Výskyt.

Roste v Severní, Západní, Jižní Evropě (vyjma jižních středomořských oblasti) a částečně i ve Střední, kde se Česká republika, Polsko a Rakousko nacházejí na samé východní hranici areálu. Byla zavlečena do přírody Nového Zélandu. Patří mezi rostliny rostoucí hlavně v k Atlantiku přilehlé části Evropy s přesahem do Skandinávie. Společným rysem tohoto území je podnebí ovlivňováno vlhkým západním, atlantským prouděním s relativně mírnými mrazy.  Z historických pramenů vyplývá, že se v minulosti vyskytovala v české krajině pouze na třech místech ze kterých postupně vymizela, naposled byla zjištěna v polovině 20. století u Mirošova v okrese Rokycany. Nyní jsou evidovány její dvě nové lokality v severozápadních Čechách u hranic s Německem. První leží ve stinném údolí Dolnožlebského potoka při silnici západně od Dolního Žlebu, městské části Děčína. Druhá, méně početná, je vzdálena severovýchodně asi 1 km, rostliny tam rostou poblíž lesní cesty v prokáceném smrkovém lese.

Ekologie.

Vápnostřezná rostlina, která upřednostňuje světlé vlhčí lesy kde roste jako součást podrostu, písčité okraje lesních cest, vřesoviště, příkopy i místa kolem chodníků. Vyskytuje se hlavně na částečně zastíněných stanovištích, kde bývá v průběhu roku vyšší vzdušná vlhkost a to do nadmořské výšky až 1000 m.

Popis.

Vytrvalá, často dlouhověká rostlina vysoká 15 až 60 cm. Má silný, bohatě větvený kořenový systém sahající až několik decimetrů hluboko. Z kořene vyrůstají jak přímé či vystoupavé květní lodyhy až 2 mm tlusté, tak i tenčí a poléhavé sterilní výběžky. Lodyha je jednoduchá nebo slabě větvená, u báze hnědofialová, lysá, na průřezu oblá a je v dlouhých internodiích porostlá vstřícnými, poloobjímavými, trojúhelníkovitě vejčitými listy s průsvitnými buňkami se silicí. Listové čepele bývají dlouhé jen 5 až 20 mm, ve spodní třetině jsou nejširší, na svrchní straně jsou tmavozelené a na spodní znatelně světlejší, mívají podvinutým chrupavčitým lem a na bázi lodyhy jsou srdčitě objímavé a vzájemně se překrývají. V úžlabí lodyžních listů vyrůstají sterilní, vzpřímené prýty jenž se dále větví a mnohdy zcela kryjí lodyhu, jejich listy jsou menší, podlouhlé a krátce řapíkaté.  Za příznivých podmínek vytváří rostlina několik vzpřímených plodných lodyh a větší počet neplodných nahloučených hlavně v její dolní části. Protože lodyhy bývají víceleté a ve spodní části postupně tloustnou a dřevnatějí, nabývá rostlina po několika létech vzhled drobného keříku. V konkurenci s jinými druhy nebo při plném zastínění rostlina málo kvete, mívá málo vzpřímených větví, v bazální části se silně větví a poléhavé výběžky v uzlinách často koření.  Latnaté květenství je úzce pyramidální a tvoří jej od dvou do pěti vstřícných větví, každá z nich nese jeden až tři květy velké 1,5 až 2 cm. Květy jsou pětičetné, oboupohlavné. Kališní lístky, asi 3 × 2 mm velké, jsou široce obvejčité, tupě špičaté a po okrajích mají černé žlázky. Korunní lístky, přibližně 9 × 3,5 mm, jsou vejčité, žluté s červenavým nádechem, na ploše mají roztroušené světlé buňky se silicí a taktéž mívají po okrajích černé žlázky. Tyčinek s nitkami dlouhými okolo 7 mm bývá v květu kolem padesáti, jsou trojbratré, srostlé do třech skupinek a nesou oranžově červené prašníky 0,5 mm velké. Kvetou od června do srpna, opylovány jsou hmyzem nebo samosprašně, nemají nektar a opylovačům nabízejí pouze pyl. Ploidie druhu je 2n = 18.  Plodem je hnědá, válcovitá, tlustostěnná tobolka velká 6 × 3 mm. Obsahuje světle hnědá, podlouhlá, drsná semena dlouhá asi 1 mm, každé má hmotnost asi 0,1 gramu; obvykle dobře klíčí. Jejich mřížkované osemení obsahuje vysokou koncentraci fenolu a hypericinu, který působí toxicky na patogenní půdní houby; semena jsou tak schopná zůstávat v půdě po dlouhou dobu životaschopná.

Rozmnožování.

Třezalka pěkná se rozmnožuje semeny, která na jaře vyklíčí a začne vyrůstat hlavní, nevětvená lodyha a z její báze začnou rašit postranní větve. Od jara následného roku se hlavní lodyha i postranní větve prodlužují, většinou jsou poléhavé nebo na konci vystoupavé. V průběhu léta se některé začnou vzpřimovat a mohou zakládat květenství. Tyto napřímené lodyhy, s květenstvím i bez, tvoří v úžlabí spodních a prostředních listů zárodky sterilních postranních lodyh. Na podzim některé nekvetoucí lodyhy opět polehnou a jejich postranní větve se vzpřímí. Při blízkém růstu několika rostlin se občas lodyhy promísí a je obtížné odlišit jednu rostlinu od druhé.

Ohrožení.

Třezalka pěkná byla ještě v roce 1995 zařazována mezi druhy nezvěstné a mělo se zato, že pravděpodobně vyhynula. Tento stav změnily dvě nové lokality objevené na rozhraní 20. a 21. století. Obě populace jsou však velmi malé a nacházejí se na zranitelných místech, mohou být lehce zničeny následkem turistických aktivit nebo stahováním či skládkováním pokáceného dřeva. Jsou proto zařazeny v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky mezi druhy kriticky ohrožené (C1r).

Třezalka pěkná ("Hypericum pulchrum") je vytrvalá bylina s drobnými listy a zářivě žlutými květy. Je sice v české krajině původní, ale vždy patřila k vzácnějším druhům české flory. Není to dáno její náročnosti na půdní podmínky, ale spíše požadavkem na chladnější, ale mírné přímořské podnebí, které do České republiky zasahuje pouze okrajově. O tom, jak je vzácná svědčí to, že již byla považována v ČR za vyhynulou.

Le millepertuis élégant ("Hypericum pulchrum" L.) est une plante herbacée vivace de la famille des Clusiacées selon la classification classique (ou des Hypéricacées selon la classification phylogénétique).


Geografie.

Lubiechowa je zruba 4,5 km dlouhá vesnice, vybudovaná podél potoka Młynka, který se po dalších necelých 3 km toku vlévá z levé strany do řeky Kačavy "(Kaczawa)" poblíž nedalekého správního střediska gminy Świerzawy. Lubiechowa je typická lesní lánová ves (polsky "wieś" "łańcuchowa"), jaké byly budovány v této oblasti v době saské kolonizace. Od Świerzawy je severovýchodní, nejnížeji položený okraj zástavby Lubiechowé (cca 300 m n. m.) vzdálen 2 km. Lubiechowa leží v oblasti Kačavských hor, nejvyšší vrchol severní části pohoří Okole (718 m n. m.), na jehož svazích pramení Młynka, je od jižního okraje obce v nadmořské výšce cca 500 metrů vzdálen pouze 1 km vzdušnou čarou (přibližně 2,5 km po červeně a žlutě značených turistických cestách).

Historie.

Ves byla pravděpodobně založena v polovině 13. století. První dochovaná zmínka o Lubiechowé je z roku 1305. Kníže Jindřich I. Javorský si nechal v těchto místech vybudovat lovecký hrádek, avšak již v roce 1317 jej spolu s vesnicí prodal jinému vlastníkovi. V 16. století ves získal Kašpar z rodu Zedlitzů, jemuž patřily též sousední Podgórki.  Na počátku 19. století byla Lubiechowa bohatou vesnicí. V obci byly dva kostely, dvě školy, velký zámek, 4 poplužní dvory, 3 vodní mlýny a pila. V roce 1825 prodal baron Caspar Conrad Gottlieb von Zedlitz Lubiechowou pruskému ministrovi a královskému tajnému radovi hraběti von Bülow, od nějž ji v roce 1837 získal kníže Adam Czartoryski.  Posledním majitelem panství před koncem druhé světové války byl hrabě Ferdinand von Magnus – Eckersdorf. Po vysídlení německého obyvatelstva v roce 1945 se Lubiechowa stala součástí polského Dolního Slezska. V letech 1975–1998 obec náležela do Jeleniogórského vojvodství.

Památky.

Na seznamu Národního ústavu dědictví ("Narodowy Instytut Dziedzictwa") polského Ministerstva kultury je zapsáno několik významných architektonických a historických památek:

Geologická a mineralogická lokalita.

Zhruba 1 km severozápadně od středu obce, t. j. od zámku a kostela, se nachází vrch Łomy, kdysi nazývaný Chmieleń (424 m n. m.). Na jeho jihovýchodních svazích je starý melafyrový lom, který je známou geologickou a mineralogickou lokalitou. Vyskytují se zde hnědošedé, zelenavé nebo nafialovělé trachybazalty neboli melafyry spodního permu. Hornina je protkána dutinkami o rozměrech zhruba od 0,5 až po 10 cm, které vznikly při úniku plynů během tuhnutí lávy.  V těchto dutinách později vykrystalizovaly druhotné minerály, zejména odrůdy křemene (SiO), jako jsou acháty, záhnědy a ametysty. Na lokalitě se vyskytuje též kalcit, baryt, zeolity a některé další minerály. Geody, které se zde nacházejí, zpravidla mají průměr v řádu několika centimetrů, existují však i výjimečné ukázky o velikosti až 30 centimetrů. Geologická a mineralogická lokalita u Lubiechowé je jedním ze zastavení na česko – polské dálkové naučné stezce Geotrasa sudetská.

Lubiechowa (německy "Liebental, Hohenliebental") je obec v polském Dolnoslezském vojvodství. Nachází se v okrese Złotoryja a je součástí gminy Świerzawa.

Lubiechowa est une localité polonaise de la gmina de Świerzawa, située dans le powiat de Złotoryja en voïvodie de Basse-Silésie.


Historie.

Založení kapely a první roky (1998–2003).

Kapela byla založena v roce 1998 pod názvem The Elements. Po zjištění, že stejný název používá již jiná kapela, se kapela přejmenovala na Black Rebel Motorcycle Club. Inspirací k názvu byl film z roku 1953 "The Wild One".  Basista Robert Levon Been a kytarista Peter Hayes se potkali na škole ve městě Lafayette (San Francisský záliv, Kalifornie), kde založili svou kapelu, krátce po tom co Hayes odešel od The Brian Jonestown Massacre. Robert Been v jednom interview prozradil, že Peter Hayes měl v té době problémy se svým rodinným životem, takže parkoval a přespával ve svém autě na pozemku Beenů. Po zhruba roce se nechal Peter Robertem a jeho otcem přemluvit a nastěhoval se k nim do domu. Po nějaké době se začali poohlížet po bubeníkovi. Potkali Nicka Jaga, který se přestěhoval z Anglie do Kalifornie za svými rodiči po ukončení studií na Winchester School of Art, kde studoval výtvarné umění.  První dvě alba byla ovlivněna zvukem klasických hardrockových kapel, zejména Led Zeppelin, na albech jsou patrné také další vlivy žánrů – psychedelic rock, space rock a noise pop a kapel jako The Verve, Loop, Sonic Youth, Dinosaur JR, a The Jesus and Mary Chain. Jejich druhé album "Take Them On, On Your Own", produkované Rikem Sipomsonem(Coldplay/Kasabian), obsahuje několik písní jako např. „Generation“ a „US Government“, ve kterých kritizují vládu USA.  Been používal na prvních dvou albech pseudonym 'Robert Turner', aby nebyl spojován se svým otcem Michaelem Beenem z kapely The Call. Ke svému původnímu jménu se vrátil v době vydání alba "Howl". Beenův otec později cestoval s BRMC jako zvukař.  V roce 2003 musel být přerušen koncert kapely v anglickém Leedsu během něhož hrozilo poškození podlahy ve 150 let staré radnici. Proto jsou občas BRMC zmiňováni jako „kapela, která prolomila podlahu“. První problémy s bubeníkem Nickem Jagem se dostaly na veřejnost během přebírání ocenění NME Awards v roce 2003. Jago během devítiminutového pobytu na pódiu zůstal němý.

"Howl" období (2004–2006).

V roce 2004, po konfliktech kapely s vydavatelem, byli BRMC vyhozeni z Virgin Records. Během koncertu ve Skotsku dochází také k další roztržce mezi bubeníkem Jagem a kytaristou Hayesem. Jago se neúčastní nahrávání alba Howl, ke kapele se připojil pouze během nahrávání písně „Promise“. Jago se ve stejné době léčí ze závislosti na drogách.  V roce 2005 kapela podepisuje smlouvu s vydavatelstvím Echo ve Velké Británii a RCA v USA. Album "Howl" obdrželo většinou příznivou kritiku. Zvuk alba se odklání od raných nahrávek B.R.M.C., objevují se na něm folk-bluesové písně a písně s klasickým rockovým zvukem. Pro turné k albu "Howl" byl najat dočasně čtvrtý člen kapely, kytarista Spike Keating.

"Baby 81" a "The Effects of 333" (2007–2009).

V roce 2007 se Nick Jago znovu připojil k B.R.M.C. Čtvrté album s názvem "Baby 81" vyšlo 30. dubna 2007 ve Velké Británii a Evropě a 1. května 2007 v USA.  V červnu 2008 Jago znovu odchází z BRMC a je nahrazen bubenicí Leah Shapiro, která před tím koncertovala s The Raveonettes. Jago ke svému odchodu poznamenal: „Beru to tak, že jsem byl znovu vyhozen a abych byl upřimný, respektuji jejich rozhodnutí“. Hayes a Been však k odchodu poznamenali: „Nick s náma nepojede na nadcházející evropské turné, ale není pravda, že jsme ho vyhodili. Myslíme si jen, že potřebuje čas na to, aby si vyřešil, co chce v současné době dělat. Věnuje se naplno svému sólovému projektu a potřebuje čas na to, aby práci na něm mohl dokončit“. Jago se však k BRMC již nepřipojil.  V říjnu roku 2008 BRMC oznámili, že vychází nové album "The Effects of 333". Jedná se o první nahrávku, která vyšla pod jejich vlastním vydavatelstvím Abstract Dragon. Album je kompletně instrumentální a bylo možné jej stáhnout na stránkách BRMC. Ke stažení se objevilo přesně v čase 3:33 1. listopadu 2008.  10. listopadu 2009 BRMC vydávají záznam z koncertů, které byly pořízeny během turné k albu "Baby 81". Nahrávky byly pořízeny v Glasgow, Berlíně a Dublinu. Album vyšlo u Vagrant Records.

Beat the Devil's Tattoo (2010–2011).

Píseň z alba "Beat the Devil's Tattoo" „Done All Wrong“ se objevila na soundtracku k filmu "" z roku 2009. Šesté studiové album "Beat the Devil ́s Tattoo" vyšlo 8. března 2010 ve Velké Británii a Evropě a 9. března 2010 v Severní Americe. Kapela odehrála turné, které probíhalo od února do prosince.  19. srpna 2010 po vystoupení na belgickém festivalu Pukkelpop zemřel v backstagi na infarkt Robertův otec Michael Been, který pracoval pro kapelu jako zvukař.  1. listopadu 2010 kapela vydává své druhé DVD s názvem "Live in London". Záběry byly pořízeny během vyprodaného vystoupení v London Forum, které proběhlo 23. dubna 2010. Byl to také poslední projekt, na kterém pracoval zesnulý Michael Been.  V roce 2011 BRMC začali pracovat na svém sedmém albu, které vyšlo roku 2013. Během nahrávání si kapela poprvé zahrála v Jižní Africe na Synergy festivalu v Kapském Městě a v Číně, kde odehrála tři vystoupení: dvě Pekingu a jedno v Šanghaji.  V prosinci 2012 odehráli BRMC tři koncerty na podporu připravovaného nového alba. Koncerty proběhly v malých klubech v Kalifornii: Slim ́s v San Franciscu, The Catalyst v Santa Cruz a los angelesský The Troubador. Všechny tři show byly vyprodány, v repertoáru se objevily jak klasické hity BRMC, tak i některé písně z chystané desky. Zajímavostí bylo, že na vystoupení přijeli fanoušci až z Číny, aby mohli zhlédnout vystoupení BRMC po dlouhé zdánlivé nečinnosti.  Po úspěchu těchto vystoupení ohlásila kapela další koncerty, které proběhly po Evropě se zastávkami ve Velké Británii, Německu, Itálii a mnoha dalších zemích EU.

Specter at the Feast (2013).

9. ledna 2013 kapela oznámila na svému facebookovém profilu název jejich sedmého studiového alba "Specter at the Feast", které vyšlo 18. března ve Velké Británii a Evropě a 19. března v USA, Kanadě a zbytku světa. Album obdrželo převážně kladnou kritiku.  Skladba „Let the Day Begin“ (cover písně kapely The Call) byla vydána jako singl – volně ke stažení na oficiálních stránkách kapely. Píseň kapela natočila, aby vzdala poctu zesnulému Michaelu Beenovi, který pro kapelu pracoval jako zvukař. Michael Been kapelu The Call založil a často svými zkušenostmi přispíval a pomáhal BRMC v jejich hudebním rozvoji.  V roce 2015 vydávají BRMC další živý audio záznam a DVD pořízené v Paříži během turné k albu "Specter at the Feast".

Black Rebel Motorcycle Club (zkráceně BRMC) je americká kapela ze San Francisca. Kapela v současné době hraje ve složení: Peter Hayes (zpěv, kytara, harmonika), Robert Levon Been (zpěv, basa, kytara) a Leah Shapiro (bicí). Bývalý bubeník Nick Jago opustil kapelu v roce 2008 a věnuje se svému sólovému projektu.

Black Rebel Motorcycle Club est un groupe de rock américain, originaire de San Francisco. Il est basé à Los Angeles, et constitué de Peter Hayes (chant, guitare, basse), Robert Turner (de son vrai nom Robert Levon Been ; basse, guitare, chant), et Leah Shapiro (batterie). Robert Turner a choisi un pseudonyme afin de s'affranchir de l'influence de son père, Michael Been, chanteur de.


Typy longitudinálního výzkumu.

Americký sociolog Scott Menard rozdělil sociologický výzkum na 4 základní typy, přičemž se zde objevují obě polarity z hlediska konkrétnosti a aplikovatelnosti výstupů, tedy jak kvalitativní, tak i kvantitativní:  V praxi je možné se setkat s členěním longitudinálního výzkumu na více typů, nicméně dle Menarda se všechny jednotlivé typy dají zařadit pod jeden z jeho čtyř pilířů longitudinálního výzkumu.

Dělení longitudinálního výzkumu z hlediska času.

Retrospektivní metoda.

Retrospektivní metoda je založena na zpětném zjištění kýžených informací od objektů výzkumu. Velkou výhodou této metody je její nízká finanční nákladnost, jelikož na rozdíl od metody prospektivní není nutné výzkum průběžně monitorovat. Ovšem velkou nevýhodou, kterou s sebou retrospektivní metoda longitudinálního výzkumu nese, je vysoké zkreslení výstupních informací. Dotazovaní si totiž nemusí vybavit všechny události ve správné časové souslednosti, čímž může být značně zdeformován výsledek takového výzkumu. Druhým záporem je fakt, že ve vzorku zpětně dotazovaných lidí nelze nalézt již zemřelé, což se v určitých výzkumech nemusí odrazit, kdežto pro jiné to může představovat klíčovou informaci.

Prospektivní metoda.

Při prospektivní metodě longitudinálního výzkumu je objekt monitorován od chvíle, kdy vznikne předpoklad, že se u něj vyskytne jev, který je předmětem zkoumání. Prospektivní metoda je tak zpravidla přesnější než metoda retrospektivní, nicméně je finančně i organizačně mnohem náročnější a vyskytuje se zde hrozba, že výzkumník ztratí kontakt s objektem výzkumu a výzkum tedy neposkytne kýžený výstup. Lidé, kteří jsou předmětem prospektivního longitudinálního výzkumu, navíc mohou pozměnit své chování v závislosti na výzkumu. Příkladem prospektivní studie je například studie vlivu kouření v dospívání na potenci.

Příklady longitudinálních výzkumů.

Longitudinálních studií jsou tisíce; mezi ty nejznámější patří například výzkumy veřejného mínění zadávané sekcí Analýz veřejného mínění Evropské komise známé jako Eurobarometr. Průzkumy Eurobarometru se poprvé začaly provádět v sedmdesátých letech 20. století, jsou standardně transnárodní a dlouhodobé. Účelem těchto výzkumů je porovnat názory občanů jednotlivých členských zemí Evropské unie a sledovat, jak se názory vyvíjí. Průzkumy se provádí dvakrát ročně, na jaře a na podzim, s tím, že se skládají z neustále se rozšiřujícího okruhu otázek. Otázek tedy sice přibývá, avšak je třeba zdůraznit, že průzkum si logicky zachovává konzistentnost, aby bylo možné odpovědi respondentů porovnávat v dlouhodobém horizontu. Kromě standardního Eurobarometru se také provádí samostatné doplňkové výzkumy krátkodobějšího rázu týkající se různých témat, např. mládeže, zdraví, pracovních podmínek, zemědělství, chudoby a dalších.  Podobně jako na evropském spektru funguje Eurobarometr, v České republice je de facto jeho obdobou Demografické informační centrum, které se soustředí na aktuální i obecné informace z demografie i příbuzných oborů. Na internetových stránkách provozovaných Demografickým informačním centrem jsou popsány základní demografické procesy (úmrtnost, morbidita, porodnost, potratovost, sňatečnost, rozvodovost a migrace), demografické výzkumy a také populační vývoj několika zemí světa. Díky analýzám populačního vývoje víme například, že ve Francii k 1. lednu 2012 žilo 65,35 miliónů lidí a že populace Francie dále roste, ale již ne tak rychle, jako tomu bylo na počátku 21. století.  Zatímco u longitudinálních studií Demografie a Eurobarometru tvoří vzorky celé populace, u řady výzkumů je sledována pouze určitá část populace. Lucie Foltová, Šárka Portešová a Lubomír Kukla se v jednom longitudinálním výzkumu zabývali behaviorálními, emočními a sociálními potížemi dyslektických dětí během povinné školní docházky (6–15 let). V tomto výzkumu se ukázalo, že pro české dyslektické děti je nejtěžším obdobím první třída; poté potíží ubývá a k navýšení dochází opět po jedenáctém roce věku (nicméně tento trend souvisí rovněž s dospíváním a koreluje s obdobným trendem u nedyslektických dětí). Studie často mají své limity; uvažujeme-li o zmiňované studii, ta byla omezena tím, že ve zkoumané dyslektické skupině bylo málo dětí, a tak nebylo možné vyvodit závěry mezi pohlavími, ačkoliv je dost možné, že chlapci a dívky své potíže vnímají jinak.  Délce longitudinálního výzkumu se meze nekladou, např. Psychologický ústav AV ČR v Brně provedl padesátiletý výzkum týkající se charakteristiky kariérní orientace. Výzkum došel k závěru, že atmosféra v rodině a akademické výsledky v dětství předpovídají kariérní orientaci nepřímo, jelikož predikují úroveň vzdělání v dospělosti. Až dosažené vzdělání poté souvisí s kariérní orientací přímo.

Longitudinální výzkum (někdy také longitudinální studie) je metoda empirického výzkumu, při které je určitý jev nebo vzorek populace zkoumán po určité časové období, v některých případech až po několik desetiletí.

Une étude longitudinale est une étude résultant du suivi d'une population dans le temps en fonction d'un événement de départ. Les études longitudinales sont notamment utilisées dans les domaines de la démographie, de la sociologie et de la psychologie. L'étude longitudinale s'oppose conceptuellement à l'étude transversale.


Konstrukce a vlastnosti.

KEPD 350 je dlouhá 5 m a rozpětí křídel má 2,04 m. Křídla se nacházejí v složené poloze v horní části střely a rozevírají se po odhození z mateřského letadla. Celková hmotnost střely je 1 400 kg, přičemž bojová část MEPHISTO váží 481 kg. MEPHISTO ("Multi-Effect Penetrator, high Sophisticated and Target Optimised") je kumulativní bojová hlavice, navržená tak, aby byla schopna lépe proniknout k dobře chráněným cílům. Střela je vybavena inteligentním a programovatelným zapalovačem PIMPF ("Programmable Intelligent Multi-Purpose Fuze"), který je schopen počítat jednotlivá patra. Průbojná část tak může explodovat na předem naprogramovaném patře. Střela by měla být schopna prorazit beton o tloušťce 6 m. Díky modulární architektuře mohou být KEPD 350 nakonfigurovány podle jednotlivých misí a v budoucnu potenciálně přepracované při relativně nízkých nákladech.  Je poháněna proudovým motorem Williams P8300-15, díky kterému dosahuje ve velmi nízkých nadmořských výškách cestovní rychlost Mach 0,6 až 0,95. Dolet střely je více než 500 km, což umožňuje její odpálení mimo dosah protivníkovy protivzdušné obrany a zvyšuje tak bezpečnost letadla a posádky. Může být nasazena během dne i noci a za jakéhokoliv počasí. Letem ve výši 30 m nad terénem se výrazně snižují šance nepřítele na včasnou detekci a zneškodnění střely. Maximální výška, ve které může být KEPD 350 odhazována, je 7620 m.  Navigační systém Tri-Tec kombinuje data z inerciálního navigačního systému, družicového systému GPS, terénní referenční navigace a infračerveného senzoru. Střela může být naváděná i bez použití GPS a je vybavena systémem plánování mise, který určuje její letovou dráhu. KEPD 350K pro Vzdušné síly Korejské republiky se odlišují od střel dodaných Německu a Španělsku novým GPS přijímačem. Tento přijímač od společnosti Rockwell Collins je vybaven modulem, který chrání střelu před elektronickým rušením.

KEPD 350 je řízená střela s plochou dráhou letu typu vzduch-země. Je určena k ničení statických pozemních cílů vysoké hodnoty, jako jsou letecké základny, radarové stanice, komunikační uzly, řídicí centra, muniční sklady, mosty a přístavy. Je schopna zasáhnout cíle s vysokou přesností za jakýchkoliv povětrnostních podmínek. Je navržena tak, aby překonala i hustou protivzdušnou obranu protivníka a svým dlouhým doletem umožňuje odpal mimo dosah této PVO.

Le TAURUS KEPD 350, acronyme pour "Target Adaptive Unitary and Dispenser Robotic Ubiquity System / Kinetic Energy Penetrator and Destroyer" est un missile de croisière air-sol développé fin 2005 et fabriqué par la société germano-suédoise TAURUS Systems, et utilisé par l'Allemagne, la Corée du Sud et l'Espagne. TAURUS Systems GmbH est une société dont les actionnaires sont, en 2019, MBDA Deutschland GmbH (EADS/MBDA) (67 %) et (33 %).


Historie.

Roku 806 př. n. l. v tomto území čouský král Süan pro svého mladšího bratra vydělil úděl – Čeng, který toto území ztratil ve prospěch státu Čchin. Roku 687 př. n. l. zde Čchinové zřídili okres Čeng ().  Za říše Severní Wej byl roku 440 okres Čeng podřízen komandérii Chua-šan (). Roku 526 byla komandérie Chua-šan začleněna do kraje Tung-jung (), přičemž sídlo komandérie i kraje leželo v sídle okresu Čeng. Za Západních Wejů byl kraj Tung-jung přejmenován na Chua-čou ().  V říši Suej byla roku 583 zrušena komandérie Chua-šan a roku 607 i kraj Chua-čou a okres přešel pod komandérii Ťing-čao (). Roku 617 byla z komandérie Ťing-čao vydělena komandérie Chua-šan, která zahrnovala i okres Čeng.  Za Tchangů byla roku 618 komandérie Chua-šan přejmenována na kraj Chua-čou, pouze v letech 686–705 a 761–762 nesla název Tchaj-čou (), v letech 742–758 byla přejmenována na komandérii Chua-jin (), v letech 897–906 na prefekturu Sing-te ().  V říši Jüan byl okres Čeng zrušen a jeho území přešlo pod přímou správu kraje Chua-čou.  V mingském období byl 2. února 1556 byl kraj i široké okolí zdevastováno mimořádně ničivým zemětřesením v provincii Šen-si.  Po vzniku Čínské republiky byl kraj Chua-čou zrušen a vznikl okres Chua.  Po vzniku Čínské lidové republiky byl roku 1950 okres Chua podřízen nově vzniklé prefektuře Wej-nan (). Od roku 1956 podléhal přímo provincii Šen-si, roku 1959 byl s dalšími okresy včleněn do okresu Wej-nan. Roku 1961 byly obnoveny okres Chua i nadřízená prefektura Wej-nan (od roku 1969 jako, od roku 1994 městská prefektura). Roku 2015 byl okres Chua reorganizován v městský obvod Chua-čou.

Chua-čou () je městský obvod v městské prefektuře Wej-nan v provincii Šen-si Čínské lidové republiky. Leží na východě centrální části provincie. K roku 2007 měl 364 000 obyvatel. Do roku 2015 byl okresem pod názvem Chua ().

Le "xian" de Hua (华县 ; pinyin : Huà Xiàn) est un district administratif de la province du Shaanxi en Chine. Il est placé sous la juridiction de la ville-préfecture de Weinan.


Historie.

10. - 14. století: Bulharská pevnost.

Písemné doklady o založení Kazaňského kremlu neexistují. Na základě archeologických výzkumů se předpokládá, že se tak stalo na počátku 10. století.  Nejstarší archeologické nálezy byly odkryty v severní části kremlu, kde se nacházelo nejstarší bulharské hradiště. V přesné dataci těchto nejstarších pevnostních prvků se však výzkumníci rozcházejí. Někteří předpokládají, že bulharská trhová obec byla opevněna už v 10. století, jiní hovoří až o 12. století. Vědci nemají jasno ani stran charakteru opevnění - jedni předpokládají, že kamenné stěny byly částečně vztyčeny už ve 12. století, jiní jejich stavbu datují až do 15. nebo 16. století, kdy byla pskovskými staviteli provedena na příkaz Ivana IV. rozsáhlá rekonstrukce.  Od 2. poloviny 13. století do 1. poloviny století 15. se kreml postupně stával centrem Kazaňského knížectví v rámci Zlaté hordy. Roku 1236 vtrhly mongolské hordy pod vedením Bátúa do Volžského Bulharska a zničili jeho hlavní město Bulgar, načež se Volžské Bulharsko, stejně jako ostatní ruská knížectví, dostalo do područí Zlaté hordy. Roku 1370 založil bulharský kníže Chasan na místě současného Kazaňského kremlu pevnost, která sloužila jako rezidence bulharských knížat do roku 1445.

15. - 1. pol. 16. století: Chánská pevnost.

Po rozpadu Zlaté hordy se kreml stal centrem Kazaňského chanátu, který existoval v letech 1445-1552.  Chánská citadela byla ohrazena dubovými (a možná částečně i kamennými) 9 m silnými hradbami se 4 věžovými branami. Od jižní části s dřevěnou zástavbou, kde bydleli chánovi důvěrníci, ji odděloval "Tezický příkop" (z arabského "tezik" - "kupec").  Ruský kníže Andrej Kurbskij popsal Kazaňský kreml takto: "„a od řeky Kazanky vrch natolik vysoký, že jej ledva celý přehlédnouti; na něm hrad stojí a paláce carské a mešity velmi vysoké, kamenné, v nichž své zemřelé cary ukládali, pamatuji si pět takových...“"  Chrámová mešita měla podle dochovaných svědectví 8 minaretů, u mešit se nacházely madrasy a mauzolea. Je mnoho důvodů předpokládat, že vnější podoba mešit byla podobná jako u těch vybudovaných v tomto období v Kasimovu a Bulgaru, kde hladké plochy stěn kontrastují s půvabnými řezbami a keramickými prvky výzdoby.

2. pol. 16. - 17. století: Stavba kamenného kremlu.

Po obléhání Kazaně Ivanem IV. Hrozným roku 1552 zůstala pevnost v troskách. K výstavbě nového bělokamenného kremlu přizval car pskovské stavitele Postnika Jakovleva a Ivana Barmu, stavitele Chrámu Vasila Blaženého v Moskvě.  Pevnost byla značně rozšířena, 6 ze 13 věží bylo kamenných, avšak v 16. století se podařilo nahradit dřevěné hradby kamennými pouze ze třetiny, zbytek byl zhotoven z dubu. Až teprve na počátku 17. století byly dokončeny kamenné hradby po celém obvodu (1800 metrů).  Zároveň s výstavbou hradeb pskovští mistři postavili také první pravoslavné chrámy Kazaňského kremlu: Chrám Zvěstování, Chrám Cypriána a Justýny, Chrám Dmitrije ze Soluně u Dmitrijevské věže, Spasský chrám u Spasské věže a také dva kláštery - Trojice-sergijevský s dřevěným Trojickým a Sergijevským chrámem a Spaso-preobraženský s Chrámem Nikoly Ratného a kamenným Chrámem Proměnění.  Dlouhou dobu (téměř dvě století) zůstalo v Kazaňském kremlu zachováno pět kamenných budov chánského období (chánská mešita, chánský palác a mauzoleum), které byly využívány jako zbrojnice a sklady zásob. Nakonec však byly kvůli špatnému stavu rozebrány.  Roku 1672 došlo v kremlu k požáru, po němž se začalo stavět z cihel, například Spasská věž byla takto výrazně přestavěna moskevskými staviteli.

18. století.

V důsledku expanze Ruska dále na východ ztratil Kazaňský kreml svou vojenskou funkci, nadále však vzrůstal jeho význam coby administrativního a kulturního centra Povolží. Roku 1708 vznikla Kazaňská gubernie, což se odrazilo i na podobě kremlu. V následujících stoletích zde byl v této souvislosti vystavěn Gubernátorský palác, úřední budovy, vojenské učiliště, archijerejský dům, budova duchovní konzistoře, zásadní rekonstrukci prodělal Chrám Zvěstování.  Pugačovovo povstání v letech 1773-1775 znovu proměnilo Kazaňský kreml v pevnost, kterou povstalci dva dny ostřelovali děly. 14. června 1774 byla vojska Jemeljana Pugačova donucena opustit Kazaň. Nicméně Pugačov přece nakonec pobýval v Kazaňském kremlu - byl držen v jeho kasematech před cestou do Moskvy na popravu.  Roku 1774 začal architekt Vasilij Kaftyrev realizovat urbanistický plán zástavby Kazaně, ve kterém se předpokládala realizace souboru úředních budov v kremlu. Rozeběhla se komplexní zástavba ulic a náměstí přiléhajících ke kremlu. Ten se stal bodem, ve kterém se sbíhaly všechny důležité ulice.

19. století.

Roku 1800 vydavatel a buditel Maxim Něvzorov popsal hlavní pevnost Kazaňské gubernie takto: "„Nachází se v ní Chrám Zvěstování, Spaso-preobraženský mužský klášter 2. třídy, chrám Cypriána a Justýny, archijerejský dům s duchovní konzistoří, úřední budovy a s nimi svázaný dům generálního gubernátora se všemi službami, dělostřelecká zbrojnice, vojenské vězení, starý dům vrchního komandanta, studniční kasematy, staré dřevěné sklady proviantu a soli.“" V době vlastenecké války fungovala v kremlu továrna na výrobu a opravy děl. Na konci 19. století byla dokončena jak výstavba kremlu, tak i okolních městských bloků.

20. století.

Po revoluci roku 1917 vypukl v Rusku boj proti náboženství, který se nevyhnul ani Kazaňskému kremlu. Byla zbourána zvonice a chrám Spasského kláštera, zvonice Chrámu Zvěstování, chrám Cypriána a Justýny, Spasská kaple u Spasské věže, zmizely ikonostasy, cenné ikony a relikvie kremelských chrámů. V sovětských dobách nicméně také pokračovaly archeologické výzkumy kremlu, započaté již v 19. století. V 60. letech zde vznikla Tatarská restaurátorská dílna. Roku 1992 se stal Kazaňský kreml sídlem prezidenta nově vzniklé ruské republiky Tatarstán.  Roku 1994 vzniklo muzeum "Kazaňský kreml", které pokračovalo ve výzkumech a započalo s restaurátorskými pracemi na areálu. V rámci této velké rekonstrukce byly opraveny hradby a věže, odkryty a zakonzervovány základy chánského paláce, mešity a chánské hrobky. Pro ostatky chánů, objevené při vykopávkách, bylo vybudováno mauzoleum. Podařilo se zastavit nebezpečné naklánění věže Söyembikä (od osy se vychylovala téměř o 2 metry). Byl kompletně zrestaurován Gubernátorský palác, Palácový chrám a Chrám Zvěstování, vytvořeny repliky zničených ikonostasů.  V letech 1996-2005 byla obnovena mešita Kul Šerif, která byla zničena roku 1552 při dobytí Kazaně Ivanem IV. a která je pro muslimské Tatary velmi důležitým symbolem. Nejednalo se však o repliku, neboť přesná podoba původní mešity není známa. Pod chrámem vzniklo Muzeum islámu.  30. listopadu 2000 byl Kazaňský kreml zapsán na seznam světového dědictví UNESCO.

Příčiny zápisu na seznam UNESCO.

Kazaňský kreml naplňuje následující kritéria světového dědictví UNESCO:

Významné stavby v kremelském areálu.

Mešita Kul Šerif.

Mešita Kul Šerif je hlavní mešitou Kazaně i celé republiky Tatarstán.  Stavba chrámu započala roku 1996 coby obnova legendární mešity hlavního města Kazaňského chanátu, centra náboženského vzdělávání a rozvoje věd středního Povolží v 16. století. Nejedná se však o kopii, neboť přesná podoba původní stavby se nedochovala. Mešita byla zničena roku 1552 v rámci útoku vojsk Ivana IV. Hrozného na Kazaň. Svůj název získala na počest posledního imáma Kul-Šerifa, jednoho z vůdců obrany Kazaně.  Kupole je vysoká 36 m, bohatě zdobená ornamenty, které mají připomínat Kazaňskou korunu, panovnickou insignii posledního kazaňského chána Jadegara Mohammeda. Výška čtyř hlavních minaretů činí 58 m. Architektonicko-umělecká koncepce vnější podoby mešity odpovídá místním stavitelským tradicím. Vystavěna je z bílého mramoru a žuly, kupole a minarety jsou tyrkysové barvy.

Chrám Zvěstování.

Po dobytí Kazaně byl na příkaz Ivana IV. vybudován v 2. polovině 16. století pskovskými staviteli Postnikem Jakovlevem a Ivanem Barmou Chrám Zvěstování. Původně byl tento chrám z bílého kamene téměř dvakrát menší, postupně byl však rozšiřován během různých rekonstrukcí. Klenbu nese 6 kulatých sloupů. Na konci 16. století byly k chrámu přistavěny boční přídělky.  V 18. a 19. století dostál vzhled chrámu mnoha změn. Roku 1736 byly vyměněny kopule na cibulovité, prostřední kupole byla přeměněna ve stylu ukrajinského baroka.  Hned vedle chrámu stával od roku 1694 chrám Narození Krista, který však silně zchátral, a byl proto roku 1821 zbourán. Na jeho místě vyrostla klášterní jídelna, navazující na Chrám Zvěstování. Zároveň byl chrám značně rozšířen a stal se pohodlnějším pro modlitby, muselo však být zbouráno několik menších okolních staveb. Po dokončení těchto posledních stavebních úprav (1834-1844) se již vzhled chrámu nezměnil, nepočítáme-li zbourání jednoho křídla chrámu a pětipatrové zvonice bolševiky roku 1928.

Věž Söyembikä.

Kdy vlastně věž Söyembikä vznikla, je tak trochu záhadou. Část badatelů předpokládá, že byla vystavěna někdy v 17. - 18. století. Jiní jsou přesvědčeni, že vyrostla po dobytí Kazaně Ivanem IV. roku 1552, přičemž poukazují na podobnost s Borovickou věží Moskevského kremlu. Někteří nevylučují ani to, že vznikla v chánské epoše podle moskevského vzoru. To by potvrzovala i legenda, podle které získala věž své jméno od chánské královny Söyembikä, která spáchala skokem z věže sebevraždu (ve skutečnosti byla zajata Rusy roku 1551 a zemřela v zajetí).  Věž má 7 pater a vysoká je 58 metrů. Původně byl na věži dvouhlavý ruský orel, který v letech 1917-1930 nahradil islámský půlměsíc. Ten byl později odstraněn, v 90. letech se však na špici vrátil. Až do 90. let se věž čím dál více v důsledku pohybu základů nebezpečně nakláněla (vychýlení činilo nakonec až téměř 2 metry), v současnosti je však opět stabilizována. Na počátku 20. století se stala coby symbol Kazaně předobrazem pro věž Kazaňského nádraží v Moskvě.

Palácový chrám.

Předpokládá se, že Palácový chrám stojí na místě, kde v období Kazaňského chanátu stávala mešita Nur-Ali, byť nezvratné důkazy dosud chybí. Badatelé se opírají mj. o poznámku z městského plánu z roku 1768, kde je původní Chrám Uvedení označen jako "„chrám přeměněný z mešity“".  Původní Chrám Uvedení byl silně poškozen požárem roku 1815 a dlouho potom zůstával v troskách. Na příkaz Mikuláše I. Pavloviče, který navštívil Kazaň roku 1836, byl kostel roku 1859 obnoven jakožto palácový při Gubernátorském paláci. Jedná se o věrnou kopii původního Chrámu Uvedení.  V současnosti se v chrámu nachází Muzeum historie státnosti tatarského národa a republiky Tatarstán.

Prezidentský palác.

Gubernátorský palác se nachází v severní části kremlu, na místě, kde se dříve nacházel palác kazaňských chánů a v 18. století dům vrchního velitele. Budova byla vystavěna v 40. letech 19. století v novobyzantském slohu. Za projektem stojí architekt Konstantin Andrejevič Ton, mj. autor Velkého kremelského paláce a Chrámu Krista Spasitele v Moskvě. Eklektické dekorace budovy v sobě spojují prvky ruského klasicismu, baroka a staroruského stavitelství. V dobách SSSR se zde nacházelo Prezidium Vrchního sovětu a Sovětu ministrů Tatarské ASSR.

Hradby a věže.

Po dokončení výstavby hradeb a věží pskovskými staviteli bylo v kremlu 13 věží, z toho 5 věžových bran, 7 kulatých věží a 1 pětiúhelníková. Kvůli špatnému stavu byly v 19. století rozebrány Severní, Východní a Pětihranná brána a jedna bezejmenná věž v západní části. Při rekonstrukci v 1. polovině 18. století byly Spasská a Tajnická věž zvýšeny o nová cihlová patra cihlové zakončení získaly také věže Preobraženská, Konsistorská a bezejmenná západní věž. V 19. století byla zbourána Dmitrovská věž, na jejímž místě vznikl průjezdný oblouk, a Voskresenská věž přišla o chrám nad branou. Do současnosti se tak dochovalo 8 věží. Hradby byly původně zakončeny rovným cimbuřím, krytým dřevěnou střechou, obloukové dekorativní zakončení se objevilo až v 17. - 18. století.

Kazaňský kreml (, ) je historický kreml v centru Kazaně, sídlo prezidenta Tatarstánu a unikátní příklad prolínání křesťanské a muslimské kultury v Rusku.

Le kremlin de Kazan (en, "Kazanski kreml" ; en, "") est le kremlin historique principal du Tatarstan, dans la ville de Kazan. Il fut construit sous les ordres d'Ivan IV, à l'emplacement des ruines de l'ancien château des khans de Kazan. Il est inscrit sur la liste du patrimoine mondial de l'UNESCO depuis 2000.


Produkce.

Damien Chazelle má velkou zálibu v muzikálových filmech, jelikož on sám je bubeník. Scénář napsal v roce 2010, během období svého života, kdy se zdálo, že filmový průmysl je pro něj mimo dosah. Filmem chtěl vzdát poctu lidem, kteří se stěhují do Los Angeles kvůli splnění svých snů. Na projekt přišel,když studoval Harvardovu univerzitu se spolužákem Justinem Hurwitzem. Ti dva prozkoumali koncert v jejich práci o nízkorozpočtovém muzikálu o Bostonském jazzovém muzikantovi nazvaném "Guy and Madeline on a Park Bench". Chazelle byl oslněn filmy jako "Manhatta" (1921) nebo "Muž s kinoaparátem" (1929), které vzdávaly hold jinými metropolemi. Poté co získal titul se přestěhoval v roce 2010 do Los Angeles, pokračoval v psaní scénáři, kde udělal pár změn, včetně umístění do Los Angeles namísto Bostonu. Po úspěchu s jeho filmem "Whiplash" se o jeho scénář začaly zajímat studia Summit Entertainment a Black Label Media, která souhlasila, že projekt zainvestují. Zpočátku si měli hlavní role zahrát Miles Teller a Emma Watson. Nicméně oba dva od projektu odešli. Choreografii k filmu vytvořila Mandy Moore a zkoušky probíhaly v Atwater Village od května 2015. Gosling trénoval piáno v jedné místnosti, Stone pracovala s Moore na choreografii v druhé a kostýmní designérka Mary Zophres měla svůj vlastní růžek v komplexu. Každý pátek Chazelle pouštěl své crew a obsazení klasické filmy, aby je inspiroval, včetně "The Umbrellas of Cherbourg", "Singin' in the Rain, Páni v cylindrech" a "Hříšné noci". Natáčení začalo 10. srpna 2015 a natáčelo se na více jak 60 místech v Los Angeles. Natáčelo se 42 dní a konec byl v polovině září. Chazelle strávit skoro rok střihem filmu s Tomem Crossem, dvojice se soustředila, aby hlavně zachytili ten správný tón, což byl hlavní cíl všech, kteří na filmu pracovali.

Soundtrack.

Skladby a filmová hudba byla složena a řízena Justinem Hurwitzem, spolužákem Chazelleho z Harvardovy univerzity, kteří spolu již pracovali na dvou filmech. Slova k hudbě napsali Pasek and Paul.

Vydání.

Film měl světovou premiéru na Benátském filmovém festivalu 31. srpna 2016. Také se promítal na Filmovém festival v Tellurie a na Mezinárodním filmovém festivalu v Torontu 12. září 2016. Na Britském filmovém festivalu a na Middleburgském filmovém festivalu měl premiéru na konci října 2016. Na Filmovém festivalu ve Virginii měl premiéru na tamní univerzitě 6. listopadu 2016 a na AFI festivalu 15. listopadu 2016.  Do kin měl být uveden 15. července 2016, v březnu však bylo oznámeno, že se film dostane do kin v omezeném vydání 2. prosince 2016 a větší vydání bude 16. prosince. Chazelle přiznal, že změna nastala, protože cítil, že datum vydání nebylo správné pro kontext filmu.

La La Land je americké romantické muzikálové komediální drama z roku 2016. Režie a scénáře se ujal Damien Chazelle. Hlavní role hrají Ryan Gosling, Emma Stone, John Legend, Rosemarie DeWitt a J. K. Simmons. Film vypráví příběh muzikanta a začínající herečky, kteří se potkají a zamilují v Los Angeles. Jde o třetí film, ve kterém hrají Stone a Gosling zamilovaný pár – po snímcích "Bláznivá, zatracená láska" a "Gangster Squad – Lovci mafie".

, ou Pour l'amour d'Hollywood au Québec, est un film musical américain écrit et réalisé par Damien Chazelle, sorti en 2016.


Popis.

Zástupci rodu "Aphyllorchis" jsou vytrvalé, pozemní, nezelené a mykotrofní orchideje. Oddenek je krátký, s dužnatými svazčitými kořeny. Stonek je přímý, dužnatý, nevětvený, obvykle světle hnědý, ve spodní části na uzlinách s řídkými pochvami, v horní části s šupinovitými nezelenými listeny. Květenstvím je vrcholový hrozen složený z několika až mnoha květů. Květy jsou drobné až středně velké, resupinátní (otočené o 180°), často s dlouhou stopkou a semeníkem. Kališní lístky jsou volné, podobného tvaru a velikosti. Korunní lístky se podobají kališním, jsou však kratší a užší. Pysk je přirostlý k bázi sloupku. Hypochil (bazální část pysku) je často křídlatý, epichil (koncová část pysku) je celistvý nebo laločnatý, často nazpět prohnutý. Sloupek je dlouhý a úzký. Andreceum se skládá ze 2 plodných tyčinek s velmi krátkými nitkami a 2 sterilních staminodií. Blizna je konkávní, umístěná poblíž vrcholu sloupku. Tobolky jsou obvykle převislé.

Rozšíření.

Rod "Aphyllorchis" zahrnuje asi 30 druhů. Je rozšířen v Asii a Austrálii. V Asii sahá areál od Himálaje a Číny po Japonsko a Novou Guineu. Největší počet druhů roste v tropické jihovýchodní Asii a Himálaji. Velký areál, sahající od Indie a Číny po Japonsko a Novou Guineu, má druh "Aphyllorchis montana". V Austrálii rostou 2 druhy, které jsou oba endemity Queenslandu.

Taxonomie.

Rod "Aphyllorchis" je v taxonomii čeledi "Orchidaceae" řazen do podčeledi "Epidendroideae" a tribu "Neottieae". Do tohoto tribu patří několik rodů vyskytujících se i v České republice. Ze zelených orchidejí je to okrotice ("Cephalanthera") a kruštík ("Epipactis"), z mykotrofních hnědenec ("Limodorum") a hlístník ("Neottia").

Aphyllorchis je rod orchidejí. Jsou to nezelené pozemní byliny, vyživující se prostřednictvím symbiózy s houbou. Rod zahrnuje asi 30 druhů a je rozšířen v Asii a Austrálii. Největší areál má druh "Aphyllorchis montana".

Aphyllorchis est un genre de la famille des "Orchidaceae", sous-famille des "Epidendroideae " comptant environ 50 espèces d'orchidées terrestres sans feuilles.


Historie.

Základní a obecně přijímaná charakteristika pojmu sociologie vědění byla utvořena v dílech předchůdců tohoto tématu, F. Nietzscheho, W. Diltheye, G. H. Meada či É. Durkheima. Podstatou práce F. Nietzscheho byla mimo jiné kritika platónské tradice a křesťanské morálky, která měla bránit v tvořivosti a podněcovat nihilismus. W. Dilthey zkoumal humanitní a společenské vědy jako kontrastní k vědám přírodním. Jejich úkolem podle Diltheye bylo chápat a vysvětlovat provázanost mezi životem, rozuměním a vyjadřováním. G. H. Mead se věnoval sociálnímu behavioralismu, který stojí na přesvědčení, že osobnost a vědomí jsou utvářeny primárně interakcí ve společnosti (i přesto, že člověk má určité dispozice, předpoklady a přírodní dovednosti). E. Durkheim se zabýval sociologií jako samostatnou exaktní vědou. Pojem „společnost“ se vysvětloval jako hlavní vysvětlující faktor lidského jednání a povahy. Tito filosofové vymezili základní problematiku a zformulovali základní otázky této sféry sociologie, nicméně nekoncipovali ji jako samostatnou vědní disciplínu. Ústředním tématem jejich prací byl tzv. "pojmový trojúhelník", který reaguje na tři zásadní témata jejich epochy – téma ideologie, vědeckého poznání a výstavby světa. V dílech a myšlenkách W. Diltheye jsou položeny základy světonázorového paradigmatu díky poznatkům o vědění o člověku, společnosti, dějinách a kultuře. V teorii vědění a komunikativní koordinace G. H. Meada jsou obsaženy počátky interpretativního paradigmatu.

Vývoj.

Moderní vývoj sociologie vědění je rozdělen do dvou etap. Za první etapu jsou považována 20. léta 20. století, ve kterém byly pro toto téma zásadní práce K. Mannheima. Druhou etapou, která sociologii vědění výrazně rozšiřuje, jsou 60. léta 20. století; zde figurovali Peter L. Berger a Thomas Luckmann. Společným tématem obou etap je zkoumání a popisování otázek ideologií, podstaty světového názoru, fungování sféry společenského vědění. Zásadní otázkou je pak pro obě etapy určení povahy vztahu a závislosti společenského vědomí na společenském bytí.  Společným znakem je odkaz na dílo Karla Marxe jako zdroj myšlenek této disciplíny. Již v 19. století Marx formuloval sociologii vědění jako problematiku vztahu vědění a společenského bytí jedince či skupiny; je také autorem tvrzení, že vědění je podmíněno materiálním stavem jedince a společnosti, ve kterém se nachází. Zásadním byl pro něj také pojem „třídní vědomí“, kterým popisoval fakt, že buržoazní třída hájí své postavení, protože má co hájit (na rozdíl od proletariátu).  Mannheim se s touto teorií neztotožňoval, naopak tvrdil, že jedinými, kdo se může osvobodit od předsudků, kterým je každý celý svůj život vystavován, jsou intelektuálové. Jedině inteligence je schopna se povznést a zachovat si určitý nadhled. Není to však způsobeno tím, že by intelektuálové nebyli „vázáni na bytí“, naopak jako jediní jsou schopni tuto vazbu reflektovat.  Sociologie vědění, jak je zpracována druhou etapou, se v mnohých oblastech liší od výkladu K. Mannheima. Nejucelenější pohled na tento výklad podává práce Bergera a Luckmana "The Social Construction of the World" (1967). Zatímco Mannheim se ve svých pracích soustředí na otázky týkající se mocenského boje různých politických ideologií ve slabých evropských režimech 20.století, Berger a Luckman se zaměřují zejména na otázky formulované tzv. fenomenologickou sociologií, jejímž zakladatelem je Alfred Schütz; ta se zaměřuje na sociologické koncepce, které vychází z každodenního jednání individuí.

Paradigmata.

Ve filosofii je pojem „paradigma“ chápán jako souhrn základních přístupů vědy ke světu. Jedná se o obecně přijímaný soubor představ, domněnek a předpokladů určité skupiny vědců, platforma, na jejímž základě je svět vnímán. Mění se na základě nových poznatků. Rozlišujeme tři základní paradigmata sociologie vědění, jejichž autory jsou Max Scheler, Karl Mannheim a Alfred Schütz:

Světonázorové paradigma (Scheler).

Schelerův soubor hodnot člení předmět sociologie vědění do tří výchozích kategorií, a to reálných faktorů, ideálních faktorů a poměrně přirozených světových názorů, od nichž se odvozují další kategorie a pojmy sociologie vědění. Stavebním kamenem této sociologické disciplíny je podle něj „zákon řádu ideálních faktorů a reálných faktorů“, který je zbudován na ontologickém dualismu ducha a přírody. Ideální faktory jsou spojeny se svobodou ducha a reální faktory jsou spojeny s nutností přírody (Sociologie vědění, Stanislav Holík, str. 74). Životní společenství - uskupení a primární zdroj vědění, má povahu jako příroda a se svými „étosy“ (podle Schelerova pravidla, které dodržuje určitý druh společnosti) funguje stejně nepochybně jako svět a příroda. Max Scheler na této myšlence zformuloval "zásadu sociologie vědění". Díky původu vědění o realitě a jeho naplnění, které je lidskému vědomí přirozeně vlastní, existuje pevný zákon řádu.

Ideologické paradigma (Mannheim).

Sociologii vědění zkoumá podle hlediska ideologií. Své teze popsal ve spisu "Ideologie a utopie". Podle Mannheima není myšlení procesem, který byl stál na bázi univerzálnosti, naopak je zformováno na základě skupinové (třídní) identity. Čím strnulejší a dogmatičtější (ustrnulejší) společnost je, tím hůře její příslušníci jednají. Na druhou stranu čím více je společnost demokratická, tím více dochází k tzv. třídnímu boji mezi jednotlivými idejemi (Mannheim čerpal hodně ze slovníku Karla Marxe a používal jeho termíny). Podle Mannheima se člověk již rodí do světa, který je určitým způsobem vykládán. Svět významů, do něhož člověk přichází, mu umožňuje a zároveň vnucuje určitou orientaci. "„Jak je možné, že přes gnozeologickou rovnocennost stejně parciálních výkladů světa se jedny stanou uznávanými, zatímco druhé jsou potlačeny?“" To, zda určitý výklad skutečnosti převládne nad jinými, závisí na mocenské potenci té skupiny, která ho prosazuje. Cílem soupeřících stran není pochopit skutečnost, nýbrž vnutit ostatním své vidění světa.

Interpretativní paradigma (Schutz).

Schutz přistupoval k sociologii vědění podle zásad fenomenologické sociologie. Ten se ve svém studiu zaměřuje na běžné, každodenní lidské jednání a aktivity ve světě, který považuje za přirozený. Dokud nedojde k události, která naruší jejich chápání této přirozenosti, nedotazují se, proč je svět takový, jaký je. Interpretační paradigma se tedy snaží vysvětlit, jak lidé chápou chod a fungování světa a jak to ovlivňuje jejich jednání a chování. Klíčové jsou pro něj výrazy jako přirozený postoj, všední den či zdravý rozum.

Sociologie vědění je sociologický směr studující vzájemné vztahy mezi společností a poznáním. Podstatou sociologie vědění je předpoklad, že naše chápání a vědění o světě je sociálně podmíněno a že naše myšlení slouží k ospravedlnění určité sociální situace. Tento přístup chápe myšlení každého jednotlivce jako produkt historické, společenské a geopolitické situace, ve které se myslící a jednající jedinec nachází. Sociologie vědění zdůrazňuje, nakolik je chápání věcí, které každého jedince obklopují, a vztahů, do nichž vstupuje, výsledkem jeho vlastních aktivit; podtrhuje přitom, že existuje množství možných výkladů téže skutečnosti. Neukazuje však, proč ze všech možných výkladů jsou v jisté společnosti a v jisté době realizovány právě určité.

La sociologie de la connaissance est une branche de la sociologie qui a pour objet la connaissance humaine considérée comme un phénomène social, c'est-à-dire dont l'élaboration est influencée ou déterminée par des circonstances socio-historiques particulières. En s'intéressant aux modes de pensée des acteurs saisis en fonction de leur groupe d'appartenance et de la situation qu'ils occupent dans un état de société donné, la sociologie de la connaissance a pour but de mettre en lumière la manière dont les gens pensent et connaissent "effectivement" au quotidien.


Kodaňská škola.

Problematika bezpečnosti byla teorií a praxí mezinárodních vztahů a bezpečnostních studií tradičně konceptualizována ve dvou základních úrovních - národní a mezinárodní, kdy oba koncepty nahlížely na stát jako na primární referenční objekt.  V první polovině 80. let vstoupil do bezpečnostní diskuze britský politolog a tehdejší vědecký pracovník Kodaňského institutu pro mír "(Copenhagen Peace Research Institute" - COPRI) Barry Buzan a zásadně ovlivnil dosavadní koncept bezpečnostní analýzy.  Konceptualizace bezpečnosti byla Buzanem a kodaňskou skupinou rozšířena a prohloubena o,nové” hrozby a,nové” objekty a zároveň byl zaveden zcela nový pohled na dynamiku bezpečnosti, který získal pojmenování sekuritizace. Kodaňská škola představila nejenom nový koncept bezpečnosti, ale i jednotný analytický rámec pro jeho studium.  Samotný pojem sekuritizace byl poprvé formulován roku 1995 dánským politologem Olem Wæverem v publikaci ",On Security"". Následně byl koncept systematicky rozpracován výzkumnými pracovníky kodaňské školy, především pak již zmiňovaným Barrym Buzanem, který jako výsledek svého zkoumání vydal několik publikací zabývajících se teorií sekuritizace.  Na základě nově vzniklého postbipolárního uspořádáním na poli geopolitických vztahů, a s transformací bezpečnostních hrozeb, zaznamenala analýza mezinárodních vztahů výrazný a ucelený posun. Ústředním předmětem diskuze představitelů kodaňské skupiny v čele s Buzanem, Olem Wæverem a Jaapem de Wildem se stala otázka, zda a jak prohloubit koncept mezinárodní bezpečnosti, aniž by došlo k narušení její konceptuální soudružnosti, a jak rozšířit zaměření analytického rámce o jiné než tradičně vojenské druhy hrozeb a zároveň zachovat logičnost a smysluplnost konceptu.  Pojetí bezpečnosti, vycházející ze tří teoretických přístupů - anglické školy, sociálního konstruktivismu a strukturálního realismu, bylo doplněno o vertikální prohloubení konceptu, které formuluje kvalitativní proměnu v oblasti analytických rovin. Primární význam je tak přikládán nejenom rovině státní, ale i rozličným společenským aktérům a referenčním entitám. Cílem prohloubení bylo rozšíření konceptu státní roviny, o roviny mezinárodní a regionální a roviny substátních jednotek a jednotlivců. Největší důraz je kladen na vztah mezi státní a substátní úrovní. Existenční hrozbu ze strany jedince vůči státu považuje Buzan za zanedbatelnou, ale v opačné situaci dochází k navýšení potenciálu hrozby.  Současně bylo pojetí bezpečnosti rozšířeno o nové bezpečností hrozby a stávající koncept vojensko-politického charakteru byl prací kodaňské školy rozšířen o samostatný politický, společenský, ekonomický a environmentální sektor. Sektory jsou definovány jako,",náhledy na mezinárodní systém, které staví do popředí jeden konkrétní aspekt vztahů a interakci mezi veškerými jeho jednotkami”". Analytickým cílem rozšíření je (1) rozlišení interakcí jednotlivých odvětví, kdy lze již předem předpokládat existenční vztah mezi konkrétním sektorem a danými jednotkami, či provázanost, jako v případě státu, napříč sektory a (2) odlišnost povahy hrozeb a jejích strategií napříč sektory a jednotkami.

Zdroje hrozeb.

Vědci kodaňské skupiny svůj výzkum o přístupu k bezpečnostním otázkám stavějí na teorii rozdělení potenciálních hrozeb entit na sektory, konkrétně 5 sektorů: vojenský, politický, společenský, ekonomický a environmentální. Vnímání hrozeb v rámci sektorů začalo sílit v druhé polovině studené války a v současné době je všeobecně přijímaný fakt takový, že určitý objekt (v mezinárodních vztazích se povětšinou bavíme o státech) lze rozhodně ohrozit i jiným způsobem než jen pouhou fyzickou (vojenskou) agresí. Je ovšem důležité, aby všechny sektory byly na sebe v analýze bezpečnosti napojeny, aby bylo možné výzkum realizovat tak, aby bylo na sebe možné najít společné prvek řešení

Vojenský sektor.

Vojenský bezpečnostní sektor je nejcharakterističtějším pojmem pro výraz bezpečnost. Je významem schopnosti subjektu (povětšinou státu) bránit či odradit přímé vojenské agrese. Zahrnuje schopnost státu vykonávat politická rozhodnutí o použití vojenské síly za účelem zabezpečení státu a stát je tedy nejvýznamnějším, i když ne jediným, referenčním objektem, který se sám podílí na využívání vojenských složek jakožto způsobu sekuritizace. Podle autorů teorie sekuritizace se,"vojenská bezpečnost týká dvouúrovňového vzájemného působení útočných/obranných schopností státu a jak státy vnímají úmysly ostatních"".

Politický sektor.

Politický sektor sekuritizace se primárně zabývá otázkou zabezpečení organizační stability společenského řádu. Zabývá se nevojenskými hrozbami pocházejícími od jiných politických subjektů, než jsou státy. Díky tomu, že se tímto způsobem dají sekuritizovat již konkrétní osoby a tudíž ",bezpečnost lidských bytostí v tomto sektoru dostává do popředí”". Na pomezí s politickým sektorem, který se soustřeďuje hrozby proti základním hodnotám, suverenitě nebo teritoriální integritě státu, stojí terorismus. Dalšími příklady tohoto sektoru mohou být diktátorské režimy či porušování lidských práv.

Společenský sektor.

Přestože je společenská bezpečnost v úzkém propojení s bezpečností politickou, k protínání společných hranic dochází spíše výjimečně. Společenský sektor se zabývá otázkami bezpečnosti sociálních skupin, integrace a identity jako takové. Tyto faktory jsou z hlediska mezinárodní bezpečnosti stěžejní pro porozumění a stabilitu uvnitř společnosti. Představitelé kodaňské školy se zabývají konkrétními tématy sekuritizačních hrozeb jako jsou migrace, úbytek obyvatelstva a horizontální a vertikální soupeření.

Ekonomický sektor.

V souvislosti s globalizací získává svůj význam i ekonomický sektor, který zahrnuje takové jevy, které mohou mít vliv na moc, identitu nebo obranyschopnost státu. Takovými jsou například ekonomické krize nebo úmyslné uvalení embarg či sankcí. Ekonomická bezpečnost ve významu mezinárodních vztahů je schopnost státu řídit svou politiku národního hospodářství žádoucím způsobem adaptabilním na prostředí, ve kterém působí. Dnes, kdy existuje velká ekonomická provázanost světa je hospodářské zabezpečení pravděpodobně stejně důležitou součástí národní bezpečnosti jako bezpečnost vojenská. Podle Buzana ekonomická bezpečnost zahrnuje přístup ke zdrojům finančním prostředkům trhům, bez nich nelze udržet přijatelnou životní úroveň a dostatečnou státní moc.

Environmentální sektor.

Aktivní zájem o rozšíření zabezpečení států do úrovně environmentální ochrany se začal projevovat v roce 1972 na konferencí OSN o životním prostředí. Přesto většině států trvalo, než byla pochopena důležitost tohoto sektoru. Po výbuchu jaderné elektrárny Černobyl na Ukrajině se pozice tohoto sektoru začala utvrzovat a posléze byl definován jako,"princip zachování lokální a celoplanetární biosféry coby základního podpůrného systému, na němž závisí existence všech dalších lidských forem"”. Environmentální oblast lze rozdělit do dvou podoblastí – jednak ohrožení civilizace přírodními katastrofami, jednak negativní změna životního prostředí vlivem lidské činnosti. Příklady jsou zmenšující se biodiverzita a rozpad ekosystémů, nerovná distribuce potravin a energetických surovin, klimatická změna, dezertifikace nebo odlesňování.

Pojmosloví a proces sekuritizace.

Kodaňská škola spolu s prohloubením a rozšířením bezpečnostní analýzy přišla i s rozšířením jejího základního pojmosloví. Vedle procesu sekuritizace rozlišuje tři typy jednotek. Referenční objekty neboli entity, které jsou na základě reálné hrozby existenčně ohroženy, aktéry sekuritizace, kteří jsou iniciátory řečového aktu sekuritizace, kdy označují danou entitu jako existenčně ohroženou a funkcionální aktéry. V historii byl tradičními referenčním objektem stát či národ, ale na základě výzkumného přístupu kodaňské školy byla škála možných referenčních entit rozšířena. Referenční entitou může být lidstvo jako celek (např. v případě jaderné hrozby), otázka principu dodržování lidských práv či udržitelnost životního prostředí. Roli sekuritizačního aktéra mohou zaujmout političtí lídři, byrokratická zřízení či lobbistické skupiny. Přesto je jejich identifikace daleko komplikovanější než je tomu u referenčních objektů. Daná událost může být analyzována na základě analytických rovin odlišně a ",řečový akt nebývá pokaždé sebedefinující ve vztahu k subjektu, který ho realizuje, a označení aktér je proto v jistém smyslu arbitrární”". Funkcionální aktéři ovlivňují dynamiku bezpečnostních vztahů uvnitř sektoru, avšak nepodílí se přímo na procesu sekuritizace. Příkladem funkcionálního aktéra je jaderná elektrárna a její představitelé, aktéry sekuritizace ochránci životního prostředí a referenčními objekty jsou pak občané, stát a životní prostředí.  Sekuritizace je dynamický proces společenského utváření hrozeb, kdy se určité téma stává absolutní bezpečnostní prioritou. Obvykle začíná jeho extrémní politizací, které s politikou nijak nesouvisí a stát ho nezahrnuje do své agendy. Následně je téma politizováno a stává se součástí veřejné politiky (vyžaduje rozhodnutí a využití jeho prostředků). Poté se z politického stává již sekuritizovaným, kdy je téma prezentováno jako hrozba pro existenci státu a vyžaduje mimořádná opatření. Pokud pro aktéry začne téma ztrácet mimořádnou důležitost a není ohrožen, dochází k desekuritizaci při níž se začne vytrácet z veřejné agendy.

Příklady sekuritizace.

Terorismus.

Obětí dopravních nehod se ročně stane průměrně 150 000 lidí v 56 zemích. Tento fakt je akceptován bez dalších požadavků na bezpečnostní opatření. Oproti tomu teroristické útoky v těchto zemích usmrtily průměrně 5 312 osob mezi lety 1994 až 2004. Toto číslo činí pouze 5 % osob zabitých každoročně v dopravních nehodách, přestože je to jedna z hlavních bezpečnostních priorit.

Invaze do Iráku.

Invaze do Iráku byla také jedním ze sekuritizovaných témat a to jak ve vojenské oblasti, kdy bylo použití zbraní hromadného ničení bráno jako důvod pro invazi, tak v oblasti sociální a politické v souvislosti s porušováním lidských práv.

Imigrace.

Sekuritizovanými tématy jsou i imigrace a uprchlická krize v Evropě a Spojených státech, kdy se obavy z teroristických úkolů používají jako důvod pro zavedení hraničních kontrol. Svůj vliv na toto beze sporu měly útoky z 11. září 2001, které přispěly k rostoucím obavám. Méně pozornosti je tak věnováno ekonomickým faktorům, které vždy hrály svou roli v mezinárodní migraci.

Porušování lidských práv.

V 90. letech spustila Amnesty International kampaň „"Turecko: Žádná bezpečnost bez lidských práv"", čímž přímo spojovala porušování lidských práv Kurdů s bezpečnostní otázkou.

Průzkum vesmíru.

Sekuritizovat lze například i průzkum vesmíru. Tuto oblast lze podat jako zájem prozkoumávat dosud nepoznané a prohlubovat tak vědomosti lidstva nebo jako potřebu ochránit lidstvo před hrozbou meteoritů. Podle teorie sekuritizace by tak šlo snáze dosáhnout cíle získat podporu pro vesmírný průzkum.

Kritika.

Kodaňská bezpečnostní analýza se stala předmětem mnohých kritik, jak z oblasti bezpečnosti, tak z oblasti sociologie a teorií mezinárodních vztahů. Andrew Moravcsik si ve svém pojednání, v němž zpochybňuje faktické přispění kodaňského konstruktivismu k teoretickému porozumění EU a evropské integrace, klade metaforickou otázku: "‘Je něco shnilého ve státě dánském?’"  Kritika Michaela C. Williamse se dotýká tří okruhů. Williams za prvé tvrdí, že kodaňská škola nevychází pouze ze sociálního konstruktivismu, který si osvojila, ale že její základy leží také na realistické tradici. Respektive, že koncept sekuritizace nese známky radikální formy reálné politiky, s níž je spojeno jméno Carla Schmitta, a která stojí na pozadí smýšlení poválečných realistů. Dále říká, že kodaňská škola považuje sekuritizaci za specifický druh řečového aktu. Williams následně poukazuje na to, že to jak kodaňská škola rozumí pojmu bezpečnost, je podloženo Schmittovým pohledem na politické uspořádání. Schmitt říká, že podstata politického konceptu se nenachází v problémech samotných, ale v konkrétní cestě, vedoucí k oněm problémům. V druhém bodě kritiky si Williams klade otázku, zda pokud je bezpečnost pouze specifickou formou sociální činnosti, znamená to tedy, že úplně každé téma se může stát bezpečnostním tématem, a že jakákoli forma násilné nebo diskriminující politiky musí být nahlížena jako druh řečového aktu a posuzována objektivně. V posledním bodě kritiky upíná Williams pozornost na fakt, že soudobá komunikace v politice se stále více přesouvá na televizní obrazovky – dochází tedy k nárůstu sepjetí politiky s produkcí visuálních obrazů, a tím pádem není možné chápat sekuritizaci jen jako řečový akt, ale je třeba také zahrnout visuální obrazy a jejich globální dosah.  Thiery Balzacq ve své kritice uvádí, že základní problém v konceptualizaci bezpečnosti podle kodaňské školy tkví v přílišné formálnosti procesu, což má za následek zkreslený smysl sekuritizace, jako neměnný a stálý proces. „Chceme-li být konkrétní, tak předpoklad řečového aktu se nakonec blíží k omezení bezpečnosti pouze na konvenční proces, jako je například manželství, nebo sázení, ve kterém musí „náhodné štěstí“ (podmínka úspěchu), zcela převládnout, aby akt proběhl“. Naproti tomu Balzacq následně polemizuje o tom, že sekuritizaci lze lépe chápat jako strategický či pragmatický akt a jako součást okolností, zahrnující kontext psycho-kulturní dispozice publika a schopnost přivést mluvčího a posluchače k interakci. Rozdíl oproti řečovému aktu pak spočívá v tom, že strategický proces operuje na úrovni přesvědčování, k čemuž používá různé prostředky, jako například emoce, gesta, metafory, stereotypy a v neposlední řadě i lži.  Předešlé kritiky se týkaly především potenciálního realistického charakteru, ze kterého škola vychází a konzervativní podstaty teorie sekuritizace nebo formální stránky procesu (Balzacq). Podle Lene Hansen je tu ale ještě jedno téma k diskusi, a to je absence genderu. Hansen říká, že v konceptu „řečového aktu“ kodaňské školy jsou dvě prázdná místa, která zabraňují zahrnutí genderu. Hansen je pojmenovala jako "„security as silence“" a "“subsuming theory“." První situace je stav, kdy osoba, která je potenciálně ohrožena, má pouze omezenou nebo žádnou možnost, mluvit o své bezpečnostní situaci. „"Subsuming theory"“ vzniká, protože problémy týkající se genderu jsou často navázány na další aspekty, které se týkají ohrožené osoby, jako je například národnost, nebo víra. Hansen dále říká: "„Problém zahrnutí genderu do bezpečnostní analýzy čelí obvykle reakci, že tento problém nespadá do kategorie národní a zároveň tedy i kolektivní bezpečnosti, ale do kategorie sociální a individuální. Ale případ Pákistánských vražd ze cti ukazuje, že se jedná o základní otázku přežití, a že bezpečnost konkrétních jednotlivců je hluboce zakotvena v konceptu kolektivní bezpečnosti“."

Sekuritizace je proces vytváření hrozeb, kdy se určité téma, na základě intersubjektivního prezentování, stává otázkou bezpečnosti. Tento proces představuje extrémní formu politizace, tedy případ, kdy se dané téma přesouvá do agendy státu a je tak zásadní pro jeho ochranu a fungování. Téma se stává mezinárodním bezpečnostním problémem, které je na základě přesvědčivé argumentace významnější, nežli odlišná témata a proto by mu měla být přisouzena absolutní přednost. Neděje se tak nutně na základě skutečně existující hrozby, ale proto, že je téma jako hrozba prezentováno, a to médii, politiky nebo nevládními organizacemi, především na základě verbálního projevu.

La sécurisation est un concept utilisé en théorie des relations internationales et en particulier par les "critical security studies" pour insister sur la façon dont certains objets, thèmes ou entités sont constitués en tant qu'enjeux de sécurité requérant des mesures spécifiques et parfois extraordinaires afin de les défendre. Ce concept a notamment été forgé par des auteurs constructivistes de l'école de Copenhague, tels Ole Wæver (1995), afin de critiquer l'approche essentialiste qui considère que les enjeux liés à la sécurité (internationale ou nationale) sont fixés objectivement, de par leur propre nature. Il est lié de façon assez explicite à la théorie critique.


Historie vývoje terénního výzkumu.

Počátky jakéhosi “terénního výzkumu” můžeme najít již v 16. století, kdy se evropští cestovatelé a misionáři snažili na základě osobního kontaktu a zúčastněného pozorování popsat domorodé kultury, se kterými se na svých cestách potkávali.  Jasnou strukturu metodologii zkoumání domorodých kultur světu dala až sociální a kulturní antropologie 20. století.  Již v druhé polovině 19. století vnikaly první poznatky evolucionistických antropologů a etnologů o vědě zabývající se mimoevropskými kulturami a etniky. Tyto poznatky získávali pouze z druhé ruky - od misionářů, cestovatelů, obchodníků a koloniálních úředníků. Díky úmornému studiu cizích kultur badatelskou prací ve studovnách a knihovnách jsou antropologové tohoto období nazývaní "armchair antropologists."  Postupem času přestaly zprostředkované informace stačit a antropologové ve 20. století začali studovat cizí kultury sami a přímo na místě. Součástí terénního výzkumu v jeho počátku byla tzv. verandová antropologie. Tento pojem vznikl v období kolonizace, kdy antropologové vedli výzkumný dialekt s domorodci na verandách koloniálních domů. Tento druh výzkumu byl nerelevantní, jelikož se výzkumník neseznámil se všemi domorodci, nežil s nimi, pouze si nechal přivést jakéhosi mluvčího, který hovořil za celou vesnici. Závěrem z takového setkání byla překroucená realita, ze které byla patrná bariéra založená na rasových předsudcích. Tuto výzkumnou metodu kritizoval hlavně Malinowski, který ji aplikoval na ostrově Mailu. Trval na tom, že se antropolog musí vzdát vlastního pohodlí a “vyrazit do vesnic”.  Ke změně se odhodlala generace antropologů zhruba v první čtvrtině 20. století (nemůžeme určit jasný předěl). Antropologové tedy postupně začali provádět intenzivní terénní výzkum (tzn. zkoumat domorodé kultury osobně, po delší dobu, naučit se místní jazyk, stát se součástí tamější společnosti). Kabinetní práce je však nadále nedílnou součástí antropologického výzkumu.  Současná antropologie rozšířila své obzory. Mezi zajímavá sociokulturní témata dnešní doby, kterými se antropologové zabývají patří např.: lidská práva, uprchlické tábory, rasismus, AIDS, média, reklamy, kyberprostor, věda a technologie a mnohé další.

Metody a techniky terénního výzkumu.

"Metoda" je promyšlený postup, jehož cílem je získat užitečná data, která se dále zpracovávají.  "Technika" je určitý nástroj, díky němuž výzkumník získává etnografická data (tj. údaje o způsobu života dané kultury či komunity).  Mimo metod a technik potřebuje antropolog k realizaci výzkumu také tzv. "měkké dovednosti". Mezi měkké dovednosti patří komunikační dovednost, zvládání emocí, sebereflexe, strukturované myšlení, vytváření a řízení týmu atd.

Metody.

Metody výzkumu jsou: kvantitativní a kvalitativní  Antropologové na rozdíl od sociologů dávají přednost kvalitativnímu výzkumu.  Při sběru empirických dat je zásadní metoda interview. Mohou být koncipovány jako standardizované nebo nestandardizované interview. V nestandardizovaném interview se kladou otevřené otázky se všeobecnou tematikou. Obvykle se používá v první fázi výzkumu, jeho výhoda spočívá v tom, že umožňuje respondentům rozhodnout o tom, co do své odpovědi zahrnou. Ve standardizovaném interview jsou kladeny stejné otázky, ve stejném pořadí, pokud možno i ve stejném prostředí. Používá se až po seznámení s populací a jejím prostředím do té míry, že jsou schopny formulovat konkrétní uzavřené otázky. Užitečným nástrojem při realizaci je záznamový arch.  Během interview se dodržuje řada metodologických zásad, jako například motivace, vytvoření přátelské atmosféry, nenásilnost rozhovoru, srozumitelnost jazyku atd. Při sběru dat si antropolog musí ověřit jejich platnost. V průběhu interview je nezbytné zohlednit genderové hledisko (problém se získáváním dat od domorodých žen).

Techniky.

rešerše literatury.

Rešerše literatury je nezbytností pro každého, kdo chce publikovat badatelskou nebo výzkumnou práci. Samozřejmě nemá smysl psát práci o tématu, jehož problematika byla několikrát rozebrána, proto je důležité seznámit se se zdroji, které se zamýšlenému tématu výzkumu již věnují.  Vyhledávat tyto zdroje můžete pomocí konzultace s odborníky, vyhledávání v přehledových studiích a online databázích.

záznam etnografických dat.

Systematicky zaznamenávat a organizovat data je pro terénní výzkum nezbytnost. Ralph Bolton zjistil, že antropologové stráví nad vytvářením poznámek denně až sedm hodin, minimálně hodinu a půl. Rozlišují se čtyři základní formy zaznamenávání dat: poznámky, záznamy, žurnály a deník.  Výzkumník by měl mít stále u sebe notes a zapisovat si do něj vše, co mu připadá důležité. Všechny tyto útržkovité informace vytvářejí poznámky, které dále organizuje a vytváří z nich záznamy = úplné popisy událostí.  Žurnál je forma záznamu, která slouží k zapsání denního plánu a následně toho, jak byl naplněn. Jsou zde popsány aktivity za celý den - kolik času zabraly, kdo se jich zúčastnil atd.  Deník je soukromá záležitost, která není určena ke zveřejňování (ačkoli bylo několik antropologických deníků vydáno a není to v dnešní době výjimečná záležitost). Tato forma zápisu slouží hlavně k vypořádání se s pobytem v jiné kultuře, s cizími lidmi a událostmi.  Dohromady tyto formy zápisu tvoří ucelený soubor etnografických dat, ze kterých výzkumník následně čerpá.

zúčastněné pozorování.

Zúčastněné pozorování je klíčová technika terénního výzkumu. Podstata této techniky je v přímé nezprostředkované účasti na přirozených kulturních jevech a sociálních situacích dané komunity.  Jak upozornila americká kulturní antropoložka Hortense Powdermakerová, je tu napětí mezi “účastnit se” a “pozorování”. Logicky se totiž nemůžete zcela zapojit a vcítit se do dané kultury, pokud si musíte zachovat objektivní odstup pro pozorování.  Během provádění zúčastněného pozorování mohou vzniknout překážky, které plynou především z věku, pohlaví, sociální a etnické příslušnosti výzkumníka. Je tedy samozřejmé, že na zúčastněné pohlaví není žádný daný postup a v úspěších s touto technikou hraje velkou roli štěstí.

práce s informátory.

Práce s informátory je důležitá součást terénního výzkumu. Informátor je příslušník zkoumané kultury, který antropologovi poskytuje (z vlastní vůle) potřebné informace. Je to člověk, který má přehled a kompetence vzhledem k tématu výzkumu.  V počátcích výzkumů zůstávali anonymní a antropologové se o nich nezmiňovali, ale postupem času jim přiznali spolupráci.  Dnes se spíše než informátor používá výraz konzultant či spolupracovník.

vizuální techniky.

Využitím vizuální techniky se zabývá přímo vizuální antropologie. Fotoaparáty a kamery začali antropologové používat těsně po jejich vynalezení. V terénním výzkumu mohou fotografie a filmové záznamy představovat zdroj etnografických dat, prostředek prezentace terénního výzkumu a jeho výsledků, způsob provádění výzkumu.

nativní kresba.

Zkoumáním místních kreseb mohou antropologové dojít k jistým poznáním kulturních jevů.

reflexivita.

Výzkumník bere na vědomí vliv, který má jeho přítomnost na domorodé obyvatelstvo.

Model antropologického výzkumu.

Takto by měl vypadat ideální scénář antropologického výzkumu:  Ukončení terénního výzkumu a odchod ze studované komunity může být stejně obtížný krok jako první vstup do terénu. Loučení s novým domovem, alternativní kulturní identitou a domorodými přáteli je někdy výzkumníkem vnímáno jako bolestný zážitek.  Předpokládá se, že dobrý antropolog má určité jazykové nadání. Porozumění jazyku dané kultury a odbourání problému s tlumočníky vede k získání informací, které by s jazykovou bariérou výzkumníkovi jistě unikly. Antropologická práce také vyžaduje pozorovací talent a empatii, se kterou dokáže identifikovat a interpretovat sociální a kulturní jevy zkoumané kultury. K tomuto pozorovacímu talentu se nezbytně váže talent splynout. Příslušníci studované komunity musí výzkumníka pojmout za svého a nestydět se před ním mluvit o všem možném. Rozhodně mezi nejdůležitější schopnosti pro terénní výzkum patří talent přežít. Nancy Howellová ve svém výzkumu zjistila, že antropology v terénu nejvíce ohrožují malárie, hepatitida typu A a dopravní nehody.

Terénní výzkum v sociální a kulturní antropologii je empirickou metodou pro sběr etnografických dat během nezprostředkovaného kontaktu se zkoumanou kulturou.

Enquête ethnographique, enquête socio-anthropologique, enquête de terrain ou encore étude sur le terrain sont certains des termes nuancés pour désigner communément en sciences sociales le travail d’un chercheur, parfois nommé enquêteur, réalisé sur un lieu défini dans le but de collecter des données dans le cadre d’une recherche scientifique.


Život.

Marie Adelaida se narodila 13. března 1753 v Hôtelu de Toulouse, rodinném sídle v Paříži od roku 1712, které její dědeček, Ludvík Alexandr z Toulouse koupil od Louise Phélypeauxa de La Vrillière. Její matka zemřela následující rok při porodu. Zpočátku byla nazývána "Mademoiselle d'Ivoy" a jako mladá dívka až do svého sňatku "Mademoiselle de Penthièvre". Titul "Mademoiselle de Penthièvre" měla předtím její sestra Marie Luisa (1751–1753), která zemřela šest měsíců po narození Marie Adelaidy.

Vzdělání.

Po narození byla svěřena do péče "Madame de Sourcy" a, jak bylo zvykem pro mnoho šlechtických dívek, byla později vychovávána v klášteře de Montmartre, kde zůstala dvanáct let. Jako dítě byla nabádána, aby se aktivně podílela na dobročinnosti, kterou byl její otec znám jako "princ chudých". Jeho dobročinná pověst ho udělala oblíbeným po celé Francii a následně ho zachránila během revoluce.

Manželství.

Po smrti svého bratra, knížete de Lamballe, se stala nejbohatší dědičkou a nevyhledávanější partií Francie.  Její sňatek s Ludvíkem Filipem Josefem Orleánským, vévodou ze Chartres, synem oréanského vévody, byl plánován již dříve. Zatímco vévoda z Penthièvre v něm viděl příležitost provdat svou dceru za prvního prince královské krve, Orléanští nechtěli spojení s nelegitimní větví královské rodiny. Ačkoli byla Marie Adelaida do svého oréanského bratrance velmi zamilovaná, Ludvík XV. varoval vévodu z Penthièvre proti tomuto svazku, protože mladý vévoda ze Chartres měl pověst zhýralce. Ludvík XV. měl také strach, že by orléanští mohli mít s bohatstvím rodu Penthièvre větší vliv.  "Mademoiselle de Penthièvre" byla svou tetou Marií Fortunatou d'Este 7. prosince 1768 představena králi v ceremonii zvané "de nubilité". Byla přivítána Ludvíkem XV., Dauphinem a dalšími členy královské rodiny. V ten den byla Charlesem Antoinem de La Roche-Aymon pokřtěna a přijala jména "Louise Marie Adélaïde".  Její svatba s vévodou ze Chartres se konala ve Versailles 5. dubna 1769, obřadu se zúčastnili všichni princové královské krve. Manželská smlouva byla podepsána všemi členy královské rodiny. Poté Ludvík XV. hostil svatební večeři, která zahrnovala celou královskou rodinu. "Mlle de Penthièvre" přinesla už tak bohatým Orléansům věno ve výši šesti milionů livrů, roční příjem 240 000 livrů a očekávání mnohem více peněz po otcově smrti.

Hraběnka z Genlis.

Během prvních několika měsíců po svatbě si pár projevoval vzájemnou náklonnost a byli si oddaní, vévoda se však vrátil ke zhýralému životu, který vedl před svatbou.  V létě 1772, několik měsíců poté, co jeho manželka porodila mrtvou dceru, začal se Filip tajně stýkat s její dvorní dámou, Stéphanie Félicité Ducrest de St-Albin, hraběnkou de Genlis, neteří morganatické manželky Filipova otce Madame de Montesson. Zpočátku vášnivá milostná aféra během několika měsíců ochladla a na jaře 1773 byl vztah prohlášený za "mrtvý". Poté, co milostná aféra skončila, zůstala Stéphanie Félicité ve službách Marie Adelaidy v Palais Royal jako důvěrná přítelkyně Marie Adelaidy i Filipa. Oba ocenili její inteligenci a v červenci 1779 se stala vychovatelkou jejich dvojčat narozených v roce 1777.  V roce 1782 bylo malému Ludvíku Filipovi devět let a potřeboval disciplínu. Nicméně vévoda ze Chartres měl za to, že není nikdo způsobilejší, "komu by mohl odevzdat své syny", než Mme de Genlis. A tak se stala guvernantkou dětí vévody a vévodkyně ze Chartres. Učitelka a žáci opustili Palais Royal a odešli žít do domu postaveného speciálně pro ně na pozemku Couvent des Dames de Bellechasse v Paříži. Mme de Genlis byla vynikající učitelka, ale stejně jako jejího bývalého milence, i z ní dělaly její liberální názory nepřítelkyni královny Marie Antoinetty.  Marie Adelaida začala vznášet námitky proti vzdělávání jejích dětí bývalou dvorní dámou. Vztah mezi oběma ženami se stal neúnosným, když se 2. listopadu 1790, měsíc po svých sedmnáctých narozeninách, Ludvík Filip připojil k revolučnímu jakobínskému klubu. Vztah Marie Adelaidy s manželem také nebyl dobrý, komunikovali spolu jen prostřednictvím dopisů. V pamětech Baronna d'Oberkircha, je Marie Adelaida popisována jakoː  Po smrti jejího tchána Ludvíka Filipa I. Orleánského v listopadu 1785, se její manžel stal orléanským vévodou prvním princem královské krve. Jakožto jeho manželka získala titul Jasnost, titul, na který její vlastní nemanželská větev Bourbonů neměla právo.

Revoluce.

5. dubna 1791 Marie Adelaida opustila svého manžela a odešla ke svému otci do "château de Bizy" s výhledem na Vernon, Eure v Normandii. V září 1792, poté, co se přidal na stranu Revoluce, byl orléanský vévoda zvolen k Národnímu konventu pod jménem "Philippe Égalité". Jeho souhlas s radikální skupinou Hora byl od počátku podezřelý Girondistům, kteří chtěli všechny Bourbony vyhnat z Francie. Osud rodiny Orléans byl zpečetěn, když nejstarší syn Marie Adelaidy, vévoda ze Chartres, "Général Égalité" v Severní armádě vedené Charlesem François Dumouriezem, zažádal v březnu 1793 u Rakušanů o politický azyl. 6. dubna byli všichni Orléanci, kteří zůstali ve Francii, zatčeni. Po jejich zatčení v Paříži byli Filip Égalité a jeho syn, comte de Beaujolais, uvězněni v žaláři de l'Abbaye v Paříži.  Později byli oba převezeni do věznice Fort Saint-Jean v Marseille. Den předtím, než byli jeho bratr a otec ve Francii zatčeni, spěchal vévoda ze Chartres do Tournai, nedaleko francouzských hranic, kde žila jeho sestra Adelaida a Mme de Genlis. Vévoda ze Chartres je doprovodil do bezpečí do Švýcarska.  Marii Adelaidě bylo kvůli jejímu špatnému zdravotnímu stavu dovoleno zůstat prozatím ve Francii, pod dohledem v château de Bizy, kde její otec o měsíc dříve zemřel. Její dědictví však bylo zkonfiskováno revoluční vládou. Navzdory tomu, že hlasoval pro popravu svého bratrance Ludvíka XVI. a i když odsoudil synovo zběhnutí, byl Filip Égalité 6. listopadu 1793 popraven gilotinou.

Vdova Égalité.

Po popravě svého manžela byla Marie Adelaida, nyní známá jako "Veuve Égalité" (vdova Égalité), uvězněna v Lucemburském paláci, který byl během revoluce přeměněn na vězení. Tam se seznámila s mužem, který se měl stát "láskou jejího života", bývalým členem Národího konventu, Jacquesem-Marie Rouzetem, který byl uvězněn při pádu "Girondistů". Krátce před popravou Robespierra byla v červenci 1794 ke konci Hrůzovlády převedena do "Pension Belhomme", bývalého ústavu pro duševně choré, který byl za revoluce přeměněn na "vězení pro bohaté".  Po Rouzetovi, který se stal po svém osvobození členem Rady pěti set, následovalo v roce 1796 její propuštění, dva její synové byli stále uvězněni v Marseille, dva zůstali pohromadě a žili v Paříži až do roku 1797, kdy vyhláška vyhostila zbývající členy rodiny Bourbonů z Francie. Marie Adelaida byla vypovězena do Španělska, stejně jako její švagrová, Bathilde Oréanská, poslední kněžna de Condé. Rouzet je doprvázel na španělské hranice a poté se mu podařilo tajně se k nim připojit v Barceloně, kde se stal jejím kancléřem a ona pro něj získala titul hraběte "de Folmont".  Marie Adelaida své dva mladší syny už nikdy nespatřila, Montpensier a Beaujolais zemřeli v exilu ještě před Restaurací Bourbonů v roce 1814. Ona, Rouzet a orléanští exulanti ve Španělsku se do Francie vrátili v roce 1814 za první restaurace Bourbonů. Po právních bitvách, které trvaly až do její smrti, jí byla převážná část majetku nakonec vrácena. Zemřela na svém zámku Ivry-sur-Seine 23. června 1821 na karcinom prsu. Rouzet zemřel 25. října 1820. Pohřbena byla v královské kapli v Dreux.

Luisa Marie Adelaida Bourbonská (13. března 1753 – 23. června 1821) byla dcerou Louise Jeana, vévody z Penthièvre, a Marie Terezy Felicitas d'Este. Po smrti svého bratra, Louise Alexandra, knížete z Lamballe, se stala nejbohatší dědičkou předrevoluční Francie. Byla manželkou Ludvíka Filipa II. Orleánského, matkou posledního krále Francie Ludvíka Filipa, švagrovou kněžny de Lamballe a poslední členkou rodiny Bourbon.

Louise-"Marie-Adélaïde" de Bourbon, dite « Mademoiselle d'Ivry » puis « Mademoiselle de Penthièvre », duchesse de Chartres (1769-1785) puis duchesse d'Orléans (1785-1821), est une princesse française membre de la maison de Bourbon née à Paris à l'Hôtel de Toulouse le et morte au château d'Ivry-sur-Seine le.


Vydání.

Carol měl světovou premiéru na Filmovém festivalu v Cannes v roce 2015. V Severní Americe debutoval na Filmovém festivalu v Telluride a promítal se také na Newyorském filmovém festivalu a to 9. října 2015. 14. října 2015 měl premiéru na Londonském filmovém festivalu BFI. Původně měl mít film premiéru ve Spojených státech 18. prosince, datum byl přesunut na 20. listopadu, ten den se promítal pouze ve čtyřech promítacích sálech, 11. prosince se již vysílal v 16 sálech a 25. prosince ve 180 kinech. V lednu 2016 se promítal v 520 kinech.

Přijetí.

Na Filmovém festivalu v Cannes snímek obdržel 10 minutový potlesk ve stoje. Kritikové vychvalovali režii, vystoupení Blanchettové a Mary, kameru, kostýmy a hudbu. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 247 započtených recenzí 94 procent s průměrným ratingem 8,6 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 44 recenzí 95 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 63%.

Tržby.

Film vydělal 12,7 milionů dolarů v Severní Americe a 27,6 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 40,3 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 11,8 milionů dolarů. Ve Spojeném království film za první víkend získal 812 tisíc dolarů. 20. listopadu se film ve Spojených státech promítal ve čtyřech kinech, ve dvou v New Yorku a ve dvou v Los Angeles. Projektován byl výdělek 50 tisíc za každé kino. Film za svůj první víkend získal 253 510 dolarů a stal se tak nejvýdělečnějším filmem pro režiséra Haynese. Za druhý víkend vydělal 203 076 dolarů. Třetí víkend vydělal 147 241 dolarů.  Mimo Severní Ameriku byl film uveden do kin ve 42 zemí. Ve Velké Británii a Irsku film získal 3,3 miliony dolarů, ve Francii 2,8 milionů dolarů, v Austrálii 2 miliony dolarů, v Rusku 2 miliony dolarů, v Indonésii 1,9 milionů dolarů, v Taiwanu 1,6 milionů dolarů a ve Spojených arabských emirátech 1,3 milionů dolarů.

Ocenění a nominace.

Snímek získal přes 250 nominací a přes 70 ocenění a vyznamenání. Na Filmovém festivalu v Cannes získal cenu Queer Palm, ocenění v oblasti kinematografie s gay, lesbickou, bisexuální a transgender tematikou. Získal šest nominací na Oskara, pět nominací na Zlatý glóbus a devět nominací na cenu BAFTA.

Carol je britsko-americký romantický a dramatický film z roku 2015. Režie se ujal Todd Haynes a scénáře Phyllis Nagy. Snímek se inspiroval romantickou novelou "Cena soli" (později vydávaná jako "Carol") od Patricie Highsmithové. Ve filmu hrají Cate Blanchettová, Rooney Mara, Sarah Paulsonová, Jake Lacy a Kyle Chandler. Film se odehrává v New Yorku na začátku roku 1950, vypráví příběh zakázané aférky mezi zažínající fotografkou a starší ženou, která prochází těžkým rozvodem.

Carol est un film américano-britannique réalisé par Todd Haynes qui est sorti en France en janvier 2016. C’est un film historique et un mélodrame sentimental, adapté d’un roman de Patricia Highsmith ("The Price of Salt") et se déroule en 1952 et 1953 à New York. Il décrit la relation amoureuse impossible entre une jeune vendeuse (Rooney Mara) et une élégante bourgeoise d’âge mûr, en instance de divorce (Cate Blanchett). Le film aborde les thèmes de l’homophobie et du sexisme dans l’Amérique conservatrice des années 1950. Malgré un accueil favorable de la critique, il n’a pas connu un grand succès public.


Ekologie.

Roste ve vlhkých oblastech s téměř pravidelnými dešti, období bez srážek tam nebývá delší než měsíc, roční průměr je obvykle okolo 800 mm. Pouze na místech ve srážkovém stínu nemusí pršet i po tři měsíce, srážky jsou pak více soustředěny do zimních měsíců. Stromy svými přírůstky citlivě reagují na množství vlhkosti a lze z jejích letokruhů vyčíst množství deště v oblasti Patagonie za staletí nazpět. Vyrůstá ve strmých svazích, kde široce rozprostřené kořeny pomáhají stabilizovat kamenité svahy, stejně jako v močálovité krajině kolem jezer. Je schopen prosperovat na různých půdách, od mělkých jílovitých až po hluboké, vulkanického původu.  Rozmnožuje se semeny, která je nutno vystavit studené stratifikaci po dobu 30 až 90 dnů (možno i v chladničce). Stromy jsou dlouhověké, nejstarší vzorky jeho dřeva jsou staré asi 850 let.

Popis.

Strom s rovným kmenem o průměru 1 až 2 m dorůstá do výšky téměř 20 m. V mládí má korunu štíhlou, kuželovitou a ve stáří plochou, široce rozloženou. Větve jsou krátké a rozkladitě odstávající, kůra kmene je šedá až červenavě hnědá a v proužcích odlupčivá. Střídavě nebo vstřícně vyrůstající listy jsou šupinovité a dvoutvaré, rostou ve čtyřech řadách, jsou střechovitě uspořádané a zespod mají průduchy. Střední listy jsou tupé, shora mají nenápadnou žlázku a zespod bělavé pruhy, postranní jsou delší a tlustější, na konci dovnitř zakřivené a mají špičatý vrcholek.  Jsou to stromy dvoudomé, samčí mají šištice velmi drobné, kulovitého nebo válcovitého tvaru rostoucí jednotlivě na koncích větviček, pyl mají zralý v říjnu či listopadu. Samičí šištice jsou oválné, 1 až 1,5 cm dlouhé, vyrůstají jednotlivě na krátkých postranních větvičkách samičích stromů, mají dva nestejně velké páry plodných šupin a zráním se jejich barva mění ze zelené do hnědé. Po zdařilém opylení větrem se v únoru až březnu vyvinou čtyři drobná semena s nestejně velkými křidélky.

Využití.

Dřevo je pro svou odolnost vůči vlhku užíváno pro telefonní sloupy, podpěry na vinicích, stavební dřevo, venkovní obklady i k výrobě nábytku a řezbářství. Jádro má světle hnědé až žlutavé, běl bílou a texturu jemně mramorovanou. Suché dřevo je poměrně lehké (0,45 g/cm3) a dobře se opracovává.

Ohrožení.

Za posledních zhruba 50 let se plochy na kterých "Austrocedrus chilensis" roste zmenšily. Je to dáno hlavně nelegálním kácením a účelovými požáry, při kterých jsou horské lesy přetvářeny na pastviny. Lesy jsou také devastovány spásáním volně se pohybujících stád domácích zvířat i divoce žijícími býložravci, kteří jsou z pastvin do lesů vytlačováni vzrůstajícím množstvím chovaných domácích zvířat.  V posledním půlstoletí jsou stromy na vlhčích místech postihovány nemoci kořenů způsobenou houbou "Phytophthora austrocedrae", která má za následek vadnutí a opadávání listů a celkově malé přírůstky. Na druhé straně jsou však stromy v Argentině i Chile nově vysazovány a celkově populace druhu "Austrocedrus chilensis" nemá podle IUCN klesající trend.

Austrocedrus chilensis je stálezelený dvoudomý strom z Jižní Ameriky, jediný druh rodu Austrocedrus z čeledi cypřišovitých. Roste na západní i východní straně And, na jihu Chile a Argentiny. Je endemitem tamních horských lesů a nespojitě se vyskytuje v izolovaných populacích v pásu dlouhém přes 1200 km. Jeho rodové jméno "Austrocedrus" znamená "jižní cedr" a druhové jméno "chilensis" značí "chilský", pojmenování však není vystižné, neboť asi 80 % všech jedinců roste v Argentině.

Austrocedrus chilensis est l'unique espèce du genre Austrocedrus. C'est un conifère appartenant à la famille des Cyprès, les "Cupressaceae". L'espèce est endémique des forêts valdiviennes, et aux forêts de steppe voisines mais plus sèches du centre-sud du Chili et de l'Argentine occidentale. Dans ces régions l'espèce est connue comme Lipain ou "Ciprés de la Cordillera" (en français "cyprès de la cordillère"), et en anglais comme "Austrocedrus", ou parfois "Chilean Incense-cedar".


Slované.

V českém folklóru existuje řada pojmenování pro podvržence, nejčastější jsou "podhozenec" a "divous" či takové odkazující na jeho pravou matku. Lidské dítě je nejčastěji ukradeno divou ženou, ale únoscem může být také tajemný muž, typicky čert, nebo zvíře, zpravidla černý pes, ale také žid. Podvrženec se od lidských dětí liší například velkou hlavou a očima, zakrslostí, nemluvností, neklidností, zlou povahou, nenasytností, plačtivostí či častým onemocněním. Věřilo se, že jsou důsledkem božího trestu, uhranutí či kletby.  Před podvržením dítěte měla chránit koutnice, plachta zdobená vyšitými ochrannými symboly, oddělující postel matky a novorozence od světnice. Opuštění koutu s postelí, případně světnice, je v pověstech tradiční příčinou podvržení. V mnoha oblastech však mohlo být s podhozencem zaměněno pouze nepokřtěné dítě. K podvrženci se doporučovalo dobře chovat, aby se divá žena také chovala dobře k lidskému dítěti. Jindy naopak vedlo špatné zacházení k tomu, že únoskyně děti vyměnila zpět, jinou metodou byly projevy zbožnosti, například pouť, protože tu si divoženky oškliví. Podvržence lze odhalit vařením vody ve vaječných skořápkách v přítomnosti osamělého dítěte, což je mezinárodně rozšířená víra. Podhozenec je poté tajně pozorován a z jeho podivného chování zjištěna jeho pravá povaha. Nakonec je rodiči šlehán šípkovými či lískovými pruty tak dlouho, dokud neuteče či se neobjeví divá žena a nevymění jej za lidské dítě.  Víra v podhozence vznikla z vysokého počtu tělesně a mentálně postižených dětí, především v zaostalejších oblastech, který byl důsledkem špatné hygieny, nedostatečné lékařské péče, alkoholismu nebo endogamních sňatků. To, že dítě je podvržencem, mohly tvrdit i samotné matky, aby se vyhnuly posměchu za to, že se jim narodilo nevzhledné dítě. V některých oblastech se víra v podhozence zachovala až do 19. století.  Na Slovensku byli podhozenci zvaní "premieň", jindy zase "odplata", což vychází z představy, že výměna dítěte je trestem za špatnost rodičů. V Polsku podvrhují svoje děti, zvané "odminok", bytosti zvané "boginje" či "bogieńki", na Ukrajině podobně mění "bogunki" děti za stvoření zvané "odminnik" či "vidminnik".

Podhozenec či podvrženec je v pověstech dítě nadpřirozené bytosti, které je vyměno za dítě lidské. Víra v podvržence je rozšířena po celém světě, typická je však především pro severní, západní a střední Evropu.

Dans le folklore européen, un changeling ou changelin est un leurre laissé par les fées, trolls, elfes (ou autres créatures du Petit peuple) à la place d'un nouveau-né humain qu'elles enlèvent.


Historie.

Model ASX vychází ze studie Mitsubishi Concept-cX, která byla v roce 2007 představena na autosalonech v Tokiu a Frankfurtu. Prodej byl zahájen v únoru 2010 v Japonsku, v Evropě pak 19. června téhož roku.
 Po technické stránce vychází z většího Mitsubishi Outlander, se kterým sdílí asi 70% všech dílů. Na stejné platformě jsou postaveny též francouzské vozy Peugeot 4008 a Citroën C4 Aircross.
 V roce 2012 došlo k drobnému faceliftu, který se nejcitelněji dotkl předního nárazníku.

Bezpečnost.

Automobil absolvoval nárazové testy EuroNCAP v roce 2011 ve verzi Invite se vznětovou osmnáctistovkou pod kapotou. Odnesl si celkové hodnocení 86% a 31 bod, což stačilo na zisk plného počtu pěti hvězdiček.

Motorizace.

Pod kapotou vozu je možno nalézt několik pohonných jednotek, výhradně však řadových čtyřválců.
 První skupinou jsou atmosférické zážehové motory s elektronickým vícebodovým vstřikováním paliva ECI-MULTI ("Electronic - Controlled Injection") a proměnným časováním ventilů MIVEC ("Mitsubishi Innovative Valve timing Electronic Control system"). Základ tvoří motor 1,6 MIVEC (s kódovým označením 4A92) o nejvyšším výkonu 86 kW. Byl to jediný dostupný zážehový motor pro evropský trh. Pro japonský trh byly k dispozici ještě agregáty 1,8 MIVEC 102 kW (nejprve 4B10, později novější varianta 4J10) a pro některé mimoevropské trhy (např. pro USA, Austrálii, Nový Zéland či Jihoafrickou republiku) silnější 2,0 MIVEC (4B11) o výkonu 110 kW.
 Nabídka vznětových motorů zahrnovala přeplňované jednotky se systémem vstřikování nafty Common rail a filtrem pevných částic. Ty od Mitsubishi byly následující: 1,8 DI-D MIVEC (4N13) ve dvou výkonových variantách, 85 kW a 110 kW, silnější 2,2 DI-D MIVEC (4N14) disponoval 110 kW. S příchodem emisní normy Euro 6 přišel agregát 1,6 DI-D 84 kW, který v nabídce nahradil vznětové osmnáctistovky. Jedná se o motor DV6 C 1,6 HDi (s kódovým označením 9HD), který je produktem spolupráce koncernu PSA a Fordu.

Technická data.

Motory.

!Model! colspan="2" |Kód
motoru!Počet
válců!Počet
ventilů!Ventilový
rozvod!Vrtání × zdvih
[mm]!Zdvihový
objem
[cm]!Kompresní
poměr!Příprava
směsi!Přeplňování!Max. výkon
[kW (k) při ot./min]!Max. točivý moment
[Nm při ot./min]! colspan="13" |Zážehové motory ! colspan="13" |Vznětové motory

Výbava.

Vůz je v současnosti nabízen ve čtyřech stupních výbavy: Inform, Invite+, Intense+ a Instyle+.
  Základní výbava automobilu obsahuje například 7 airbagů, ABS, systém aktivního řízení stability (ASC), asistent rozjezdu do kopce (HSA), senzor tlaku v pneumatikách, elektricky ovládaná a vyhřívaná vnější zpětná zrcátka v barvě karoserie, palubní počítač, centrální zamykání s dálkovým ovládáním, klimatizaci, elektrický posilovač řízení atd.
 Ve vyšších stupních vybavy se můžeme setkat třeba s pohonem všech kol (4WD), předními mlhovými světlomety, ostřikovači předních světlometů, tempomatem, systémem automatického zastavení a nastartování motoru (AS&G), parkovacími senzory, dešťovým senzorem, senzorem denního svícení, panoramatickou střechou s vnitřním LED podsvícením, elektricky nastavitelným sedadlem řidiče či navigačním systémem se čtečkou SD karet.

Mitsubishi ASX (v Japonsku Mitsubishi RVR, v Severní Americe Mitsubishi Outlander Sport) je kompaktní crossover vyráběný od roku 2010 japonskou automobilkou Mitsubishi Motors. Název "ASX" má znamenat "Active Sports Crossover".

Le Mitsubishi ASX, appelé Mitsubishi RVR au Japon et au Canada, aux États-Unis, est un crossover du constructeur automobile japonais Mitsubishi vendu depuis l’été 2010.