otevřené spirály. V jejím středu se nachází podzemní kaple svaté Anežky České, která leží na místě mariánské kaple původního kostela. Severní polovina vnější spirály tvoří půlkruhovou kostelní loď. Lavice pro věřící seskupené do podoby amfiteátru se svažují k půlkruhovému kněžišti. Menší, jižní část spirály obsahuje sakristii, klubovny a učebny. Kromě toho se v suterénu nacházejí další prostory farního centra (sál, jídelna, učebna a další).  Pseudorenesanční budova radnice na Dukelském náměstí byla postavena roku 1906 podle projektu profesora německé techniky v Brně

Ostatní památky.

Kaple svatého Rocha se nachází pod Křížovým vrchem, v sadech Kpt. Jaroše u jižního okraje města. Původně barokní kaple vznikla koncem 17. století, postupem doby byla přestavovaná a rozšiřovaná. Současná novorománská podoba pochází z roku 1901. Malá kaplička stojí také v poli na Kravím vrchu jihozápadně od města. Obě kaple jsou kulturními památkami.

Další stavby.

Obřadní síň s

Osobnosti.

S městem nebo jeho okolím jsou spjaty tyto osobnosti:

Hustopeče (německy "Auspitz") jsou město v okrese Břeclav v Jihomoravském kraji, 30 km jižně od Brna, v národopisné oblasti Hanáckého Slovácka. Žije zde obyvatel. Oblast je osídlená už od prehistorických dob, první zmínka o Hustopečích je z 1. poloviny 13. století. Dnes leží na dopravním tahu mezi Brnem a Bratislavou v úrodné a klimaticky teplé oblasti s tradicí pěstování vína a ovocných stromů. Hustopeče byly v 18. století největší vinařskou obcí na Moravě. V 50. letech 20. století došlo i k rozvoji průmyslu: významným podnikem byla Mostárna Hustopeče, která však již ukončila činnost a průmyslový areál převzaly nové podniky.

Hustopeče (, ) est une ville du district de Břeclav, dans la région de Moravie-du-Sud, République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2019.


Děj.

Orlando, syn zesnulého Rowlanda de Boys, si stěžuje Adamovi, starému sluhovi, že jeho nejstarší bratr Oliver mu nedává peníze na studium, tak jako jeho bratru Jaquesovi. Charles, zápasník vévody Fredericka, sděluje Oliverovi, že jeho bratr Orlando ho vyzval na souboj. Oliver však svého bratra z duše nenávidí a přeje mu při souboji jen to nejhorší.  Rosalinda, dcera vyhnaného vévody, s Célií, dcerou Fredericka, jsou nejen sestřenice, ale i nejlepší přítelkyně. Rozmlouvají o Štěstěně spolu s šaškem Prubířem. Dozvídají se o zápase, Frederick je žádá, aby jeho neuvážené úmysly mladému hochovi rozmluvily. Bohužel se jim to nepodaří, protože Orlando je životem znechucen. Souboj překvapivě vyhraje Orlando. Frederick ovšem zjišťuje, že se jedná o syna přítele jeho bratra, Rowlada de Boys. Jeho další pobyt ve Frederickově vévodství tedy nepřichází v úvahu.  Rosalinda se do Orlanda zamiluje. Jako důkaz lásky mu věnuje svůj šperk. Frederick si uvědomí, že lid má raději Rosalindu a vyžene ji. Célie uprchne spolu s Rosalindou a šaškem Prubířem do Ardenského lesa, kde přebývá vyhnaný vévoda. Kvůli strachu před lupiči se Rosalinda vydává za chlapce Ganyméda a Célie za dívku Alienu. Koupí si ovčinec od starého pastýře Korina, přítele Silvia, který je nešťastně zamilován do pastýřky Fébé. Ta se však zamiluje do Ganyméda, Rosalindy v mužském převleku, který k ní není tak přívětivý jako Silvius, ale naopak jí tvrdě vytýká její pohrdání zamilovanými muži.  Orlando se od Adama dozvídá, že jeho bratr ho chce zabít. Spolu se starým sluhou a jeho penězi se vydává do Ardenského lesa. Zcela vyhládlý Orlando zde potkává vyhnaného vévodu. Spolu s Adamem je panstvo vlídně uvítá a pohostí, jak nejlépe umí. Orlando po stromech vyvěšuje dopisy Rosalindě. Rosalinda si toho samozřejmě všimne a začne se před ním vydávat za chlapce, jenž dokáže vyléčit nešťastnou lásku. Orlando za ní dochází, oslovuje ji jménem své milé a Ganyméd (čili Rosalinda) mu předvádí všechny ženské nešvary.  Oliver je Frederickem poslán do vyhnanství a jeho majetek zabaven. Měl totiž přivést zpět svého bratra Orlanda, což se mu nepodařilo. Při jeho útěku z vévodství byl však napaden hadem a lvicí. K tomuto krutému souboji se připletl i Orlando, který svého bratra, i přes veškerou nenávist k němu, zachránil. Jejich bratrská láska zvítězila nad všemi sváry. Lvice však Orlandovi vyrvala kus masa z paže. Tuto zprávu přichází sdělit Rosalindě, stále ještě v mužském přestrojení, sám Oliver.  Oliver se zamiluje do Célie. Šašek Prubíř zas do pastýřky koz Audrey, které věrně dokáže svou lásku tím, že palbou slov odpálkuje jejího druhého nápadníka, hloupého venkovana Williama. Rosalinda, stále v mužském obleku, slibuje všem, že se zítra ožení s těmi, které mají rádi. Orlandovi také přislíbí, že jeho milovaná, bude jeho ženou. Fébé si Ganyméd (čili Rosalinda) však vezme pouze tehdy, když ho ona bude chtít. Pokud ho však zavrhne bude si muset vzít nešťastně zamilovaného Silvia.  V den konání svatby zavítá do Ardenského lesa další host. Tím je Jaques, prostřední syn Rowlanda de Boys, který přináší zprávu, že Frederick po zjištění, že mu jeho nejlepší dvořané utíkají k vyhnanému vévodovi, chtěl ho s velikým vojskem zabít. Na okraji lesa se ovšem setkal s poustevníkem a po rozhovoru s ním se rozhodl, že korunu vrátí svému vyhnanému bratrovi a půdu všem, kdo s ním odešli do vyhnanství. Célie a Rosalinda se zbavují svých převleků. Orlando poznává svoji Rosalindu a bere si ji. Fébé zas musí dodržet slib, protože Rosalinda muž vskutku není. Jejím chotěm se stává Silvius. Oliver se ožení s Célií a Audrey se vdá za šaška Prubíře. Závěrem hry pronáší Rosalinda epilog, ve kterém říká: "„Prosím vás, ve jménu lásky, aby se vám tahle hra líbila tak, jak se vám líbí.“"

Jak se vám líbí (v originále As You Like It) je komedie Williama Shakespeara napsaná pravděpodobně v roce 1599 nebo na začátku roku 1600. Do češtiny hru přeložil Martin Hilský i Jiří Josek. Ze starších překladů stojí za zmínění ten od Erika Adolfa Saudka.

Comme il vous plaira ("") est une comédie de William Shakespeare écrite en 1599, initialement publiée dans le Premier Folio, en 1623. Les circonstances de la première représentation sont incertaines, l'une des possibilités envisagées serait à Wilton House, en 1603. La pièce est notamment connue pour le monologue de Jaques, commençant par "All the world's a stage".


Dětství.

Boulahrouz se narodil do muslimsko-marocké rodiny, která žila v Nizozemí. Vyrůstal společně s osmi sourozenci. Když byl mladší, měl nějaké problémy, a proto jej na chvíli vyloučili z mládežnického kádru Ajaxu. V šestnácti zemřel Khalidovi otec a všechna zodpovědnost padla na něj.

Klubová kariéra.

Svou kariéru začínal v Ajaxu Amsterdam a RKC Waalwijk, kde si udělal Boulahrouz jméno nekompromisního a nebezpečného středního obránce.  Po těžkém začátku, kdy se nemohl prosadit v žádném klubu, získal důvěru nizozemského RKC Waalwijk, kde mu někdejší trenér Martin Jol dal svou důvěru. Debut v nizozemské lize Eredivisie zažil Boulahrouz 9. března 2002 v zápase proti SC Heerenveen.  Den poté, co jej Marco van Basten povolal k reprezentačnímu debutu, přestoupil z Waalwijku do německého HSV, tam také získal pověst nebezpečného obránce. Celkem zde za své působení nasbíral 16 žlutých a 3 červené karty. Média mu proto přisoudila přezdívku "Kanibal Khalid", která se rychle vžila.  V létě 2006 si jej trenér londýnské Chelsea José Mourinho vyhlédl jako svou novou posilu. Boulahrouz byl prodán za 12 milionů liber. V klubu podepsal smlouvu 21. srpna a o šest dní později už absolvoval na trávníku svůj debut.  Fotbalu si v Chelsea ale příliš neužil. Proto byl už v zimní přestupové přestávce často propírán v médiích ohledně odchodu. Nakonec odešel až v letním přestupovém termínu. Na hostování si ho vybrala španělská Sevilla.  V září 2013 se dohodl na předčasném ukončení smlouvy se Sportingem Lisabon a zamířil do dánského klubu Brøndby IF. V červenci 2014 opět měnil působiště, přestoupil jako volný hráč do Feyenoordu, kde podepsal dvouletý kontrakt. V létě 2015 mu Feyenoord neprodloužil smlouvu a hráč si hledal angažmá. V únoru 2016 oznámil ukončení kariéry.

Reprezentační kariéra.

Za A-mužstvo Nizozemska odehrál svůj první zápas 3. září 2004 v přátelském utkání v Utrechtu proti reprezentaci Lichtenštejnska (výhra 3:0).  Zúčastnil se Mistrovství světa 2006 v Německu. Neukázal se ve špatném světle, ale v divokém osmifinálovém zápase proti Portugalsku, kde bylo rozdáno 16 žlutých a 4 červené karty byl právě jedním z vyloučených. Představil se i na EURU 2008 v Rakousku a Švýcarsku. Na MS 2010 v Jihoafrické republice získal s Nizozemskem stříbrné medaile po finálové porážce se Španělskem.  Velkem odehrál v letech 2004–2012 za nizozemský národní tým 35 zápasů, branku nevstřelil.

Khalid Boulahrouz (* 28. prosince 1981 Maasluis, Nizozemsko) je bývalý nizozemský fotbalový obránce a reprezentant, naposledy hrající za klub Feyenoord. Mimo Nizozemsko působil na klubové úrovni v Německu, Anglii, Španělsku, Portugalsku a Dánsku.

Khalid Boulahrouz, né le à Maassluis (Pays-Bas), est un ancien footballeur néerlandais, originaire du Rif (Maroc). Défenseur central, il est international avec l'équipe des Pays-Bas. Après une saison au Hambourg SV, il décide le de rejoindre Chelsea FC. N'ayant pas réussi à s'imposer au sein d'un effectif pléthorique, il est prêté en au FC Séville. En 2008 il est transféré au VfB Stuttgart. Après avoir passé 4 ans en Allemagne il rejoint le Sporting du Portugal le, mais après une saison décevante, le Sporting décide de s'en séparer l'été suivant, les deux parties trouvant un accord pour une résiliation du contrat à l'amiable.


Použití.

Tento indikátor se používá pro identifikaci překoupeného a přeprodaného trhu. Pomáhá také při potvrzení trendu a určení jeho směru. Někdy je RSI vhodné použít pro identifikaci grafických formací, které mohou být díky němu lépe viditelné.

Interpretace.

Překoupený a přeprodaný trh: Důležitými hodnotami jsou 70 a 30 bodů. Pokud se RSI pohybuje nad 70 body, signalizuje to překoupený trh, tedy pravděpodobný budoucí pokles kurzu cenného papíru. Hodnota RSI pod 30 body naopak signalizuje přeprodaný trh a možnost budoucího růstu kurzu cenného papíru.  Potvrzení trendu: Aktuální trend je možné potvrdit pomocí tzv. „Failure Swing“. Nákupní signál a potvrzení rostoucího trendu nastává při vytvoření RSI dna pod dolní hranicí 30 bodů, následného vrcholu, vytvoření druhého dna (které je ovšem na vyšší úrovni k předcházejícímu dnu) a následného vytvoření vrcholu na vyšší úrovni vrcholu předcházejícího. Prodejní signál a potvrzení klesajícího trendu nastává přesně v opačném případě, tedy při růstu RSI nad horní hranici, poklesu a vytvoření dna, růstu s vytvořením nižšího vrcholu a poklesu RSI s vytvořením dna na nižší úrovni dna předcházejícího.  Směr cenového pohybu: V případě divergence mezi pohybem RSI a kurzem cenného papíru obvykle dochází k opravení ceny a pokračování pohybu ve směru RSI.

Příklad.

Ve vrchní části grafu se vyskytuje čárový graf kurzu cenného papíru. V dolní části grafu jsou dvě červené horizontální přímky, které značí mezní hodnoty 30 a 70. Červená křivka oscilující většinu času mezi těmito hodnotami je RSI. V říjnu 2008 došlo k prolomení 30 bodové hranice, která signalizuje přeprodaný trh a dává nákupní signál. Hodnota 70 byla výrazněji prolomena ke konci srpna 2007. Prolomení signalizuje překoupený trh a je vhodné cenný papír prodat. Failure swing nastává poměrně zřídka kdy. Ve čtvrtém čtvrtletí roku 2008 lze vysledovat možný počátek nákupního „Failure Swing“. K divergenci mezi RSI a kurzem cenného papíru došlo na přelomu listopadu a prosince 2007, kdy RSI klesalo a kurz stále stoupal. Následně se cena opravila a pokračovala ve směru RSI.

Externí odkazy.

www.incrediblecharts.com www.investopedia.comPopis indikátoru, výpočet a příklady použití: https://quastic.cz/indikatory/technicky-indikator-rsi-jeho-kouzlo/

RSI je zkratka pro Relative Strength Index, neboli index relativní síly. Jedná se o jeden z mnoha indikátorů technické analýzy. Řadí se do skupiny oscilátorů, které jsou často nazývány jako tzv. „leading“ indikátory. RSI měří vnitřní sílu akcie a zobrazuje se obvykle v grafu. Hodnota se pohybuje mezi 0 a 100. Pro výpočet RSI se využívá vzorce:

Proposé par J. Welles Wilder en 1978, le Relative Strength Index (RSI) est un indicateur avancé d'analyse technique. Utilisé conjointement à l'analyse de la tendance, il a vocation à :