Příznaky nemoci.

Kolem 80 % lidí, kteří se nakazí virem dengue, nevykazuje žádné nebo jen mírné symptomy (např. prostá horečka). U přibližně 5 % nakažených osob má nemoc závažnější průběh. Nízký počet nemocných je chorobou ohrožen na životě. Příznaky se projevují mezi 3 a 14 dny poté, kdy byl nemocný viru dengue vystaven, nejčastěji mezi 4. a 7. dnem. Pokud se člověk vrátil z oblasti, kde je horečka dengue běžná, a horečka nebo jiné příznaky se u něj objeví více než 14 dní po návratu, pravděpodobně nejsou způsobeny virem dengue.  Když horečkou dengue onemocní děti, často jsou příznaky totožné se symptomy nachlazení nebo gastroenteritidy (neboli střevní chřipky) jako je zvracení a průjem). U dětí, které horečkou dengue onemocněly, je však pravděpodobné, že budou mít závažné problémy.

Klinický obraz.

Klasickým příznakem horečky dengue je náhlá horečka, bolesti hlavy (obvykle za očima), vyrážka a bolesti svalů a kloubů. Lidový název nemoci − „horečka lámající kosti“ − vystihuje, jak prudká bolest může být. Horečka dengue má tři fáze − febrilní, kritickou a fázi rekonvalescence.  Během febrilní fáze obvykle nemocný trpí vysokou horečkou, která často přesahuje 40 stupňů Celsia. Mohou se dostavit bolesti hlavy aj. Febrilní fáze trvá 2 až 7 dní. U zhruba 50 až 80 % lidí s dalšími symptomy se v této fázi objeví vyrážka. Ta vypadá první nebo druhý den jako zarudnutí kůže, později (4. až 7. den) jako spalničky. Na kůži se mohou objevit malé rudé skvrnky (petechie), které po zatlačení na kůži nemizí. Vznikají v důsledku prasklých kapilár. Nemocný může trpět i mírným krvácením ze sliznice nosu a dutiny ústní. Samotná horečka se obvykle zlepší a pak znovu na jeden či dva dny vrátí. Vzorec průběhu nemoci je však u každého pacienta jiný.  U některých lidí se nemoc po skončení horečky rozvine do kritické fáze, která trvá 1 až 2 dny. Během této fáze se v oblasti hrudi a břicha může hromadit tekutina unikající z malých cév. Ta již v těle neobíhá a v důsledku toho pak nejsou životně důležité orgány dostatečně zásobovány krví; nemohou tedy normálně fungovat. U nemocného se může dostavit těžké krvácení (obvykle z gastrointestinálního traktu.)  Selháním oběhového systému, šokovým syndromem dengue nebo hemoragickou horečkou dengue je postiženo méně než 5 % lidí infikovaných virem dengue. Pokud se nemocný v minulosti nakazil jiným typem viru dengue („sekundární infekce“), je větší pravděpodobnost, že se u něj tyto závažné potíže objeví.  Ve fázi rekonvalescence se tekutina uniklá z cév opět vstřebává do krevního řečiště. Tato fáze trvá 2 až 3 dny a stav nemocného se během ní často výrazně zlepšuje. Pacienti ale mohou trpět těžkým svěděním a nízkou srdeční frekvencí. V této fázi se může člověk dostat do stavu přetížení oběhového systému tekutinou (velký objem tekutin se vstřebává zpět do oběhu). Pokud je zasažen mozek, může dojít k záchvatům nebo poruchám vědomí.

Přidružené problémy.

Virus dengue může někdy zasáhnout i další tělesné systémy. Člověk pak může trpět pouze symptomy těchto potíží nebo jejich kombinací s klasickými příznaky nemoci. Poruchy vědomí se objevují u 0,5–6 % závažných případů. Dochází k nim v případě, že virus způsobil infekci mozku a také tehdy, když životně důležité orgány, např. játra, nefungují normálně.  U lidí trpících horečkou dengue byla pozorována i jiná neurologická onemocnění (onemocnění postihující mozek a nervy). Choroba může způsobit mimo jiné transverzální myelitidu a Guillain-Barrého syndrom. Přestože se takové případy vyskytují jen velmi zřídka, virus může zapříčinit i srdeční infekci a akutní jaterní selhání.

Příčina.

Horečka dengue je způsobena virem dengue. Ve vědeckém systému, který pojmenovává a klasifikuje viry, patří virus dengue do čeledi "Flaviviridae" a rodu "Flavivirus". K téže čeledi náleží i jiné viry, které vyvolávají u lidí další závažné choroby. Jde například o virus žluté zimnice, západonilský virus, virus encefalitidy St. Louis, virus japonské encefalitidy, virus klíšťové encefalitidy, virus nemoci kjasanurského lesa a virus omské hemoragické horečky − uvedené viry řadíme do čeledi "Flaviviridae". Většinu těchto virů přenášejí komáři nebo klíšťata.

Přenos.

Virus dengue je přenášen většinou komáry druhu "Aedes", zejména "Aedes aegypti". Tento druh komárů se obvykle vyskytuje mezi 35° severní šířky a 35° jižní šířky v nadmořské výšce do 1000 m. Útočí většinou během dne a člověka mohou nakazit jediným štípnutím.  V některých případech se mohou komáři nakazit virem dengue od lidí. Pokud samice komára štípne nakaženého člověka, může se virem infikovat. Zpočátku virus přežívá v buňkách, jež vystýlají trávicí ústrojí komára. O 8 až 10 dní později se virus rozšíří do slinných žláz komára. Když pak komár štípne člověka, jeho sliny se dostanou do lidského těla a mohou dotyčného nakazit. Zdá se, že virus nepůsobí nakaženým komárům žádné zvláštní potíže − zůstávají přenašeči viru do konce života. Komáři "Aedes aegypti" jsou nejpravděpodobnějšími přenašeči viru dengue, neboť žijí v blízkosti lidí a napadají člověka, nikoli zvířata. Vajíčka kladou do uměle vzniklých vodních nádrží.  Virus dengue se může šířit i prostřednictvím infikovaných krevních výrobků a dárcovství orgánů. Pokud člověk nakažený virem dengue daruje krev nebo tělesný orgán, může být příjemce virem infikován. V některých zemích, např. v Singapuru, je horečka dengue běžná. V takových státech je virem infikováno 1,6 až 6 transfúzí z každých 10 000. Virus se také může přenést z matky na dítě během těhotenství nebo při porodu. Žádnou jinou formou se obvykle nešíří.

Rizika.

U nemluvňat a malých dětí s horečkou dengue existuje větší pravděpodobnost závažného onemocnění než u dospělých. Děti mnohem spíše těžce onemocní, pokud jsou v dobrém fyzickém stavu (zdravé a dobře živené). (To je odlišné od mnoha ostatních infekcí, u kterých ke zhoršení obvykle dochází u dětí podvyživených či nemocných.) Pravděpodobnost vážného onemocnění je vyšší u žen než u mužů. Horečka dengue může ohrožovat život osob s chronickými nemocemi, např. cukrovkou a astmatem.

Mechanismus.

Během sání komára virus proniká společně s komářími slinami do kůže. Po průniku virus adheruje k bílé krvince a vstoupí do ní. Zatímco bílé krvinky putují tělem, virus se množí. Bílé krvinky reagují tvorbou množství signálních proteinů (tzv. cytokinů), například interleukinů, interferonů a faktorů nádorové nekrózy. Tyto proteiny způsobují horečku, chřipkové symptomy a silné bolesti, pro horečku dengue typické.  Pokud je osoba nakažena vážnou infekcí, virus se v těle reprodukuje mnohem rychleji. Protože množství virů v těle je pak podstatně vyšší, zasaženo může být více orgánů (například játra a kostní dřeň). Ze stěn malých cév v krevním řečišti uniká krev do tělních dutin. Z toho důvodu koluje v žilách po celém těle méně krve. Krevní tlak klesne tak nízko, že srdce nezvládá zásobovat životně důležité orgány dostatkem krve. Kostní dřeň rovněž není schopna vytvářet dostatek krevních destiček, které jsou potřebné k tomu, aby se krev správně srážela. Bez dostatku krevních destiček je tak člověk mnohem náchylnější k problémům s krvácením, které je hlavní komplikací provázející horečku dengue.

Diagnóza.

Je-li choroba ve své rané fázi, může být obtížné ji odlišit od ostatních virových infekcí. Nemocný má pravděpodobně dengue, pokud trpí horečkou a dalšími dvěma z těchto symptomů − nevolností a zvracením, vyrážkou, celkovou bolestí a nízkým počtem bílých krvinek nebo má pozitivní turniketový test. V oblastech, kde je horečka dengue běžná, kterýkoli z těchto varovných příznaků společně s horečkou obvykle signalizují, že osoba má horečku dengue.  Před zhoršením stavu nemocného se obvykle objeví varovné příznaky. Turniketový test je vhodný, když nelze provést žádný laboratorní test. Při turniketovém testu lékař na 5 minut omotá škrtidlo kolem paže vyšetřované osoby a poté spočítá malé červené skvrnky na kůži. Vyšší počet skvrnek znamená, že osoba se pravděpodobně nakazila horečkou dengue.  Může být obtížné odlišit horečku dengue a nemoc chikungunya. Chikungunya je podobná virová infekce, která má s horečkou dengue společných mnoho symptomů a vyskytuje se ve stejných částech světa. Horečka dengue může také mít stejné symptomy jako některé jiné nemoci, např. malárie, leptospiróza, tyfová horečka a meningokokové onemocnění. Před stanovením diagnózy horečky dengue lékaři provádějí testy, zda se ve skutečnosti nejedná o jednu z těchto nemocí.  Pokud má člověk horečku dengue, jedna z prvních změn, kterou testy odhalí, je nízký počet bílých krvinek. Dalšími příznaky jsou nízký počet krevních destiček a metabolická acidóza. Pokud osoba trpí vážnou formou horečky dengue, lze z vyšetření krve vypozorovat další změny. Závažná forma choroby způsobuje únik tekutiny z krevního řečiště, což vede k hemokoncentraci (tedy méně krevní plazmy a více červených krvinek v krvi) a nízké hladině albuminu v krvi.  Vážná forma horečky dengue někdy způsobuje hromadění pleurálního výpotku (uniklá tekutina se hromadí v okolí plic) nebo ascites (tekutina se hromadí v oblasti břicha). Pokud je tekutiny velké množství, může lékař tento stav diagnostikovat už při vyšetření osoby. Šokový syndrom dengue může zdravotník včas rozpoznat, pokud má pro identifikaci tekutiny v těle k dispozici lékařský ultrazvuk. V mnoha zemích, kde je horečka dengue běžná, však většina zdravotníků a klinik ultrazvukové přístroje nemá.

Klasifikace.

V roce 2009 Světová zdravotnická organizace (WHO) horečku dengue rozdělila na dva typy: nekomplikovaný a závažný. Předtím, v roce 1997, WHO nemoc dělila na nediferencovanou horečku, horečku dengue a hemoragickou horečku dengue, později staré členění zjednodušila. Rovněž se shodla na tom, že staré členění bylo omezující − nezahrnovalo všechny formy, ve kterých se horečka dengue může vyskytovat. Ačkoli byla klasifikace nemoci oficiálně změněna, starší způsob třídění se stále často používá.  Podle starého klasifikačního systému WHO byla hemoragická horečka dengue rozdělena do čtyř fází zvaných stupeň I–IV:

Laboratorní testy.

Horečku dengue lze diagnostikovat pomocí několika typů mikrobiologických laboratorních testů. Jeden z testů (izolace viru) odděluje virus dengue v buněčných kulturách (vzorcích). Další z testů (detekce nukleových kyselin) je určen k vyhledávání nukleových kyselin viru za použití techniky zvané polymerázová řetězová reakce (PCR). Třetí test (detekce antigenů) vyhledává antigeny viru. Další test určuje protilátky v krvi, které tělo pro boj s virem dengue vytváří. Izolace viru a detekce nukleových kyselin fungují lépe než detekce antigenu. Tyto testy jsou však nákladnější, takže na mnoha místech nejsou dostupné. Když je horečka dengue v rané fázi, žádný z těchto testů nemusí prokázat, že je osoba nemocná.  Kromě testů na protilátky mohou laboratorní testy pomoci diagnostikovat horečku dengue pouze v její akutní (počáteční) fázi. Testy na protilátky však mohou potvrdit, že člověk má horečku dengue i v pozdějších fázích infekce. Protilátky, které bojují s virem dengue, lidské tělo vytváří po 5 až 7 dnech.

Prevence.

Proti nákaze virem dengue neexistují žádné schválené vakcíny. Jako prevenci před infekcí Světová zdravotnická organizace (WHO) doporučuje regulaci populace komárů a ochranu před štípnutím komáry.  WHO navrhla program prevence proti horečce dengue (nazvaný „Integrated Vector Control“), který sestává z pěti odlišných částí:  WHO rovněž doporučuje učinit specifické kroky pro regulaci počtu komárů a zajištění ochrany před štípnutím. Nejlepším způsobem, jak regulovat počet komárů druhu „Aedes aegypti“, je zbavit se míst jejich výskytu. Lidé by měli vyprazdňovat otevřené vodní nádrže (aby do nich komáři nemohli naklást vajíčka). Pro regulaci komárů v těchto oblastech lze rovněž použít insekticidy nebo prostředky biologické regulace. Vědci se domnívají, že postřiky organofosfátovými nebo pyrethroidovými insekticidy nepomáhají. Plochy stojatých vod by měly být odstraněny, protože komáry přitahují; lidé mohou mít rovněž zdravotní problémy, pokud se insekticidy začnou ve stojaté vodě usazovat. Jako prevenci před napadením komáry mohou lidé nosit oblečení, které zcela zakrývá pokožku, a používat repelent proti hmyzu (nejlépe funguje DEET). Při odpočinku mohou lidé rovněž používat sítě proti moskytům.

Léčba.

Jednotný způsob léčby horečky dengue neexistuje. U některých lidí postačí domácí léčení a dostatečný příjem tekutin pod dohledem lékaře, zatímco jiní mohou potřebovat podání nitrožilního roztoku a krevní transfúzi. Pokud se u člověka vyskytnou závažné varovné příznaky, a pokud trpí chronickými zdravotními problémy, může lékař rozhodnout o jeho hospitalizaci.  Pokud nakažené osoby potřebují podání nitrožilního roztoku, pak obvykle pouze po dobu jednoho či dvou dní. Lékař množství podávaného roztoku zvýší tak, aby člověk vylučoval určité množství moči (0,5–1 ml/kg/hod.). Množství podávaného roztoku se dále zvyšuje, dokud se hematokrit (množství železa v krvi) a vitální znaky nemocného nevrátí zpět do normálu. Kvůli riziku krvácení se lékaři snaží vyhnout invazivním lékařským zákrokům, jako je například nasogastrická intubace (zavedení sondy do žaludku přes nosní dutinu), intramuskulární injekce (podání léku injekcí vpichovanou do svalu) a arteriální punkce (vpíchnutí jehly do tepny). Na horečku a bolest je možné podávat paracetamol (Paralen,Tylenol...). Protizánětlivé léky typu NSAID (jako například ibuprofen a aspirin) by neměly být podávány, jelikož zvyšují pravděpodobnost krvácení. Podávání krevních transfúzí by mělo být zahájeno ihned, jakmile dojde k odchylce vitálních znaků od normálu nebo pokud se začne snižovat množství červených krvinek v krvi. V případě potřeby krevní transfúze by člověku měla být podána plná krev (krev, která nebyla separována na jednotlivé složky) nebo červené krvinky. Transfúze krevních destiček (separovaných z plné krve) nebo čerstvě zmrazené krevní plazmy se obvykle nedoporučuje.  Ve fázi, kdy se nemocný z horečky dengue již zotavuje, se nitrožilní roztok dále nepodává, aby nedošlo k přetížení oběhu tekutinou. Pokud tento stav nastane a vitální znaky osoby jsou stabilní, obvykle stačí pozastavit příjem dalších tekutin. Pokud se člověk nenachází v kritické fázi nemoci, lze mu podat kličková diuretika, například furosemid (Lasix), která pomohou vyloučit z krevního oběhu nadbytečné tekutiny.

Pravděpodobnost vyléčení.

Většina lidí se z horečky dengue zotaví bez jakýchkoli následných potíží. Bez léčby na horečku dengue umírá asi 1 až 5 % nakažených osob. V případě správné léčby umírá méně než 1 % nakažených. Z lidí infikovaných závažnou formou horečky dengue však umírá celých 26 %.  Horečka dengue je běžným onemocněním ve více než 110 zemích. Každý rok se jí ve světě nakazí 50 až 100 miliónů lidí a hospitalizováno je kvůli ní přibližně půl miliónu lidí. Asi 12 500 až 25 000 nakažených na tuto nemoc umírá.  Horečka dengue patří mezi nejběžnější virová onemocnění šířená členovci. Přisuzuje se jí zátěž přibližně 1 600 let života ztracených nemocí na jeden milión osob, což je přibližně stejný dopad, jaký mají ostatní dětské a tropické nemoci, například tuberkulóza. Horečka dengue je po malárii považována za druhou nejvýznamnější tropickou nemoc. Světová zdravotnická organizace horečku dengue rovněž řadí mezi jednu z 16 opomíjených tropických nemocí.  Horečka dengue je ve světě stále častější. V roce 2010 byla třicetkrát běžnější než v roce 1960. Nárůst je přičítán několika faktorům. Stále více lidí žije ve městech, světová populace neustále roste a stále více lidí cestuje do cizích zemí. Má se za to, že ve větším rozšíření nemoci hraje svou roli i globální oteplování.  Horečka dengue se nejčastěji vyskytuje kolem rovníku. V oblastech, v nichž je běžná, žije přibližně 2,5 miliardy lidí, 70 % z nich v Asii a Tichomoří. Ve Spojených státech se 2,9 až 8 % lidí, kteří se vrátili z cest po oblastech s výskytem horečky dengue a kteří jí onemocněli, nakazilo během cestování. U této skupiny osob je horečka dengue po malárii druhou nejběžněji diagnostikovanou infekcí.

Historie.

Horečka dengue byla popsána již velmi dávno. Čínská lékařská encyklopedie z doby dynastie Jin (z období mezi lety 265–420) zmiňuje člověka, který pravděpodobně horečkou dengue onemocněl. Kniha hovoří o „otravě z vody“, související s létajícím hmyzem. Existují rovněž písemné záznamy ze 17. století o událostech, které by mohly být epidemií horečky dengue. Pravděpodobně nejstarší zprávy o epidemii této horečky pocházejí z let 1779 a 1780. Ty hovoří o epidemii, která zachvátila Asii, Afriku a Severní Ameriku. Od té doby až do roku 1940 k mnoha dalším epidemiím nedošlo.  V roce 1906 vědci dokázali, že nemoc na lidi přenášejí komáři rodu „Aedes“, a v roce 1907 byl za původce horečky dengue označen virus. Byla to teprve druhá nemoc, u které se prokázalo, že je způsobena virem (virový původ nemoci již vědci prokázali u žluté zimnice). John Burton Cleland a Joseph Franklin Siler pokračovali ve výzkumu viru způsobujícího horečku dengue a určili základní charakteristiky jeho šíření.  Horečka dengue se začala mnohem rychleji šířit během druhé světové války a po ní. Tato skutečnost je přičítána tomu, že válka v mnoha směrech změnila životní prostředí. Do nových oblastí se tak rozšířily různé typy horečky dengue. Lidé poprvé onemocněli hemoragickou horečkou dengue. Tato vážná forma onemocnění byla poprvé zaznamenána na Filipínách v roce 1953 a do 70. let 20. století byla hlavní příčinou dětských úmrtí. Začala se rovněž šířit v Tichomoří a v obou Amerikách. Výskyt hemoragické horečky dengue a šokového syndromu dengue byl ve Střední a Jižní Americe poprvé zaznamenán v roce 1981. V té době si lékaři všimli, že u lidí, kteří již prodělali nákazu virem dengue typu 1, se o několik let později objevila i nákaza virem dengue typu 2.

Původ slova.

Není jasné, odkud slovo „dengue“ pochází. Podle některých názorů pochází ze svahilského sousloví „Ka-dinga pepo“, které hovoří o nemoci způsobené zlým duchem. Má se za to, že svahilské slovo „dinga“ je odvozeno ze španělského „dengue“. Toto slovo znamená „opatrný“ − mohlo tedy být používáno k popisu osoby trpící bolestmi kostí a horečkou dengue; bolesti nutily člověka chodit opatrně. Je však rovněž možné, že španělské slovo bylo převzato ze svahilštiny, nikoli naopak.  Podle jiných názorů název „dengue“ pochází ze Západní Indie, kde se o otrocích s horečkou dengue říkalo, že stojí a chodí jako „panáci“. Proto se nemoci rovněž říkalo „panáková horečka“ (dandy fever).  Název „horečka lámající kosti“ byl poprvé použit Benjaminem Rushem, lékařem a jedním z Otců zakladatelů Spojených států amerických. V roce 1789 Rush tento název použil ve zprávě o epidemii horečky dengue, která propukla v roce 1780 ve Philadelphii. Ve zprávě Rush povětšinou používal formálnější pojmenování „biliózní střídavá horečka“ (bilious remitting fever). Výraz horečka dengue se začal běžně objevovat až po roce 1828. Předtím byly k pojmenování nemoci používány různé názvy – říkalo se jí např. „srdcelomná horečka“ (breakheart fever) a „la dengue“. Pro závažnou formu horečky dengue byly používány další výrazy, např. infekční trombocytopenická purpura, filipínská, thajská a singapurská hemoragická horečka.

Výzkum.

Vědci neustále pokračují ve výzkumu způsobů, jak horečce dengue předcházet a jak ji léčit. Rovněž se pracuje na regulaci počtu komárů, vývoji vakcíny a léků pro boj s virem.  Pro regulaci množství komárů bylo provedeno mnoho jednoduchých kroků, některé z nich jsou účinné. Do stojatých vod lze například nasadit živorodky duhové („Poecilia reticulate“) nebo klanonožce, aby požírali komáří larvy (vajíčka).  Vědci také pracují na vývoji vakcíny, která by člověka chránila před všemi čtyřmi typy horečky dengue. Někteří z nich se obávají, že by vakcína mohla zvýšit riziko závažného onemocnění v důsledku zvýšené infektivity v přítomnosti protilátek (ADE). Nejlepší možná vakcína by měla splňovat několik požadavků. Zaprvé by měla být bezpečná, zadruhé by měla fungovat po jedné či dvou injekcích a zatřetí by měla chránit před všemi typy viru dengue. Dále by neměla vést k ADE, mělo by být snadné ji přenášet a uchovávat a její výroba by měla být ekonomická. Několik vakcín bylo testováno v roce 2009. Vědci doufají, že první komerčně dostupné vakcíny budou k dispozici do roku 2015.  Vědci rovněž pracují na vytvoření antivirových léků pro léčbu horečky dengue, které by zamezily vzniku závažných zdravotních komplikací, i na rozluštění struktury proteinů viru dengue. To by jim mohlo pomoci vyvinout účinné léky proti horečce dengue.

Horečka dengue je infekce, kterou způsobuje virus dengue, přenášený komáry. Horečka dengue je také známá jako „horečka lámající kosti“ − může totiž působit lidem takovou bolest, že jim připadá, jako by se jim lámaly kosti. K symptomům nemoci patří horečka, bolesti hlavy, kožní vyrážka podobná spalničkám a bolesti svalů a kloubů. U některých lidí se horečka dengue může rozvinout do jedné ze dvou život ohrožujících forem. První z nich je hemoragická horečka dengue, která způsobuje krvácení a výrazné snížení hladiny krevních destiček (umožňujících srážení krve). Druhou formou je šokový syndrom dengue, který je příčinou nebezpečně nízkého krevního tlaku.

La dengue (prononcé, « dingue ») est la plus fréquente et la plus répandue des arboviroses ou infections virales transmises par des arthropodes. Elle est due aux virus de la dengue, de la famille des "Flaviviridae", transmis à l'être humain par l'intermédiaire d'un moustique diurne, principalement "Aedes aegypti" (régions tropicales et subtropicales), puis "Aedes albopictus" (régions tempérées).


Život.

Narodila se v části Los Angeles v USA matce Carolyn, obchodní manažerce a lékařské fotografce a otci Donaldu Banksovi, počítačovému konsultantovi. Když bylo Tyře šest, tak se rodiče rozvedli. Matka se znovu vdala. Tyra má o 5 let staršího bratra Devina. Vystudovala střední školu Immaculate Heart High School a poté Loyola Marymount University.

Kariéra.

Modeling.

S modelingem začala v 15 letech, zatímco navštěvovala střední školu. Byla odmítnuta čtyřmi agenturami, než podepsala smlouvu s L.A. Models. V 16. letech přešla k Elite Model Management. Poté co získala možnost pracovat po Evropě, rozhodla se odložit školu a přestěhovat se do Milána. Ve své první pracovní sezoně v roce 1991 se objevila na 25 módních přehlídkách na Pařížském týdnu módy. Později se objevila na titulních stranách magazínů jako "Elle, Teen Vogue" a "Vogue". Předváděla pro značky jako Chanel, Valentino, Fendi a další. Objevila se v módních kampaních značek Dolce & Gabbana, Yves Saint-Laurent, Ralph Lauren a Nike. V polovině 90. letech se vrátila do Ameriky, kde dělala více komerčního modelingu.  Byla první Afroameričankou, která se objevila na titulní straně magazínů "GQ" a "Sports Illustrated Swimsuit Issue". V roce 1997 získala Cenu VH v kategorii Supermodelka roku. Ten samý rok byla vybrána na titulní stranu katalogu Victoria's Secret. Od roku 1997 do roku 2005 patřila mezi andílky značky Victoria Secret. V roce 2010 podepsala smlouvu s IMG Models.

Televize a film.

Svojí televizní kariéru zahájila ve čtvrté sérii seriálu "Fresh Prince", ve kterém si zahrála kamarádku Willovo Smithovo postavy Jackie Ames. Objevila se v 7 epizodách. Dále se objevila v pořadech jako Felicity, All That, MADtv, Wild'n Out a The Princ is Right. Svůj hlas propůjčila do animované talk show Space Ghost Coast to Coast.  Založila společnost Ty Ty Baby Productions, kterou později přejmenovala na Bankable Productions, která produkuje "Show Tyry Banksové", "Amerika hledá topmodelku" a v roce 2008 film Dívčí parta. Je moderátorkou, porotcem a exkluzivní producentkou reality show "Amerika hledá topmodelku", kterou vysílá stanice The CW. Od roku 2005 moderovala talk show Show Tyry Banksové, která skončila v roce 2010. V letech 2008 a 2009 získala cenu Daytime Emmy Award za její práci a produkci Show Tyry Banksové.  První role na filmovém plátnu přišla s rokem 1994 a filmem "Holé lebky". Po boku Lindsay Lohan se objevila ve filmu stanice Disney "Živá panenka". Dále se objevila ve filmech "Falešná láska" (1999), "Láska a basket" (2000), "Divoké kočky" (2000) a "Halloween: Zmrtvýchvstání" (2002). Po boku Miley Cyrusové se objevila ve filmu "" v roce 2009. Zahrála si ve čtyřech epizodách třetí série seriálu Superdrbna a také se objevila v seriálu stanice Disney "Na parket!".

Hudba.

Objevila se v několika videoklipech jako "Black or White" od Michaela Jacksona, "Love Thing" od Tiny Turner, "Trife Life" od Mobb Deep, "Too Funky" od George Michaela a "Don't Wanna Lose You" od Lionela Richieho. V roce 2004 nahrála svůj první singl "Shake Ya Body", ke kterému natočila videoklip s finálovou šestkou druhé série reality show "Amerika hledá topmodelku". Vydala singl s NBA hráčem Kobem Bryantem nazvaném "K.O.B.E.". Také nahrála singl "Be a Star" pro sountrackové album k filmu Živá panenka.

Knihy.

V květnu 2010 bylo oznámeno, že napíše knihu nazvanou Modelland, založenou na jejích vlastních zkušenostech s modelingem. V show "Dobré ráno Ameriko" prozradila, že kniha bude zaměřená na čtveřici dívek, které se dostaly na modelingovou školu ve světě Modelland. Její první novela se zařadila v říjnu roku 2011 na seznam bestsellerů deníku "The New York Times". V roce 1998 se podílala na knize "Tyra's Beauty, Inside and Out".

Internetová stránky.

V březnu roku 2011 zveřejnila internetovou stránku typeF.com, zaměřenou na krásu a módu.

Tyra Banksová, rodným jménem Tyra Lynne Banks (* 4. prosince 1973 Inglewood, Kalifornie) je americká modelka, herečka, zpěvačka a moderátorka. Stala se první Afroameričankou na obálce časopisů "GQ" a "Sports Illustrated Swimsuit Issue".

Tyra Lynne Banks, née le à Inglewood (Californie), est une productrice et animatrice de télévision, mannequin et actrice américaine. Elle est aussi occasionnellement écrivain, photographe et chanteuse.


Původ jména.

Nezamyslovo jméno zaznamenal ve své Kronice české Kosmas, převzala ho i většina historiků z 19. století, včetně Františka Palackého. Jméno lze vyložit jako ten, kdo se "nezamyslel", nemá úmysl. Je vlastně opakem jména Přemysl. Dušan Třeštík na základě toho vyvozuje, že by dvojice Přemysl - Nezamysl mohla být pozůstatkem starého indoevropského mýtu o božských dvojčatech, podobně jako například dvojice Prométheus a Epimétheus (jejichž jména jsou analogická i svým významem).  Záviš Kalandra uvádí, že jména sedmi mýtických českých knížat jsou odvozena ze starých slovanských názvů dnů v týdnu - Nezamysl by byl prvním z nich, čemuž by odpovídala neděle, kdy nepracujeme či nemyslíme.  Podle teorie Vladimíra Karbusického pochází dvanáct jmen mýtických postav české historie včetně sedmi knížat z úryvku staroslověnského (či staročeského) textu - poselství Čechů k Frankům v 9. století. V tomto textu mělo být psáno: "Krok’ kazi (Tetha), lubossa przemysl, nezamysl m’nata voj’n u‘ni zla, kr’z my s‘ neklan (am), gosti vit", což se vykládá jako: "Zastav své kroky, Tetha" (oslovení tehdejšího vůdce Franků, popřípadě západních sousedů obecně) "a raději přemýšlej, nezamýšlím na tebe vojnu ani zla, kříži my se neklaníme, hosty vítáme".

Posloupnost knížat.

Dalimilova kronika o Nezamyslovi sděluje jen tolik: "Nezamysl kraji tornu vládl pak po jeho" (Přemyslově) "skonu."  Kosmas píše jen: "Po něm Nezamysl nastoupil vládu. Když toho smrt uchvátila, Mnata dostal odznaky knížecí."  Dalimil a Kosmas se ovšem neshodují v tom, co bylo po Nezamyslově smrti. Dalimil píše: "Po něm Mnata, potom Vojen, o němž známo je nám to jen, že byl ještě plný sil, když zem synům rozdělil."  Kosmas naopak konstatuje, že po Vojenově dožití knížectví vládl Vnislav. Dalimil naproti tomu uvádí, že Vojen dělí svou zem mezi syny: Lucko Vlastislavu dává, Čechy v správu Unislava (Vnislava).

Nezamysl byl mýtický pokračovatel, zřejmě syn Přemysla Oráče a kněžny Libuše, zakladatelů dynastie Přemyslovců, první ze sedmi legendárních českých knížat mezi Přemyslem Oráčem a prvním historicky doloženým knížetem Bořivojem.

Nezamysl est le premier des sept princes mythique de Bohême qui règnent entre le fondateur également mytthique de la dynastie des Přemyslides Přemysl le laboureur e le premier prince historique Bořivoj. Les noms des princes appaaissent pour la première fois dans la chronique de Cosmas et sont ensuite repris dans de nombreux ouvrages historiques jusqu"au XIXe siècle dont ceux de František Palacký "L'Histoire de la nation tchèque en Bohême et en Moravie" (1836).


Ustavení a principy.

Oficiálně bylo francouzskou koloniální správou uznáno v roce 1926, když 7. října zástupci nového učení podepsali "Vyhlášení založení náboženství Cao Dai". Samotné náboženství pak představuje v pořadí třetí zjevení, které mělo následovat po dvou dvojicích proroků (Buddha/Lao-c' a Ježíš/Mojžíš). Tyto čtyři osobnosti bývají spolu s Konfuciem zobrazováni nad oltářem s božským okem. Počet stoupenců tohoto náboženského směru se v současnosti odhaduje na 2-3 miliony. Kaodaisté mají vlastní církev s papežem a knězi, kteří nejsou povinni žít v celibátu. Náboženství má velmi důkladně propracovanou symboliku, namnoze převzatou z různých světových náboženství. Kaodaismus je rozšířen takřka výhradně ve Vietnamu, kde disponoval ještě v polovině 20. století (do r. 1954) i důležitou mocenskou silou, jelikož jeho církev vlastnila mimo jiné armádu. Podobně jako mnoho jiných náboženství, ani Cao Dai se nevyhnulo štěpení na různé školy.

Víra a učení.

Mýtus o stvoření.

Podle kaodaistického mýtu o stvoření, předtím, než existoval Bůh, bylo zde Tao, bezejmenný, beztvarý, neměnný, věčný zdroj zmiňovaný v Tao te ťing. Potom nastal Velký třesk, který dal vzniknout Bohu (emanace). Vesmír v tu chvíli ještě nemohl být zformován a, aby se tak stalo, Bůh stvořil Jin a jang. Převzal moc nad jangem a oddělil ze sebe část, aby stvořil Bohyni; aby ovládala jin. V přítomnosti jinu a jangu se zhmotnil vesmír. Bohyně je doslova matkou nesčetného množství věcí ve vesmíru.  Kaodaisté neuctívají pouze Boha Otce, ale také Svatou Matku, která je nazývána doslova Matka Buddha. Důležitost a role Boha je vyšší než Matky Buddhy. Navíc, Matka Buddha - stejně jako všichni buddhové - je součástí jangu, takže je to muž. Jin je ženská strana a Matka Buddha na Jin dohlíží, ale není jeho součástí. Bůh je symbolizován Vševidoucím okem, konkrétně levým, protože Jang je levá strana a Bůh je pánem Jangu. Existuje 36 sfér nebe a 72 planet nesoucích inteligentní život, přičemž číslo 1 je nejblíže nebi a 72 nejblíže peklu. Země je číslo 68. Dá se říci, že ani ten nejposlednější obyvatel planety 67 by neměnil s králem na planetě 68, atd.

Tři učení.

V pořadí od nejnáročnějšího k nejméně náročnému, tři učení v rámci kaodaismu jsou:  Tři učení představují tři úrovně duchovního stavu, který lze dosáhnout, přičemž buddha je nejvyšší. Jednotlivé kaodaistické fáze spirituálního rozvoje z člověka jsou: Thần (anděl), Thánh (svatý), Tiên (mudrc), a Phật (buddha). Andělé, svatí a mudrci mohou žít v království nebeském nesmírně dlouho, ale pouze buddha je vymaněn z koloběhu života a smrti.

Tři periody zjevení a spasení.

Třetí.

Probíhá nyní (reprezentuje jej samotné Cao Dai) a řídí je přímo Bůh. Nebere na sebe lidskou podobu jako v minulých dvou obdobích a místo toho zasílá své učení prostřednictvím posvátných obřadů.  Tři Kotvy, reprezentanti Tří učení jsou:  Mimochodem, Ježíš je považován za buddhu a skutečného Božího syna, seslaného samotným Bohem.

Světci a svatí duchové.

Ačkoliv různé kaodaistické sekty tvrdí, že obdržely sdělení od různých duchovních bytostí, Svatá Stolice v Tây Ninh jich uznává podstatně méně. Uvnitř Svaté Stolice je malba znázorňující Tři Světce podepisující smlouvu mezi Bohem a lidstvem. Zleva doprava jsou to Sunjatsen, Victor Hugo a Nguyen Binh Khiem (vietnamsky Nguyễn Bỉnh Khiêm). Dalšími světci jsou Buddha, Ježíš, Mohamed, Shakespeare, Johanka z Arku a Napoleon. Vedle světců existuje kolem 70 svatých duchů, kteří zahrnují amerického otce zakladatele Thomase Jeffersona, britského premiéra Winstona Churchilla, ruského revolucionáře Lenina, dále jsou mezi nimi i Descartes, Louis Pasteur, Lev Tolstoj, čínský básník Li Po a další.

Kaodaismus (vietnamsky Đạo Cao Đài), též Cao Dai, popř. caodaismus, je relativně nové, synkretické monoteistické náboženství, jehož základní principy vytvořil jihovietnamský úředník francouzské koloniální správy Ngo Van Chieu (viet. Ngô Văn Chiêu) v roce 1926. Tento rok je považován za oficiální rok vzniku náboženství, které někdy používá i delší vietnamský název Đại Đạo Tam Kỳ Phổ Độ. Na počátku nového učení byla řada zjevení při spiritistických seancích, při nichž Chieu komunikoval s duchy - duch jménem Cao Dai, representující universální božskou podstatu, mu od r. 1919 postupně přinášel své poselství. Duch Cao Dai je v kaodaistických chrámech, zvaných výrazem "thanh that" (čti thaň tat; viet. thánh thất), zastoupen symbolem vševidoucího božského oka. Nejsvětější chrám náboženství stojí v provincii Tay Ninh (viet. Tây Ninh) v jižním Vietnamu.

Le caodaïsme est une religion syncrétiste fondée en 1921 et instituée en 1925 en Cochinchine (sud du Viêt Nam actuel) par Ngô Van Chiêu, fonctionnaire vietnamien, qui disait être entré en contact, lors d'une séance de spiritisme, avec un « esprit ». Cet esprit se donna d'abord pour nom « AĂÂ », les trois premières lettres de l'alphabet vietnamien, puis « Cao Dai Tien Ong » ("Cao Dai" signifie « Être suprême ») et ordonna à Ngô Van Chiêu de créer le caodaïsme. Ngô Van Chiêu souhaitant se concentrer sur une vie spirituelle plutôt que sur des activités politiques, le premier du caodaïsme fut Lê Văn Trung. Cette religion fut reconnue en 1926 par les autorités coloniales de l'Indochine française et regrouperait au début du plus de cinq millions d'adeptes.


Původ jména.

Jméno Vnislav zaznamenal ve své Kronice české Kosmas, převzala ho i většina historiků z 19. století, včetně Františka Palackého. Konec jména -slav je celkem typický pro slovanská jména (např. Vladislav, původně i Václav), není ovšem jasné, co přesně znamená první část tohoto jména.  Záviš Kalandra uvádí, že jména sedmi mýtických českých knížat jsou odvozena ze starých slovanských názvů dnů v týdnu. Vnislav by jako čtvrtý z nich odpovídal středě, v latině "dies Mercurii", den Merkurův. Merkur byl bohem zdárného obchodu, přičemž samo jméno Vnislav může odkazovat ke slovanskému bohu, kterému byl rovněž zasvěcen obchod. Merkurovi patří anglické Wednesday či francouzská mercredi - středa.  Podle teorie Vladimíra Karbusického pochází dvanáct jmen mýtických postav české historie včetně sedmi knížat z úryvku staroslověnského (či staročeského) textu - poselství Čechů k Frankům v 9. století. V tomto textu mělo být psáno: "Krok’ kazi (Tetha), lubo premyšl, nezamyšl m’nata voj’n u‘ni zla, kr’z my s‘ neklan (am), gosti vit", což se vykládá jako: "Zastav své kroky, Tetha "(oslovení tehdejšího vůdce Franků, popřípadě západních sousedů obecně) "a raději přemýšlej, nezamýšlím na tebe vojnu ani zla, kříži my se neklaníme, hosty vítáme".

Posloupnost knížat.

Dalimilova kronika a Kosmas se ovšem neshodují v tom, co bylo po smrti knížete Nezamysla. Dalimil píše: "Po něm Mnata, potom Vojen, o němž známo je nám to jen, že byl ještě plný sil, když zem synům rozdělil."  Kosmas naopak konstatuje, že po Vojenově dožití knížectví vládl Vnislav. Dalimil naproti tomu uvádí, že Vojen dělí svou zem mezi syny: Lucko Vlastislavu dává, Čechy v správu Unislava (Vnislava). Lucký kníže Vlastislav by byl v tom případě také Přemyslovec, bratr knížete Vnislava.  Dalimil dále píše: "Český kníže Unislav zemřel záhy. Jeho práv nabyl Křesomysl zas."

Vnislav byl mýtický pokračovatel Přemysla Oráče a kněžny Libuše, zakladatelů dynastie Přemyslovců, jeden ze sedmi legendárních českých knížat mezi Přemyslem Oráčem a prvním historicky doloženým knížetem Bořivojem. Měl být synem knížete Vojena.

Vnislav est le des sept princes mythiques de Bohême qui auraient régné entre le fondateur également mythique de la dynastie des Přemyslides, Přemysl le laboureur et son épouse Libuše et le premier des princes historiques Bořivoj Ier de Bohême. Les noms des princes apparaissent pour la première fois dans la "Chronica Boemorum" de Cosmas de Prague sont rempris dans la plupart des ouvrages historiques jusqu'au XIXe siècle dont celui de František Palacký " L'Histoire du peuple tchèque en Bohême et Moravie". Selon la tradition il est le fils de Vojen et le père de Křesomysl


Život.

Clarke absolvoval válečnou školu v Paříži a vstoupil do služby v armádě roku 1782, jako podporučík jízdního pluku de Berwick. Roku 1784 byl kapitánem a roku 1792 šéfem eskadrony. Po bitva u Landau roku 1793 byl povýšen na brigádního generála. Velel poté předvoji rýnské armády a tam byl i šéfem štábu. Roku 1795 byl ale zbaven velení a vyšetřován pro podezřelé styky - krátce byl i zatčen.  Po propuštění žil v Alsasku, ale brzy byl Carnotem aktivován a jmenován šéfem topografické kanceláře ministerstva války, následně direktoriem povýšen na divizního generála a pověřován tajnými misemi do Vídně a poté do Itálie, kde měl kontrolovat loajalitu Bonapartovu. Oba muži si ale porozuměli a Clarke odesílal zprávy jen takové, které Bonaparte četl a schválil. Nakonec byl Clarke pověřen posláním do Sardinie k uzavření spojenectví.  Po 18. brumaire (9. listopad 1799) jmenoval jej první konsul opět šéfem topografické kanceláře ministerstva války, pověřil jen velením posádky v Lunéville během mírového kongresu a i výměnou válečných zajatců s Ruskem v Lille. V letech 1801-1803 byl Clarke vyslancem Francie ve Florencii na dvoře krále Etrurie Ludvíka I. Byl též jmenován do Státní rady a stal se Bonapartovým sekretářem pro otázky vojenské a námořní. V tažení roku 1805 byl pověřován diplomatickými úkoly a nakonec se stal guvernérem Vídně. Roku 1806 byl guvernérem Erfurtu a později Berlína. V roce 1807 se stal ministrem války. Tuto funkci vykonával velmi obratně a obětavě, ale s bezohlednou tvrdostí. Organizace odražení vylodění Angličanů na poloostrově Walcheren mu přineslo roku 1809 titul vévoda z Feltre, přičemž byl v tu dobu již nositelem titulu hrabě z Hunebourgu.  Při Napoleonově pádu přešel na stranu restaurace. Hlasoval pro sesazení císaře, za což byl Ludvíkem XVIII. jmenován pairem a v době Napoleonova vylodění v zálivu Juan byl ve funkci ministra války, kde vystřídal Soulta. Spolu s králem uprchl do Gentu a byl pověřen poselstvím do Velké Británie. Po návratu během druhé restaurace vystřídal Gouviona Saint-Cyr ve funkci ministra války. Jako ministr prosadil protibonapartistické čistky v armádě a bývalé kolegy tvrdě pronásledoval. Roku 1816 byl Bourbony odměněn hodností maršála Francie. Roku 1817 byl odvolán z ministerské funkce a brzy nato zemřel.  Napoleon jej charakterizoval slovy "“Clarke est un vilain homme“" (Clarke je hanebný člověk).

Henri-Jacques-Guillaume Clarke, hrabě d'Hunebourg, vévoda de Feltre (17. října 1765 Landrecies, provincie Hainaut (dnes Belgie) — 28. října 1818 Paříž) byl francouzský generál a státník irského původu, maršál a pair Francie.

Henri-Jacques-Guillaume Clarke, né le à Landrecies, mort le à Neuwiller-lès-Saverne, est un général français de la Révolution et de l’Empire, ministre de la Guerre de, fait comte d'Hunebourg et comte de l'Empire, puis duc de Feltre.


Vznik a první hity.

Skupina The Hollies pochází z britského Manchesteru, její jádro tvořili zpěváci a kytaristé Graham Nash a Allan Clarke. Ostatní členové se střídali, dokud se neustálila sestava, kde Nashe a Clarkea doplnili kytarista a zpěvák Tony Hicks, baskytarista Eric Haydock a bubeník Don Rathbone. Název kapely se ustálil na The Hollies, což nebylo původně ani tak zamýšlené jako parafráze jména rock and rollového zpěváka Buddyho Hollyho (jak se často uvádí), ale jednoduše nápad inspirovaný vánoční výzdobou sálu, kde jednou hráli, cesmínou (holly).  V roce 1963 skupina podepsala nahrávací smlouvu s firmou EMI a začala natáčet s producentem Ronem Richardsem, hned první singl s písničkou "Ain’t That Just Like Me" se stal menším hitem, což podpořila i následující deska s písničkou "Searchin‘". Koncem roku 1963 skupina vyměnila bubeníka za bývalého spoluhráče Hickse Bobbyho Elliotta, který výrazně posílil zvuk skupiny (o dva roky později získal cenu jako beatový bubeník roku). Ještě koncem roku 1963 s ním za bicími natočili svůj první Top Ten hit, americkou píseň "Stay". Následovala série jednoho hitu za druhým, které se všechny bezpečně probojovávaly do první desítky nejprodávanějších singlů: "Just One Look, Here I Go Again, We’re Through" (první vlastní hit, který napsali Nash, Clarke a Hicks), "I’m Alive, I Can’t Let Go" a další. Vydávali i úspěšná alba, která kombinovala zprvu hlavně rock and rollové a beatové skladby, jednak přebírané, jednak i autorské pokusy schovávané pod fiktivního skladatele jménem Ransford. Postupem času se jednoduchý beatový styl posouval k zajímavějším kompozicím (na album Would You Believe z roku 1966 už natočili např. i cover verzi písně "I Am A Rock" od Simona a Garfunkela, sama kapela už tvořila zajímavé písně jako "Fifi The Flea" nebo "Oriental Sadness"). V roce 1964 se merseybeatová horečka díky Beatles přesunula do Ameriky, ale Hollies se zde dlouho nemohli prosadit. Teprve rok 1966 a skladba "Bus Stop", která se umístila na pátém místě žebříčku jak ve Velké Británii, tak v USA, jim otevřela cestu i na americký trh. Pro nespolehlivost byl tehdy ze skupiny vyhozen baskytarista Eric Haydock a nahradil ho bývalý spoluhráč bubeníka Elliotta a kytaristy Hickse Bernie Calvert, který skupinu kromě baskytary občas posílil i o piáno.

Vrchol kariéry.

Po úspěchu hitu "Bus Stop" (rocková verze Griegovy "Sluje krále hor", kterou napsal hitmaker Graham Gouldman) se kapela rozhodla vsadit na své schopnosti a všechny nahrávané skladby začali psát Nash, Clarke a Hicks, přičemž je podepisovali vždy všemi třemi jmény bez ohledu na přínos jednotlivých muzikantů. První singl, na riffu banja postavená píseň "Stop Stop Stop", a zejména pečlivě připravené album "For Certain Because" (obě desky 1966) sklidily veliký úspěch a podpořily kapelu v dalším skládání i nahrávání. Ze zpětného pohledu jde bezpochyby o nejsilnější období jejich kariéry. Hollies se snažili vyrovnat s psychedelickými vlivy, natočili další hity "On A Carousel" a "Carrie-Anne", také album "Evolution", ale začínali se poprvé potýkat s problémem komerčního vnímání. Fanoušci skupiny spíše než ryze psychedelické vlivy, které se plně projevily u alba "Butterfly" a singlu "King Midas In Reverse" (obě 1967), chtěli slyšet jednodušší komerční hity, kterými se Hollies proslavili. Tento problém rozdělil skupinu a Graham Nash, který byl zastáncem progresivnějších směrů, začal stále více spolupracovat s americkými hudebníky Davidem Crosbym (The Byrds) a Stephenem Stillsem (Buffalo Springfield). Když se Hollies definitivně rozhodli vrátit ke komerčnějšímu proudu po úspěchu singlů "Jennifer Eccles" a "Listen To Me" (od hitu Bus Stop první skladba, kterou nenapsala skupina), Nash ji opustil a stal se členem nově založené "superskupiny" Crosby, Stills and Nash. Zpravidla se uvádí, že poslední kapka jeho odchodu byla hádka s Tonym Hicksem ohledně natočení alba předělávek písní Boba Dylana, což Nash považoval za krok nazpět. Hollies uspořádali rozsáhlý konkurs a nakonec se náhradou za Nashe stal liverpoolský rodák Terry Sylvester (předtím člen The Swinging Blue Jeans a The Escorts). Silné postavení úspěšné hitové skupiny podpořil jak následující singl "Sorry Suzanne", tak mimořádně úspěšné album "Hollies Sing Dylan" (obě desky 1969). Mimořádný celosvětový úspěch slavila také následující balada "He Ain’t Heavy, He’s My Brother" (na klavír hrál tehdy ještě neznámý Elton John). Skupina znovu nabyla jistotu autorského zázemí a následující album, symbolicky pojmenované "Hollies Sing Hollies" napsali Allan Clarke, Tony Hicks a Terry Sylvester. Přineslo podle dobových trendů výrazně progresivnější vlivy, ale přesto bylo komerčním zklamáním. Skupina začala připravovat třetí „sing“ album, ale projekt Hollies Sing Country nakonec nedokončila a natočila silné a komerčně úspěšné album "Confessions Of The Mind". Na desce i novém hitu "I Can’t Tell The Bottom From The Top" opět hostoval Elton John.

70. a 80. léta.

Vrcholem progresivní éry skupiny bylo pak album "Distant Light" (1971), ze kterého vyšly i dva hity "Long Dark Road" a zejména v Americe úspěšná "Long Cool Woman (In a Black Dress)", skladba Allana Clarka znící v duchu skupiny Creedence Clearwater Revival.  Allan Clarke se poté rozhodl natočit několik sólových nahrávek, ale zbytek skupiny to nebyl ochotný akceptovat a Clarke kapelu musel opustit. Náhradou za něj se stal švédský zpěvák Mikael Rickfors s výrazně hlubším hlasem než Clarke. Nový singl "The Baby" nesklidil ale takový úspěch jako předešlé hity, a následující "Magic Woman Touch" (1972) se dokonce stal prvním propadákem skupiny v Británii od vydání debutního singlu Ain’t That Just Like Me. Hollies tak přerušili úctyhodnou sérii 25 hitových singlů v jedné řadě za sebou. Ani folk-rockové album "Romany" nesplnilo očekávání, a jelikož se ani Clarkova sólová kariéra nevyvíjela dobře, k oboustranné spokojenosti se stal znovu hlavním zpěvákem kapely.  Hned první singl s ním "The Day That Curly Billy Shot Down Crazy Sam McGee" kapelu vrátil do žebříčků a následující balada "The Air That I Breathe" jim přinesla znovu celosvětový úspěch (v UK 2. místo žebříčku, v USA 6.). Úspěch mělo i posluchačsky nenáročné, ale kvalitní album nazvané jednoduše "Hollies" (1974). Zbytek 70. let Hollies trávili cestováním po celém světě a snahou vypořádat se s novými hudebními trendy. Jejich alba "Write On, Another Night, Russian Roulette" a "A Crazy Steal" kombinovala rockové a popové skladby, ale nebyla příliš úspěšná, výjimku tvořilo koncertní album "Hollies Live", které se překvapivě vyšplhalo až na 4. pozici britského žebříčku. Na počátku let 80. se snažili prosadit albem písní "Buddyho Hollyho" v diskotékovém stylu, ale ani změna stylu jim nové fanoušky nepřinesla. Celková frustrující situace, nejistá budoucnost skupiny a neúspěch desek přispěl k ostré hádce uvnitř skupiny a odchodu Terryho Sylvestra a Bernieho Calverta.  Disco éra 80. let přinesla zájem o remixy oldies hitů a Hollies připravili k vydání směsku ze svých největších hitů pod názvem "Holliedaze", deska je vrátila do žebříčků, v populárním pořadu britské televize Top Of The Pops vystoupili po letech znovu s Grahamem Nashem i původním baskytaristou Ericem Haydockem. S Nashem také podnikli turné, natočili rozpačitě přijaté nové album "What Goes Around" (1983) a dílčí úspěch měl singl z desky "Stop! In The Name Of Love" (v 60. letech hit skupiny Supremes). Následovalo období častých personálních změn, skupina přestala vydávat alba (kromě kompilací starých hitů i rarit), výrazný zájem o ně obnovilo až použití starého hitu "He Ain’t Heavy, He’s My Brother" v televizní reklamě na pivo značky Miller v roce 1988. Píseň vyšla znovu na singlu a překvapivě se probojovala až na čelní místo britského žebříčku. Úspěch měla i reedice hitu "The Air That I Breathe". Zatím posledním hitem se pak stala skladba "The Woman I Love" z roku 1993.

Současnost.

V roce 2000 se po smrti své ženy Allan Clarke rozhodl stáhnout ze světa showbusinessu (navíc dle svých slov cítil, že jeho zpěv už nemá stejnou sílu jak dříve) a v Hollies jej nahradil bývalý člen The Move Carl Wayne. Ten v roce 2004 podlehl rakovině. V roce 2006 Hollies vydali nové album (první od roku 1983) "Staying Power", v roce 2009 natočili další desku "Then, Now, Always". Vedle původních členů Tonyho Hickse a Bobbyho Elliota v současnosti skupinu tvoří Peter Howarth (zpěv), Steve Lauri (kytara, zpěv), Ray Stiles (baskytara) a Ian Parker (klávesy). V roce 2010 byla skupina uvedena do Rock and Roll Hall of Fame (Rock and rollová síň slávy).

Hollies a Československo.

Gramofonová firma "Supraphon" vydala v roce 1972 na singlu písničky Hollies "Just One Look" a "Yes I Will" (shodou okolností raritní verzi nahrávky, která firmou EMI-Parlophone nebyla určena k vydání a na trh se dostala jen omylem) a výběrové album nazvané jednoduše "The Hollies" (průřez jejich hity i albovými písněmi). Do repertoáru a posléze na desky českých skupin a zpěváků se dostalo několik jejich hitů, např.: "Just One Look" ("Tenhle kluk" - J. Menšlová, I. Kubáková a E. Fatková), "Sorry Suzanne" ("Stosedmkrát" - Metronom), "Bus Stop" ("Nastav tvář k políbení", Beatings), "He Ain’t Heavy, He’s My Brother" (Karel Gott), "Jennifer Eccles, Step Inside" (s původním textem v angličtině, Synkopy 61). V roce 1987 měli Hollies vystupovat v Praze jako náhradníci Chrise Normana, ale nakonec i místo nich přijela další britská skupina The Searchers.

Skupina The Hollies je jedna z nejúspěšnějších britských skupin 60. a počátku 70. let 20. století. Měla nepřetržitou řadu 25 hitových singlů a vedle Beatles a Rolling Stones je to nejúspěšnější beatová skupina té éry. Mezi jejich klasické hity patří písně jako "Just One Look, Bus Stop, Sorry Suzanne" nebo "He Ain't Heavy, He's My Brother". The Hollies jsou dodnes aktivní kapelou, i když z původních členů zde hrají pouze dva, kytarista a zpěvák Tony Hicks a bubeník Bobby Elliott. V roce 2010 byla skupina uvedena do Rock and Roll Hall of Fame (Rock and rollová síň slávy).

The Hollies est un groupe de rock britannique, formé en 1962 et toujours en activité. Il connaît un grand succès dans les années 1960 avec des singles comme "I'm Alive", "Bus Stop", "Look Through Any Window" ou "Stop Stop Stop", et constitue le troisième plus gros vendeur de disques britannique pour cette décennie, derrière les Rolling Stones et les Beatles.


Pozadí.

Původně se předpokládalo, že bitva o relativně malý ostrov skončí poměrně rychle, opak však byl pravdou. Vynalézavost generála Kuribajašiho, který vytvořil z ostrova a zejména hory Suribači jednu z největších podzemních pevností celého Japonska (opevnění zahrnovalo 18 km podzemních tunelů), a odhodlání japonské posádky, která měla od japonského velení zakázáno kapitulovat, vedly k tomu, že se boj o ostrov navzdory zdrcující materiální i početní převaze Spojenců protáhl na více než měsíc a představuje jednu z nejkrvavějších bitev spojenecké ostrovní kampaně.

Bitva.

V pondělí 19. února 1945 došlo k vylodění na Iwodžimě. V 9:00 ráno, dorazil první americký vyloďovací člun k pláži Futacune na jihozápadě ostrova. Japonská pěchota a dělostřelectvo mlčelo a američtí vojáci nenaráželi na odpor. Byli zmateni takovýmto vývojem událostí a rozhodli se postupovat do vnitrozemí. První překážka se objevila po 300 metrech. Na strmém svahu tvořeném sopečným popelem vojáci americké námořní pěchoty podkluzovali a padali. V tu chvíli Kuribajašiho dělostřelectvo zahájilo palbu ze všech stran. Nejvíce palby přicházelo z vyhaslé sopky Suribači. Americké ztráty začaly narůstat. Vylodění na Iwodžimě bylo nejkrvavějším z celé války o Tichomoří. Do večera padlo 600 Američanů a 1 200 jich bylo zraněno. Do příštího rána byly pláže obsazeny. 20. února přistály na Iwodžimě první americké posily. S nimi byl 21. února zahájen útok na sopku Suribači, setkal se však s urputným odporem a brzy ztroskotal.  Stejně jako na zemi probíhaly těžké boje i na moři. V týž den, 21. února 1945 byla konvenčním bombardováním a kamikaze zasažena letadlová loď USS "Saratoga". Byla tímto útokem tak vážně poškozena, že musela odplout na opravu do USA. Zároveň byla potopena eskortní letadlová loď USS "Bismarck sea". Zatím na Iwodžimě pokračovaly tvrdé boje.  V pátek 23. února byl zahájen nový útok proti sopce Suribači. Tento útok překvapivě uspěl. Američané se pomalu dostávali na vrchol sopky a v 11:40 zde šest příslušníků námořní pěchoty vztyčilo vlajku Spojených států amerických. Obsazení sopky Suribači nebylo úplným vítězstvím, ale výrazně to podpořilo morálku amerických vojáků na Iwodžimě. Bitva o Iwodžimu dál pokračovala.  3. divize námořní pěchoty se pomalu probíjela na sever. Dne 4. března přistály první bombardéry B-29 na čerstvě dobytých letištích na Iwodžimě, zatímco okolo stále zuřila bitva.  9. března byli japonští obránci zatlačeni až do severovýchodní části ostrova. V půli března Američané zachytili vysílání generála Kuribajašiho. Znělo: „Nejedli jsme ani nepili pět dní, ale náš bojový duch je silný. Budeme bojovat až do konce.“  Bitva skončila v noci z 25. na 26. března, kdy se zbytky japonské posádky, které již neměly dost potravin, munice ani pitné vody, rozhodly pro sebevražedný útok na spojenecké pozice. Se smrtí několika set japonských vojáků tak zanikl organizovaný ozbrojený odpor na Iwodžimě a ostrov byl následující den prohlášen za bezpečný. Nutno podotknout, že daný útok nepředstavoval pouze „lepší sebevraždu“, ale také poslední japonský úspěch bitvy, neboť spojenecké jednotky podcenily rizika takovéto akce, díky čemuž se Japoncům podařilo proniknout do prostor letiště a pobít větší počet pilotů a letištního personálu, kteréžto ztráty nebylo lehké nahradit.  I po oficiálním ukončení bitvy zde zůstávali japonští vojáci, poslední dva (kulometčíci Macudo Linsoki a Jamakage Kufuku) se vzdali v lednu 1949.  Právě na hoře Suribači pořídil 23. února 1945 Joe Rosenthal jednu z nejslavnějších fotografií celé války.  Důsledkem bitvy bylo, že ostrov zůstal okupován Spojenými státy až do roku 1968.

Bitva o Iwodžimu (: Battle of Iwo Jima; : 硫黄島の戦い, "Iótó no tatakai" nebo "Iódžima no tatakai") probíhala od 16. února 1945 do 26. března 1945 mezi Spojenými státy a Japonskem. Americké jednotky zaútočily na japonský ostrov Iwodžima s cílem obsadit zdejší letiště a vytvořit si tak leteckou základnu pro útok na hlavní japonské ostrovy. Jednalo se o první případ celé války, kdy bylo cílem spojeneckých jednotek obsazení vlastního japonského území (tj. území, které bylo součástí Japonska před druhou světovou válkou a jehož obyvatelé byli Japonci), čemuž také odpovídala i intenzita odporu japonských vojáků.

La bataille d'Iwo Jima est l'assaut, durant la guerre du Pacifique, mené par les forces américaines sur l'île japonaise d', petite île faisant partie de l'archipel d'Ogasawara, à environ au sud de Tokyo et solidement défendue par l'Armée impériale japonaise. Elle se déroula entre février et mars 1945 et s'acheva par la conquête de l'île par les Américains au prix de tués et japonais disparus (la quasi-totalité de la garnison) et tués, 492 disparus et américains blessés.


Etymologie.

Slovo "stratég" pochází ze starořeckého slova "στρατηγός", složeniny ze starořeckých slov "στρατος, stratos " - ležení, vojsko a "αγώ, agó" — vedu.

Užití ve starověkém Řecku.

Athénští stratégové.

Velký význam získal tento úřad v Athénách 5. století př. n. l., kde měl stratég kromě vojenské moci i moc politickou. Od roku 510 př. n. l. bylo každoročně shromážděním lidu - ekklésií voleno 10 stratégů - po jednom z každé fýly. Každý z nich velel oddílu hoplítů složených z příslušníků své fýly. Každá osoba mohla být volena opakovaně bez omezení. Ve velení v poli se střídali.  Stratégům byl zprvu nadřízen vojensko-náboženský úřad polémarcha, kterým byl jeden z archontů. Protože od roku 487 př. n. l. byli všichni archonté vybíráni losem, což nemohlo zajistit vybrání kvalitního velitele, tak veškerá vojenská moc přešla od polémarcha na stratégy.  Potom, co se stratégové stali vrchními veliteli, nahradili je v roli velitelů oddílů taxiarchové. Zákon o tom, že každý ze stratégů reprezentuje jednu fýlu, byl nakonec pozměněn tak, že z jedné fýly mohli být zvoleni dva na úkor fýly jiné.  Na začátku každého tažení se též rozhodovalo o tom, kterému ze stratégů bude svěřeno vrchní velení. Takový stratég se nazýval "στρατηγός αυτοκράτωρ, stratégos autokrátor". Ač musel na konci úkolu, nebo tažení, pro které byl zvolen, skládat účty ze své činnosti, požíval během funkčního období a v rámci obvodu svého působení obrovské autority s téměř neomezenou mocí.  Stratégové potom postupně koncentrovali ve svých rukou téměř veškerou výkonnou moc, jako v případě Themistokla, Kimóna a Perikla, který zastával tuto funkci prakticky nepřetržitě od roku 443 př. n. l. do své smrti v roce 429. Stratégy byli též Kleón, Alkibiadés a Nikiás.  Ke konci klasické doby byly každému ze stratégů vyhrazovány obvody působení, například nad hoplíty, nad pobřežím u Eleusíny, nad Munichií a loděnicemi atd. S poklesem politické a vojenské moci Athén poklesl i význam athénských stratégů.

Stratégové v jiných státech.

Ve starověké Spartě byli stratégové voleni jen pro čas války a mohli zastupoval krále v roli hlavního velitele. Úřad existoval i v jiných řeckých obcích. Stratégem byl titulován například Dionýsios Starší, tyran v Syrakúsách. Titul stratéga náležel i náčelníkovi Aitólského spolku. Mohl jím být zvolen kterýkoli z občanů opakovaně, nikoli však následující rok po skončení funkčního období. Též ve svých rukou drželi moc vojenskou i politickou, protože byli vůdci v poli a zároveň řídili správu a svolávali sněm. Také v čele Achajského spolku stáli nejprve dva stratégové, později od roku 255 př. n. l. jeden. Byli voleni podle podobných zásad jako v Aitólském spolku. I zde jim náležela jak funkce vojenská, tak i správní.

Užití v období helénismu a Byzanci.

V helénistických říších diadochů užívali tento titul místodržící územních celků.  Ve řeckém ptolemaiovském Egyptě ztratili tito stratégové zcela svoji vojenskou funkci a stali se pouze představiteli krajů se správními funkcemi ("nómos" - kraj, odtud "stratégos tú nómú"). Toto uspořádání v Egyptě přetrvalo i během římské nadvlády, dokud tito krajští stratégové nebyli ve 4. století nahrazení exaktory ("exactores"), když byli předtím nuceni odevzdat značnou část svých kompetencí jiným institucím. Kromě těchto stratégů existoval ve městě Alexandrii úřad městského stratéga, který zastával funkci policejního charakteru.  Titul stratéga byl součástí titulatury římských císařů v zemích s převahou řeckého jazyka.  V Byzantské říši užívání titulu navázalo na svoji původní vojenskou funkci. V souvislosti s nutností zvýšené ochrany impéria postupně od 7. století splývala administrativní a vojenská správa území, až došlo k novému rozdělení na celky nazvané thémy. Stratégové byli zprvu místními veliteli vojska a postupně přibírali i administrativní funkce a zastávali i funkci soudce. Byli jmenováni přímo císařem.

Užití v současnosti.

V moderní řecké armádě náleží titul stratéga ("Στρατηγός, Stratigós") nejvyššímu generálovi v pozemní armádě. Tato hodnost odpovídá hodnosti generála a stupni OF-9 v systému NATO. V letectvu této hodnosti odpovídá "Πτέραρχος - Ptérarchos" a v námořnictvu "Ναύαρχος, Návarchos". Od slova "stratigós" jsou odvozeny i další generálské hodnosti v řecké armádě mimo jedné - "Αντιστράτηγος, Andistrátigos" - generálporučík a "Υποστράτηγος, Ipostrátigos" - generálmajor. Hodnosti brigádního generála naproti tomu odpovídá hodnost "Ταξίαρχος, Taxíarchos".

Stratég (starořecky: "στρατηγός, stratégos" (novořecky: "stratigós"), mn. č. starořec.: "στρατηγοί, stratégoi" (novořec.: "stratijí")) byl ve starověkém Řecku titul velitele armády. V helénistických státech a v Byzanci tak byl titulován i vojenský místodržící. V soudobém řeckém vojsku se jedná o označení nejvyšší generálské hodnosti pozemního vojska. V češtině znamená tolik co vojevůdce.

Un stratège (du grec ancien Στρατηγός, pl στρατηγοί / dorien : στραταγός, "stratagos", qui signifie littéralement « chef d'armée ») est un membre du pouvoir exécutif d'une cité grecque, qu'il soit élu ou coopté. Il est utilisé en grec pour désigner un militaire général. Dans le monde hellénistique et l'Empire Byzantin, le terme a également été utilisé pour décrire un gouverneur militaire. Dans la Grèce contemporaine ( jusqu'à nos jours), le stratège est un général et a le rang d'officier le plus élevé.


Popis.

Výška v kohoutku této antilopy se pohybuje kolem 80 cm, délka těla mezi 1,3-1,8 m a hmotnost mezi 70 až 80 kg. Svým zlatožlutým zbarvením se velice podobá vodušce kob a vodušce červené ("Kobus leche"), od kterých se liší delší srstí a zlatožlutě zbarvenými končetinami. Ocas je více nažloutlý a měří 18-30 cm. Břicho a spodní strana krku je zbarvena špinavě bíle, stejně jako skvrny kolem očí a tlamy. Rohy, které mají pouze samci, jsou až 50 cm dlouhé a nevýrazně lyrovitě tvarované.

Chování.

Během horkých dnů zůstává ve stínu stromů a aktivní je jen ráno a v pozdním odpoledni, kdy hledá trávu, listy a kořínky. Pokud je vyrušena, vydává pískavý zvuk, který varuje další vodušky puku, ale i jiné antilopy na poměrně velkou vzdálenost. Během období sucha tvoří samice zhruba 30 členná stáda, která se v období dešťů kvůli většímu bezpečí spojují a tvoří až 60 členné skupiny. Samci žijí samotářsky a vlastní při vysokých populačních hustotách malé území, leky, při nižších hustotách obhajují teritoria. Pokud se stádo samic dostane na samcovo území, snaží se je zde samec na co nejdelší dobu zdržet.  Voduška puku se může zpravidla rozmnožovat po celý rok. Nejvíce mláďat se však rodí v období dešťů, tedy mezi lednem a dubnem, kdy je dostatek potravy a vody. Samice rodí zhruba po 240 denní březosti jediné mládě, které zůstává několik prvních dnů ukryto ve vegetaci, kde je částečně chráněno před svými hlavními predátory, a kde ho chodí matka pravidelně kojit a pojídat jeho trus, který by mohl pronikavým pachem predátory přilákat. Po několika týdnech mládě tento úkryt opouští a přidává se ke skupině dalších mláďat.

Poddruhy.

Rozeznáváme dva poddruhy:

Voduška puku ("Kobus vardonii") je antilopa obývající vlhké stepi západní až východní Afriky, zvláště na jižním území Demokratické republiky Kongo a Zambie. Podle některých zoologů lze spekulovat o možnosti, že jde o poddruh vodušky kob ("Kobus kob").

Le Puku (Kobus vardonii) est une variété d'antilope de la sous-famille des cobes, les Reduncinae, qui vit dans les prairies humides près des rivières ainsi que dans des zones légèrement boisés du sud de la République démocratique du Congo, Zambie, plus particulièrement dans les vallées de Chobe, Luangwa, Zambèse. Il est également présent dans quelques zones de la Tanzanie, du sud de l'Afrique centrale, et au nord de l'Angola et du Botswana.


Vznik a výskyt.

Arkóza vzniká všude, kde zvětrávají magmatické nebo metamorfované horniny bohaté na živec, například granitoidy.  Zvětralina, která tvoří klasty arkózy, zpravidla je však jen krátce transportována nebo se velmi rychle usazuje, zrna nestabilních hornin a živců, by se při delším transportu rychle rozpadla. Arkóza se tak tvoří především na okraji horských pásem ve vyšších zeměpisných šířkách. Živce totiž chemicky zvětrávají v povrchových podmínkách na jílovité materiály (kaolinizace), obzvlášť ve vlhkém a teplejším prostředí.  Arkózy se proto nacházejí spíše v sušším a chladnějším prostředí, i když to není pravidlem. Podle dnešních představ vznikají arkózy přímo během nebo ihned po skončení orogeneze v neklidném prostředí. Jsou proto texturně nezralými horninami, častá je jejich hrubá vrstevnatost nebo šikmé zvrstvení. Velká část arkóz se nachází přímo v nadloží granitických hornin, typické jsou též pro deltové, říční a kontinentální prostředí. Větší tělesa arkózy tak nalezneme především v říčních plošinách na úpatích hor.

Výskyt.

Ve světě jsou známy například ze sparagmitového souboru baltického štítu nebo z Německa (Sárská pánev). V Českém masivu arkózy vytvářejí polohy v karbonských a permských sedimentech, například v okolí Krkonoš nebo v blanické a boskovické brázdě.  Na Slovensku jsou v Západních Karpatech známé polohy arkóz ze Starohorských vrchů, Slovenského rudohoří, ale i z obalových jednotek tatrika, např. z karbonských hornin selecké jednotky v Považském Inovci.

Použití.

Arkózy se běžně používají jako stavební kámen, případně jako příměs do betonu a jako kamenivo. V případě vysoké čistoty však mohou být těženy jako zdroj živců pro sklářský průmysl.

Arkóza je typ pískovce s podílem nestabilních zrn (živce, muskovit, úlomky nestabilních hornin) nad 25 %. Jde o zpevněnou sedimentární horninu říčního vzniku vyznačující se střední až velkou zrnitostí. Má proměnlivou barvu, nejčastěji však hnědou, žlutou nebo bílou. Arkóza má obvykle jílovitou základní hmotu a kalcitový tmel. Často je zbarvená do růžova (od růžových živců) nebo červena (od hematitu). Často obsahuje i lupínky muskovitu. Hrubozrnné arkózy se podobají žule. V důsledku krátkého transportu jsou slabě vytříděny.

L'arkose (terme introduit par le minéralogiste Alexandre Brongniart en 1823 pour limiter celui de grès s'appliquant à de nombreuses roches en Auvergne, probablement issu du grec "archaios", « primitif »), parfois appelée arénite feldspathique ou feldsparénite, est une roche sédimentaire détritique terrigène.


Studia a počátek zájmu o antropologii.

Linton se narodil ve Filadelfii v roce 1893, v kvakerské rodině, která vlastnila restaurace. Jak už to je u tehdejších antropologů časté, jeho oficiální vzdělání probíhalo z větší části v jiném oboru, v jeho případě v archeologii.  V roce 1911 začal studovat na "Swartmore College" a přestože jeho otec chtěl, aby pokračoval v rodinném podnikání, rozhodl se pro studia archeologie a už v té době se podílel na vykopávkách v Guatemale. Školu absolvoval v roce 1915 a pokračoval ve studiu archeologie na Pensylvánské Univerzitě. Zde se podílel na vykopávkách ve státech New Jersey a Nové Mexiko. Poté začal studovat postgraduálně na Kolumbijské Univerzitě, ale nebyl příliš ovlivněn tehdy zde působícím Franzem Boasem, asi nejvlivnějším americkým antropologem té doby. Když vypukla první světová válka, Linton bojoval jako dobrovolník ve Francii a po návratu svá studia dokončil na Harvardu.  Po roce stráveném na Harvardu se Linton rozhodl více soustředit na terénní práci, nejprve v pueblu Mesa Verde a na Markézách ve Francouzské Polynésii. Během pobytu v Pacifiku se jeho zájem přesunul od archeologie směrem ke kulturní antropologii, přestože se stále velice zajímal o studium kulturních artefaktů a primitivního "umění". Z Markéz se vrátil v roce 1922 a doktorský titul získal v roce 1925.

Předválečná práce.

V té době byl také kurátorem sbírek předmětů Amerických Indiánů ve "Field Museum of Natural History" v Chicagu, pokračoval také ve vykopávkách v Ohiu a analyzoval předměty o kmeni Pawnee v muzejních depozitářích. V té době již vydal řadu odborných článků. V letech 1925–1927 Linton podnikl cestu na Madagaskar, kde shromažďoval exponáty pro své muzeum. Zkoumal tu západní okraj okruhu austranézské kultury, se kterou se již setkal při výzkumu na Markézách. Provedl tu také svůj terénní výzkum, na základě kterého publikoval knihu "The Tanala: The Hill Tribe of Madagascar (1933)", svou nejdetailnější etnografickou práci.  Po svém návratu Linton začal působit na "University of Wisconsin", kde se rozšířila katedra sociologie právě o studium antropologie. Ta nakonec získala vlastní katedru. Někteří z jeho tehdejších studentů se v oboru prosadili, například Clyde Kluckhohn a Marvin Opler. Do této doby se Linton pohyboval především v terénu, ale ve Wisconsinu měl dostatek času pro výuku a publikaci teoretických článků. V roce 1936 vydal svou práci "The Study of Man", ve které prokázal svou schopnost psát velice čtivým stylem. V té době také potkal svou třetí manželku "Adelin Hohlfeld", která s ním nejprve spolupracovala jako sekretářka, editorka a později už přímo jako spoluautorka řady jeho prací.  Vydání knihy "The Study of Man" udělal z Lintona jednoho z čelných teoretiků oboru, který inspiroval především ty, kteří se pohybovali mimo pojetí Franze Boase. Díky tomu bylo Lintonovi nabídnuto, aby v roce 1937 převzal vedení katedry antropologie na Kolumbijské Univerzitě, kde byl jeho předchůdcem v této pozici právě Franz Boas. Jeho příchod prováděly spory. Boasova nejbližší spolupracovnice byla Ruth Benedictová a jmenování Lintona vyvolalo odpor členů katedry. Linton v té době spolupracoval s Rodertem Redfieldem a Melvillem Herskovitsem na prestižním výzkumu problematiky akulturace. Výsledkem byla jejich společná publikace "Memorandum for the Study of Acculturation (1936)". Linton také získal grant pro studenty, zabývající se problémem akulturace od vládní agentury "Works Progress Administration", která byla součástí programu New Deal na řešení následků ekonomické krize. Jeho příspěvky o v publikaci "Acculturation in Seven American Indian Tribes" jsou dodnes jedny z jeho nejpodnětnějších prací.

Válka a poválečné působení.

Během druhé světové války se Linton podílel na válečném plánování a jeho úvahy o válce a roli USA v ní jsou znát například na jeho poválečné publikaci "The Science of Man in the World Crisis (1945)". Během války Linton podnikl výzkumnou cestu do Jižní Ameriky, během které zjistil, že trpí srdeční chorobou. Po válce se přesunul na Yale University, kde učil a publikoval v letech 1946–1953. Začal zde pracovat na knize "The Tree of Culture", ambiciózní publikaci, která se zabývala kulturou celého lidstva. Během práce na této knize však na štědrý den roku 1953 zemřel na selhání srdce a knihu "The Tree of Culture" dokončila až jeho žena.

Ralph Linton (27. února 1893 Filadelfie – 24. prosince 1953 New Haven) byl americký antropolog, vlivný především v polovině 20. století, hlavně díky jeho pracím "The Study of Man (1936)" a "The Tree of Culture (1955)". Jedním z jeho hlavních přínosů bylo zkoumání vztahu mezi statusem a rolí.

Ralph Linton (Philadelphie, - New Haven ) est un anthropologue américain. Formé par Franz Boas, il enseigne l'anthropologie à l'université Columbia puis à Yale et mène des enquêtes ethnologiques dans les îles Marquises, à Madagascar, chez les Indiens comanches en Oklahoma.


Vzhled batyskafu.

Batyskaf Trieste byl navržen švýcarským vědcem Augustem Piccardem a postaven v Itálii. Na základě zkušeností byl postupně upravován a přestavován, takže se měnily i jeho technické parametry, i když základní koncepce zůstávala zachována.  Původní batyskaf Trieste byl postaven pro ponor do hloubek kolem 6 km s tím, že koeficient bezpečnosti byl stanoven na 4.  Skládal se z plováku naplněného benzínem pro vztlak a na něm zavěšené tlakové koule. Toto uspořádání (nazvané Piccardem "batyskaf") dovolovalo volné ponoření lépe než předchozí uspořádání batysféry, při kterém byla tlaková koule spuštěna do hloubky a vyzvednuta zpět na loď lanem. V době projektu Nekton byl Trieste více než 15 m dlouhý, většinu objemu zabíraly komory o objemu 85 m naplněné benzínem a vodní zátěžové nádrže nacházející se na koncích lodi. Přepážky mezi komorami byly pro lepší orientaci zvenku označeny černými pruhy. To umožnilo při přepravě správně umístit opěry.  Vpředu a vzadu na plováku byly jímky se zátěží 9 tun železných broků. Zátěž byla ovládána elektricky z kabiny. Uzávěr fungoval na elektromagnetickém principu: pokud protékal proud cívkami u uzávěru, zmagnetizované broky uzavřely otvor. Při přerušení proudu se broky sypaly z jímky. To bylo i bezpečnostní opatření - při přerušení proudu by se batyskaf automaticky odlehčil a vyplaval na hladinu.

Gondola.

Na batyskafu Trieste byly postupně nainstalovány dvě gondoly. Původní z roku 1953 byla v roce 1958 nahrazena novou, určenou pro hlubší ponory. Původní gondola se pak stala součástí batyskafu Trieste II.  Přístup do gondoly byl z paluby lodi svislou šachtou, která prostupovala plovák a vedla dolů ke vstupnímu poklopu. Šachta byla před ponorem zaplavena vodou, po vynoření byla voda vytlačena stlačeným vzduchem z kabiny nebo z doprovodné lodi.  Tlaková koule se skládala ze dvou sekcí vyrobených firmou Acciaierie Terni. Plovák byl vyroben firmou Cantieri Riuniti dell'Adriatico v Terstu (italsky Trieste). Odtud také pochází název plavidla. Koule byla nainstalována v Cantiere navale di Castellammare di Stabia nedaleko Neapole. První ponoření proběhlo 26. srpna 1953 ve Středozemním moři blízko ostrova Capri. Tvar batyskafu byl založen na předchozích zkušenostech s batyskafem FNRS-2 navrženým také Piccardem. Po několika letech využívání ve Středozemním moři byl v roce 1958 Trieste zakoupen americkým námořnictvem za 250 000 amerických dolarů.  Aby kabina vydržela tlak 110 MPa, měla 12,7 cm tlusté stěny (mohla odolat mnohem většímu tlaku, než byl zvenčí působící tlak při ponoření v Marianském příkopu), které byly zesíleny kolem vstupních otvorů, průchodek a oken. Poskytovala prostor pouze pro dvě osoby a vážila 13 tun na souši a 7,5 tuny ve vodě. Byl zde uzavřený vzduchový okruh – kyslík byl poskytován z tlakových lahví a oxid uhličitý byl odebírán při průchodu vzduchu nádobami s natronovým vápnem (směs hydroxidu sodného a vápenatého). Podobný okruh se používal v dýchacích přístrojích už od 19. století a nachází se i v moderních kosmických lodích a skafandrech.  Energii poskytovaly akumulátorové baterie. Hlavní akumulátor byl umístěn vně kabiny. Byl zalit izolačním olejem těžším než voda, takže nebylo třeba jej chránit proti tlaku a voda do něj nemohla vniknout.  Pozorování okolí plavidla bylo prováděno přímo oknem. Byl to kuželovitý blok plexiskla, jediné tehdy známé průhledné látky, která by odolala působícímu tlaku. Vnější osvětlení poskytovaly žárovky z křemenného skla, které byly schopny odolat tlaku bez jakéhokoli uzpůsobení.  Po přemístění do námořní elektrotechnické laboratoře v San Diegu bylo plavidlo značně upraveno a pak použito v řadě testů při hloubkových ponorech v Tichém oceánu. Loď provedla přes 60 ponorů.  5. října 1959 se Trieste zúčastnil na nákladní lodi Santa Maria projektu Nekton, což byla řada hlubokých ponorů do Marianského příkopu.

Ponor v Marianském příkopu.

23. ledna 1960 dospěl Trieste k oceánskému dnu v Challenger Deep (nejhlubší části Marianského příkopu). Na palubě se nacházel Jacques Piccard (syn Augusta Piccarda) a poručík Don Walsh z USN. Údaje na palubní desce ukazovaly hloubku 11 521 m, později byl tento údaj opraven na 10 916 m. Přesnější měření z roku 1995 ukázala, že oceánské dno v Challenger Deep se nachází v hloubce 10 911 m. Sestup batyskafu trval 4 hodiny a 48 minut. V hloubce 9 000 metrů jedno z vnějších plexisklových oken prasklo a celá loď se otřásala. Jacques Piccard a Don Walsh strávili asi dvacet minut na oceánském dně. Teplota v kabině byla pouhých 7 °C. V této hloubce neočekávaně získali znovu možnost spojit se s lodí na hladině (US Wandank II ATA-204). Pro spojení bylo použito hydrofonu. Zpráva z batyskafu putovala k hladině rychlostí zvuku asi 7 sekund a dalších 7 sekund trvalo, než přišla odpověď.  Na dně pozoroval Piccard a Walsh mořské jazyky a platýze, což jako objev, že obratlovci mohou žít i v této hloubce, vyvolalo senzaci, nicméně později bylo zpochybněno. Dno tvořilo "rozsivkové bahno", které bylo zvířeno dosednutím a během krátké doby pobytu se nestihlo usadit. Walsh později také uznal, že mohlo jít o omyl, protože ani jeden nebyl odborníkem na mořskou biologii. Vzhledem k tomu, že žádné ryby nežijí hlouběji než 8500 m, šlo pravděpodobně o sumýše, kteří byli v těchto hloubkách potvrzeni.  Výstup k hladině trval 3 hodiny 15 minut.

Další výzkum Marianského příkopu.

Od 23. ledna 1960 trvalo 52 let, než se do této hloubky v Challenger Deep vrátilo plavidlo s lidskou posádkou. V roce 1995 navštívilo toto dno japonské robotické plavidlo Kaiko. Toto plavidlo, které ve své době jako jediné na světě bylo schopno tak hlubokých ponorů, se však v roce 2003 ztratilo v moři.  Třetím člověkem, který navštívil nejhlubší místo na Zemi, se stal americký režisér a amatérský oceánograf James Cameron, který Marianský příkop navštívil 26. března 2012 v batyskafu Deepsea Challenger a dosáhl hloubky 10 898 m. Jeho cílem bylo kromě průzkumu také natočení unikátních záběrů pro jeho další dokumentární i hrané filmy.

Batyskaf Trieste byl speciálním podmořským plavidlem určeným pro ponor do velkých hloubek. Byl postaven v roce 1953 podle návrhu švýcarského vynálezce batyskafu Augusta Piccarda. Po mnoha desítkách ponorů s ním 23. ledna 1960 Jacques Piccard (syn Augusta Piccarda) a důstojník US Navy Don Walsh dosáhli rekordní hloubky asi 10 900 m při potopení na dno Marianského příkopu.

Le Trieste est un bathyscaphe développé par Auguste Piccard construit en 1953 en Italie avec des capitaux suisses et italiens dont la structure est construite en grande partie par le Cantieri Riuniti dell'Adriatico et la sphère assemblé dans un chantier de Castellammare di Stabia


Převody čísel.

Převod z desítkové do osmičkové soustavy.

Metoda postupného dělení 8 je používána pro převod celých čísel v desítkové soustavě do soustavy osmičkové a spočívá v postupném dělení číslem 8. Původní číslo celočíselně vydělíme číslem 8 a zvlášť si zapisujeme zbytky po tomto dělení – označme je jako formula_1, kde formula_2 značí pořadí zbytku. Vzniklý podíl dále dělíme číslem 8 (a zapisujeme si zbytky po dělení) dokud podíl není roven nule. Po skončení dělení dostaneme číslo v osmičkové soustavě zapsáním pořadí zbytků v opačném pořadí (protože číslo zapisujeme zprava doleva, ale čteme zleva doprava)  Například: Mějme číslo 900 v desítkové soustavě, které chceme převést do osmičkové soustavy. Nechť symbol formula_3 znamená celočíselné dělení.  900 div 8 = 112 a formula_4 = 4  112 div 8 = 14 a formula_5 = 0  14 div 8 = 1 a formula_6 = 6  1 div 8 = 0 a formula_7 = 1  Zbytky po dělení zapisujeme zprava doleva – avšak číslo čteme zleva doprava. (Pořadí zbytků po dělení je 4, 0, 6, 1 ale zapisujeme je v pořadí 1, 6, 0, 4)  Výsledkem je: (900) = (1604)

Převod z osmičkové do desítkové soustavy.

Převod z osmičkové soustavy do desítkové je konkrétním použitím obecného vztahu formula_8  Například: Mějme číslo 2007 v osmičkové soustavě, které chceme převést do soustavy desítkové. Úpravou obecného vztahu do podoby formula_9 získáváme efektivní nástroj pro převod. (Opět pamatujme že číslo je zapsáno zprava doleva)  formula_10  Výsledkem je: (2007) = (1031)

Převod z osmičkové do binární soustavy.

Převod mezi těmito soustavami je značně ulehčen díky tomu, že číslo 8 je mocninou dvojky. Jednoduše nahradíme každou číslici za její binární reprezentaci. Pro převod můžeme s výhodou použít následující tabulky:  Například: Převod čísla (1572) do dvojkové (binární) soustavy.  1 = "001"  5 = "101"  7 = "111"  2 = "010"  Výsledkem je: (1572) = (001101111010)

Převod z binární do osmičkové soustavy.

Převod je opět poměrně jednoduchý – zápis čísla v binární soustavě rozdělíme na skupiny po 3 bitech a pomocí předchozí tabulky převedeme na číslo v osmičkové soustavě.  Například: Převod čísla (011 111 011 000) do osmičkové soustavy.  011 = "3"  111 = "7"  011 = "3"  000 = "0"  Výsledkem je: (011 111 011 000) = (3730)

Převod z osmičkové do hexadecimální soustavy.

Převod mezi těmito dvěma soustavami je řešen pomocí 2 kroků. V prvním kroku převedeme číslo v osmičkové soustavě do soustavy binární, které ve druhém kroku převedeme do soustavy hexadecimální.

Převod z hexadecimální do osmičkové soustavy.

Tento převod je také řešen pomocí 2 kroků, kdy v prvním kroku převedeme číslo v hexadecimální soustavě do soustavy binární a následně provedeme převod z binární do osmičkové soustavy.

Osmičková (oktalová, oktální) soustava je číselná soustava o základu 8, která (v tradičním zápisu) může obsahovat cifry 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6 a 7.

Le système de numération octal est le système de numération de base 8, et utilise les chiffres de 0 à 7. D'après l'ouvrage de Donald Knuth's, "The Art of Computer Programming", il fut inventé par le roi Charles XII de Suède.


Historie a legenda.

Tato legie byla oddílem křesťanů naverbovaných v okolí egyptských Théb za římského císaře Diokleciána jeho spoluvládcem císařem Maximiánem. Jeho jednotky se měly účastnit tažení v Galii v letech 286 - 287 po Kr. a zde se podílet na potlačování vzpoury proti císaři. Nedaleko Ženevského jezera dostali křesťané rozkaz obětovat pohanským bohům, jak bylo před bitvou v římském vojsku zvykem, avšak Thébská legie tento rituál odmítla vykonat a stáhla se do Agauna (dnešní St. Maurice ve Wallisu ve Švýcarsku), přesto však zůstali dál poslušni rozkazům císaře. Maximián dal za trest legii zdecimovat. Legionáři, povzbuzeni Mořicem, však dál odmítali účastnit se pohanského rituálu, a tak decimování pokračovalo, až byla celá Thébská legie, včetně Mořice, pobita do posledního muže.  Písemně tuto historii a legendu zaznamenal roku 445 sv. Eucherius z Lyonu. Existence této události se sv. Mořicem je některými historiky zpochybňována - zejména na základě toho, že v dané době se již decimace neprovozovala a že neexistují důkazy, že by se Maximiánus nějak výrazněji podílel na pronásledování křesťanů, které v té době zuřilo ve východní části říše.  V letech 1944–1949 proběhly ve Svatém Mořici vykopávky, které potvrdily reálný podklad legendy, počet zde umučených křesťanů se dnes odhaduje až na šest tisíc.  Na místě umučení byl v 6. století postaven klášter benediktinů, který roku 1128 přijal augustiniánskou řeholi a přetrval zde dodnes. Klášter není podřízen žádnému biskupství a jeho opati mají od roku 1840 titulární hodnost biskupa betlémského.  Ostatky sv. Mořice jsou uloženy v opatství St. Maurice ve Valais, část také v Trevíru, Turíně a Briegu.

Ikonografie.

Vyobrazení.

Svatý Mořic patří mezi často uctívané svaté prvomučedníky z období římské říše. Bývá zobrazován jako jezdec nebo pěší voják, mouřenín, černoch, ale i běloch (např. na oltářním obraze v kostele sv. Mořice v Kroměříži) v římské zbroji, s mečem, štítem a na něm rudým křížem v bílém poli - nebo má toto znamení na vexillu. Tyto atributy může ale nemusí mít současně. Je-li jezdcem, jede na bílém koni. Málokdy jej doprovází thébská legie, protože pro ni byl vytvořen samostatný svátek Deseti tisíc thébských mučedníků.

Patrocinium.

Je typické pro severní Itálii, Francii, Porýní, Sasko, Duryňsko a Bavorsko. Vyskytuje se nejen na obrazech či sochách v jemu zasvěcených kostelích, ale též ve znaku některých sídel, mimo jiné města Coburg a lyžařského střediska St. Moritz.

Svátek.

Římskokatolická církev si památku svatého Mořice a jeho druhů připomíná 22. září.

Patronát.

Svatý Mořic je patronem vojáků, obchodníků, umyvačů, barvířů, tkalců, kloboučníků, malířů skla, zbrojířů, nožířů, soukeníků, koní a vinných keřů. Pomocník proti dně, nemocem uší a posedlosti ďáblem.

Svatý Mořic (latinsky "Mauritius", počeštěně Mauricius, německy "Moritz", francouzsky "Maurice") (3. století Egypt – 287 Agaunum, dnes Saint-Maurice, Švýcarsko) byl starověký světec a mučedník. Narodil se ve 3. století v Egyptě a byl velitelem římské tzv. Thébské legie.

Maurice d'Agaune ou saint Maurice et ses compagnons coptes venus de Thèbes (soldats thébains), martyrs du Valais, sont des chrétiens morts pour leur foi sous l'empereur Dioclétien au début du (vers 303). Le récit de leur martyre est en partie altéré de légende. Celle-ci est née de l'invention de corps de martyrs, de la tradition de saint Maurice d'Apamée importée peut-être par le moine Jean Cassien, mais aussi du souvenir encore vivant de la legio Felix.