Hypotézy.

Až do konce 19. století se vědci domnívali, že jako jsou zvukové vlny vlněním nějakého látkového prostředí (média), je i světlo vlněním hypotetického éteru. Ten by vzhledem k vysoké rychlosti světla musel mít velmi nízkou hustotu a přímo by se zpomalení nedalo změřit. Francouzský fyzik Augustin-Jean Fresnel vyslovil hypotézu, že éter je v celém vesmíru více méně nepohyblivý, takže by se k měření dal využít tzv. éterový vítr. Ten by vznikal relativním pohybem Země kolem Slunce (asi 30 km/s, 108 000 km/h, což je asi 1/10000 rychlosti světla), případně i pohybem Slunce kolem centra Galaxie, který je ještě rychlejší. Tento vítr by měl v daném místě a daném okamžiku určitý směr a rychlost, které by se ovšem díky otáčení Země během dne měnily.

Michelsonův přístroj.

Roku 1877 předvedl Michelson model přístroje, později nazvaného Michelsonův interferometr: paprsek světla ze zdroje F dopadá na polopropustné zrcadlo, umístěné pod úhlem 45 uprostřed přístroje. Část paprsku se pohybuje přímo, odrazí se od zrcadla B zpět a od polopropustného zrcadla do detektoru E. Druhá část paprsku se od zrcadla odrazí na zrcadlo A a odtud zpět do detektoru. Část své dráhy tedy oba paprsky proběhly ve směrech vzájemně kolmých, a pokud by éterový vítr skutečně existoval, mělo by se to na jejich rychlostech projevit. Detektor E umožnil pozorovat interference dopadajících vln, pokud se cestou rozdílně zpozdily. Celý přístroj byl otočně uložen na pevném základě a Michelson očekával, že při různých nastaveních naměří různé rozdíly v rychlosti světla éterem.

Pokusy.

Při studijním pobytu v Berlíně v letech 1880–1881 Michelson přístroj zkonstruoval a nainstaloval v Postupimi, ale výsledky nebyly zcela přesvědčivé. Do roku 1887 jej s Morleym podstatně zdokonalili a v Clevelandu pokus opakovali opět se záporným výsledkem: žádný fázový posun světla se nepodařilo naměřit. V následujících letech byl pokus mnohokrát zopakován s daleko dokonalejším zařízením, v 50. letech 20. století s použitím laseru a později i s vysokofrekvenčními rezonátory. Jejich jednoznačné výsledky definitivně vyvrátily éterovou hypotézu.

Výsledky.

Světelné, tedy elektromagnetické vlnění se od mechanického zásadně liší tím, že není vlněním nějaké látkové substance. Výsledky Michelsonova-Morleyova experimentu se roku 1882 pokusil vysvětlit nizozemský fyzik Hendrik Antoon Lorentz hypotézou kontrakce délek, na niž navázal Albert Einstein speciální teorií relativity. Pozdější a stále přesnější měření rychlosti světla ji pak nepřímo potvrdily.

Michelsonův-Morleyův experiment je slavný pokus, který chtěl změřit vliv éteru na rychlost světla. Poprvé jej provedl americký fyzik Albert Abraham Michelson roku 1881 v Berlíně, podruhé spolu s chemikem E. Morleym v Clevelandu (Ohio). Překvapivý výsledek pokusu, kdy se žádné zpomalení éterem neprokázalo, podnítil velkou revizi fyziky a vytvoření speciální teorie relativity.

L'expérience de Michelson et Morley est une expérience d'optique qui a tenté de démontrer l'existence de l'éther luminifère. Pour y parvenir, Albert Abraham Michelson et Edward Morley ont cherché à mettre en évidence la différence de vitesse de la lumière entre deux directions perpendiculaires et à deux périodes espacées de, et concluent que cette différence était inférieure à ce que le dispositif permettait de mesurer (l'effet attendu étant environ 4 fois supérieur à la précision du dispositif).


Vývoj.

Letoun byl vyvinut z letounu, který měl v budoucnu nahradit. Tímto letounem byl de Havilland Vampire, který byl historicky druhým typem proudových letounů ve službách RAF. V roce 1948 započaly práce na nové verzi letounu Vampire, která byla zpočátku označována "Vampire FB Mk.8". Letoun, který vznikal na základě specifikací britského ministerstva letectví F.15/49, nakonec dostal označení "DH.112 Venom". Základní konfigurace obou letounů byla stejná. Oba letouny měly krátký střední trup s dvojicí bočních pomocných trupů, které nesly ocasní plochy. Konstrukce obou letounů sestávala z kombinace dřeva a kovu. V dalších ohledech však byly letouny odlišné. Venom měl tenčí křídlo, které si zachovalo šípovitost jen na náběžné hraně pod úhlem 17°6', naopak odtoková hrana křídla mířila kolmo k trupu. Poháněl jej také silnější motor de Havilland Ghost o tahu 21,6 kN. Motory se startovaly pomocí pyrotechnické patrony, která vyvíjela během startu motoru vysoký sloup černého kouře nad letounem. Na koncích křídel byly instalovány odnímatelné palivové nádrže, které se však nedaly odhodit za letu. Letoun se tak stal prvním strojem ve službách RAF s tímto typem nádrží. Pro testovací účely byl však druhý prototyp ("VV613") vybaven jak nádržemi na koncích křídel, tak i klasickými přídavnými nádržemi.  První prototyp letounu Venom ("VV612") poprvé vzlétnul 2. září 1949. První sériový jednomístný stíhací bombardér pro RAF byl zalétnut v roce 1951 pod označením "FB Mk.1" (nebo zkráceně FB.1) a do služby vstoupil v roce 1952. Tato verze byla postavena v počtu 375 strojů. Letoun byl podobně jako Vampire vyzbrojen čtyřmi kanóny ráže 20 mm Hispano Mk.V na nose letounu a mohl nést i pumy do hmotnosti 907 kg (2 000 liber) nebo 8 neřízených raket RP-3 o hmotnosti 60 liber (27 kg). Licenční výroba letounů se rozběhla i ve Švýcarsku. Celkem bylo pro švýcarské letectvo vyrobeno 150 licenčních strojů FB Mk.1, přičemž 24 z nich bylo vyrobeno v průzkumné verzi pod označením "FB Mk.1R". Tyto letouny měly zabudovanou sadu průzkumných kamer.  Po odstranění počátečních „dětských nemocí“ si letoun rychle získal reputaci rychlého, obratného a rychle stoupajícího stroje, který se dal použít nejenom jako stíhací bombardér, ale i jako výškový přepadový stíhač.  Další verzí Venomu byla dvoumístná noční stíhací verze označená "NF Mk.2" (nebo zkráceně NF.2). Prototyp ("G-5-3") letounu byl postaven na náklady výrobce a poprvé vzlétl 22. srpna 1950 a vstoupil do služby v roce 1953. Kvůli umístění druhého člena posádky (pilot a navigátor/operátor radaru) musely být provedeny změny trupu. Členové posádky seděli vedle sebe a letecký radar byl umístěn v nose letounu, který musel být kvůli radaru rozšířen a prodloužen. Letoun poháněl motor Ghost 104 s tahem 21,6 kN. Většina těchto letounů však prošla kvůli počátečním problémům modifikací na typ "NF Mk.2A", které měly upravené ocasní plochy, posílené některé části trupu a byly vybavené kapkovitým přektytem kokpitu pro vylepšení výhledu. První letoun NF Mk.2A vstoupil do služby 16. srpna 1955 a tyto letouny zůstaly ve službě až do 31. srpna 1957. Tuto verzi následovala verze "NF Mk.3". Tato verze poprvé vzlétla 22. února 1953. Letoun měl znovu upravené ocasní plochy, motoricky ovládaná křidélka, motor Ghost 105 o tahu 22,9 kN a nový radar AI Mk.21. Švédsko zakoupilo 62 letounů "NF Mk.51", což byly letouny NF Mk.2 (později NF Mk.3), které byly poháněny ve Švédsku vyráběnými motory Ghost RM 2A.  Poslední verzí pro RAF byl jednomístný stíhací bombardér "FB Mk.4" (FB.4). První prototyp (přestavěný z verze Mk.1) poprvé vzlétl 29. prosince 1953. Letoun měl oproti verzi Mk.1 přepracovány svislé ocasní plochy, motoricky ovládaná křidélka, motor de Havilland Ghost 105 o tahu 22,9 kN a závěsy pro přídavné nádrže. Letoun byl vybaven i vystřelovacím sedadlem Martin-Baker, i když vystřelovacím sedadlem byly vybaveny i některé později vyrobené letouny Mk.1. Bylo vyrobeno celkem 150 pro RAF. Dodávky byly zahájeny v roce 1954. 22 letounů verze FB Mk.4 zakoupila i Venezuela (tyto letouny jsou označovány "FB Mk.54") v letech 1955 a 1956. Exportní verze letounu Venom FB.1 byla označena "FB Mk.50". Dva tyto stroje zakoupila Itálie a 15 strojů koupil Irák. Verze však byla také vyráběna i ve Švýcarsku pro švýcarské letectvo.  Hlavní výroba Venomů probíhala u společnosti de Havilland, ale určitý počet letounů byl postaven i u společností Fairey Aviation v Manchesteru. Plánovala se výroba i u společnosti Bristol Aeroplane, ale ani jeden z plánovaných 132 strojů FB.1 nebyl u této společnosti postaven. Mimo Spojené království byly letouny Venom a Sea Venom vyráběny u společností SNCASE ve Francii a v konsorciu švýcarských společností F&W Emmen, Doflug Altenshein a Pilatus AG Stans. Motory (mimo prvních 35 kusů, které vyrobila společnost de Havilland) pro švýcarské stroje vyráběla společnost Sulzer Brothers Winterthur.

Sea Venom a Aquilon.

O letouny Venom projevilo zájem i Královské námořnictvo. Byly objednány 3 prototypy letounů "Sea Venom", které měly proti běžným Venomům celou řadu změn, které se týkaly hlavně jejich použití na palubách letadlových lodí. První z prototypů vzlétl poprvé 19. dubna 1954. Tyto letouny zakoupilo i australské RAAF.  Letouny Sea Venom byly vyráběny i licenčně ve Francii u společnosti SNCASE pod názvem "Aquilon" ("Severní vítr"). Letouny poháněly motory Ghost 48 Mk.1, které vyráběla v licenci italská společnost Fiat. Letouny se lišily od letounů Sea Venom v několika ohledech, např. typem instalovaného radaru.

Operační historie.

Spojené království.

Královské letectvo bylo hlavním provozovatelem letounů Venom. Ve službách RAF sloužily letouny po celém světě. Mnoho jich sloužilo na britských základnách v tehdejší Spolkové republice Německo, ale i na Kypru, v Africe a v Asii. Tam zažily stíhací bombardéry Venom službu během Malajské krize, která probíhala mezi lety 1948 a 1960, ačkoliv operací se účastnily až od poloviny 50. let 20. století. V Malajsii letouny Venom podporovaly operace proti komunistickým povstalcům jako součást operace FIREDOG, což byl kódový název pro operace RAF v Malajsii.  Po ukončení jejich služby v Malajsii se zbývající letouny přesunuly v roce 1959 k 28. peruti do Hongkongu. K jejich povinnostem patřilo hlídkování podél „bambusové opony“, což byla hranice mezi Hongkongem a Čínskou lidovou republikou. Letouny také hlídkovaly nad mořem, kde hledaly pirátské džunky a varovaly oblíbené pláže před žraloky. Tato peruť se stala poslední letkou RAF, kde tyto letouny působily. Poslední let vykonal letoun WR539 27. června 1962.  Letouny Venom také sloužily během Suezské krize, když působily z kyperské základny RAF Akrotiri. Anglo-francouzská operace pod kódovým označením „Operace Mušketýr“ byla zahájena jako reakce na znárodnění Suezského kanálu egyptským presidentem, kterým byl Gamál Násir. Letecká válka, která znamenala počátek Suezské války, byla zahájena 31. října 1956, kdy Venomy bombardovaly 5 egyptských letišť, přičemž zničily 14 letounů. V následujících dnech Venomy podnikly velký počet operačních letů, přičemž útočily na letiště, tanky a konvoje nákladních vozidel v deltě řeky Nil. Jeden Venom byl během tohoto konfliktu ztracen.  Venomy dále působily z Malty, Adenu a Ammánu v Jordánsku. V Adenu se letouny objevily v červnu 1955, přičemž se aktivně účastnily akcí proti povstaleckým kmenům. Zde letouny působily ve velmi horkém prostředí, kde slunce rozpalovalo stroje tak, že se jich nedalo dotknout holou rukou. Letouny Venom také sloužily během konfliktů na hranicích Adenu a Jemenu a v Ománu. Sloužily také během operací proti povstání Mau Mau v Keni.  Všechny Venomy byl staženy ze služby v první linii u RAF v roce 1962, přesto prokázaly svou užitečnost během působení po celém světě a to v těch nejtěžších klimatických podmínkách, ve kterých RAF působilo.

Nový Zéland.

Letouny Venom byly pronajaty Novému Zélandu, pro působení v konfliktu v Malajsii u 14. perutě RNZAF.

Irák.

V roce 1955 koupil Irák 15 letounů verze FB Mk.50, které byly přiděleny 6. peruti iráckého letectva na základně Habbanija. Letouny byly dodávány od 8. dubna 1955 do 3. února 1956.

Itálie.

Italská společnost Fiat plánovala licenční výrobu letounů pro italské letectvo pod označením G.81. Itálie proto koupila jako první zahraniční odběratel dva letouny FB Mk.50. Z výroby u společnosti Fiat avšak nakonec sešlo. Italské stroje měly čísla "MM6153" a "MM6154" a byly dodány 21. února 1953.

Švédsko.

Švédské letectvo objednalo 16. září 1952 celkem 62 dvoumístných letounů NF Mk.51, které byly vybaveny ve Švédsku vyráběným motorem Ghost. Ve Švédsku létaly pod označením J33. Letouny byly dodávány od 11. prosince 1952 do 15. července 1957, přičemž první z nich byly vlastně letouny NF Mk.2, ale další již NF Mk.3. Dříve vyrobené kusy byly na tento standard upraveny. Poslední 4 švédské letouny dostaly civilní registraci pro společnost Swedair, přičemž prováděly pro letectvo vysokorychlostní vlekání cvičných terčů.

Švýcarsko.

Švýcarské konsorcium třech společností postavilo v licenci 150 letounů FB Mk.1 a 100 letounů FB Mk.4 pro švýcarské letectvo. Posledních 24 letounů verze FB Mk.1 bylo postaveno v průzkumné verzi označované FB Mk.1R. Tyto letouny byly v roce 1969 nahrazeny letouny Mirage IIIR. Poté bylo 8 Venomů FB Mk.1R dále používáno pro cvičné účely a zbytek byl přestavěn na klasickou verzi FB Mk.1. U švýcarského letectva sloužily letouny Venom všech verzí velmi dlouho − poslední z nich byl vyřazen až v srpnu 1983.

Venezuela.

V roce 1956 obdrželo venezuelské letectvo 22 letounů FB Mk.4, které dostaly označení FB Mk.54. Letouny byly dodávány od 1. prosince 1955 do 17. srpna 1956. Ve službě zůstaly až do roku 1965, kdy byly nahrazeny letouny Hawker Hunter.

Dochované exempláře.

Letouny Venom se dochovaly v poměrně značných počtech částečně díky jejich dlouhé službě u švýcarského letectva. Ve Spojeném království se dochovalo několik strojů Sea Venom i několik strojů NF.3 a ve Švýcarsku postavených Venomů. Ve Švédsku se dochovaly dva stroje NF.51. Mnoho strojů se dochovalo i ve Švýcarsku a další švýcarské stroje jsou rozptýleny po celé Evropě. Jeden takový stroj je vystaven i v muzeu izraelského letectva na letecké základně Hatzerim v barvách iráckého letectva. V Austrálii se zachovalo několik Sea Venomů FAW.53. Venezuela vlastní jediný kompletní dochovaný v Británii postavený jednomístný Venom. Několik strojů je stále v letuschopném stavu.

Varianty.

DH.112 Venom FB Mk.1 NF Mk.2 NF Mk.3 FB Mk.4 FB Mk.50 NF Mk.51 FB Mk.54 FAW Sea Venom SNCASE Aquilon

Uživatelé.

Irák

Specifikace (Venom FB Mk.4).

"Technické údaje pocházejí z publikace „Encyklopedie stíhacích letounů“".

Specifikace (Venom NF Mk.3).

De Havilland DH.112 Venom byl britský poválečný jednomotorový proudový letoun, který byl vyvinut z letounu de Havilland Vampire. Letoun sloužil u Royal Air Force (RAF) v jednomístné verzi jako stíhací bombardér a v dvoumístné verzi jako noční stíhací letoun.

Le de Havilland Venom est un avion de chasse britannique des années 1950. Directement issu du de Havilland Vampire, il a été dérivé en une version capable d'opérer à partir de porte-avions, le "Sea Venom", (également construite en France sous la désignation "Aquilon"). Environ ont été produits au total, utilisés par une petite dizaine de pays dont certains (comme la Suisse) ont conservé les leurs jusqu'au milieu des années 1980.


Historie.

Před vytvořením společnosti Amtrak neexistoval osobní vlak, který by spojoval jih a sever západního pobřeží. Nejblíže k tomu měl vlak "West Coast" společnosti Southern Pacific, jenž spojoval Los Angeles s Portlandem, kde předal pár přímých vozů do Seattlu společnosti Great Northern Railway. Na rozdíl do nynějšího spoje "West Coast" neputoval přímo po pobřeží Pacifiku, ale skrz nížinu zvanou San Joaquin Valley. Dále společnost Southern Pacific provozovala spoje "Coast Daylight" mezi Los Angeles a San Franciscem a "Cascade" mezi Oaklandem a Portlandem. K tomu měla několik nočních vlaků mezi LA a San Franciscem, a to "Lark" složený pouze z lůžkových vozů jedoucí po pobřeží a "Owl" s lůžkovými i regulérními vozy, který trasu zdolával skrz San Joaquin Valley. Vlaky mezi Portlandem a Seattlem provozovaly společnosti Union Pacific Railroad, Northern Pacific Railroad a Great Northern Railway. Poté, co se Northern Pacific a Great Northern sloučily v Burlington Northern Railroad v roce 1970, Union Pacific z tohoto mixu vypadla. Osobní vlaky mezi Los Angeles a San Diegem provozovala společnost Atchison, Topeka and Santa Fe Railway.  Když Amtrak začal svůj provoz v květnu 1971, byl vytvořen nový vlak spojující Los Angeles se Seattlem, který pár měsíců také zkoušel trasu na jih až do San Diega. Tehdy ještě nepojmenovaný vlak jel každý týden ve třech dnech, v ostatních čtyřech jej nahrazoval nepojmenovaný spoj mezi LA a Oaklandem. Přídavné vlaky jezdily pod názvem "San Diegan" mezi Los Angeles a San Diegem a pod názvy "Mount Rainier" a "Puget Sound" mezi Portlandem a Seattlem. Své názvy dostaly spoje společnosti Amtrak v listopadu 1971, kdy byl vlak mezi LA a Oaklandem pokřtěn "Coast Daylight", což je jméno, které společnost Southern Pacific používala pro svůj spoj mezi Los Angeles a San Franciscem, a zároveň prodloužen až do San Diega. Vlak mezi San Diegem a Seattlem získal jméno "Coast Starlight".  O pár let později byly spoje spojeny v jeden, který nesl jméno "Coast Starlight", a ten začal vyjíždět každý den. Spoj nepokračoval z LA na jih do San Diega, kam tedy jezdil už jen využívaný "Pacific Surfliner". Pár let uprostřed 90. let posílal Amtrak pár vozů z vlaku ze Seattlu přímo do San Diega posledním vlakem. Ze San Diega pak vyjely prvním vlakem ráno a v Los Angeles se napojily na vlak do Seattlu. Od této varianty se ale kvůli častým zpožděním vlaku ze Seattlu ustoupilo a přímé vozy pokračovaly dál na jih jen v případě, že přijel před odjezdem posledního Pacific Surflineru. Pokud přijel později, byli cestující dovezeni do dalších stanic autobusem společnosti Amtrak.  Až do dubna 1982 používal spoj trasu železnice Southern Pacific zvanou West Valley Line, čímž se vyhýbal Sacramentu. Poté ale byl spoj z města Tehama veden místo přímo na sever severovýchodním směrem, čímž kromě Sacramenta začal projíždět také městy Chico a Roseville. Kdysi vlak také zastavoval ve městě Glendale nedaleko LA. Tamní stanice byla nahrazena novou a lépe vybavenou ve čtvrti LA zvané Van Nuys, jenž neleží daleko od Glendale.  V lednu 2008 byl provoz vlaku přerušen kvůli lavinám bahna, které na trať spadly v okolí města Chemult v Oregonu. Provoz mezi Los Angeles a Sacramentem byl obnoven už v únoru, zatímco zbytek trasy obsluhovala společnost pomocí svých autobusů Amtrak Thruway Motorcoach. V dubnu 2008 byl provoz vlaku obnoven úplně, jediný úsek trasy nahrazený autobusy se nacházel mezi městy Eugene a Klamath Falls. Protože cesta mezi Seattlem a Eugene je poznatelně kratší, severní část spoje v době výluky jezdila bez lůžkových vozů. Zpět do normálu bylo vše vráceno v květnu téhož roku.  V posledních letech si vlak získal neslavnou přezdívku "Coast Starlate" ("late" = "pozdě") kvůli svým častým zpožděním. Mezi říjnem 2005 a srpnem 2006 přijela načas pouze 2 procenta vlaků "Coast Starlight". Často se na trati objevovala zpoždění od pěti do jedenácti hodin. Nejspíš díky tomu klesl počet cestujících tohoto vlaku mezi lety 1999 a 2005 o 26 procent. Kvůli zpožděním existoval spor mezi společností Union Pacific Railroad a menšími železničními společnostmi o tom, kdo za zpoždění může. Zatímco místní železnice kritizovaly UP za dávání přednosti vlastním nákladním vlakům, gigant amerických železnic sváděl vinu na malé společnosti za časté opravy kolejí. Poslední dobou dostávají spoje Amtrak před nákladními vlaky přednost a podle tiskové mluvčí Amtraku Vernae Graham přijelo v květnu 2008 načas 86 procent spojů "Coast Starlight". Mezi říjnem 2009 a zářím 2010 toto číslo stouplo až na 91 %. Pro porovnání, letadla všech amerických aerolinek přistávají načas v 74 procentech letů.  Na začátku léta 2008 dostal tento vlak renovovanou výbavu. Ta byla mnohými očekávána především díky úspěchům, které podobné akce slavily u spojů "Empire Builder". V následujícím roce se počet cestujících vlaku zvýšil o 15 procent.

Vybavení.

Na vlaku jsou k vidění dvoupatrové vozy Superliner, včetně vyhlídkového vozu s okny po celé výšce boku. "Coast Starlight" je jediným vlakem společnosti, který používá vozy "Pacific Parlour" z vozového parku "Heritage Fleet". Jedná se o historické vozy první třídy s lůžky, bezplatnými nápoji, knihovnou, ochutnávkami vína a kinem. Dále se v nich nachází dětský koutek a prostor pro zavazadla. Občas se mezi vozy tohoto vlaku zařadí i vozy Amfleet.  Typické lokomotivy tohoto vlaku patří mezi obvyklé lokomotivy společnosti Amtrak. Jedná se především o GE P42DC a GE Dash 8-32BWH, která je využívána jen v ojedinělých případech. Dále se zde mohou vyskytovat lokomotivy EMD F59PHI z vlaků "Pacific Surfliner" a "Amtrak Cascades". V případě potřeby jsou pak k dispozici ještě lokomotivy EMD F40PH společnosti Caltrain a lokomotivy MP36PH-3C, několikrát byly použity i lokomotivy z vlaku Sounder společnosti Sound Transit.

Zastávky.

0 km – King Street Station, Seattle
 63 km – Tacoma Amtrak Station, Tacoma
 121 km – Centennial Station, Olympia/Lacey
 151 km – Centralia Union Depot, Centralia
 220 km – Kelso Multimodal Transportation Center, Kelso/Longview
 285 km – Vancouver Amtrak Station – Vancouver (Washington)
 hranice mezi státy Washington a Oregon (řeka Columbia)
 301 km – Portland Union Station, Portland
 385 km – Salem Station, Salem
 430 km – Albany Depot, Albany
 499 km – Eugene Depot, Eugene
 695 km – Chemult Station, Chemult (návazná doprava do města Bend)
 813 km – Klamath Falls Amtrak Station, Klamath Falls
 hranice mezi státy Oregon a Kalifornie
 982 km – Dunsmuir Station, Dunsmuir
 1 070 km – Redding Amtrak Station, Redding
 1 189 km – Chico Amtrak Station, Chico
 1 326 km – Sacramento Station, Sacramento
 1 347 km – Davis Railroad Depot, Davis
 1 418 km – Martinez Station, Martinez
 1 450 km – Richmond Station, Richmond
 1 461 km – Emeryville Amtrak Station, Emeryville (návazná doprava do San Francisca)
 1 469 km – Jack London Square Amtrak Station, Oakland
 1 535 km – Diridon Station, San Jose
 1 643 km – Salinas Station, Salinas
 1 801 km – Paso Robles Amtrak Station, Paso Robles
 1 862 km – San Luis Obispo Amtrak Station, San Luis Obispo
 2 050 km – Santa Barbara Train Station, Santa Barbara
 2 108 km – Oxnard Transportation Center, Oxnard
 2 158 km – Simi Valley Amtrak/Metrolink Station, Simi Valley
 2 185 km – Van Nuys Amtrak/Metrolink Station, Van Nuys, Los Angeles
 2 194 km – Bob Hope Airport Train Station, Burbank
 2 216 km – Los Angeles Union Station, Los Angeles<br

Coast Starlight je osobní vlak provozovaný železniční společností Amtrak na západním pobřeží Spojených států amerických. Spojuje King Street Station v Seattlu s Union Station v Los Angeles po trase dlouhé 2 216 kilometrů. Název spoje vznikl sloučením jmen dvou vlaků bývalé železnice Southern Pacific Railroad, a to "Coast Daylight" a "Starlight".

Le Coast Starlight est un train de voyageurs circulant sur la côte Ouest des États-Unis. La ligne, d'une longueur de kilomètres, relie la gare de King Street de Seattle, dans l'État de Washington, à la gare Union de Los Angeles, en Californie.


Vysoká škola.

Brown navštěvoval Red Bank Catholic High School ve městě Red Bank ve státě New Jersey. V posledním ročníku naběhal 2 032 yardů a skóroval 27 touchdownů. S hodnocením tři hvězdičky byl podle webu Rivals.com ohodnocen jako 53. nejlepší Running back v USA. 22. ledna 2005 si pro pokračování své kariéry vybral University of Connecticut před University of Wisconsin.

Univerzita.

Brown podepsal dopis o záměru nastoupit na University of Connecticut 2. února 2005. Během tří let se 3 800 naběhanými yardy stal rekordmanem univerzity, ale poté, co v předposledním roce naběhal přes 2 000 yardů oznámil, že poslední ročník hrát nebude a vstoupí do Draftu NFL.

2006.

Brown zahájil sezónu 2006 jako Kickoff returner a druhý Running back za kapitánem týmu, Terry Caulleym. Své schopnosti předvedl hned v prvním utkání, když naběhal 118 yardů z devíti pokusů, včetně 53-yardové běhu pro touchdown. Poté, co si 29. září Caulley poranil koleno, se Brown stává startujícím Running backem a v utkání proti Rutgers naběhá 199 yardů a skóruje 2 touchdowny. Tento výkon mu po zbytek sezóny zajišťuje pozici startujícího hráče. Nejlepší výkon sezóny podává hned v dalším zápase proti Pittsburghu, když ze 43 pokusů naběhá 205 yardů, skóruje 3 touchdowny (1 zachycený) a pomůže svému týmu k vítězství v dvojitém prodloužení 46-45. Celkem nasbírá 896 yardů a 9 touchdownů (2 zachycené), což stačí na nominaci do druhého týmu All Big East.

2007.

Po úspěšné první sezóně se od Browna čekaly velké věci, jenže nepříjemná zranění a konkurence spoluhráče Andreho Dixona zbrzdili jeho výkony. Konečný účet 821 yardů a 8 touchdownů tak byl vlastně docela dobrý, protože Dixon měl ještě lepší statistiky. Dvakrát (proti Rutgers a West Virginii) naběhal přes 100 yardů a dvakrát (proti Duke a Syracuse) byl blízko k pokoření této hranice, protože získal 99 yardů.

2008.

Díky Dixonově zranění kotníku před sezónou se Brown stává startujícím Running backem. V prvních osmi zápasech za sebou pokaždé překonává hranici 100 naběhaných yardů a dvakrát z toho dokonce 200 yardů (proti Temple a Virginii). Základní část zakončuje s 1 822 naběhanými yardy, což ho řadí na první místo v celé soutěži. 3. ledna 2009 je při vítězství 38-20 v International Bowlu proti University of Buffalo zvolen hráčem utkání za 261 naběhaných yardů (208 v druhé polovině) a 1 touchdown. S celkem 2 083 naběhanými yardy se stává teprve 14. hráčem v historii soutěže, který překonal 2 000 yardů. Po tomto utkání ohlašuje svůj záměr vstoupit do Draftu NFL 2009.

Profesionální kariéra.

Draft NFL.

Brown byl považován za jednoho ze tří nejlepších Running backů v nabídce spolu s Knowshonem Morenem a Chrisem Wellsem. Byl vybrán v prvním kole draftu na 27. místě celkově týmem Indianapolis Colts jako první hráč v historii University of Connecticut vybraný v prvním kole.

Indianapolis Colts.

2. srpna 2009 podepsal Donald Brown pětiletý kontrakt s Colts a stal náhradním Running backem za Josephem Addaiem. První touchdown kariéry skóroval 21. září 2009 při vítězství nad Miami Dolphins 27-23. 19. prosince zaznamenal první utkání s více jak 100 naběhanými yardy při vítězství 34-24 nad Jacksonville Jaguars. V sezónách 2010 a 2011 dostal více prostoru, takže naběhal 497, respektive 645 yardů a zaznamenal 7 touchdownů. Nejlepší výkon podal 18. prosince 2011 v utkání proti Tennessee Titans, které Colts získali v poměru 27-23, zvítězili po třinácti prohraných zápasech v řadě a Brown naběhal 161 yardů, včetně 80-yardového běhu pro touchdown. Po propuštění Addaie se na začátku sezóny 2012 stává startujícím Running backem, ale po čtyřech zápasech přepustil pozici Vicku Ballardovi a občas také zaskakoval jako Fullback. Ani pro ročník 2013 nebyl startujícím hráčem, jenže kvůli zraněním ostatních Running backů tuto výsadu získal v 13. týdnu proti Tennessee Titans a až do konce sezóny ji nepustil. Celkem zaznamenal 537 naběhaných yardů, 6 touchdownů, 27 zachycených yardů a z nich 2 touchdowny.

San Diego Chargers.

Velký přetlak na pozici Running backa vyřešilo vedení Colts propuštěním Browna, který 11. března 2014 podepisuje tříletý kontrakt se San Diegem Chargers za 10,5 milionu dolarů, z toho 4 miliony garantované. V novém týmu se Brown stává náhradníkem za Brandenem Oliverem a celkem si připíše 223 naběhaných yardů a 211 zachycených.

Donald Eugene Brown II (11. dubna 1987 v Atlantic Highlands, stát New Jersey) je bývalý hráč amerického fotbalu, který nastupoval na pozici Running backa v National Football League. Univerzitní fotbal hrál za University of Connecticut, poté byl vybrán v prvním kole Draftu NFL 2009 týmem Indianapolis Colts.

Donald Eugene Brown II, né le à Atlantic Highlands dans le New Jersey, est un joueur de football américain professionnel de la NFL au poste de running back. Il fait sa carrière universitaire aux Huskies du Connecticut avant d'être choisi lors de la draft 2009 par les Colts d'Indianapolis.


Děj.

Zápletka.

Příběh začíná, když Adam Jensen doprovází svou bývalou přítelkyni a přední výzkumnici Megan Reed na konferenci ve Washingtonu, kde má být odhalen nový objev v oboru mechanických implantátů – „augmentací", které již nebudou potřebovat Neuropozyn – látku, která tlumí „syndrom odmítnutí" – děj, při němž lidské tělo implantát prostě odmítne. Jenže dříve než mohou odjet, budova Sarif Industries je napadena neznámou skupinou žoldnéřů zvaných Tyrants. Megan a několik dalších vědců jsou pravděpodobně zabiti a vůdce žoldnéřů, Jaron Namir, vážně zraní Adama a následně ho střelí do lebky. S těmito zraněními je nemožné Adama vyléčit, a proto se CEO Sarif Industries, David Sarif, rozhodne použít technologie augmentací (implantátů), aby zachránil Adamův život.  Šest měsíců od útoku je Adam povolán z nemocenské, aby zasáhl proti extrémistické skupině zaměřené proti augmentacím, Purity First, která drží rukojmí v jedné budově. Uvnitř budovy objeví augmentovaného hackera, který je po příchodu Adama donucen k spáchání sebevraždy. Po získání hackerova nervového čipu Adam se svým spolupracovníkem Pritchardem vystopují signál do skryté základny organizace FEMA, kde žoldnéři Tyrantu přechovávají zbraně. Po konfrontaci Namira musí Adam bojovat s Barrettem, Namirovým stoupencem. Barrett je poražen a dává Adamovi adresu ve městě Hengsha.  Adam spolu s Fariah Malik odletí do tohoto města, aby nalezli Arie van Bruggena, jenž zřejmě hackera ovládal. Adam zjistí, že van Bruggen je hledán ředitelkou společnosti Tai Yong Medical, Zhao Yun Ru, a je ukryt skupinou známou jako Harvesters. Van Bruggen zajistí Adamovi vstup do Tai Yong Medical, kde Adam objeví záznamy o tom, že Megan a ostatní vědci byli uneseni, nikoli zabiti. Také zjistí, že Eliza Cassan, zpravodajka, je zapletena do tohoto únosu tím, že satelity její společnosti rušily signál sledovacích čipů během únosu. Adam se těsně před spuštěním alarmu a spěšným odletem za Elizou do Montréalu dozví, že Zhao spolupracuje s velmi silnou a vlivnou skupinou lidí.  Adam je veden skrz sídlo Eliziny stanice plné vojáků jejím holografickým obrazem až do velkého počítačového centra. Zde objeví pravou Elizu, vyspělou umělou inteligenci vytvořenou stejnou skupinou, se kterou spolupracuje Zhao. Eliza Adamovi ukáže hologram Jarona Namira mluvícího s Iasiasem Sandovalem, pobočníkem Billa Taggarta, otevřeného odpůrce augmentací a klíčovým představitelem Humanity Front, legální protiaugmentační organizace. Eliza následně pomůže Adamovi uprchnout a poradí mu, aby si promluvil s Davidem Sarifem. Během slovní roztržky se Sarifem se Adam dozvídá, že za vším je nechvalně proslulá tajná organizace Ilumináti. Mezitím Pritchard zjistil, že sledovací čipy vědců nejsou vypnuty, ale jen přenastaveny na nižší, hůře zachytitelnou, frekvenci. Později se sledovací čip vědce Vasilije Sevchenka ozve ve městě Hengsha. Adam je po příletu přepaden a musí chránit pilotku Malik v sestřeleném letadle. Adam přepadení přežije a zjistí, že Sevchenko je mrtvý a signál pochází z jeho augmentované ruky, kterou teď užívá Tong, vůdce Harvesterů. Tong ho nasměruje do továrny, kterou vlastní Belltower. Adam se po výbuchu bomby, kterou v továrně nastražil, ukryje v hibernační kóji a lodí uprchne do Singapuru. Mezitím začínají zažívat lidé celého světa výpadky signálu u svých augmentací a jsou tak nuceni k vylepšení softwaru svých čipů. Toto vylepšení má výpadkům signálu zabránit.  O pár dní později se Adam probírá v tajném středisku v Singapuru. Adam zde nalezne Megan a zbylé tři vědce a také vypátrá, co plánují Ilumináti a proč zajali vědce. Vytvořili nový biočip, který extrémně zvýší agresivitu augmentovaných lidí. Adam po konfrontaci se Zhao zabije Namira. Následně Adam společně s Megan zhlédnou televizní přenos ze stanice Panchaea ležící za severním polárním kruhem. Tato stanice byla vybudována jako prevence globálního oteplování. Během televizního přenosu spustí Hugh Darrow signál, kterým všechny augmentované lidi, kteří si vylepšili software čipu, donutí k vražednému běsnění.  Adam odjede na Panchaeu, kde nalezne Darrowa přihlížejícího okolnímu chaosu. Darrow přizná, že vše dělá pro to, aby odhalil Ilumináty a varoval svět před technologií augmentací. Také nabídne Adamovi šanci na odhalení pravdy, což by znamenalo konec nadvlády Iluminátů a augmentace by byly nadobro zrušeny. Když prochází Adam střediskem, nachází Taggarta a Sarifa živé a oba dva mu nabídnou odlišné alternativy konce hry. Sarif navrhuje, aby byl obviněn Humanity Front, organizace odmítající augmentace. Toto řešení by otevřelo cestu k dalším experimentům s augmentacemi, ale vedlo by i k posílení vlivu Iluminátů. Taggart navrhuje striktní omezení augmentací, což ale také povede k posílení Iluminátů. Adam se nakonec vydá do centra celého komplexu, kde se nachází zbytek projektu Hyron: augmentace ve své extrémní podobě, lidsko-kvantový hybridní superpočítač. Zde se nachází i Zhao, kterou Adam zabije. Poté se vydá do řídící místnosti celého komplexu, kde ho kontaktuje Eliza, která mu nabídne volbu ze čtyř možností, jak ukončit hru. První tři jsou návrhy Sarifa, Taggarta a Darrowa, čtvrtá je kompletní zničení celého komplexu Panchaea, což ponechá svět bez odpovědí. Každá z těchto voleb vede k lehce jinému konci, ve kterém Adam popisuje, jak augmentace změnily jeho lidskou podstatu, a doufá v lepší budoucnost lidstva.

Lokalizace.

Hra vyšla v České republice nelokalizovaná, tedy pouze v anglickém znění s anglickými titulky. Nicméně český obchod Xzone sponzoroval tvorbu českých titulků pro hru týmem Marka Tvrdého. Tým začal později používat jméno RPGčeštiny.  První veřejná verze překladu byla zveřejněna již 4 dny po vydání hry. Plně odladěná finální verze češtiny ke hře byla nejprve vydána na DVD u časopisu SCORE číslo 229 a o měsíc později pak zveřejněna všem.

Vývoj.

"Deus Ex 3" byl ohlášen 17. května 2007 v interview s Patrickem Melchiorem, ředitelem Eidos France, ve francouzsko-kanadském televizním pořadu M. Net. Teaser trailer byl vydán 26. listopadu 2007 a o rok později magazín PC Zone vydal první preview s detaily o herních mechanikách. Toto preview zároveň poskytlo první artworky a screenshoty ze hry. Po herní výstavě Electronic Entertainment Expo (E3) v roce 2010 vyšlo druhé preview hry, tentokrát od časopisu PC Gamer UK. Toto preview ukázalo mimo jiné i enginem renderované screenshoty.  Na Gamescomu 2010 producent David Anfossi v rozhovoru s internetovým magazínem VG247 přiznal, že vytváří stahovatelný obsah, který bude rozšíření pro hru Deus Ex: Human Revolution. Dne 16. prosince 2010 Square Enix oznámili posunutí vydání hry do dalšího fiskálního roku. Na Penny Arcade Expo East v březnu 2011 bylo ohlášeno konečné datum vydání na 23. srpna pro Severní Ameriku a 26. srpna pro Evropu. Dne 31. května 2011 unikla zkušební verze hry.

Soundtrack.

Hudbu ke hře složil a produkoval Michael McCann. Soundtrack získal nominaci v kategorii "Nejlepší hudba roku 2012" od Britské akademie filmového a televizního umění, dále byl nominován v roce 2011 na Spike TV Video Game Awards, Hollywood Music in Media Awards (2 nominace), Cue Awards (4 nominace). Soundtrack obsahující 25 skladeb byl vydán 15. listopadu 2011.

The Missing Link.

Stahovatelný obsah (DLC) "The Missing Link" byl vydán 18. října 2011 pro PC a Xbox 360 a den poté byl vydán i pro Playstation 3. Podle serveru VideoGamer.com stál 8,99£ a přidal přibližně 5 hodin hraní. Jeho příběh se odehrává během Adamovy plavby z Hengsha do Singapuru.

Kritika.

Hra byla přijata velmi pozitivně, chválen byl především příběh, systém vylepšování schopností a možnost plnit mise mnoha způsoby. Kritizována byla horší grafika, krycí systém a souboje s bossy, ve kterých si hráč nemohl vybrat způsob, jakým je porazí, ale musel je porazit v souboji jeden na jednoho.  U zahraničních serverů hra získala hodnocení 90/100 od Metacritic, 9/10 od Eurogamer, 8,5/10 od Game Informer a 9/10 od IGN. V Česku dostala 10/10 od Hrej.cz a 90 % od Bonusweb.cz.  V roce 2011 získal tento titul od serveru PC Gamer ocenění Editor's Choice Award.  V ČR byly zaznamenány překvapivě vysoké prodeje, během úvodních 14 dnů se prodalo přes 2500 kopií hry. Pro všechny platformy se celosvětově prodalo 2,18 milionů kopií hry, z čehož 800 000 kopií bylo prodáno v Severní Americe a 1 380 000 kopií v Evropě.

Deus Ex: Human Revolution je kyberpunkové akční RPG vydané studiem Eidos Montreal. Hra vyšla 23. srpna 2011 na PC, Xbox 360 a PlayStation 3. Dne 26. dubna 2012 byl vydán stahovatelný obsah (DLC) s názvem "The Missing Link". Toto DLC bylo obsaženo i v edici pro Mac OS X, která vyšla ve stejný den. Deus Ex: Human revolution je třetím dílem série Deus Ex.

Troisième épisode de la saga "Deus Ex" et préquelle des deux premiers opus, son histoire se déroule en l'an 2027, 25 ans avant les faits présentés dans "Deus Ex", dans une période où les multinationales gagnent en puissance, bien au-delà du contrôle des gouvernements. Le joueur y incarne Adam Jensen, chef de la sécurité chez Sarif Industries, qui après une attaque brutale par des terroristes sur le quartier général de la multinationale, se retrouve mortellement blessé et forcé de subir une intervention chirurgicale remplaçant de nombreuses parties de son corps par des prothèses avancées et des augmentations mécaniques. Jensen est alors impliqué dans la politique mondiale des augmentations humaines, à la recherche des personnes responsables de l'attentat.


Historie.

Výjezdové skupiny rychlé lékařské pomoci v systému rendez-vous existují v Česku od roku 1987, kdy byl tento systém zaveden poprvé v Praze. V roce 1992 vydalo Ministerstvo zdravotnictví České republiky vyhlášku 434/1992 Sb. o zdravotnické záchranné službě, v níž byly definovány pouze výjezdové skupiny rychlé zdravotnické pomoci a rychlé lékařské pomoci. V zákoně 374/2011 Sb. o zdravotnické záchranné službě z roku 2011 jsou výjezdové skupiny RV definovány jako typ výjezdových skupin rychlé lékařské pomoci pro setkávací systém.

Současnost.

Výjezdová skupina rychlé lékařské pomoci v systému rendez-vous, označovaná obvykle jako výjezdová skupina RV, pracuje ve složení lékař a řidič-záchranář. Jedná se o jeden ze dvou typů lékařských výjezdových skupin v Česku. Od standardní výjezdové skupiny rychlé lékařské pomoci se skupiny RV odlišují především tím, že k výjezdům nevyužívají velká sanitní vozidla, ale osobní nebo SUV vozidla, která mají zdravotnické vybavení shodné s velkými sanitkami, ale nedisponují mobilizačním vybavením. Takové vozidlo tak není schopno transportovat pacienta a výjezdové skupiny RV tak pracují nejčastěji v součinnosti s výjezdovými skupinami rychlé zdravotnické pomoci (RZP) ve víceúrovňovém setkávacím systému neboli systému rendez-vous. Setkávací systém funguje na pricnipu setkávání dvou typů výjezdových skupin, a to skupin RV a RZP. V oblastech se zavedeným systémem rendez-vous existují výjezdová stanoviště, na nichž je k dispozici větší počet skupin RZP a na některých stanovištích jsou k dispozici skupiny RV. V případě výjezdu se pak často setkávají na místě náhlé události výjezdové skupiny z různých výjezdových stanovišť.  Mezi hlavní výhody výjezdových skupin rychlé lékařské pomoci v systému rendez-vous patří jejich flexibilita a rychlost. Osobní nebo SUV vozidlo s lékařem se k pacientovi často dostane rychleji než velké sanitní vozidlo. V případě, že pacientův stav není natolik vážný, aby si vyžadoval přítomnost lékaře při transportu do zdravotnického zařízení, je skupina RV s lékařem opět volná a pacient je transportován kvalifikovanou skupinou RZP. V závažných případech se lékař přesune do velké sanitky a doprovází postiženého do zdravotnického zařízení. Mezi další výhody patří nižší počet lékařů, kteří jsou využíváni k většímu počtu výjezdů. Do systému rendez-vous nebývají obvykle zařazovány standarní výjezdové skupiny rychlé lékařské pomoci. Na počátku roku 2013 nebyly výjezdové skupiny RV zavedeny pouze v Ústeckém kraji, kde doposud vyjíždějí pouze skupiny rychlé zdravotnické pomoci a rychlé lékařské pomoci. Naopak jedinými kraji, kde byl zaveden celoplošně systém rendez-vous, byl Liberecký kraj a hlavní město Praha.

Obdobné výjezdové skupiny v zahraničí.

Obdobné výjezdové skupiny, jako v Česku skupiny rychlé lékařské pomoci v systému rendez-vous, existují i v řadě dalších zemí. Například v Německu je systém podobný tomu českému, kdy lékaři vyjíždějí samostatně v osobních vozidlech, často také v malých dodávkových automobilech. V jednotlivých spolkových zemích se setkávací systém liší. V některých dalších zemích, například ve Švédsku, existují podobné výjezdové skupiny, jejichž součástí není lékař, ale kvalifikovaná zdravotní sestra, která má rozšířené kompetence v poskytování odborné přednemocniční neodkladné péče. V některých zemích, například na Slovensku, podobné výjezdové skupiny neexistují vůbec. V řadě zemí se tak liší především složení výjezdových skupin a kompetence zdravotnického personálu.

Rychlá lékařská pomoc v systému rendez-vous, označovaná obvykle jen jako skupina rendez-vous nebo RV, je typ výjezdové skupiny zdravotnické záchranné služby. Skupina RV pracuje ve složení lékař a řidič-záchranář. Jedná se o jeden ze dvou typů lékařských výjezdových skupin zdravotnické záchranné služby v Česku. Výjezdové skupiny jsou nejčastěji zařazovány do víceúrovňového setkávacího systému neboli systému rendez-vous.

Un véhicule radio-médicalisé (VRM) (véhicule d’intervention médicalisé (VIM) en Belgique ou Cardiomobile en Suisse) est un terme français désignant un véhicule léger (voiture) avec à son bord un médecin et du matériel permettant des interventions d'urgence, un appareil de radiotéléphonie pour rester en contact avec la régulation.


Sportovní začátky.

Jako sedmnáctiletý dobrovolník během války bojoval v Rudé armádě. Po skončení druhé světové války začal sloužit na lodích baltického námořnictva. Během služby přibral, ve 20 letech měřil 172 cm a vážil 84 kg. Nejdříve zkoušel běhat na lyžích, k atletice se dostal v květnu 1948. V roce 1950 (ve 23 letech) zaběhl 5 000 metrů za 15:34,8. Za další dva roky se zlepšil o více než minutu na 14:32,2. Poprvé v zahraničí (na Světovém festivalu mládeže v Rumunsku) závodil v roce 1953. Na soupeře při závodě na 5 000 metrů zkusil svoji obvyklou taktiku, vystartoval rychlým tempem. Teprve těsně před cílem ho jako jediný dohonil a těsně porazil (poprvé a naposled) Emil Zátopek.

Mezinárodní úspěchy.

Jeho prvním mezinárodním úspěchem bylo nečekané vítězství v běhu na 5 000 metrů při Mistrovství Evropy v roce 1954, kde porazil jak Emila Zátopka, tak i Angličana Christophera Chatawaye a vytvořil světový rekord 13:56,6. V následujících měsících doznal tento světový rekord řadu změn. Kromě Kuce se na jeho zlepšení podíleli Chataway i Maďar Sándor Iharos. Během tří let se podařilo Kucovi zlepšit světový rekord v této disciplíně o 22 sekund. V roce 1957 vylepšil světový rekord v běhu na 5 000 metrů na 13:35,0. Ten byl překonán až v roce 1965.

Dvojnásobný olympijský vítěz.

V roce 1956 vytvořil světový rekord v běhu na 10 000 metrů časem 28:30,4, který vydržel následující čtyři roky. Během olympiády v Melbourne v roce 1956 s výrazným náskokem zvítězil v bězích na 5 i 10 kilometrů. Při běhu na 10 000 metrů šel Kuc jako obvykle po startu hned do čela, následován Angličanem Gordonem Piriem. Kuc se mu snažil vzdálit prudkým střídáním tempa, to však nemělo účinek až do 9. kilometru. Tehdy Gordon Pirie nereagoval na Kucovo zrychlení a nakonec skončil až osmý. O pět dní později se uskutečnilo finále běhu na 5 000 metrů. V něm Kuc zvítězil způsobem start – cíl.

Zdravotní problémy, konec kariéry a smrt.

V roce 1957 se objevily první příznaky žaludeční choroby, o rok později se jeho stav zhoršil tak, že nemohl trénovat vůbec. Jeho posledním závodem bylo mistrovství SSSR v roce 1959, kde skončil sedmý v běhu na 5 000 metrů časem 14:12,2.  Po skončení sportovní kariéry se stal trenérem sovětských běžců. Začal mít problémy s přibývající váhou, zemřel v 48 letech na infarkt.

Volodymyr Petrovyč Kuc (ukrajinsky: "Володимир Петрович Куц"; rusky: "Владимир Петрович Куц", "Vladimir Petrovič Kuc", 7. února 1927 Aleksino – 16. srpna 1975 Moskva) byl sovětský atlet, běžec na dlouhé tratě, olympijský vítěz a mistr Evropy v běhu na 5 000 metrů a olympijský vítěz v běhu na 10 000 metrů.

Volodymyr Petrovych Kuts, en, "Volodymyr Petrovytch Kouts", né le à Aleksino et mort le à Moscou, est un coureur de fond soviétique. Il est également connu sous le nom de Vladimir Kuts, selon la forme russe de son nom.


Osobní život.

Vyrůstal v Letohradu podobně jako jeho kolega z reprezentace Michal Šlesingr, se kterým dokonce navštěvovali stejnou základní školu.  V 10 letech prodělal Perthesovu chorobu, která na jeho zdraví nezanechala vážnější následky.  Jeho osobním trenérem byl několik let Vlastimil Vávra. V současnosti ho vede reprezentační trenér Ondřej Rybář.  V roce 2013 se oženil s dlouholetou přítelkyní Veronikou. Na začátku roku 2016 se jim narodila dcera Rozálie a v roce 2018 syn Ondřej. S celou rodinou trvale žije v Letohradu.

Sportovní kariéra.

2002–2006.

Poprvé na sebe média upozornil v olympijské sezóně 2005-06, kdy se svými výkony ve světovém poháru nominoval na olympijské hry v Turíně. Do té doby ho znali pouze biatlonoví nadšenci a odborníci jako talentovaného biatlonistu, několikanásobného medailistu z juniorských mistrovství světa. Do Turína odjížděl sbírat zkušenosti s přáním alespoň v jednom závodě porazit svůj velký vzor Bjørndalena. Bjørndalena sice neporazil, ale převedl velmi slibné výkony, kdy v každém závodě atakoval bodovanou třicítku.

2006–2010.

V dalším olympijském cyklu nezaznamenal výkonnostní postup především v důsledku zhoršené střelby. Chytil se pouze v závěru sezóny 2007-08, kdy pravidelně bodoval a zaznamenal svůj tehdejší životní výsledek, 4. místo ve sprintu v ruském Chanty-Mansijsku. Formu si bohužel do další sezóny nepřenesl.  V sezóně 2008-09 se mu přestalo dařit úplně. K slabé střelecké bilanci se přidal i pomalý běh a v důsledku toho ho reprezentační trenér Vlastimil Vávra nenominoval na mistrovství světa do korejského Pchjongčchangu. Na světovém poháru ve Vancouveru netrefil v závodě štafet z osmi pokusů ani jeden terč.  Před olympijskou sezónou 2009-10 si ho vzali do parády střelci z klubu SKP Plzeň a výsledky se dostavily. Pomalu se začal odrážet ze dna, kam spadl v minulé sezóně. V Ruhpoldingu si zajistil nominaci na olympijské hry do Vancouveru. Na hrách startoval v úvodní disciplíně sprintu. Závod, který do velké míry ovlivnil rozmar počasí, pro něj nedopadl dobře. Obsadil až 67. místo a nemohl tak nastoupit do stíhacího závodu. Do individuálního závodu se potom nevešel na úkor Romana Dostála, který se loučil s kariérou.

2010–2014.

V sezónách 2010-11 a 2011-12 si udržel zlepšenou střelbu a pomalu začal klepat na dveře světové špičky. V té první měl ještě výkonnostní výkyvy jako například totální výpadek na mistrovství světa v Chanty-Mansijsku. V té následující se však již stal stabilním členem biatlonové elity. Na mistrovství světa v Ruhpoldingu zaznamenal výborné výsledky, když mu jen těsně unikalo umístění v první desítce.  V sezóně 2012-13 navázal na minulou úspěšnou sezónu zlepšenými výkony. V Pokljuce ve sprintu podruhé v kariéře pronikl do top 10 (8. místo) a následující den 15. prosince 2012 dojel ve stíhacím závodě jako druhý. Střeleckou formu si přenesl i do nového roku, kdy v Oberhofu 6. ledna 2013 dojel na třetím místě. Na mistrovství světa v Novém Městě na Moravě patřil k nejlepším běžcům. K lepšímu umístění mu chyběla vyrovnanější střelba. V závodě smíšených štafet dobře zastřílel a dovezl štafetu na třetím místě. Do sprintu a stíhačky si však střeleckou formu nepřenesl. V individuálním závodě zaznamenal nejrychlejší běžecký čas, ale dva netrefené terče (jeden o půl centimetru) ho připravily o zlatou medaili. V závodu s hromadným startem vyjížděl po poslední střelbě vstoje s nepatrnou ztrátou za skupinkou 4 závodníků stíhajících vedoucího Nora Bøa. V prvním stoupání skupinku dojel, ale vzápětí si 3 závodníky (Nora, Rusa, Němce) nechal odjet a do cíle předjel pouze Němce. Obsadil tak podobně jako v individuálním závodě nepopulární, ale ceněné 4. místo. Dne 3. března 2013 vyhrál poprvé závod světového poháru (s hromadným startem), který se jel v Mekce severského lyžování, norském Holmenkollenu.  V úvodu olympijské sezóny 2013-14 dovezl českou smíšenou štafetu ve světovém poháru ve švédském Östersundu na prvním místě. Na Zimních olympijských hrách 2014 skončil ve sprintu osmý. Na střelnici ani jednou neminul, ale měl pomalejší běh a za medailí zaostal o 8,9 sekundy. V následujícím stíhacím závodě získal díky bezchybné střelbě stříbrnou medaili. Rozhodovalo se na poslední střelecké položce, vedoucí Francouz Martin Fourcade byl bezchybný a bylo jasné, že si dojede pro zlato. Všichni pronásledovatelé chybovali s výjimkou Moravce. Ten tak odjížděl ze střelnice 17 sekund za Fourcadem, se zhruba se stejným odstupem jel za ním další Francouz Jean-Guillaume Béatrix. Toto pořadí vydrželo až do cíle. V závodě s hromadným startem neudělal Moravec jedinou střeleckou chybu a dojel si pro bronzovou medaili. Třetí medaili, druhou stříbrnou, vybojoval jako člen smíšené štafety. Jel poslední úsek, od Jaroslava Soukupa přebíral štafetu na druhém místě se ztrátou 43 sekund na Nory, ale s náskokem téměř třiceti sekund na třetí Italy. Na střelnici Moravec chyboval jen jednou a druhé místo bez problémů udržel. Dostihnout bezchybně střílejícího Nora Svendsena nebylo v jeho silách.

2014–2015.

Úvod sezóny 2014–2015 ve švédském Östersundu zahájil dvanáctým místem v individuálním závodě na 15 kilometrů, ve sprintu obsadil 2. místo.

Výsledky.

Olympijské hry a mistrovství světa.

"Poznámka: Výsledky z mistrovství světa se započítávají do celkového hodnocení světového poháru, výsledky z olympijských her se dříve započítávaly, od olympijských her v Soči 2014 se nezapočítávají."

Světový pohár.

Sezóna 2002/03 Sezóna 2003/04 Sezóna 2004/05 Sezóna 2005/06 Sezóna 2006/07 Sezóna 2007/08 Sezóna 2008/09 Sezóna 2009/10 Sezóna 2010/11 Sezóna 2011/12 Sezóna 2012/13 Sezóna 2013/14 Sezóna 2014/15 Sezóna 2015/16 Sezóna 2016/17 Sezóna 2017/18 Sezóna 2018/19 Sezóna 2019/20

Ondřej Moravec (* 9. června 1984, Ústí nad Orlicí) je český reprezentant v biatlonu, pravidelný účastník světového poháru, mistrovství světa a olympijských her. Je trojnásobným olympijským medailistou ze ZOH 2014 v ruském Soči, kde získal dvě stříbra (ve stíhacím závodě a ve smíšené štafetě) a jeden bronz (v závodě s hromadným startem).

Ondřej Moravec, né le à Ústí nad Orlicí, est un biathlète tchèque. Il remporte trois médailles aux Jeux olympiques d'hiver de 2014.


Etymologie.

S jménem hromovládce souvisí pruský výraz "percunis", “hrom”, litevský "perkūnija", “bouře” a zároveň jméno manželky Perkūna, a "perkūnuóti", “hřmět”. Jméno tohoto božstva také přijali Mordvinci a svého hromovládce tak nazývali Purgine-paz. Z Perkūnova jména je také pravděpodobně odvozeno finské a sámské Perkel(e), označující čerta.

Písemné prameny.

Kronikář Simon Grunau popsal v 16. století Perkunovo obětiště v Romove:  "...Další byl zobrazen jako rozhněvaný muž středních let, jeho tvář byla jako oheň a byl korunován plamenem, jeho vous byl šedý a černý...Na jedné straně byl obraz Perkuna, jak bylo výše řečeno, a zvláštností bylo, že zde měl ve dne v noci hořet oheň z dubových dřev..."  Matěj Stryjkowský pak uvádí:  "Tam za oběť Perkunovi Prusové stejně jako Žmuď a Litva pálili ve dne v noci oheň z dubových dřev, a pokud by zhasl z nedbalosti některého obětníka, což se jen zřídka stávalo, pak toho trestali na hrdle."  Dále se objevuje v popisu vzývání deště z roku 1610  ",,kdykoliv, když je veliké sucho pro nedostatek deště, mají ve zvyku vzývat na pahorcích uprostřed nejhustších lesů hromy, kterým obětují černou jalovici, černého kozla a černého kohouta. K těmto obětím se podle svého zvyku schází většina lidí z okolí, tam pak hodují a pijí a vzývají Perkuna, tj. boha hromů. Ze všeho nejdříve naplní číše pivem, se kterým obejdou třikrát tamtéž rozdělaný oheň, potom jej vylijí do ohně a modlí se k Perkunovi, aby přinesel déšť a lijáky..."

Lidová kultura.

V písemných pramenech vystupuje Perkunas jako řadové, i když významné božstvo, v baltském folklóru ovšem získal universální funkci, především byl ochráncem plodnosti.  V lidové kultuře jezdí na ohnivém či kamenné voze taženém bílým a černým koněm, případě dvojicí ohnivých koní. Má podobu zuřivého muže středních let či starce, dlouhý vous a zbraň, ať už kladivo, sekeru, palici, meč, luk nebo kameny na vrhání. Tyto zbraně mu vyrábí nebeský kovář nebo je vytváří on sám a je pak nazýván "Akmeninis kalvis", “Kamenný kovář”. V některých podání také vyrábí blesky s pomocí nebeských mlýnů. Jeho kladivo se nazývá "milnis".  Perkunas bojuje s démonem, který je příčinou neúrody a sucha a skrývá se pod kamenem, ve zvířeti či pod stromem. V některých pozdních verzích vystupuje místo Perkuna Bůh a místo a protivník je označen jako "velns", tedy čert, ale také teonymum boha podsvětí a magie Velniase. Výklad že se původně jednalo o souboj těchto dvou božstev je nepravděpodobný, jelikož Velnias byl pod jménem Patollo uctíván v Romove společně s Perkunem.  Existuje také vyprávění o tom jak se Perkunas chtěl oženit s Vaivou “Duhou”, ale čert jí unesl. V této variantě místo dešťových vod vystupuje personifikovaná duha, která je osvobozena z podsvětí.

Perkunas (litevsky Perkūnas, lotyšsky Pērkons, prusky pravděpodobně Perkun(a)s) je baltský bůh hromu a jedno z nejdůležitějších božstev předkřesťanských Baltů. Jeho symbolem je dub a zbraň, jeho nejbližší analogií je slovanský Perun.

Perkūnas (lituanien Perkūnas, letton Pērkons, vieux prussien Perkūns, yotvingien Perkūnas) est le dieu balte du tonnerre et le dieu le plus important du panthéon balte. Dans les mythologies lituanienne et lettonne, il est aussi identifié comme le dieu de la pluie, des montagnes, des chênes et du ciel.


Život a dílo.

Se svými experimenty začal ve 40. letech, později založil na Minnesotské univerzitě výzkumný ústav chronobiologie "Chronobiology Laboratories", jehož ředitelem byl až do konce života. Vedl rozsáhlý výzkum biologických rytmů a dokázal, že kromě cirkadiánní periodicity existují mnohé dlouhodobé biologické rytmy trvající i víc let. Se svými spolupracovníky zveřejnil přes 3000 odborných prací, s více než 10 000 citacemi.  Prokázal, že mnohé choroby souvisejí s biologickými rytmy, nebo s jejich narušením. A také, že řada těchto rytmů souvisí s kosmickým počasím.  Jako typický vědec kosmopolita pěstoval pečlivě rozsáhlá a plodná vědecká přátelství bez ohledu na jakékoliv hranice. Jedním z nich poctil i Miroslava Mikuleckého, českého vědce a lékaře působícího v Bratislavě. Toto přátelství kladně zhodnotil v závěti pár dní před svým skonem. Krátce po listopadu 1989 (14. 12. 1989) profesor Halberg adresoval v dopise „tomu, koho se to týká“, tuto charakteristiku prof. Mikuleckého: „Prof. Mikulecký může vést konstruktivní postupnou evoluci spíše než chaotickou revoluci.“ Prof. Halberg uzavírá svůj článek o 7- a 3,5denních rytmech takto: „... Oba Mikulečtí pracují dobře. Neopakujme krátkozrakou historii antisepse, kdy vídenští administrátoři propustili Ignáce Semmelweise. Věříme, že administrátoři v Bratislavě budou mnohem moudřejší.“  Od roku 2001 byl členem Leibnizovy vědecké společnosti v Berlíně (Leibniz Sozietät der Wissenschaften zu Berlin).  Franz Halberg byl několikrát nominován na Nobelovu cenu ve fyziologii nebo medicíně. V roce 1988 a znovu v roce 1989 na návrh profesora Björna Nordenstroma z Karolinska Institute ve Švédsku, pak na návrh člena Nobelova výboru, Germaina Cornelissena, blízkého Halbergova spolupracovníka. Profesor Björn Nordenstrom navštívil Minnesotskou univerzitu včetně Halbergovy laboratoře. Nordenstrom však výbor opustil, Halbergova dokumentace byla předána Dr. Doře K. Hayesové z amerického Ministerstva zemědělství. Všechny nominace byly neúspěšné.

Publikace.

Výběr publikací:

Franz Halberg (5. července 1919, Bistrița, Sedmihradsko – 9. června 2013 Minneapolis) byl americký vědec, jeden ze zakladatelů moderní chronobiologie a tvůrce pojmu cirkadiánní rytmus.

Franz Halberg (5 juillet 1919 à Bistrița - 9 juin 2013) est un biologiste roumain comptant parmi les fondateurs de la chronobiologie moderne.


Historie.

SMPP bylo navrženo malou irskou firmou Aldiscon. V roce 1997 se firma Aldiscon stala telekomunikační divizí firmy Logica, v roce 2007 byla odprodána soukromým investorům jako firma Acision, po spojení s firmou Comverse v roce 2015 pak vystupuje pod jménem Xura. Protokol SMPP vytvořil vývojář Ian Chambers, původně pro testování funkčnosti SMS Center bez připojení do SS7 sítě. V roce 1999 byl protokol otevřen a Logica oficiálně předala správu nad SMPP protokolem sdružení firem a developerů s názvem "SMPP Developer Forum", později "The SMS Forum". K poslednímu červenci 2007 se Forum rozpustilo s tím, že splnilo svůj účel a další změny v protokolu nejsou nutné, a správa SMPP protokolu se vrátila pokračovateli firmy Aldiscon – firmě Mavenir.  Nejrozšířenější verzí protokolu je SMPP 3.4, poslední verzí je pak SMPP 5.0.

Přehled.

SMPP protokol definuje  Rozlišujeme 3 typy spojení mezi ESME a SMSC podle kterých se dále určují PDU (packet data unit, - pakety), která se smí s daným typem použít:  Protokol funguje způsobem požadavku a odpovědi na 4. vrstvě ISO/OSI protokolu (TCP nebo X.25 SVC3 spojení). Data jsou v binární formě kvůli efektivitě. Protokol funguje jak v synchronním (po každém požadavku se čeká na odpověď než se odešle požadavek další), tak asynchronním módu (pomocí Transaction Window Size se nastaví kolik daná entita může odeslat požadavků než obdrží odpověď na "první" z nich - počet on-the-fly požadavků).  Požadavkem se rozumí příkaz definovaný podle specifikace jako je odeslání zprávy ("submit_sm" (přes TX, TRX spojení), "deliver_sm" (RX, TRX), "data_sm" (TX, RX, TRX)), dotaz na stav již odeslané zprávy ("query_sm"), úprava zprávy ("replace_sm"), příp. zrušení ("cancel_sm"). Požadavky "query_sm", "replace_sm" a "cancel_sm" předpokládají, že daná zpráva se stále nachází mezi nedoručenými zprávami na SMSC neboli SMSC ji stále má ve svém bufferu a může s ní pracovat.

Struktura.

Hlavička (header) má pevnou velikost (16 oktetů). 4x 4 oktety pro  Tělo požadavku má 2 části. Povinnou část a Volitelnou část. Každý typ požadavku má definovány atributy pro své povinné parametry (velikost a typ) a i jejich pořadí je definováno specifikací. Volitelná část zprávy se přidává na konec PDU a jejich uspořádání není nijak předepsáno, jelikož se udávají ve formě TLV (tag, length, value). Uvnitř daného PDU můžou být zahrnuty jen některé, všechny nebo žádné z volitelných parametrů.

Short Message Peer to Peer (SMPP) protokol je otevřený telekomunikační protokol, který slouží k posílání SMS zpráv mezi SMS Centry (SMSC) a externími aplikacemi (ESME) jako WAP Proxy server, Emailové brány nebo Voice Mail systémy, které nejsou připojeny přímo do mobilní sítě.

SMPP est le sigle de, un protocole standard d'échange qui permet d'envoyer des SMS vers des opérateurs téléphoniques. Il est généralement utilisé par les fournisseurs de contenus. Il utilise en général deux connexions TCP/IP, une pour l'envoi de données () et l'autre pour la réception (). Il existe un autre mode () où l'envoi et la réception de données sont faits sur la même connexion TCP/IP.


Etymologie.

Zlatý roh je v turečtině znám pod dvěma názvy.  V řečtině má Zlatý roh rovněž několik názvů: ", Keratios Kolpos", což znamená „záliv ve tvaru rohu“.  Podle řecké legendy byl Zlatý roh takto pojmenován obyvateli starořeckého města Megary podle hrdinky Keroessy (řecky, česky „rohatá“).  V jiné legendě se praví, že během osmanských nájezdů naházeli Byzantinci do zdejších vod tolik pokladů, až se zdejší vody začaly třpytit zlatem – možná odtud pochází i název zátoky. Jiní zase tvrdí, že pojmenování pochází ze skutečnosti, že ve zdejší klidné hladině se nejprve odrážely zlaté kopule byzantských kostelů a později minarety a kopule mešit.

Poloha.

Zlatý roh je zaplavené říční ústí dlouhé 7,5 km a široké 750 metrů (v nejširším bodě). Maximální hloubka je kolem 35 metrů. Popisován je často jako jeden z nejhezčích přírodních limanů (přístavů) na světě.  Přes ústí Zlatého rohu jsou postaveny 4 mosty:

Historie.

Ústí tehdejší řeky přilákalo první osadníky již v 7. století před Kristem. Konstantinopolis se následně díky němu stala bohatým a významným přístavem.  V období Byzantské říše zde byly umístěno hlavní velení námořnictva a podél toku byly postaveny hradby k ochraně Konstantinopole před mořskými útoky. K omezení vstupu nežádoucích lodí do Zlatého rohu byl od Konstantinopole ke starému Galatskému mostu natažen obrovský řetěz, o jehož nejznámějším přetrhnutí / zničení jsou tyto záznamy:  V roce 941 se loďstvo Kyjevské rusi pod velením krále Igora pokusilo opět zaútočit na Konstantinopol právě u Zlatého rohu, ale jejich lodě byly spáleny pod hradbami takzvaným „řeckým ohněm.“  V roce 1204, během 4. křížové výpravy, byly benátské lodě schopny řetěz přetrhnout svými berany.  V roce 1453 se osmanský sultán Mehmed II. snažil řetěz přetrhnout násilím, a po neúspěchu použil stejnou taktiku jako Rusové: transportoval své lodě za pomocí namazaných klád přes pevninu (Galatu).  Po dobytí Konstantinopole v roce 1453 nakázal Mehmed II. přesídlení etnických Řeků ze Zlatého rohu na Phanar (dnešní městská čtvrť Fener v městském obvodu Fatih v Istanbulu). Balat, židovská čtvrť Konstantinopole, zůstala i nadále obydlená židy, i když mnozí samovolně opustili město po dobytí osmanskými Turky. Tato čtvrť byla znovu osídlena za vlády sultána Bajezida II., který poskytl útočiště Židům vyhnaným ze Španělska v období španělské inkvizice.

Leonardův most.

Na žádost sultána Bajezida II. navrhl Leonardo da Vinci v roce 1502 visutý most přes Zlatý roh v délce 240 metrů. Jeho plán však nebyl uskutečněn. V roce 2001 se stal Leonardův most skutečností v norském městě Ås.

Zlatý roh (turecky "", řecky ", Keratios Kolpos") je zaplavené říční údolí, které se na jihozápadě setkává s Bosporem a tvoří tak přírodní přístav, který po tisíce let nabízel ochranu řeckým, římským, byzantským, osmanským a jiným lodím. Ústí Zlatého rohu má zakřivený tvar (přirovnávaný v různých literárních zdrojích k šavli nebo rohu) a vlévá se do Bosporu přesně tam, kde se samotný Bospor vlévá do Marmarského moře. Svou unikátní pozicí tak odděluje historické jádro Istanbulu (dříve Konstantinopol, slovansky Cařihrad) od zbytku města. Zlatý roh se během své existence stal svědkem bouřlivých a dramatických historických událostí, které se staly podkladem četných uměleckých děl.

La Corne d’Or (en Turc "Haliç", en grec ancien / ) est un estuaire commun aux rivières Alibeyköy Deresi et Kağıthane Deresi qui se jettent dans le Bosphore à Istanbul. Cet emplacement qui forme un port naturel fut aménagé par les colons grecs pour former la ville de Byzance. Sous l’empire byzantin, les chantiers navals y étaient installés et un mur d'enceinte le long de la berge protégeait la ville des attaques navales.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v FC Nitra, kde prošel všemi mládežnickými kategoriemi.

FC Nitra.

V roce 2009 se propracoval do prvního týmu, kde během celého svého působení odehrál 4 zápasy, ve kterých se střelecky neprosadil.

FC Baník Ostrava.

Po konci smlouvy zamířil na své první zahraniční angažmá do Baníku Ostrava. V Ostravě předváděl kvalitní výkony a i díky tomu se o něj začaly zajímat zahraniční kluby. Na jaře a na podzim 2013 hostoval v Boltonu Wanderers. V prosinci téhož roku se vrátil zpět do Baníku. ""Rok, který v Anglii strávil, mu dal cenné zkušenosti. Věřím, že bude připraven."" poznamenal sportovní ředitel Baníku Radek Slončík. S Baníkem bojoval v sezoně 2013/14 o záchranu v 1. lize, což se nakonec zdařilo. V ročníku 2014/15 15. srpna 2014 zařídil vítěznou trefou výhru 1:0 Na Letné proti domácí Spartě Praha. V podzimní části sezony byl kapitánem týmu. Celkem za tým nastoupil k 94 zápasům, ve kterých vstřelil 4 branky.

Bolton Wanderers FC (hostování).

V lednu 2013 přijal nabídku anglického druholigového Boltonu Wanderers na roční hostování s možností opce na trvalý přestup. Neprosadil se však do A-týmu a tak se po roce vrátil zpět do Baníku.

FK Baumit Jablonec.

V prosinci 2014 jej získal klub FK Baumit Jablonec, kde hráč podepsal smlouvu do léta 2018 a ponechal si číslo dresu 24. V dresu Jablonce debutoval 20. února 2015 proti 1. FC Slovácko. Nastoupil v základní sestavě (výhra 2:1). První ligové góly v dresu Jablonce si zaknihoval 10. dubna 2015 proti FC Hradec Králové, dvěma trefami podpořil vítězství 4:0. V odvetě 3. předkola Evropské ligy 2015/16 přispěl gólem z přímého kopu k výhře 3:2 na hřišti FC Kodaň a tedy k postupu do 4. předkola (první zápas skončil domácí porážkou Jablonce 0:1). V odvetě 4. předkola (play-off předkolo) proti nizozemskému klubu AFC Ajax nevyužil možnost poslat svůj tým do vedení z nařízeného pokutového kopu a Jablonec po remíze 0:0 a předchozí porážce 0:1 z evropského poháru vypadl.

FC Kodaň.

V červnu 2016 se během EURA 2016 ve Francii dohodl na přestupu z Jablonce do dánského klubu FC Kodaň. S Kodaní si zahrál v hlavní fázi Ligy mistrů UEFA 2016/17. Ve své první sezóně v Dánsku (2016/17) získal double, mistrovský titul v dánské nejvyšší lize Superligaen a triumf v dánském poháru.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Greguš působil v mládežnických reprezentacích Slovenska včetně týmu do 21 let, kde byl kapitánem. Zúčastnil se kvalifikace na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 konaného v Izraeli, kde Slovensko obsadilo s 15 body druhé místo v konečné tabulce skupiny 9 za první Francií (21 bodů). Skóroval 11. října 2011 proti domácímu Lotyšsku (výhra Slovenska 6:0). Slovensko se na závěrečný šampionát neprobojovalo přes baráž, v níž vypadlo po prohrách 0:2 doma i venku s Nizozemskem.

A-mužstvo.

23. března 2015 jej trenér Ján Kozák poprvé nominoval do A-mužstva Slovenska pro kvalifikační zápas na EURO 2016 proti Lucembursku (27. 3. v Žilině) a přátelské utkání proti České republice (31. 3. v Žilině). Debutoval na Štadióně pod Dubňom v Žilině v zápase proti České republice (výhra 1:0), odehrál kompletní střetnutí a přihrál Ondreji Dudovi na vítězný gól.  Trenér Ján Kozák jej vzal na EURO 2016 ve Francii, kam se Slovensko probojovalo poprvé v éře samostatnosti. Nastoupil pouze v osmifinále proti reprezentaci Německa (porážka 0:3 a vyřazení ze šampionátu).

Ján Greguš (* 29. ledna 1991 v Nitře) je slovenský fotbalový záložník a reprezentant, od léta 2016 hráč dánského klubu FC Kodaň. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni v Česku, Anglii a Dánsku.

Ján Greguš, né le à Nitra en Tchécoslovaquie, est un footballeur international slovaque, qui évolue au poste de milieu de terrain au Minnesota United FC.


Tenisová kariéra.

Na singapurských Olympijských hrách mládeže 2010 vybojovala zlatou medaili ve dvouhře, když ve finále zdolala Číňanku Čeng Saj-saj.  V srpnu 2014 bylo oznámeno, že na nadcházejícím US Open 2014 bude ruská hráčka reprezentovat Austrálii. V kvalifikačním turnaji newyorského grandslamu porazila Tadeju Majeričovou, aby skončila ve druhém kole na raketě Čan Jung-žan. V září si zahrála na tokijském Toray Pan Pacific Open 2014, kde vypadla ve druhém kole po prohře se Španělkou Carlou Suárezovou Navarrovou.  V říjnu téhož roku zdolala ve finále bangkocké události ITF s dotací 25 tisíc dolarů Sabinu Šaripovovou. Připsala si tak druhý singlový titul na okruhu ITF. V bangkocké čtyřhře však skončila po boku Iriny Chromačevové jako poražená finalistka.

2015.

]Na lednovém Brisbane International vyřadila v úvodním kole Alison Riskeovou, aby skončila na raketě světové devítky Angelique Kerberové.  Do hlavní soutěže International Sydney 2015 získala divokou kartu. Po výhře nad favorizovanou Švýcarkou Belindou Bencicovou opět nenašla recept na Kerberovou, když byl zápas po dramatickém průběhu dohrán ve tři hodiny ráno místního času. Účast na Australian Open si zajistila divokou kartou vybojovanou v kvalifikačním turnaji australských tenistů. V prvním kole ji vyřadila Kiki Bertensová po třísetovém průběhu.  Na březnovém Miami Open, kde startovala na divokou kartu, postoupila do osmifinále. Na její raketě postupně zůstaly Marina Erakovicová, druhá nasazená bývalá světová jednička Maria Šarapovová a Japonka Kurumi Naraová. Ve čtvrtém kole podlehla Karolíně Plíškové. Antukový Internazionali BNL d'Italia pak znamenal průnik až do semifinále. V roli postoupivší kvalifikantky na úvod vyřadila teenagerku Belindu Bencicovou a poté další bývalou první hráčku žebříčku Anu Ivanovićovou. Nezastavily ji ani Timea Bacsinszká a Christina McHaleová. Až v semifinále ji oplatila dva měsíce starou porážku pozdější vítězka Šarapovová. Jednalo se o její první semifinálovou účast na okruhu WTA Tour.  Premiérový titul na okruhu WTA Tour si připsala na červencovém Istanbulu Cupu, kde ve finále čtyřhry s Ukrajinkou Elinou Svitolinovou zdolaly turecko-srbskou dvojici Çağla Büyükakçay a Jelena Jankovićová až v rozhodujícím supertiebreaku.

Darja Alexejevna Gavrilovová, (* 5. března 1994 Moskva) je rusko-australská profesionální tenistka, která do sezóny 2015 reprezentovala rodné Rusko a následně začala nastupovat za Austrálii, kam emigrovala. Ve své dosavadní kariéře vyhrála na okruhu WTA Tour jeden singlový a jeden deblový turnaj. Na okruhu ITF získala čtyři tituly ve dvouhře a dva ve čtyřhře.

Daria Alekseïevna Gavrilova (en ), née le, est une joueuse de tennis russe professionnelle. Elle prend la nationalité australienne en décembre 2014 et joue sous ce drapeau à partir de janvier 2016.


Děj.

Pat Solitano (Bradley Cooper), trpící bipolární afektivní poruchou, byl po osmi měsících propuštěn z psychiatrického ústavu. Dozvěděl se, že manželka Nikki (Brea Bee) se odstěhovala, a že jeho otec Pat Sr. (Robert De Niro) je bez práce a snaží se vydělat peníze sázkami, aby si tak mohl otevřít vlastní restauraci. Pat Solitano se odhodlal dát svůj život zpět do pořádku a usmířit se s Nikki, která si proti němu u soudu vymohla soudní zákaz styku, kvůli násilné aféře, po níž byl umístěn do ústavu.  Během soudně nařízené terapie u dr. Patela (Anupam Kher) vysvětlil proč byl hospitalizován. Jednou, když odešel z práce na střední škole dříve domů, našel manželku Nikki ve sprše při sexu s kolegou ze školy. Při tom všem hrála jejich svatební píseň "My Cherie Amour" od Stevieho Wondera. V zápalu hněvu kolegu téměř umlátil k smrti. Přesto si nepřipouští, že ke zvládnutí svého stavu potřebuje léky.  Během večeře v domě svého kamaráda Ronniho se Pat seznámil s jeho švagrovou Tiffany Maxwellovou (Jennifer Lawrence), mladou vdovou, zotavující se ze závislosti na sexu, která taktéž přišla o práci. Mezi Patem a Tiffany vznikne zvláštní přátelství, prostřednictvím sdílených neuróz, ve kterém Pat spatřuje příležitost, jak prostřednictvím Tiffani kontaktovat Nikki. Ta s tím souhlasí výměnou za to, že Pat bude jejím partnerem v blížící se taneční soutěži. Pat neochotně souhlasí a v průběhu následujících týdnů společně pilně trénovali. Věřil, že soutěž by mohla být pro Nikki signálem, že se změnil, a že je z něj lepší člověk. Prostřednictvím Tiffany obdržel dopis od Nikki, v němž nechává prostor pro budoucí usmíření.  Vše se vyvíjelo dobře, až do okamžiku, kdy Pata otec požádal, aby šel na fotbalový zápas Eagles, na který vsadil prakticky všechny své peníze, doufaje, že účast syna mu přinese štěstí. Ten proto vynechal trénink s Tiffani, byl však vtažen do rvačky a odvlečen policií. Eagles prohrají a Patův otec zuří. Tiffany sepsula Pata a jeho otci do detailu popíše, že štěstí v minulých zápasech mu přineslo, když byla s jeho synem. Otec se nakonec se svým kamarádem vsadil o prohrané peníze s tím, že pokud Eagles v zápase porazí Dallas, a Tiffany s Patem získá v taneční soutěži alespoň pět bodů z deseti, vyhraje peníze zpět. Pat nejprve odmítl účast v soutěži za těchto podmínek a znovu si čte dopis od Nikki. Všiml si při tom, že fráze, kterou Tiffany řekla, se objevuje v dopise údajně napsaném Nikki, a dojde mu, že dopis psala ve skutečnosti Tiffany.  Pat s Tiffany a zbytkem rodiny dorazil na taneční soutěž v noc fotbalového zápasu. Tiffany byla zděšená, když zjistí, že v publiku sedí Nikki. Rozrušená z toho, že jej Nikki může získat zpět, a ona tak prohraje, jde na bar, kde si objedná dvě vodky. Zoufalý Pat ji zahlédne a podaří se mu ji přesvědčit k účasti v soutěži. Během jejich vystoupení Eagles vyhrají a taneční pár nakonec získá přesně pět bodů.  Uprostřed nadšených reakcí rodiny z vítězství v soutěži Pat přistoupil k Nikki a pošeptal jí něco do ucha. Tiffany uteče. Po krátké konverzaci Pat opustí Nikki a jde hledat Tiffany. Chvíli ji pronásledoval, a když jí dohonil, sdělil ji, že ví, že zfalšovala Nikkin dopis. Přiznal se, že ji miluje od chvíle, kdy ji spatřil, ale že mu dlouho trvalo si to uvědomit, načež se políbil. Začnou spolu chodit a Patův otec si na konci otevře restauraci za peníze, které vyhrál v sázce.

Terapie láskou ("Silver Linings Playbook") je americké drama a romantická komedie režiséra Davida O. Russela z roku 2012, natočená podle Russelovy adaptace románu "The Silver Linings Playbook" spisovatele Matthewa Quicka. Hlavními představiteli jsou Bradley Cooper a Jennifer Lawrence, dále hrají Robert De Niro, Jacki Weaver, Chris Tucker, Anupam Kher a Julia Stiles.

Il s'agit de l'adaptation du roman de. Le film a été présenté au Festival international du film de Toronto 2012 et nommé à huit Oscars, dont celui du meilleur film, en 2013, et Jennifer Lawrence remporte celui de la meilleure actrice. Il est, après "" de Warren Beatty, le premier film à concourir dans les sept catégories majeures des Oscars (film, réalisateur, acteur, actrice, seconds rôles féminin et masculin et scénario).


Výskyt.

Lachtani antarktičtí žijí více na jihu než ostatní druhy, až v oblastech blízkých Antarktidě. Jejich místa výskytu jsou vymezena na sezónně volné, nezamrzlé vody Jižního oceánu a jižních oblasti Atlantského, Indického i Tichého oceánu v místech s vlivem antarktické konvergence. Žijí ve volném moři a k odpočinku vylézají na pobřeží. Někteří samci a nedospělé kusy se zdržují poblíž ostrovů po celý rok, samice k pevnině připlouvají většinou jen v době vrhu mláďat a k páření. Mláďata se zdržují poblíž mateřského ostrova a teprve s nástupem zimy ustupují k severu.  V největší koncentraci bývají u Jižní Georgie a Jižních Sandwichových ostrovů. Dále se vyskytují u Crozetových ostrovů, Kerguelenových ostrovů, Jižních Shetlandských ostrovů, Bouvetova ostrova, Heardova ostrova a McDonaldových ostrovů, ostrovů prince Edvarda a u ostrova Macquarie. Jednotlivci bývají nalezeni i mnohem severněji, například až u severních břehů Brazílie.

Popis.

U tohoto druhu je velmi patrný sexuální dimorfismus, samec bývá téměř čtyřikrát těžší než samice, průměrná hmotnost samce je přes 130 kg a samice jen 35 kg. Samci jsou i mnohem delší, v průměru měří 180 cm, zatím co samice jen 130 cm. Své tělo mají pokryto chlupy, vyjma oblastí kolem nozder, uší a ploutví. Ze všech ploutvonožců mají nejdelší vousy. Na zadních končetinách mají drápy kterými si čistí dvouvrstvou srst. Samci jsou šedohnědé barvy a mají tmavší tlamu a mívají prošedivělou hřívu. Samice jsou na hřbetě také šedohnědé, ale na krku a hrudníku světle šedé až bílé. Samci jsou vybaveni velkými špičáky kterých používají v soubojích. Narozené mládě váží 4,5 až 6,5 kg a bývá dlouhé 60 až 70 cm. Po narození mají měkkou, téměř vlněnou srst na zádech černé a na břichu hnědé barvy, za 2 až 3 měsíce přelínají do stříbrně šedé a tu mají až do dospělosti.  Velmi dobře plavou a potápějí se, veslují předními nohama a zadními kormidlují. U samců byl zaznamenán ponor do hloubky 350 m, zatím co u samic jen 210 m, pod vodou mohou pobýt i 5 minut. Díky svým volným předním končetinám, které mohou ohnout pod tělo, jsou rychlí i na pevnině, krátkodobě se pohybují i rychlostí 20 km/h. Po kluzkých skalách i v porostech hustých travin se pohybují rychleji než lidé.  Živí se rybami, krilem, hlavonožci a korýši. V různém období se živí rozdílnou stravou, kojící samice se živí hlavně krilem, v zimním období tvoří kril jednu a ryby druhou polovinu potravy. Příležitostně samci napadají i menší tučňáky.

Způsob života.

Jsou to polygamní živočichové, samci se páří s vícero samicemi. Asi měsíc před příchodem samic vystupují samci na břehy kde mezi sebou tvrdě soutěží o území která bývají velká asi 50 m2. Za nejvýhodnější považují prostory v blízkosti moře ale bezpečně nad hranicí přílivu. Konkurence mezi samci je tvrdá a často se navzájem zraňují. Mladí a slabší jsou vytlačováni na okraj kolonie, do zápasu o možnost se spářit se zapojují většinou jen starší samci. Aby si udrželi svou vydobytou pozici neodcházejí samci po celou dobu pobytu za potravou, hubnou zhruba o 1,5 kg denně.  Asi v polovině října nebo listopadu připlouvají k ostrovům samice, převážně na stejné hnízdiště jako předešlého roku. Zhruba za dva dny po připlutí rodí samice většinou jedno mládě počaté v předešlém roce. Po narození zůstává kojící matka u mláděte do 10 dnů, pak střídavě odchází na 4 až 5 dnů za potravou do moře v blízkosti ostrova a opět se na 1 až 2 dny vrací. Po návratu matky se navzájem poznávají podle hlasu a pachu. Samci se o potomky nezajímají. Některá mláďata zkoušejí plavat již v lednu, většinou to však dobře umí až v březnu.  Samice jsou schopny se pářit šestý až sedmý den po porodu, na což samci netrpělivě čekají. V průměru se samec páří průměrně s 15 samicemi, výjimečně schopní i s 25. Těhotenství trvá 11,75 měsíců, z toho přibližně 4 měsíce je utajená březost (vývoj zygoty se zastaví). Páření probíhá na pevnině, samci následně odcházejí do vody za potravou.  Průměrně za 4 měsíce jsou mláďata odstavena a odcházejí do oceánu, matky se však od nich příliš nevzdalují a nosí jim potravu. S nástupem tamní zimy odplouvají od pobřeží i s matkami, není známo zda někam všichni migrují nebo se pouze rozptýlí. Někteří samci a starší nedospělci zůstávají na pevnině po celý rok.

Výhled.

V 18. a 19. století byl lachtan antarktický velmi intenzivně loven a jeho stavy se značně ztenčily. Po 1964 byl prohlášen za ohrožený druh a podle Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin byl zakázán obchod s jeho kožešinami. Přestal se lovit a počty se podstatně zvýšily, v současnosti je jeho stav odhadován na 4 až 7 miliónů zvířat. Dobrý populační vývoj se dává do souvislostí s úbytkem velryb, zbývá pro ně více potravy, krilu.  Průměrná délka života ve volné přírodě je u samic 23 let, u samců 13 let, pohlavně dospívají asi ve 4 létech. Jejich hlavními predátory jsou tuleň leopardí a kosatka dravá, v severnějších polohách i mnozí žraloci.

Lachtan antarktický ("Arctocephalus gazella") patří do skupiny šelem, jejichž končetiny se proměnily v ploutve a celkově jsou výborně přizpůsobené k životu ve vodě.

L'Otarie à fourrure antarctique, ou Otarie de Kerguelen ("Arctocephalus gazella") est un mammifère marin. Ses colonies de reproduction sont situées sur les îles sub-antarctiques situées à proximité de la convergence antarctique. Environ 95 % de la population mondiale se reproduit sur l'île de Géorgie du Sud. Cette otarie doit son nom latin au navire allemand SMS "Gazelle" qui a ramené le premier spécimen connu de cette espèce des Îles Kerguelen, découverte au cours de l'expédition scientifique autour du monde effectuée par ce navire.


Geografické poměry.

Město se nachází na hranici regionu Šumadija a Dinárských hor. Přesněji se rozkládá na západním okraji tzv. Čačacko-kraljevské kotliny, v údolí řeky Západní Moravy. Západně od něj se nachází Ovčarsko-kablarská soutěska, pohoří Suvobor a Maljen a jižně pohoří Jelica. Severním a východním směrem od Čačaku je krajina otevřená, resp. přechází postupně v mírně zvlněnou krajinu, z níž místy vyčnívá několik vyšších vrcholků, žádný z nich není vyšší než 1000 m. Nadmořská výška Čačaku činí 204 m (údolí řeky) až 985 m (vrchol hory Ovčar).

Historie.

Nejstarší památky lidského osídlení na místě dnešního Čačaku pocházejí z mladší doby kamenné. Rovněž byly nalezeny pozůstatky souvislého osídlení z doby bronzové. Nejbohatší archeologická naleziště na dobové artefakty se nacházejí v lokalitě Gradina na svazích vrcholu Jelica v centru města, kde byly nalezeny stavební kameny a šperky z této doby.  Během existence Římské říše byl Čačak a jeho okolí součástí provincie Dalmácie. Kulturní a civilizační rozvoj zde nicméně přerušilo stěhování národů. Až v 6. století bylo v blízkosti města zbudováno opevnění pro hlídání hranic Byzantské říše. To po dlouhou dobu sloužilo jako správní i náboženské centrum regionu.  Slovanské obyvatelstvo osídlilo oblast Čačaku za vlády byzantského císaře Herakleia (610-641). Dochované památky na slovanské osídlení pocházejí ale až z 10.-11. století. V dobách vlády Štěpána Nemanji byla oblast dnešního města spravována jeho bratrem Stracimirem. V letech 1168–1189 zde nechal Stracimir zbudovat klášter Moravski Gradac, kde rovněž sídlilo centrum pravoslavné církve pro daný region. Název "Čačak" je předturecký a poprvé je zaznamenán na dokumentech původem z republiky Dubrovník, které jsou datovány 18. prosince 1408.  Město obsadili Turci v roce 1459 a brzy jej i osídlili a postupně změnili i jeho ráz. Chrám bohorodičky byl přebudován na mešitu a původní obyvatelstvo města bylo vyhnáno. V roce 1566 turecké záznamy připomínají Čačak jako sídlo tureckého soudu (kadija). Připomínán je i starší název města, a to "Stari Gradac", turecky "Eski Hisarluk". Turecký zeměpisec Hadži Kalfa zmínil město Džadžka, které se nacházelo na cestě do Bělehradu a na břehu řeky Moravy jako sídlo tureckého soudu. Další cestopisec, Evlija Čelebi zmínil město rovněž pod názvem Džadžka.  Turecká nadvláda nad městem byla nezpochybnitelná až do závěru 17. století, tzv. Velké turecké války. V roce 1688 vojsko Habsburské monarchie proniklo přes řeku Sávu a Dunaj na území dnešního Srbska. Pravoslavné obyvatelstvo se přidalo k rakouské armádě. Osmanská armáda vzpouru tvrdě potlačila. Samotné město bylo vzpourou téměř zničeno. Když po další válce mezi Rakouskem a Tureckem získala Habsburská monarchie na krátko část dnešního centrálního Srbska, nalezla Čačak jako "neosídlené a prázdné místo". Po roce 1738, kdy se Čačak znovu vrátil do rukou Osmanské říše, bylo město ještě jednou vypáleno. Obyvatelstvo odešlo ve dvou vlnách stěhování na sever na území dnešní Vojvodiny a dále do Uher. Po nějaké době opuštěný Čačak začali osidlovat Srbové původem z Hercegoviny, Černé Hory, Bosny a dalších regionů Balkánu.  Během prvního srbského povstání byl Čačak obsazen na jaře 1804. Tehdy se zde však nacházela jen malá obec, ve které žilo v roce 1808 jen 250 obyvatel. Potlačení povstání bylo pro tureckou armádu nesnadné, sotva získali kontrolu nad městem a jeho okolí, vypuklo nedaleko Čačaku tzv. Hadži-prodanovo povstání. Po druhém srbském povstání v roce 1815 se stal Čačak jedním z prvních měst autonomního srbského knížectví. Na začátku 30. let 19. století byl centrem náchie a měl zhruba devět set obyvatel.  V roce 1866 žilo dle sčítání lidu v Čačku 1922 obyvatel, nacházelo se zde 607 domů. Po vyhlášení nezávislosti Srbska v roce 1878 došlo k rychlému rozvoji a modernizaci města, stejně jako v případě dalších center regionu dnešní Šumadije. Starostou Čačaku se stal Alimpije-Aleksa Pušeljić, válečný veterán z poslední války s Turky. Byla zde zřízena škola, zbudovány moderní kasárny, připraveny plány na výstavbu první moderní nemocnice. Rovněž prosazoval i zavedení železniční dopravy do města. Ta byla nakonec zrealizována v předvečer první světové války. První vlaky na trati z Požegy do Stalaće přes Čačak vyjely v roce 1912. Počet obyvatel města se zvýšil z 2290 v roce 1874 na 3869 v roce 1980, 4232 v roce 1900 a 5671 v roce 1910.  Čačak byl krátce po vypuknutí druhé světové války obsazen jednotkami četniků i komunistických partyzánů, kteří v létě a na podzim roku 1941 spolupracovali v rámci tzv. Užické republiky. Poté, co bylo na podzim 1941 povstání potlačeno obsadily Čačak opět německé okupační síly a docházelo k represím civilního obyvatelstva. Na podzim 1944 na město zaútočily jednotky partyzánů s pomocí Rudé armády. Dne 4. prosince 1944 byl Čačak osvobozen od nacistické okupace.  Po skončení války se město začalo prudce rozrůstat, urbanizovat a industrializovat. Počet obyvatel se zvýšil z 13 000 v roce 1948 na 27 642 v roce 1961 až na 72 392 v roce 1991.

Doprava.

Hlavní železničním spojením města se zbytkem Srbska představuje trať Požega–Stalać, která prochází přes Čačak ve směru toku řeky Západní Moravy.  Hlavním silničním tahem zde je tzv. Ibarská magistrála, která zajišťuje dopravní spojení v severo-jižním směru. V roce 2016 byla k Čačaku zavedena dálnice (úsek Ljig–Preljina). Hlavní silniční tahy spojují Čačak s městy Kragujevac, Kraljevo, Užice a Bělehradem.

Ekonomika.

Čačak byl dlouho centrem pro potravinářský průmysl. V roce 1921 byla uskutečněna elektrifikace města. Přívod energie umožnil rozvoj moderního průmyslu. V roce 1930 byl otevřen vojensko-technologický závod, který zaměstnával okolo tisíce lidí. V témže roce zde byla otevřena i papírna, která zaměstnávala okolo dvou set lidí.  Průmysl se rozvíjel i nadále během existence socialistické Jugoslávie. Na počátku 90. let však byla řada podniků technologicky zastaralá. Některé továrny byly zničeny během bombardování v roce 1999. Tradiční odvětví, která zaměstnávají obyvatele Čačaku, bylo vždy potravinářství, výroba papíru, elektrických zařízení, obráběcích nástrojů, chemický průmysl, farmaceutický průmysl apod.

Školství.

Ve městě Čačak se nachází 2 školky, 18 základních škol, sedm středních škol, jedna škola pro dospělé a dvě fakulty Univerzity v Kragujevaci. Působí zde rovněž i institut pro ovocnářství. Sídlí zde rovněž i dvě soukromé vysoké školy, a to Vysoká technická škola odborných studií a Vysoká obchodní škola odborných studií.

Čačak (v srbské cyrilici Чачак) je město v centrálním Srbsku, 145 km jižně od Bělehradu. Je správním centrem Moravického okruhu. Žije zde obyvatel. Městem protéká řeka Zapadna Morava.

Čačak (en serbe cyrillique : ) est une ville de Serbie située dans le district de Moravica. Au recensement de 2011, la ville "intra muros" comptait et le territoire métropolitain dont elle est le centre, appelé Ville de Čačak ( et ),.


Biografie.

Narodila se roku 1967 v Burnaby, třetím největším městě Britské Kolumbie, do rodiny Melvyna a Barbary Mossových. Má staršího bratra Brooka Mosse. Matka uvedla, že ji pojmenovala po hitu kapely The Hollies z roku 1967 nazvaném „Carrie Anne“, který vyšel v květnu téhož roku, kdy se narodila. Dětství prožila s matkou ve Vancouveru. V jedenácti letech vstoupila do dětského muzikálového divadla ve Vancouveru a později se na střední škole Magee zúčastnila evropského koncertního turné se školním pěveckým sborem.  V televizi debutovala americkou dramatickou sérií "Temná spravedlnost". Roli přijala během modelingové kariéry ve Španělsku. V roce 1992 se tak z Barcelony přestěhovala do kalifornského Los Angeles, kde se zapsala ke studiu na pasadenské Americké akademii dramatických umění (American Academy of Dramatic Arts). Začala účinkovat na kanálu Fox jako modelka v krátce vysílané mýdlové opeře "Modelky s.r.o." a také v seriálu "Melrose Place".  Přelomovou rolí se v roce 1999 stala postava Trinity v kasovním trháku "Matrix". Stejnou postavu si zahrála ve dvou sequelech, stejně tak propůjčila hlas této roli v matrixové videohře a animovaném zpracování předlohy. Objevila se také v kanadském televizním seriálu "Matrix", který neměl s filmovou trilogií žádný vztah.  Následně ztvárnila protihráčku Burta Reynoldse a Richarda Dreyfusse v Disneyho gangsterské komedii "Akce Pelikán". Po boku Val Kilmera si zahrála ve filmu "Rudá planeta" produkovaném Warner Bros. Dalším projektem se stal snímek "Čokoláda" nominovaný na Oscara ze studia Miramax. Spolu s Guyem Pearcem se objevila v thrilleru "Memento", v němž za svůj výkon získala cenu Independent Spirit pro nejlepší herečku. Přijala také titulní postavu v pilotu "Normal" napsaném Michaelem Sardem a produkovaném Lifetime Television.

Soukromý život.

V roce 1999 se vdala za herce Stevena Roye. Z manželství vzešli dva synové, Owen (* 2003) a Jaden (* 2005) a dcera Frances Beatrice (* 2009). Herečka Maria Bellová se stala kmotrou staršího syna.

Carrie-Anne Mossová, nepřechýleně "Carrie-Anne Moss" (* 21. srpna 1967 Burnaby) je kanadská filmová a televizní herečka a bývalá modelka, která na filmovém plátně debutovala v roce 1994. Ve sci-fi trilogii "Matrix", "Matrix Reloaded" a "Matrix Revolutions" ztvárnila postavu Trinity. Objevila se také ve filmech "Memento", "Čokoláda", "Světlušky v zahradě" a "Podezření nula".

Carrie-Anne Moss est une actrice canadienne, née le à Burnaby (Colombie-Britannique). Elle est principalement connue pour avoir joué Trinity dans la trilogie "Matrix".


Système d'information sur le marché intérieur

Souvislosti.

Legislativa vnitřního trhu Evropské unie nařizuje příslušným orgánům v členských státech poskytovat svým zahraničním protějškům potřebné informace. Některé právní předpisy rovněž vyžadují komunikaci mezi členskými státy a Evropskou komisí (např. oznamování vnitrostátních implementací práva Evropské unie. Systém IMI byl vytvořen za účelem usnadnění této každodenní výměny informací.  IMI byl spuštěn v únoru 2008. Vývoj a údržba byla od července 2010 financována programem Řešení interoperability pro evropské orgány veřejné správy" (ISA). ISA je nástupcem programu IDABC, který zpočátku financoval IMI, ale ukončil svoji činnost dne 31. prosince 2009.  IMI je jedním z nástrojů řízení jednotného trhu. Dalšími nástroji jsou Vaše Evropa, Vaše Evropa – Poradenství, SOLVIT a Jednotná kontaktní místa.  IMI využívá konceptu „ochrany soukromí ve fázi návrhu" - zohlednění soukromí a ochrany osobních údajů ve všech fázích práce s IMI. Tento koncept byl vyvinut ve spolupráci s Evropského inspektora ochrany údajů.

Typy uživatelů.

IMI byl zaveden necentralizovaně. Implementace systému do praxe je proto odpovědností jednotlivých členských států. V systému IMI jsou různé typy uživatelů.

Kompetentní orgány.

Příslušné orgány jsou koncoví uživatelé systému IMI. Jsou to veřejné orgány, které mají za úkol zabývat se specifickými prvky uplatňování právních předpisů vnitřního trhu. Mohou fungovat na národní, regionální nebo obecní úrovni.

Koordinátoři IMI.

K dispozici je jeden národní koordinátor IMI za každý členský stát, často na ministerstvu. Jeho úkolem je zajištění bezproblémového fungování systému IMI v dané zemi. Koordinátoři IMI mohou přenést některé ze svých pravomocí na další koordinátory. Tito mohou mít na starost například jednu specifickou oblast legislativy nebo oblast zeměpisnou; v závislosti na administrativní struktuře jednotlivých členských států.

Evropská komise.

Evropská komise je zodpovědná za údržbu a rozvoj systému, helpdesk a školení. Také řídí a podporuje síť koordinátorů IMI, propaguje další rozšíření systému IMI a informuje veřejnost o fungování systému.

Pracovní postupy IMI.

IMI nabízí uživatelům řadu pracovních postupů za účelem usnadnění různých druhů administrativní spolupráce mezi členskými státy Evropského hospodářského prostoru.

Žádost o informace.

Pokud příslušný orgán potřebuje informace od svého protějšku v zahraničí, může zaslat žádost o informace. Tento mechanismus výměny využívá souboru předem přeložených standardizovaných otázek a odpovědí ve všech jazycích EU. Je také možné přiložit relevantní dokumenty. Pouze příslušné orgány, které se přímo účastní výměny informací, mají přístup k obsahu. Praktický příklad žádosti o informace: německý učitel by rád pracoval v Portugalsku. Příslušný portugalský orgán potřebuje ověřit pravost jeho naskenovaného diplomu. Prostřednictvím systému IMI odešle žádost o informace svému partnerskému orgánu v Německu. Tento orgán může žádost přijmout a poslat obratem odpověď zpět do Portugalska. Díky souboru předem přeložených standardizovaných otázek a odpovědí mohou oba orgány komunikovat ve svém vlastním jazyce.

Oznámení.

Oznámení jsou založena na „"jeden k mnoha"“ výměně informací, kde mohou orgány zaslat svoji žádost jednomu nebo více kompetentním orgánům a/nebo Evropskou komisí. Například směrnice o službách na vnitřním trhu vyžaduje, aby členské státy upozornily ostatní členské státy při možných nebezpečích pro zdraví a bezpečnost osob nebo životní prostředí způsobených poskytováním služeb.

Úložiště informací.

Úložiště informací IMI jsou databáze, kde jsou ukládána specifická data pro konkrétní oblasti. Příkladem takového úložiště je adresář registrů vedeného příslušnými orgány v celém Evropském hospodářském prostoru. Tento adresář je vybaven vícejazyčnými vyhledávači. Obsah úložiště je přístupný buď omezené skupině kompetentních orgánů, nebo všem uživatelům systému IMI.

Legislativní rámec.

IMI se používá ve všech členských státech Evropského hospodářského prostoru pro administrativní spolupráci, která je vyžadována ve směrnici o uznávání odborných kvalifikací (2005/36/ES), směrnici o službách na vnitřním trhu (2006/123/ES) a jako pilotní verze pro směrnici o vysílání pracovníků. Od listopadu 2012 také poskytuje databázi informací o držitelích licencí pro přeshraniční přepravu eurohotovosti a nyní také jako IT platforma pro neformální řešení sporů sítě SOLVIT. Plánuje se rozšiřování i do dalších legislativních oblastí, například pro směrnici o uplatňování práv pacientů v přeshraniční zdravotní péči. IMI si klade za cíl "stát se flexibilním nástrojem administrativní spolupráce a přispívat ke zlepšení řízení na vnitřním trhu."  Nařízení o systému IMI, které vstoupilo v platnost v prosinci 2012, stanovuje jeho komplexní právní rámec. Poskytuje kompletní sadu pravidel pro zpracování osobních údajů v systému IMI a předepisuje metodu pro budoucí rozšíření systému IMI do dalších oblastí.

Systém pro výměnu informací o vnitřním trhu (IMI) je zabezpečená internetová aplikace, která spojuje veřejné orgány v Evropském hospodářském prostoru. Byla vyvinuta Evropskou komisí společně s členskými státy Evropské unie (odkaz na Wiki) za účelem urychlení administrativní spolupráce mezi jednotlivými zeměmi. IMI umožňuje orgánům ve veřejné správě na národní, regionální a obecní úrovni, aby rozpoznaly své protějšky v jiných zemích, a vyměňovaly si s nimi informace. Díky strojovému překladu a souboru předem přeložených standardizovaných otázek a odpovědí je možné pro komunikaci používat svůj vlastní jazyk.

Le système d’information du marché intérieur (en anglais, "Internal Market Information System" ou "IMI") est un réseau informatique qui relie les organismes publics de l’Espace Économique Européen. Il a été conçu par la Commission européenne en étroite coopération avec les États membres de l’Union européenne dans le but d’accélérer la coopération administrative transfrontalière. IMI permet aux autorités publiques aux niveaux national, régional et local d’identifier leurs homologues dans d’autres pays et d’échanger des informations avec eux. Des questions et réponses pré-traduites ainsi qu’un outil de traduction automatique leur permettent d’utiliser leur propre langue pour communiquer.


Upřesnění definice.

Randomizovaný Turingův stroj není obvyklý standardizovaný pojem. Pro naši definici stačí nedeterministický stroj, s nejvýš dvěma možnostmi v každém kroku, jehož čas výpočtu je omezen polynomiálním časem a možné odpovědi jsou ANO, NE, NEVÍM (použito i pro nedokončené výpočty). Pravděpodobnost přijetí daného vstupu je možno definovat v kořeni stromu možných výpočtů indukcí od listů stromu, jakožto průměr hodnot následovníků (kde ANO dává hodnotu 1 a ostatní odpovědi 0). Obdobně je možno definovat pravděpodobnost odmítnutí, kde místo ANO, dává hodnotu 1 odpověď NE. Garantem příslušnosti problému/jazyka do třídy RP je algoritmus a, kde pro libovolné je a pro libovolné je.

Různá značení.

Označení třídy v literatuře není zcela jednotné.

Známé problémy třídy RP.

Millerův-Rabinův test prvočíselnosti použitý v negaci k testování složenosti čísla byl dlouhou dobu argumentem pro to, aby testování složenosti čísla byl dobrým příkladem problému z RP. Vzhledem k tomu, že již víme, že testování složenosti/prvočíselnosti patří do P (což je podmnožinou RP), není to vhodný příklad.  V současnosti je znám algoritmus na testování různosti polynomů více proměnných nad celými čísly (v obecném tvaru), který garantuje příslušnost tohoto problému do RP. Není přitom znám polynomiální algoritmus.

Vztah k dalším složitostním třídám.

Podmnožinou RP je P (P stroj nesmí náhodný generátor využívat, každý P stroj je i RP strojem).  Nadmnožinou je RP je BPP, (každý RP stroj kde odpovědi NEVÍM jsou nahrazeny odpověďmi NE je BPP strojem).  Známější nadmnožinou "RP" je NP, což je třída problémů rozhodnutelných v polynomiálním čase na nedeterministickém Turingově stroji (každý RP stroj je NP strojem).  Vztah tříd P a NP není dosud vyřešen, je možné, že se tyto třídy rovnají. Přestože důkaz zatím neexistuje, většina expertů věří, že P je vlastní podmnožinou NP. Více o tomto problému najdete v článku Problém P versus NP.

V teorii složitosti je RP jednou z významných tříd složitosti. Obsahuje všechny problémy řešitelné pomocí randomizovaného Turingova stroje v polynomiálním množství času s tím, že na kladné odpovědi stroje je možno se spolehnout.

En informatique théorique, plus précisément en théorie de la complexité, la classe RP ("Randomized Polynomial time") est la classe de complexité des problèmes de décision pour lesquels il existe une machine de Turing probabiliste, en temps polynomial, qui refuse toutes les instances négatives et accepte les instances positives avec une probabilité supérieure à 1/2.