Historie.

V údolí Svatojiřského potoka se podle knihy „Město Slaný a jeho památnosti” z roku 1928 již k roku 1052 připomíná počátek obce, resp. jistý Svérad z Podlešína. Ke kostelu vyšehradskému se třemi poplužními dvory patřily roku 1088 i tři vinice, ze kterých asi pochází jméno „Vinice“, které se dodnes dochovalo pro návrší severní strany hranic katastru Drnova.  Dle soupisu památek historických a uměleckých v politickém okrese slánském z roku 1904 připomíná se Podlešín v starších listinách jako "Potlýštín", později pak "Potleštín". V záznamu je uvedeno, že v hliníku cihelny Kocourkovy nynější číslo popisné 96 Ferdinanda Pokrupy bylo nalezeno letenské pohřebiště s bronzovými náramky a sponami typu duchcovského (uloženo v Zemském muzeu Pam. XV.182). Na rozhraní obce pod Bechovem bylo nalezeno sídliště z doby císařů římských s jamami popelnic, zvířecí kosti, tuhované střepy se žlábkovitými ozdobami, bronzová spona, železné struhy, železný rozpadlý předmět, brusle kostěná, kamenný brousek, hojné zbytky jeleních parohů řemeslně zpacovaných, pilkou řezaných (uloženo v Zemském muzeu Pam. XVII.420). Na obecním pozemku u zastávky dráhy poblíž domku č. p.95 byla nalezena vrstva kulturní se zbytky nádob typu hradištního (uloženo v Zemském muzeu Pam.XVI.742). Na protějším poli přes koleje dráhy byly vyorány nádobky únětického typu.  Balbín nazývá Podlešín hradem, je tedy možné, že věděl, kde tvrz stávala. V zakládající listině koleg. kostela svatého Václava ve Staré Boleslavi se tu připomíná také hrad. Nad obcí se vypíná na jihovýchodní straně táhlý vrch, který v roce 1872 prořízla Pražsko-duchcovská dráha a který až do dnešního dne nese své pojmenování „Ritterberg”. Z pojmenování této polohy se lze domnívat, že naznačuje hradiště nebo tvrziště, které němečtí kolonisté po třicetileté válce tak nazvali.  V okolí Podlešína na severní straně jsou zaniklé doly (nynější č. p. 60 a 62 a halda Maxmiliánka) na železnou rudu a uhlí. Dolové výměry patří Kamenouhelné společnosti v Kladně. Od Podlešína na straně jižní ve stráni zvané „za vrchem” jsou zaniklé doly Eliška I a II na rudku. Dolové výměry vlastnil Ing. Leopold z Prahy. V době dolování uhlí v katastru obce kolem roku 1852 byla obecní pečeť označena hornickými kladívky. Od roku 1865 byla zavedena nová obecní pečeť „Místní obec Podlešín”.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V obci Podlešín "(637 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 3 cihelny, holič, 3 hostince, kolář, 2 kováři, 2 krejčí, mlýn, obuvník, 4 rolníci, 2 řezníci, sadař, 4 obchody se smíšeným zbožím, stavební družstvo Lidový dům, trafika, truhlář.

Současnost.

Dnes se na 419 ha rozléhá obec se 138 domy, dvěma hospodami, smíšeným zbožím, knihovnou a obecním úřadem. Obec nemá poštu, školu, zdravotnické zařízení ani policii. Má však vodovod, kanalizaci a je plynofikována. Průměrný věk činí 40,7 let.  Na návrší se z dob minulých tyčí rozlehlá kasárna (až do počátku 90. let zde bylo radarové stanoviště protivzdušné obrany Prahy), která jsou v současné době opuštěná. V podzemí bylo v osmdesátých letech 20. století umístěno velitelské stanoviště 71. protiletadlové raketové brigády. Mezi lety 1985 a 2003 byla odtud nepřetržitě zajišťována bezpečnost vzdušného prostoru nad Prahou. Od roku 2009 zde o.s. Bunkr Drnov buduje Muzeum studené války a protivzdušné obrany a objekt zpřístupňuje.  Jednou z nejdůležitějších staveb je nádražní budova 1873. Podlešín se vyznačoval také tím, že měl dvě nádraží, což bylo ojedinělé. Na cestě mezi nádražím a středem obce se nachází památný strom, jehož stáří se odhaduje na 150 let. Jedná se o lípu malolistou. Obvod kmene je 297 cm. Další památný strom se nachází na pozemku paní Blažkové a jedná se o dub letní. V současné době také probíhá v obci mapování starých a významných stromů pro jejich další ochranu a péči o ně.

Podlešín je obec v okrese Kladno, 24 km severozápadně od Prahy, asi 6 km východně od města Slaný. Správním územím je město Slaný. Žije zde obyvatel. Dominantou Podlešína je železniční viadukt na trati Podlešín – Slaný a pískovcová skalní jehla.

Podlešín est une commune du district de Kladno, dans la région de Bohême-Centrale, en Tchéquie. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Historie.

V r. 1889 byli členové Klubu českých turistů na světové výstavě v Paříži, kde se tak nadchli pohledem na slavnou Eiffelovu věž, že se rozhodli vytvořit podobnou dominantu nad městem v Praze. Založili Družstvo pro výstavbu Petřínské rozhledny, dali do něj první peníze a od magistrátu získali pozemek. Pro pětkrát menší napodobeninu Eiffelovy věže byl vybrán vrch Petřín (326 m n. m.), základna stavby je v nadmořské výšce 324 m. V r. 1890 byla provedena projektová příprava a zajištěny potřebné prostředky. Stavba byla zahájena v březnu 1891 podle návrhu arch. Vratislava Pasovského, autory konstrukce byli Ing. František Prášil a Ing. Julius Souček z Českomoravské strojírny.  Rozhledna byla vystavěna pro Zemskou jubilejní výstavu v roce 1891 na podnět zakladatelů Klubu českých turistů dr. Viléma Kurze a Vratislava Pasovského jako volná kopie Eiffelovy věže v Paříži. S tímto projektem seznámil dr. Vilém Kurz v lednu r. 1890 českou veřejnost článkem „Rozhledna na Petříně, obrázek z blízké budoucnosti Prahy“. Práce podle plánů inženýrů Františka Prášila a Julia Součka byly započaty 16. března a dokončeny 20. srpna roku 1891, kdy byla rozhledna slavnostně otevřena.  5. 7. 1938 vypukl na vrcholu rozhledny požár, jehož příčinou byl zřejmě elektrický zkrat ve výtahové kabině. Evakuováno bylo sto návštěvníků rozhledny. Hašení požáru bylo vzhledem k výšce rozhledny komplikované, ale po půl hodině se hasičům podařilo požár dřevěné konstrukce pod oplechovanou střechou uhasit. Do poloviny srpna 1938 byla rozhledna opravena a zpřístupněna veřejnosti.  Během své návštěvy okupované Prahy (15. až 16. března 1939) vyslovil Adolf Hitler přání, aby byla Petřínská rozhledna zbourána, jelikož údajně kazila výhled z Pražského hradu. Přání ale nebylo nikdy během okupace vyhověno.  1. května 1953 byl na rozhledně uveden do provozu televizní vysílač. Tehdy byl zrušen výtah, aby tubus vyplnily kabely a napáječe. Kabina v prvním patře také začala sloužit spojům, kterým byla celá věž předána. Místo královské koruny byla na vrchol umístěna televizní anténa a později anténní nástavec tubusu. V 60. letech 20. století byly na vrcholu rozhledny umístěny další vysílací antény pro televizní a rozhlasové vysílání. V září 1979 byla rozhledna uzavřena pro veřejnost pro špatný technický stav. Rozhledna byla po nejnutnějších opravách znovu otevřena v květnu 1991, kdy se ke 100. výročí Zemské jubilejní výstavy konala Všeobecná československá výstava. Roku 1992 skončilo vysílání televize, zůstaly pouze rozhlasové vysílače. V roce 1998 převzala správu rozhledny Pražská informační služba a v následujícím roce započala generální rekonstrukce rozhledny, kterou realizovala společnost Excon, specializující se na ocelové konstrukce. Rozhledna byla znovu otevřena 24. března 2002.  Odstranění televizního vysílače umožnilo uvolnění tubusu výtahu a jeho rekonstrukci. Nový výtah byl uveden do provozu v roce 2001, jeho kapacita je šest osob a je možno ho využívat pouze v doprovodu zaměstnance. Také místo dřívějšího obedněného balkonu ve výšce 20 metrů vznikl ochoz přístupný i turistům na invalidním vozíku. Nově vybudované přízemí obsahuje vstupní halu, bufet a expozici Klubu českých turistů.  V podzemních prostorách rozhledny byla do března roku 2012 umístěna výstava artefaktů spojených s životem Járy Cimrmana. Od dubna roku 2012 do ledna 2013 se ve stejných prostorách nacházela interaktivní výstava Igráčků.

Současnost.

Od srpna roku 2009 převzala od Pražské informační služby správu Petřínské rozhledny i dalších věží společnost Mark2 Corporation Czech (dříve ABL). Ve správě MC.C byly věže až do 20. ledna 2013, kdy správu převzalo Muzeum hlavního města Prahy.  Od března 2013 je zde umístěna výstava stavebnice Merkur. V suterénu rozhledny je umístěno také několik panelů mapujících historii Klubu českých turistů a historii rozhledny. Několik historických fotografií rozhledny je k nalezení ve vstupní kruhové hale; na plošině ve dvaceti metrech se nacházejí historické kresby výhledů z rozhledny s popisem.

Popis stavby.

Rozhledna má 11 metrů hluboké základy a na nich stojí 63,5 metrů vysoká ocelová konstrukce vážící 175 tun. Jádrem konstrukce je osmiboký tubus, v němž je umístěn výtah; okolo něj se vinou dvě točitá schodiště s 299 schody – jedno pro chůzi nahoru, druhé pro chůzi dolů. Celková výše rozhledny je 65,5 m. Rozhledna má dvě vyhlídkové plošiny, horní je ve výšce 55 metrů.

Rozhled.

Kromě rozhledu na panoráma Prahy včetně blízkého Pražského hradu se z rozhledny otevírá za jasného počasí daleký rozhled po Čechách. Na severu lze spatřit Říp a České středohoří, na severovýchodě je vidět masiv Krkonoš. Na jihovýchodě je rozhled poměrně omezený, protože jej uzavírají Brdy.

Petřínská rozhledna je s výškou přes 65,5 metrů jedna z nejznámějších dominant Prahy. Její základna se nachází v nadmořské výšce 324 m, v zahradě U rozhledny na temeni kopce Petřín na Malé Straně v městské části Praha 1.

La tour de Petřín (en tchèque "") est une tour en acier, d'une hauteur de 60 mètres qui domine la ville de Prague. Bien que de beaucoup plus petite taille que la tour Eiffel, construite 5 ans plus tôt, sa situation sur l'importante colline de Petřín, lui permet d'atteindre une altitude comparable à celle de la tour Eiffel, soit 324 mètres au-dessus du niveau de la mer.


Geografie.

Ostrov Svatá Helena (122 km2) se nachází v jižním Atlantiku 1 930 km západně od břehu Angoly a 4000 km východně od Rio de Janeira. Má mírné i tropické podnebí.

Historie.

Ostrov se zapsal do historie zejména jako místo, kde byl internován Napoleon Bonaparte po své porážce u Waterloo v roce 1815; Britové ho zde drželi šest let až do jeho smrti v roce 1821.  Ostrov byl prý objeven 21. května 1502 portugalským navigátorem João da Nova. Portugalští mořeplavci objevili ostrov neobydlený a postavili na něm kapli a několik domů. Stálé obyvatele ale ostrov i přes tuto výstavbu neměl. Prvním Angličanem, který ostrov v roce 1591 navštívil, byl mořeplavec a pirát Thomas Cavendish. V letech 1645–1659 patřil ostrov Holandsku.  Po roce 1651 připadl ostrov do britské sféry vlivu jakožto majetek britské Východoindické společnosti, přerušené jen v roce 1673, kdy ostrov získali na dva měsíce Holanďané. Po otevření Suezského průplavu v roce 1869 ztrácelo toto území na významu.  V průběhu druhé búrské války byl na ostrově vybudován zajatecký tábor, kde bylo internováno přes 5 000 lidí. V průběhu II. světové války byl ostrov Ascension převeden pro potřeby americké armády pod její správu a bylo zde vybudováno vojenské letiště.

Hospodářství.

Dnešní hospodářství ostrova je velmi slabé, konkurence neschopné a zcela závislé na pomoci z Londýna. Britská vláda se snaží podpořit ekonomiku ostrova, proto se mělo v květnu roku 2005 začít stavět letiště, které mělo být dostavěno roku 2010. Plány byly nejprve odloženy, letiště se začalo stavět až v roce 2011 a zprovozněno bylo v roce 2015.  Částečný příjem přináší turistický ruch, spjatý především s prezentací Napoleonova života, jeho pobytu ve vyhnanství na Svaté Heleně od roku 1815 do jeho smrti v roce 1821.

Poštovní známky.

Až v roce 1858 měl ostrov své definitivní emise s označením ST. HELENA, předtím zde platily známky britské. Zdejší známky platily i v dependencích Svaté Heleny, známkových zemích Tristan da Cunha a Ascension, kde byly zprvu opatřeny přetiskem.  Ve Světové poštovní unii (UPU) byl ostrov nepřímo od 1. října 1879.

Svatá Helena je tropický ostrov sopečného původu v jižním Atlantiku. Od roku 2009 je součástí britského zámořského území s vlastní ústavou a názvem Svatá Helena, Ascension a Tristan da Cunha (anglicky Saint Helena, Ascension and Tristan da Cunha), jehož guvernér spravuje i uvedené okolní ostrovy. Podle sčítání z roku 2008 na něm žije 4 255 obyvatel.

Sainte-Hélène, en, est une île volcanique de, située dans l'océan Atlantique sud, à à l'ouest des côtes de l'extrême-nord-ouest de la Namibie et à à l'est-sud-est de la ville brésilienne de Recife, et faisant partie de Sainte-Hélène, Ascension et Tristan da Cunha, territoire britannique d'outre-mer. Elle est découverte par le navigateur galicien João da Nova Castella le et nommée en l'honneur d'Hélène, mère de Constantin. Dès 1657, elle devient possession de la Compagnie anglaise des Indes orientales.


Historie.

Kořeny airsoftu sahají do Východní Asie konce 80. let 20. století, obzvlášť pak do Japonska, kde bylo vzhledem k místním zákonům pořizování ostrých zbraní velmi obtížné. Japonci proto hledali jinou alternativu. Airsoft je v mnoha oblastech Asie dodnes velmi oblíbený (např. Japonsko, Čína, Hongkong, Tchaj-wan, Macao, Jižní Korea a také v některých částech Filipín a Indonésie). Většina airsoftových zbraní a příslušenství pochází právě z těchto zemí.  Na počátku se vyráběly jen reálně vypadající dekorační modely, později se začaly sériově vyrábět funkční modely. Nejdříve se vyráběly manuální zbraně, poté již i plynové semi-automatické a plně automatické. Průlom přinesla firma Tokyo Marui s vynálezem systému AEG (viz níže).  Airsoft do ČR postupně přišel v roce 1989, kdy se na naše území mohly začít dovážet výrobky z celého světa. Prvotní skupiny lidí, které začínaly působit na území ČR, se zaměřovaly hlavně na military reenacting. Hlavním dovozcem airsoftových zbraní, byla tehdy firma POSPA Models. Různými způsoby se však dovážely i zbraně z Itálie. Jednalo se hlavně o natahovací pušky a pistole nejen fy. MARUI, ale i ACADEMY. Elektrické zbraně byly z počátku velmi vzácné. Ty, které sem byly nejdříve dovezené, postrádaly hop-up systém. Postupem let, se však situace rapidně změnila. Začaly se dovážet převážně zbraně s hop-up systémem. Tehdy se však ještě nevyužíval upgrade zbraní. Hlavní nápor upgradu zbraní přišel až v novém tisíciletí, kdy se zvýšila poptávka po výkonnějších zbraních. Hlavním důvodem bylo zvýšení počtu víkendových bojovníků, kteří tento koníček považují pouze za sport, nikoli za životní styl a chtěli mít tak výkonnější zbraně než ostatní.  Skupiny, které se v 90. letech pohybovaly na území ČR, pocházely převážně z Prahy, Plzně, Českých Budějovic, České Třebové, Hradce Králové, Krásna a Brna. Komunita tehdy čítala cca 200 osob se spoluzakladatelem Adamem Šubrem. Pravidelných akcí se účastnilo cca 50 – 60 lidí. Velký počet příznivců se účastnil akcí v Plzni a Lázních Bělohrad.  Později se airsoft začal používat i v rámci výcviku ozbrojených sil (vojenských i policejních) v různých zemích světa.

Pravidla.

Hra je založena na čestném chování hráčů – pokud je hráč zasažen či jiným dovoleným způsobem „zabit“, musí se sám přiznat (zásah často ostatní hráči nemohou vyhodnotit) – hráč musí zřetelně nahlas ohlásit „mám“, „zásah“ nebo „jsem mrtvej“, zvednout obě ruce, označit se reflexní vestou (v případě absence reflexní vesty vytáhnout zásobník ze zbraně a držet ho nad hlavou) a nejkratší cestou odejít k tzv. „mrtvolišti“, ("respawn"), kde s ostatními vyřazenými hráči čeká do konce hry (přičemž nesmí nijak komunikovat s dosud „živými“ spoluhráči ani se jinak zapojit do probíhající hry), nebo čeká na „oživení“ např. každou patnáctou minutu (14:45, 15:00, 15:15 atd.) Na „mrtvoly“ je zakázáno střílet, živí hráči se za mrtvé nesmí vydávat.  Ve hře je zakázáno jakékoli tělesné napadání ostatních hráčů či jiné agresivní chování.  Cílem jedné hry je splnění předem stanoveného úkolu vycházejícího z typických vojenských scénářů, například eliminace soupeřova týmu, získání vlajky, záchranná mise, pozorovací mise, bránění objektu, obsazení objektu atd.

Způsoby vyřazení ze hry.

Hráče lze vyřadit ze hry následujícími způsoby: V každém případě však závisí na scénáři a domluvě před samotnou hrou.

Výbava.

Základní výbavou hráče jsou ochranné brýle, jejichž nošení je ve hře povinné (chrání zrak před zraněním kuličkou letící rychlostí 100 m/s a více), zbraň na bázi vzduchovky a zpravidla maskovací oblečení. Pokročilejší hráči pak používají imitace granátů (petarda zalitá v kusu sádry, popř. petarda obalená v hrachu a dalších materiálech, které nejsou nebezpečné) či min (jednoduché trhací provázky s malou rozbuškou či jinou slabou pyrotechnikou), plynové masky, vysílačky, nosné systémy, noční vidění, dýmovnice atd.

Zbraně.

Zbraně používají jako munici plastovo-keramické kuličky o průměru 6 nebo 8 mm a různých hmotnostech. Čím těžší je kulička, tím lepší má přesnost, avšak nižší dostřel. Například pro pistole se používají nejčastěji kuličky s hmotností 0,20 g, ale i 0,25 g nebo lehké 0,12 g. Pro pušky nebo samopaly jsou nejpoužívanější kuličky s hmotností okolo 0,25 g. Jelikož po bitvě vystřílená munice zůstává na hřišti (přičemž boj často probíhá ve volné přírodě), lze mluvit o neekologičnosti airsoftu; z toho důvodu se však vyrábějí i náboje s kratší dobou rozkladu. Dále se vyrábějí těžší kuličky až do váhy 0,43 g (těžší kuličky budou mít větší přesnost, ale mohou způsobit vážnější zranění kvůli vyšší kinetické energii, kterou mají). Tyto kuličky vás však přijdou dráž - např.: 4000 kusů 0,25 vás přijde na cca 200-250 Kč a za přibližně stejnou cenu pořídíte 500 kusů 0,43. Tyto kuličky se nejčastěji používají do manuálních odstřelovacích pušek s velikou úsťovou rychlostí "sniper" ale tyto pušky se ovšem používají na velké vzdálenosti.  Zbraně se dělí do tří skupin podle toho, čím jsou poháněny: manuální, plynové nebo elektrické. Dříve byly nejpopulárnější plynové zbraně, ve kterých se munice vystřelovala hnacím plynem doplňovaným z plynových lahví (tomuto stylu se v angličtině říká "classic airsoft"), dnes jsou ale nejpopulárnější zbraně elektrické, které mají vyšší spolehlivost a často i dostřel.  Airsoftové zbraně jsou většinou vyráběny jako modely skutečných zbraní v měřítku 1:1, takže jsou od skutečných zbraní obtížně rozeznatelné. Pokročilejší hráči si zbraně dovybavují rozličným vybavením (puškohledy či kolimátory, svítilny...) po vzoru jejich skutečných obdob.  V Česku jsou airsoftové zbraně podle zákona o zbraních obecně považovány za „zbraně kategorie D“, které (i s odpovídajícím střelivem) smí vlastnit, držet a nosit každá svéprávná osoba starší 18 let, aniž by musela mít zbrojní průkaz či jiné povolení. Na veřejnosti ji však nesmí nosit viditelně a nesmí s ní střílet na místě, kde by tím mohla ohrožovat ostatní osoby nebo poškozovat majetek. Tentýž zákon všeobecně označuje některé doplňky zbraní jako zakázané, ani airsoftové zbraně tedy není dovoleno doplňovat noktovizorními či laserovými zaměřovači.

Základní dělení zbraní.

Celkově se airsoftové zbraně dělí na pět druhů:

Střelivo.

U kuliček se udává rozměr bb6 mm dříve taky bb8 mm (+/- 0,005 mm) a hmotnostní číslo (0.20 až 0.45), které udává hmotnost kuličky v gramech.  Někteří výrobci kuličky leští a potahují vrstvou silikonu, jiní vyrábějí tzv. "BIO" střelivo, které se v přírodě snáze rozkládá (je však o něco dražší).  Mezi výrobce 6mm střeliva patří firmy Tokyo Marui, ICS, Guarder, Excel, MADBULL, Warrior, Super King, UHC, King,Shoot ONE atd. 8mm střelivo vyrábějí např. firmy Marushin či Maruzen.

Pojmy.

V airsoftovém světě se používá mnoho termínů a zkratek, objevuje se i převzatá vojenská nebo anglická terminologie. Ke speciálním termínům patří např.:

Airsoft je moderní druh sportu, ve kterém po sobě hráči střílejí malými lehkými plastovými kuličkami se stlačeným vzduchem poháněných zbraní, které svým vzhledem zpravidla napodobují zbraně reálné. Airsoft se hraje v mnoha pojetích od čistě sportovního (např. "speedsoft") po napodobování reálných policejních nebo vojenských jednotek při použití autentické výstroje a výcviku.

L’airsoft est une activité de loisir dans laquelle les participants utilisent des répliques d'airsoft, propulseurs de petites billes en plastique de de diamètre et de masses différentes allant de.


Děj.

Na Větrné hůrce je román, který z velké části tvoří několik vyprávění složitě chronologicky komponující děj mezi lety 1770-1803. Lockwood je gentleman z Londýna unavený společností, který si v Yorkshiru pronajme dům zvaný Thrushcross Grange (Drozdov). Majitelem domu je Heathcliff, který přebývá v nedaleké vzdálenosti v usedlosti zvané Na Větrné hůrce. Spolu s Heathcliffem se Lockwood v neutěšené domácnosti seznámí s mladou Katkou Heathcliffovou a Haretonem Earnshawem. Zaujat skupinou tak nesourodých lidí, dozví se z vyprávění služebné Nelly Deanové historii dvou rodů, která začíná kolem roku 1770:  V té době starý Earnshaw, otec Hindleyho a Kateřiny, přivedl na Větrnou hůrku z Liverpoolu malého cikánského opuštěného chlapce, kterému dali jméno Heathcliff (podle jeho záliby toulat se po okolní krajině, heath=vřes(oviště), cliff=útes, skála). Heathcliff si rychle získal přátelství asi stejně staré Kateřiny, ale Hindley se vůči Heathcliffovi od počátku choval povýšenecky a vztah se rychle přeměnil ve vzájemnou otevřenou nenávist. O Heathcliffa se částečně starala tehdy ještě mladá Nelly. Po smrti starého Earnshawa se Heathciffova situace rychle zhoršila: z postavení rovnocenného Kateřině nebo Hindleymu byl Hindleym, teď pánem domu, odsunut do pozice sluhy a pacholka, což těžce nesl a často byl navíc týrán i ponižován. Hindley si již na pohřeb svého otce přivedl mladou ženu Frances, která mu porodila syna Haretona, ale krátce poté zemřela na tuberkulózu (někdy se zde hledá spojitost s úmrtím Emily Brontëové na tuberkulózu), což její manžel těžce nesl. V této době se Kateřina sblížila i s dětmi z rodiny pana Lintona na Thrushcross Grange – Izabelou a Edgarem. Její pouto s Heathcliffem i přes novou známost, která by jí měla být společensky přijatelnější a bližší, zůstalo i nadále stejně pevné.  O několik let později Kateřina dospěla v mladou ženu nevypočitatelné povahy, kterou jen stěží skrývala pod masku konvenčních mravů. Přestože se otevřeně přiznala k lásce k Heathcliffovi, podvolila se společenských konvencím a vlastní ctižádostivosti a vybrala si za budoucího muže Edgara Lintona, ať již proto, že by tím mohla pomoci dostat se Heathcliffovi z poníženého postavení v domácnosti svého bratra, nebo proto, aby pro sebe zajistila přijatelné společenské postavení (což by bylo při sňatku s Heathcliffem vyloučeno). Zrazený Heathcliff toho samého dne, kdy Kateřina svolila ke sňatku s Edgarem, odešel z domova a po čtyři roky o něm nikdo neslyšel. Po čtyřech letech se vrátil – krátce po svatbě Kateřiny s Edgarem, ne už jako pacholek a nuzák, ale jako gentleman určitého společenského postavení a zajištění. Kateřina ho nadšeně přijala, ale situace se časem zkomplikovala, když se Heathcliff ubytoval na Větrné hůrce u Hindleyho, který po smrti své ženy propadl alkoholu, a když se do Heathcliffa zamilovala Edgarova sestra Izabela. Po zuřivé hádce s Edgarem a Kateřinou s sebou Heathcliff odvedl Izabelu, která se za něj provdala. Kateřina zatím podlehla dalšímu záchvatu nemoci – ještě před svou smrtí však porodila dítě – malou Katku.  Manželství Izabely s Heathcliffem trvalo jen krátce – Heathcliff Izabelu otevřeně týral a mstil se za příkoří, které se mu od její rodiny dostalo. Izabele se nakonec podařilo uprchnout a později porodit chlapce Lintona.  O nějakých dvanáct let později Izabela zemřela a mladý Linton byl přivezen na Thrushcross Grange. Na neduživého chlapce vznesl nárok Heathcliff a odvedl si ho na Větrnou hůrku i přesto, že se netajil svým odporem k neduživému a slabošskému chlapci. Přestože se Edgar Linton snažil svou dceru celá léta držet v nevědomosti o existenci Heathcliffa a Větrné hůrky, Katka se náhodou seznámila s Lintonem a mezi mladými lidmi vzniklo pouto, které přerostlo v náklonnost především z Katčiny strany (Linton byl příliš sobecký, než aby byl takového citu v plném jeho významu schopný), která měla do značné míry příchuť soucitu.  Heathcliff tohoto využil a vylákal Katku na Větrnou hůrku (v době, kdy mladý Edgar prakticky umíral), aby donutil mladé lidi ke sňatku, který by znamenal, že Heathcliff ovládne i majetek Edgara Lintona.  Linton krátce po sňatku zemřel a Katka zůstala uvězněna v nehostinném hospodářství s Heathcliffem (kterého se bála), Haretonem (kterým pohrdala), starým Josefem a Nelly. Přestože Hareton byl celý svůj život držen Heathcliffem v poníženém postavení a nedostalo se mu žádného vzdělání, dobrý povahový základ jej přes počáteční odpor k jejímu výsměchu s Katkou sblížil, ta ho nakonec začala učit číst a psát. Vzniká (teď již v současně s vyprávěním) mezi nimi láska, které snad ani Heathcliff příliš nebrání, neboť se už příliš ve své osamocenosti a týrání vzdálil od tohoto světa. Po jeho záhadné smrti nic nebrání mladým lidem, aby uzavřeli sňatek.

Postavy.

Hlavním motivem knihy je bezesporu láska mezi Kateřinou a Heathcliffem. Je ovšem jen těžké se rozhodnout, zda autorka chtěla, aby čtenář hlavní dvě postavy přijal jako romantické hrdiny, jejichž láska překonává společenské zábrany a konvenční morálku anebo jestli je má čtenář odsoudit jako lidi, kteří si vzájemně i ostatním svojí nezřízenou vášní zničí život. Toto je rys, který (nejen) ve své době čtenáře značně znepokojoval a způsobil, že dílo nebylo ještě dlouho po svém vzniku uznáváno.  Typickým rysem románu je nestandardní zacházení s charakterem postav. Brontëová velmi zajímavě přiděluje vlastnosti, které v té době (a někdy dosud) byly automaticky považované za ženské a naopak, svým postavám bez ohledu na jejich pohlaví. Např. mladá Katka ve srovnání s Lintonem je tím silnějším, energetičtějším a samostatnějším z páru. Linton je popsán jako jemný, pasivní (a to i během dvoření).  Manželství mezi Katkou a Haretonem je do značné míry ozvěnou vztahu mezi Kateřinou a Heathcliffem. Obě ženy byly vzdělanější a na společenském žebříčku výše postavené. Pro oba muže je typická jako charakteristika přirozená inteligence.  Obě rodiny, jak Earnshawovi tak Lintonovi, představují protiklad. Zatímco Earnhawovi jsou symbolem určité přírodní (a duchovní) divokosti, Lintonovi symbolizují hmotnou společnost.  Nejkomplikovanější postavou příběhu je Heathcliff. Částečně stylizovaný jako romantický hrdina, tak jak ho čtenář očekává, tmavý, inteligentní, chladný. Nicméně také krutý a necitelný vůči svému okolí. Čtenář do konce příběhu očekává, kdy odhodí svou zápornou masku a ukáže se ve své pravé citlivé podobě, kdy se ukáže, že veškeré jeho necitelné krutosti byly vyvolané jeho nešťastnou láskou ke Kateřině. Autorka tuto masku nestrhne ani na konci a očekávaný romantický hrdina tak zůstává zahalen a klišé romantické literatury nenaplněno.

Chronologické vystavění příběhu.

Chronologie příběhu je umně vystavěna. Do děje čtenář vstupuje spolu s Lockwoodem v době, kdy mladá Katka žije na Větrné hůrce spolu s Heathcliffem a Haretonem, aniž by k nim skrývala svůj odpor. Díky Nelly se dozví celý příběh od přivedení Heathcliffa na Větrnou hůrku až do chvíle, kdy začíná kniha. Pak odjíždí do Londýna, a když se po roce náhodou ocitá v kraji, navštíví Větrnou hůrku již po Heathcliffově smrti a pozoruje štěstí mladých lidí. Nelly ho opět seznámí s událostmi, které se staly během posledního roku. Díky takovéto výstavbě textu, obohaceného ještě o dopisy, deníkové záznamy a kratší vyprávění dalších postav, je Lockwood pouze okrajovou postavou. Je to Nelly, kdo nese většinu příběhu a dokresluje ho svým komentářem.

Role přírody.

Důležitou roli v knize hraje krajina, v níž se příběh odehrává. Jedná se o yorkshirská vřesoviště, která jsou, byť jde o román, vykreslena silně básnicky, díky čemuž příběh dostává romantický nádech. Značná role přírody a vůbec místní tradice knihu rozšiřuje o baladický rozměr. Autorka na začátku knihy nepopisuje krajinu, ve které se lidé pohybují, nicméně z mluvy jednajících postav je zřejmé, že okolní příroda a podnebí hraje v jejich životě důležitou roli. Zároveň nástinem drsné přírody a nepřívětivého počasí podtrhuje drsné charaktery tamějších obyvatel. Větrná hůrka tak je pevně zasazena do svého okolí a nemohla by existovat nikde jinde.

Zajímavosti.

Postava Hindleyho, Kateřinina staršího bratra, který se po smrti své ženy propadá vlivem alkoholu stále hloub, byla částečně inspirována bratrem Emily Brontëové, Branwellem Brontëm, jenž měl podobný osud.  Po obyvatelích Větrné hůrky a Drozdova byli pojmenováni Heath Ledger a jeho sourozenci.

Na Větrné hůrce (nebo také Bouřlivé výšiny či Vichrné návrší, ) je jediný román britské autorky Emily Brontëové. Román vyšel pod mužským pseudonymem Ellis Bell v roce 1847.

Les Hauts de Hurlevent (titre original : ""), parfois orthographié "Les Hauts de Hurle-Vent", est l'unique roman d'Emily Brontë, publié pour la première fois en 1847 sous le pseudonyme d’Ellis Bell. Il est cité par William Somerset Maugham en 1954, dans son essai "Ten Novels and Their Authors" ("Dix romans et leurs auteurs"), parmi les dix plus grands romans selon lui. Récit à la fois insolite et atroce, "Les Hauts de Hurlevent" s'impose comme un roman aux personnages cruels (cruauté atteignant même parfois les plus gentils) et dans lequel la mort est obsédante. Loin d'être moralisateur, le récit s'achève néanmoins dans une atmosphère sereine, suggérant le triomphe de la paix et du Bien sur la vengeance et le Mal.


Původ, vzdělání, diplomatické služby a církevní kariéra.

Enea Silvio Piccolomini pocházel z italské šlechtické rodiny. V Sieně studoval rétoriku (jeho učiteli byli Matteo Luppi a Gregorio da Spoleto) a občanské právo u Marina Sozziniho. Pod vlivem Antonia Beccadelliho složil v té době sbírku milostných epigramů Cinthia a milostnou poemu Nymphylexis (nedochovala se). V době svého mládí byl zastáncem nadřazenosti koncilu nad papežem a jako obhájce této ideje na sebe upozornil r. 1431 na basilejském koncilu. Zde se objevil již v roli biskupského sekretáře Dominika Capraniky. Právě Basilejský koncil se pro Piccolominiho stal počátkem jeho diplomatické kariéry. V l. 1432–1435 působil v diplomatických službách u Bartolomea Viscontiho, v jehož službách se zúčastnil přípravy ozbrojeného spiknutí proti papeži Evženu IV., kterýžto čin skrytě podporoval i koncil v čele s kardinálem-předsedou Giulianem Cesarinim. Byl také svědkem disputace mezi koncilem a husity vedenými Janem Rokycanou i příjezdu Zikmunda. Ten se právě vracel z Říma, kde byl 31. května 1433 slavnostně pomazán papežem Evženem IV. na císaře. V létě roku 1435 vyslal kardinál Mikuláš Albergati Piccolominiho ke dvoru skotského krále Jakuba I., aby vyjednal smír mezi králem a arcibiskupem Jindřichem Wardlawem. Zanedlouho po návratu z diplomatické mise se však zkomplikovala situace se samotným koncilem. Část kardinálů v čele s Evženem IV. se rozhodla opustit město a přesunout jednání do Ferrary (1438) a nakonec do Florencie. Do metropole Piccolominiho rodného kraje se dokonce dostavilo poselstvo vedené byzantským císařem Janem VIII. Palaiologem a konstantinopolským patriarchou Josefem, aby zde požádalo o pomoc v boji s Osmanským nepřítelem. Ve florentské katedrále Santa Maria del Fiore se tak setkal římský papež (Evžen IV.) a konstantinopolský patriarcha (Josef II.). Výsledkem bylo vyhlášení tzv. florentské církevní unie, de facto podřízení ortodoxní církve papeži, a slib pomoci Byzanci proti Osmanům (bula "Laetentur Caeli" z r. 1439). Piccolomini dlel však tou dobou (1439) stále v Basileji, a to i s dalšími kardinály, nesouhlasícími s přesunutím koncilu do Itálie. Reakce koncilu na sebe nenechala dlouho čekat. A tak se Enea Silvio zúčastnil jednání koncilu, při kterém je vyhlášeno dogma o nadřazenosti koncilu nad papežem, později byl i svědkem sesazení papeže Evžena IV. a v prosinci téhož roku se zúčastnil konkláve, která zvolila protipapeže Felixe V.. V jeho službách pak působil jako sekretář až do r. 1442. Poté se krátko stal legátem kardinála Giuliana Cesariniho. Navštívil několik německých měst a ve Frankfurtu se seznámil s novým říšským králem Fridrichem III. Ten ho roku 1442 korunuje císařským dvorním básníkem a jeho ochráncem se stal císařský kancléř Kašpar Šlik. V roce 1443 tedy znovu mění působiště a stěhuje se tentokrát do vídeňského Nového města. Zde se stává členem královské kanceláře, jejímž představeným je Čech Kašpar Šlik, a řadu dalších Čechů pak Enea Silvio poznává v kanceláři nebo na královském dvoře. Nedlouho poté (snad s přispěním svých mocných ochránců) je r. 1446 vysvěcen na kněze a o rok později se stává biskupem v Terstu. Již příští rok se ocitá v Římě, kde se jako „strážce konkláve kardinálské“ účastní volby papeže Mikuláše V. Při příležitosti Svatého roku (1450) je v Římě jmenován biskupem sienským a také se zde setkává (a spřátelí) s českým šlechticem a diplomatem Prokopem z Rabštejna, jež Svaté město při příležitosti Jubilea navštívil. Spolu s ním a se dvěma rakouskými šlechtici byl r. 1451 vyslán do Čech na benešovský sněm. Jeho úkolem bylo upokojit české stavy, které žádaly důrazně vydání mladého krále Ladislava. Na sněmu (který byl původně svolán do Prahy, ale kvůli moru byl přesunut do Benešova) se Aeneas Silvius seznámil s předními muži v Čechách, s Jiřím z Poděbrad, Jindřichem z Rožmberka, Zbyňkem Zajícem, Zdeňkem Kostkou a dalšími. Nedlouho po sněmu v Benešově se však radikálně změnila situace ve východním Středomoří, neboť křesťanský svět ztratil (spíše symbolicky, než efektivně) „poslední výspu křesťanství“, po dvanáct staletí hlavní město (východo)římské říše, Konstantinopol, která padla do rukou Osmanů. Papež Mikuláš V. i Fridrich III. (od 19. března 1452, kdy byl v Římě pomazán papežem Mikulášem V., již vystupoval jako římský císař) se snaží o co nejrychlejší zorganizování křížové výpravy, a tak jsou r. 1454, pouhý rok po pádu Cařihradu, svolány v rychlém sledu tři říšské sněmy. V květnu do Řezna, v říjnu stejného roku do Frankfurtu a v únoru 1455 do Vídeňského Nového města. Všech tří zasedání se zúčastnil i Piccolomini, teď již jako biskup sienský, a své vzpomínky a komentáře shrnul do díla nazvaného "Dějiny řezenského sněmu", vydané ještě r. 1454. Díky tomu (a díky přízni císaře) pak jako duchovní rychle stoupal v církevní hierarchii – v roce 1456 byl jmenován kardinálem a za dva roky ho v této funkci zastihla zpráva o smrti papeže Kalixta III..

Konkláve r. 1458 a zvolení papežem.

Dne 6. srpna 1458 zemřel papež Kalixt III. z rodu Borgiů, což velmi rychle vyústilo v protišpanělské bouře, při nichž většina členů tohoto španělského rodu kvapně opustila Věčné město. Další z evropských mocností, Francie Karla VII., vyšla sice vítězně ze Stoleté války, ale zatím neměla tolik energie, aby mohla ovlivnit papežskou volbu. Přesto se i jeden z francouzských kardinálů počítal mezi "papabili", tedy ty kardinály, kteří mají největší šanci být zvoleni papežem – Guillaume d'Estouteville. Nebyl však jediným. Velkou šanci mel i další, italští kandidáti: apoštolský penitenciář Domenico Capranica (oficiální kandidát milánské strany, kterého podporovala i Neapol s Janovem), vicentinský biskup Pietro Barbo (budoucí papež Pavel II.), sienský biskup Piccolomini a další. Výjimečná (ač ne jedinečná - stejná situace byla již v předchozí konkláve) byla přítomnost dvou řeckých kardinálů, nedávno přijatých do katolické církve - byl to ruský metropolita Izidor Kyjevský a metropolita nikájský Basilius Bessarion (i ten mimochodem papabile). Největší šanci na zvolení měl kardinál Capranica, ale ten znenadání 14. srpna 1458 zemřel. Milánský vyslanec Ottone de Carretto okamžitě přesvědčil Latina Orsiniho, jednoho z nejvlivnějších kardinálů, aby byl tedy podpořen Piccolomini. A tak byl 19. srpna 1458, čtvrtého dne poměrně bouřlivého konkláve, v celkově druhé volbě, Piccolomini zvolen papežem. Symbolicky, s připomínkou na antickou i křesťanskou tradici, si zvolil jméno Pius. I tato volba papežského jména ukazuje na vysokou kulturní vzdělanost humanistického diplomata i snahu o sebepresentaci. Věděl, že jeho rodná jména vychází z antické tradice, neboť "Enea" je italizovaná forma latinského jména "Aeneás", hrdiny Vergiliova eposu Aeneis a prapředka Římanů, a Sivius (Silvio) je jméno Aeneova prvorozeného syna. Navíc podle rodové tradice pocházel z Říma legendárních etruských králů i prapředek rodu Piccolomini, jistý Bacco di Piccolomo. A jelikož Aeneás byl pro svou vlastnost pokorně přijímat svůj osud nazýván přídomkem „Pius“ („zbožný“), byla Piccolominiho volba jména jak odkaz na prapředka Římanů, tak na termín plně přijímaný i katolickou církví (papež Pius I. nebo franský král Ludvík I. Pobožný, latinsky řečený Ludovicus Pius). Do historie vstoupil jako Pius II.

Papežství.

Můžeme-li obecně charakterizovat pontifikát Pia II., soustředil se papež především na dva mezinárodní problémy – otázku jednoty církve, přesněji řečeno navrácení Českého království pod papežskou autoritu, a otázku ohrožení křesťanské (tj. především katolické) Evropy Turky, tj. svolání koncilu a vyhlášení křížové výpravy.

Koncil v Mantově.

Jedním z prvních kroků, které Piccolomini v papežském úřadě vykonal, bylo svolání koncilu do Mantovy (bula Vocavit nos pius z 13. října 1458). Zde se snažil se přimět evropské státy k organizování výpravy proti osmanským Turkům. Koncil v Mantově však neměl očekávaný efekt, neboť politická situace v Evropě byla značně nestabilní a na výsledku (de facto krachu) jednání se podepsaly lokální konflikty: Milánské vévodství Františka Sforzy se raději soustředilo na ovládnutí Janova, Florencie se odmítala zaplést do konfliktu, který byl primárně benátsko–osmanský, Francie se více než zorganizovat kruciátu snažila získat Burgundské vévodství Filipa III. Dobrého, Anglie se zmítala ve válce známé jako Války růží, říšská města se svou neúčastí přihlásila k protipapežské politice a císař Fridrich III. měl problémy jak v dědičných rakouských zemích (Zikmund Habsburský), tak se svými sousedy (Matyáš Korvín, Jiří z Poděbrad). Ani polský král nebyl ochoten udělat víc než jen dát ústní příslib. Výsledkem celého koncilu tak bylo pouhé přislíbení budoucí křížové výpravy, včleněné do závěrečného aktu, vydaného dne 14. února 1460. Součástí závěrečných aktů bylo o vydání buly Execrabilis z 18. ledna 1460, ve které papež odsuzuje kohokoliv, kdo by chtěl neuposlechnout jeho nařízení a odvolával by se proti němu na budoucí koncil. Takový bude podle nařízení, vyplývající z této listiny, potrestán jako kacíř. Tato bula znamená počátek nového papežského absolutismu.

Vnitropolitické problémy papežského státu.

Pius II. a Řím.

Přestože se papežství XV. století snažilo (vlastně již od návratu papežů z Avignonu na konci XIV. století) o vytvoření papežské signorie, míjely se tyto snahy až do pontifikátu Sixta V. koncem XVI. století účinkem. Jako reakce na tyto absolutistické snahy papežství byl Řím svědkem častých vzpour a vyhlašování "republiky", tedy vládě nezávislé na moci papežů či kurie. Takováto revolta vypukla i za pontifikátu Pia II. v r. 1459, tedy v době, kdy papež dlel na koncilu v Mantově. Vzpoura, v jejíž čele byli tribuni Tiburzio a Valeriano di Maso, byla sice hned dalšího roku potlačena (symbolicky zakončená triumfálním příjezdem Pia II. do Říma při návratu z Mantovy), ale zanechala v papežově paměti takovou stopu, že se napříště zdržoval raději kdekoliv jinde, jen ne v Římě.

Svatořečení Kateřiny Sienské.

Roku 1460 svatořečil toskánskou řeholnici a mystičku Kateřinu Sienskou. Tento akt, jakkoliv sám o sobě pro katolickou víru významný, s sebou nesl i sdělení, které světu předával Pius II. jak jako papež, tak i jako Piccolomini. Kateřina Sienská je známa tím, že přesvědčila papeže Řehoře XI. k návratu do Říma, tradičního centra katolické víry, a tím nepřímo ukázala, že papež = Řím = hlava církve (tedy, že papež, sídlící v Římě, je jedinou hlavou církve, nikoliv koncil). Zároveň se zde Pius II. okazuje jako patriot, kterému na srdci leží sláva jeho rodného města Siena.

Válka s vévodou Sigismondem Malatestou.

V létě roku 1460 obsadil Sigismondo Malatesta města Montemarciano a Mondavio, své bývalé území, které však v té době patřilo Svatému stolci. Reakce Pia II. byla okamžitá: přísahal, že bude bojovat s Malatestou „až do jeho úplného zničení“, prohlásil ho za nepřítele církve, vévodu exkomunikoval a vyhlásil proti němu křížovou výpravu. Tato „osobní křížová výprava“, vedená spíše v duchu římských „imperátorů“ (tj. vojevůdců), neměla jen reálný dopad (konečné vítězství a veřejné pokoření Sigismonda Malatesty na konci r. 1463), ale i velký propagandistický efekt při návratu do Říma.

Případ diplomatické mise Ludovica da Bologna.

V roce 1460 se v Římě objevil Ludovico da Bologna, člen františkánské misie do Orientu, se zprávou, že se vrací z cest po Etiopii a „Indii“ (to jest Střední Asie). S úkolem evangelizace a navázání diplomatických styků s „východními zeměmi“ ho do těchto zemí vyslali již několikrát předchůdci Pia II. (konkrétně Mikuláš V., Kalixt III.) i sám Pius II. v r. 1458. Spolu s císařem Fridrichem III. věřil totiž papež ve vytvoření široké protiturecké aliance, která by zahrnovala Trapezuntské císařství (David Komnenos), království Imeritské (Jiří VIII.) a další státy. Výsledek této mise byl v papežových očích nad očekávání úspěšný. S velkou pompou a se státními pocty byl v Římě přijat jak otec Ludovico, tak i vyslanci Orientu. V Římě byli papeži představeni vyslanci císaře Trapezuntského, krále Imertského, knížete Kilíkijského i krále etiopského. Sám papež udělil Ludovicovi jako projev vděčnosti úřad patriarchy Atiochijského. Trvalo však nějaký čas, než se přišlo na to, že celá diplomatická mise byl jedna velká blamáž a že ani jeden z hostů není skutečným vyslancem zmíněných států. Než se tak stalo, dokázal Ludovico opustit Řím, objevit se v Benátkách, nechat se zde pomazat na patriarchu v Gradu a narychlo opustit i toto město. V roce 1465 se aktivně účastnil příprav mírových dohod mezi Dánskem (Kristián I. Dánský) a Švédskem (Karel VIII. Knutsson), v r. 1471 se opět zjevil v Římě, kde se papeži Pavlovi II. představil jako vyslanec akkojunluského sultána Uzuna Hasana. Nakonec opět odešel na Východ a po cestě zpět do Itálie (byl také načas vězněn v Rusku Ivana III.) se ocitnul na dvoře císaře Fridricha III. a později na burgunském dvoře. Poslední stopa mizí v r. 1479, kdy dlel v Bruselu, sídle Maxmiliána Habsburského.

Zahraniční politika Pia II..

Konflikt s arcibiskupem mohučským a válka bádensko-falcká.

V roce 1459 byl zvolen mohučským arcidbiskupem hrabě Diether z Isenburku. Papež Pius II. však odmítl potvrdit arcibiskupa v jeho úřadu, dokud nezaplatí obvyklý poplatek, spojený s přijetím církevního úřadu. A jelikož Diether odmítl poplatek zaplatit (kurfiřtský císaři a arcibiskupský papeži), rozhodl se Pius II. arcibiskupa potrestat. Jeho volbu na jaře r. 1461 nepotvrdil, později (21. srpna) Diethera oficiálně zbavil úřadu a na arcibiskupský stolec jmenoval 1. října protikandidáta Adolfa z Nassau. Jelikož se město Mohuč postavilo za svého arcibiskupa Diethera, rozhořel se lokální konflikt, který se po několika týdnech proměnil v tzv. válku bádensko-falckou. V Mohuči nastalo dvojvládí (1461 - 1463), samotné město bylo na přelomu října a listopadu 1462 napadano Adolfem z Nassau a následně vypleněno. Do konfliktu se zapojily i další říšké státy - arcibiskup-kurfiřt trevírský (Jan II. Bádenský) a markrabě bádenský Karel na straně Diethera, Fridrich I. Falcký na straně Adolfa z Nassau. Válka i celý spor skončil vlastně až v říjnu 1463, kdy se Diether zřekl úřadu a za svého nástupce určil Adolfa z Nassau. Po Adolfově smrti (1475) se mohučským arcibiskupem stal opět Dietrich a tato volba byla již bez jakýchkoliv problémů potvrzena papežem Sixtem IV. Arcibiskupem Dietrich zůstal až do své smrti r. 1482.

Vztah papeže k Byzantskému císařství.

Přestože Byzantská říše zanikla již roku 1453, neznamenal tento moment i zánik vztahů mezi Západem a Byzantskými císaři. Za následovníky byly považovány dvě (na Byzanci dříve nezávislé) "byzantské" říše: Trapezuntské císařství a Morejský despotát. Přestože symbolicky (titul císaře), dynasticky (Komnenovci) i kulturně (pocházel odtud i např. Basilius Bessarion) bylo významnější Trapezuntské císařství, pro západní, katolické státy byl důležitější (i z geografického hlediska - nacházel se na Peloponésu) Morejský despotát. Poslední Morejský despota, Tomáš Palailogovec, syn císaře Manuela II. Palaiologa, uprchl po dobytí Morey do Itálie a dostal se až do Říma. Tam se setkal s papežem Piem II., který mu roku 1460 udělil titul „legitimní pretendent Byzantského trůnu“. „Titulární císař byzanský“ byl titul, jež v Římě užíval nejen Tomáš Palailogovec (1460–1465), ale i jeho syn Ondřej (1465–1502)

Vztah papeže k Bosenskému království.

Bosna, jako jedna z nejvýznamnějších křesťanských zemí na Balkáně, která si ještě udržela nezávislost na Osmanské říši, se velmi brzy stala strategickým partnerem pro papežský stolec. Již v roce 1446 se rozhodl bosenský král Štěpán Tomáš (+1461) z rodu Kotromaničů přestoupit na katolictví a ač se nakonec nepřidal ke křížové výpravě v r. 1444, katolickou víru si ponechal i jeho syn Štěpán Tomašević (+1463). Ten nastoupil na trůn r. 1461 a již v prvních dnech poslal papeži Piovi II. dopis, kde Svatý stolec žádá o korunu, kterou by mohl být korunován na katolického krále, o katolické biskupy, kteří by tento akt provedli, a o papežské (křižácké) vojsko, které by pomohlo udržel nový katolický stát nezávislý. Štěpán doufal, že s papežovým naléháním by uherský král souhlasil s poskytnutím vojenské pomoci. Dne 17. listopadu, na svátek sv. Řehoře z Neocézarei, který byl prohlášen za „ochránce Bosny“, papežský legát a nově jmenovaní biskup dalmatský Nikola Modruški korunoval v kostele Panny Marie v Jajci Štěpána bosenským králem. Jednalo se o poslední korunovaci provedenou v Bosně, stejně tak, jako o jedinou korunovaci, provedenou korunu, jež dal vyhotovit papež v Římě.

Vztah papeže k Českému království.

Ve stejné době se papež Pius II. soustředil i na vyřešení problému v Českém království. Se situací byl již dobře obeznámen ze své dřívější diplomatické služby (pobyt na dvoře císaře Fridricha III., basilejský koncil, sněm v Benešově), a tak se velmi rychle dovedl zorientovat a využít příležitosti ve svůj diplomatický prospěch a odmítl opětovně podanou žádost Jiřího z Poděbrad potvrdit basilejská kompaktáta, jež jim dovolovala přijímat pod obojí způsobou. Pius II. již dříve požadoval, aby český král Jiří z Poděbrad přestoupil ke katolické víře, zrušil kališnictví a obnovil tak jednotu církve v Čechách (znamenalo by to konec tzv."Království dvojího lidu" - tento termín pravděpodobně poprvé použil v domě kardinála Bessariona v Římě 16. března roku 1462 český kancléř Prokop z Rabštejna). V tomto duchu si papež vykládal slib, který král tajně učinil papežským legátům 6. května 1458, v předvečer své korunovace. Slíbil totiž pronásledovat kacíře, což ovšem splnil pouze v případě příslušníků nově vznikající jednoty bratrské. Když se papež splnění svého požadavku nedočkal, zasáhl proti utrakvistům sám. Za přítomnosti kurie, českých poslů (vedl je Václav Koranda mladší) a mnoha dalších přítomných vyslovil 31. března 1462 konečný verdikt o zrušení basilejských kompaktát. Papež odmítnutí odůvodnil tím, že římská kurie nikdy neuznala basilejská kompaktáta pro jinou než nejstarší generaci kališníků. Zároveň Pius II. odmítl slib poslušnosti českého krále, který mu čeští poslové tlumočili, dokud Jiří z Poděbrad svůj závazek vůči papeži nesplní. Svoje vlastní rozhodnutí postavil, jak uvádí český bratr Daniel Adam z Veleslavína, "nad usnesení velikého koncilu basilejského a ukázav na sebe prstem prohlásil, že on papež je jediná brána, kterou lze dojíti spasení," a učení Jakoubka ze Stříbra o přijímání z kalicha označil za bludné. Pius II. dal tak kališnickým Čechům jasně na srozuměnou, že na smír s papežskou kurií už nelze dále pomýšlet. Jiřího z Poděbrad to však nezaskočilo. S pomocí svých rádců Antonia Mariniho, Martina Maira a Řehoře z Heimburku se na střetnutí již delší dobu diplomaticky připravoval. Aby odvrátil pozornost od svého sporu s římskou kurií a předešel izolaci utrakvistických Čech v katolické Evropě, snažil se zajistit si spojence mezi evropskými panovníky. Z Čech tak zanedlouho vyrazilo poselstvo vedené Lvem z Rožmitálu, jež mělo vládcům zemí západní Evropy nabídnout vytvoření mírové unie, proklamovaným cílem bylo zabezpečení před případným útokem Turků a uskutečnění křížové výpravy proti nim s opětovným osvobozením Jeruzaléma z rukou nevěřících. Takový plán ovšem nutně ztroskotal právě na neúčasti papežské strany.

Vztah papeže k Osmanské říši.

Paradoxně právě v době, kdy se v Čechách připravovala diplomatická výprava k evropským dvorům, jež měla za cíl vytvoření obranné unie, sepisoval papež Pius II. slavný text, nazvaný Aeneae Sylvii Piii Pontificis Epistola illustri Mahometi Principi Turcorum, stručněji "Epistola ad Mahometum", tj. "Dopis sultánu Mehmedovi II." (dokončený snad r. 1462). Více než tureckému sultánu je určen evropským vzdělancům, církevním i světským představitelům moci, ke kterým je dopis také (neoficiálně) rozeslán a kam je šířen. Podstatná není jeho symbolická rovina (upřednostňovaná ve středověku, tedy samotný vztah katolický papež – muslimský sultán), ale jeho praktická část, vycházející formálně z antické rétoriky. Papež zde nezpochybňuje moc tureckého sultána ani právo na získané území, snaží se ho však přesvědčit ke křesťanské konverzi. Navíc neargumentuje dogmaticky, s poukazem na spásu samotného sultána, ale prakticky, s poukazem na množství křesťanů na právě dobytém balkánském území a na možnost začlenit se do evropských diplomatických struktur (stal by se rovnocenným partnerem evropských katolických panovníků). Zároveň byl dopis i jakýmsi praktickým důkazem papežského primátu v Evropě, a to opět nikoliv dogmaticky, ale politicky, neboť papež přebíral iniciativu, kterou katoličtí panovníci (a nejen ti katoličtí, ale i ortodoxní Moskevský stát) buď opustili (Francie), nebo nevyužili (Katalánsko, císařství). Přesto, že dopis byl v Evropě znám, papež Pius odmítl Epistolu publikovat (byla vydána až r. 1475).

Závěr pontifikátu i života.

Zároveň s dopisem se však stále upínal k nové křížové výpravě. Bulou Ezechielis prophetae nechal do Říma svolat všechny křesťanské panovníky, aby mohli společně „vytáhnout proti nepřátelům Krista“. Ani tato akce neměla příliš velký ohlas, neboť se do Říma dostavili pouze vládci Milána, Neapole a Mantovy. Svou účast na křížové výpravě přislíbil (ač se shromáždění nezúčastnil) i legendární albánský vojevůdce a státník Skanderbeg (O jeho dobrých vztazích se Svatým stolcem vypovídá i titul "Athleta Christi", tj. „Obránce víry“, který dostal od papeže Mikuláše V. a jež mu potvrzovali i následní papeži - Kalixt III., Pius II. a Pavel II.) Před těmito vládci papež vyhlásil svatou válku, sám se označil za „nového Godefroya“ a sám se vypravil do Ancony, kde na něj mělo čekat benátské loďstvo. Do italského přístavu při jižních březích Jadranu se po dlouhém putování (se zastávkou ve Spoletu, Assisi a Loretě) dostavil 18. června 1464. Benátské loďstvo ani přislíbená vojenská pomoc "Domina Albaniae" (Pána Albánie - tj. Skanderbega) však nepřijeli, a tak zde, při marném čekání na ostatní evropská vojska svolaná pod prapor kříže, dne 14. srpna 1464 papež zemřel. Jeho tělo bylo přeneseno do Říma a pohřbeno v bazilice sv. Petra. Od r. 1623 spočívá jeho tělo v kostele Sant'Andrea della Valle v Římě.

Humanista a literát.

Eneo Silvio Piccolomini byl autorem mnoha spisů náboženského i filosofického charakteru, ale také prací dějepisných a geografických. Jeho literární začátky jsou však spojovány, v duchu tehdejší módy, s milostnou tématikou. Po sbírce milostných epigramů Cinthia a milostnou poemu Nymphylexis (která se bohužel nedochovala) je jeho nejznámější dílo Historia de duobus amantibus (č. O dvou milencích, 1990), epistolární román, milostný příběh vdané Lukrezie a dvořana Euralia (snad Kašpar Šlik). Po tomto románu následuje lat. komedie Chrysis (1446) a politické traktáty De curialium miseriis (O trápení dvořanů) a De ortu et autocritate Romani imperii (O původu a autoritě Římské říše), v nichž hájil nezávislost světské moci na moci duchovní. Nejvýznamnější součástí jeho rozsáhlého díla jsou spisy historicko-geografické: Historia Gothorum (Dějiny Gótů, 1453), Historia de Ratisponensi dieta (Dějiny řezenského sněmu, 1454), Tractatus (Traktát, 1453/1455) – pojednání o Konstantinově donaci, De ritu, situ, moribus et conditione Germaniae descriptio (Popis náboženství, zeměpisu, mravů a stavu Německa, 1457), Historia Friderici III imperatoris (Historie císaře Fridricha III., 1452–1458), De Europa (O Evropě, 1458), nedokončená Historia rerum ubique gestarum (Cosmographia) (Kosmografie), De Asia (O Asii, 1463) a především mimořádně cenná relace v deníkovém stylu o pontifikátu Pia II., nazvaná Commentarii rerum memoriabilium quae temborubus suis contigerunt (Zápisky o pamětihodných věcech, jež se udály v jeho době, 1462 - 1463). Jedním z jeho nejznámějších děl je Historia Bohemica (Historie česká, 1458), první v humanistickém duchu koncipované historické dílo, jež bylo věnováno zaalpské zemi. Jejímu autorovi nebylo české prostředí neznámé. České země navštívil v roce 1451 jako císařský vyslanec a zavítal mimo jiné také do Tábora, jehož nezávislost byla následujícího roku zlikvidována Jiřím z Poděbrad. Piccolominiho "Historie česká" se v Evropě stala na dlouhou dobu zdrojem poznatků o českých dějinách i o vlastním husitském hnutí, které samozřejmě odsuzuje. Přesto se v Čechách vydávala, například roku 1510 vyšla péčí knihtiskaře a nakladatele Mikuláše Konáče z Hodiškova, vyzdobena dřevořezy portrétů českých panovníků. Čeští čtenáři se na jejích stránkách mohli naopak seznámit s myšlenkami italského humanismu.

Pius II. a politika sebeprezentace.

Nejlépe se renesanční myšlení Pia II. zobrazuje na sebeprezentaci a vytváření svého vlastního odkazu. Tato politika se zrcadlí především ve třech momentech papežova života: jednak již zmíněných triumfálních cestách (r. 1460 a 1463 do Říma a r. 1464 do Ancony), dále ve svých (oslavných) pamětech (Commentarii), ale také v zájmu, který věnoval svému rodišti. Na místě malé obce Corsignano se rozhodl postavit město nové, které by se stalo vzorem pro ostatní města. Realizací tohoto "ideálního města" byl pověřen florentský architekt Bernardo Rossellino (1409–1464). A tak vzniklo jedno z nejmalebnějších italských náměstí rané renesance, kde nechybí palác Piccolominiů, biskupský palác, radnice, ani katedrála. Nové město dostalo jméno, věrno antické tradici (Alexandrie), po svém zakladateli Piovi II. – Pienza.

Pius II. v umění.

Literatura.

Nejstarší literární texty, v nichž se vyskytuje osoba papeže Pia II. se objevují již v 15. století. S ohledem na úzký vztah, který měl papež s Českým královstvím, není překvapující, že jedním z prvních literárních textů, kde vystupuje postava Eneáše Piccolominiho, je dílo Václava Korandy mladšího. Nedlouho po něm se Eneáš objevuje i v díle florentského básníka Luigiho Pulciho, a to dokonce v jediném prozaickém díle, který tento básník napsal. Naopak první kronikářské dílo, které zaznamenalo činy tohoto toskánského humanisty, byla Norimberská kronika z roku 1493. V české historiografické literatuře se postava Pia II. poprvé objevuje v Hájkově Kronice české z roku 1541.

Výtvarné umění.

Asi nejvýznamnější (ale jistě nejrozsáhlejší) cyklus maleb, které zachycují nejdůležitější momenty ze života Enea Silvia Piccolominiho, je cyklus, který vytvořil umbrijský malíř Bernardino di Betto, zvaný Pinturicchio (1454–1513). Nachází se v Piccolominiho knihovně, té části katedrály v Sieně, kterou dal upravit na knihovnu Eneášův synovec, sienský biskup Francesco Piccolomini, pozdější papež Pius III.

Film.

Nejnověji se postava Pia II. objevuje v kanadsko-německém filmu Konkláve z roku 2006. Režie se ujal Němec Christoph Schrewe a v roli Pia II. se objevil britský herec Brian Blessed.

Pius II., rodným jménem Enea Silvio Bartolomeo (Aeneas Silvius Bartholomeus) Piccolomini, (18. října 1405 Corsignano (od 1462 Pienza) – 14. srpna 1464 Ancona) byl italský humanista, diplomat a historiograf, který usedl roku 1458 na papežský stolec. Svůj bohatý politický i osobní život popsal ve svém nejobsáhlejším díle, nazvaném "Commentaries", což je dodnes zatím jediná autobiografie napsaná papežem v době pontifikátu. Je také znám svými erotickými spisy, které sepsal v dobách svého mládí. Jeho rod vlastnil později (v l. 1634–1783) rovněž náchodské panství ve východních Čechách.

, de son nom de naissance Enea Silvio Piccolomini, et généralement connu dans la littérature sous son nom latin Æneas Sylvius (né le à Corsignano, dans la République de Sienne et mort le à Ancône), fut le de l'Église catholique (du au ).


Život a politická kariéra.

François Mitterrand se narodil 26. října 1916 v Jarnacu v západní Francii v katolické rodině jako pátý z osmi dětí. Studoval na náboženské škole, posléze na právnické a filozofické fakultě Pařížské univerzity. Po studiích pracoval jako novinář. Za druhé světové války bojoval jako voják proti invazi Francie nacistickým Německem a v roce 1940 byl raněn a zajat u Verdunu. V roce 1941 se mu po dvou neúspěšných pokusech podařilo uprchnout z německého zajetí a dostat se na jih Francie pod správu vichistické vlády. Vzdor tomu, že byl hledán hledán Němci jakožto uprchlík, v lednu 1942 se mu podařilo získat funkci smluvního zaměstnance ve vichistické vládě, nejprve v "Legii bojovníků a dobrovolníků národní revoluce," a od června téhož roku v "Odboru pro roztřídění válečných vězňů", kde využil své funkce, aby vyrobil falešné dokumenty pro uprchlíky z německých válečných táborů. V téže době, v červnu 1942, se přidal k hnutí odporu na jihu Francie (jeho krycí jméno bylo Morland) a v té době začal spolupracovat s generálem de Gaullem, se kterým bude o čtvrtstoletí později soupeřit o politickou moc. Účastnil se také v Paříži hnutí odporu a po skončení války se podílel na osvobozování vězňů v koncentračním táboře Dachau. V šedesátých letech a na začátku let sedmdesátých se mu podařilo sjednotit do té doby roztříštěnou francouzskou levici, v roce 1971 proběhl sjednocovací sjezd Francouzské socialistické strany (PS). Tato skutečnost ho vynesla o deset let později do nejvyšší státní funkce. Poprvé se prezidentského klání zúčastnil už v roce 1965, byl však poražen Charlesem de Gaullem, podruhé (opět neúspěšně) v roce 1974. Prezidentských voleb v roce 1969 se nezúčastnil. Francouzským prezidentem byl zvolen dvakrát, poprvé v roce 1981, kdy v druhém kole porazil stávajícího prezidenta Giscarda d'Estaing, a stal se tak prvním socialistickým prezidentem Francie od vzniku Páté republiky. Podruhé byl zvolen v roce 1988, kdy v druhém kole porazil kandidáta pravice Jacquese Chiraca. Dohromady tedy strávil v prezidentském úřadě 14 let, což je nejdelší období v dějinách francouzské Páté republiky.

Kontroverze.

Mitterand o svém působení pod vládou ve Vichy dlouhá léta mlčel a vše teprve přiznal až v roce 1994 v knize rozhovorů s novinářem Pierrem Péanem "Francouzské mládí".

Atentát.

Dne 15. října 1959 došlo k pokusu o atentát; pachatelé měli být odpůrci dekolonizace Alžírska. Několik dní po atentátu se na policii dostavil představitel poujadismu Robert Pesquet a prohlásil, že Mitterand byl o atentátu předem zpraven a že využil situace, aby si tak obnovil svou klesající popularitu.

Socialistické myšlenky v praxi.

Během svého politického působení po volbách v roce 1981 přišel s programem znárodňování, které bylo typické pro východní blok. Byl přesvědčen, že tento krok lidem naplní kapsy a podpoří ekonomiku. Snížil důchodový věk na 60 let a zvedl plošně minimální mzdu o 10 procent.

Návštěva Československa.

Mitterand navštívil Československo třikrát. Poprvé se tak uskutečnilo na podzim roku 1967 a byl přijat prezidentem Novotným, ten ho přivítal slovy: "Vidím ve vás budoucího prezidenta". Další návštěva se uskutečnila 8. prosince 1988 Mitterrand přijel navštívit Československou republiku, čímž se stal vůbec prvním francouzským prezidentem, který tak učinil od jejího založení v roce 1918. Další podstatný aspekt této návštěvy byl ten, že kromě oficiálních ceremoniích a jednání s komunistickými státníky se prezident Mitterrand 9. prosince setkal s představiteli českého disentu a signatáři charty 77. Byli to Václav Havel, Rudolf Battěk, Jiří Dienstbier starší, Miloš Hájek, Ladislav Lis, Václav Malý, Karel Srp a Petr Uhl. Tato takzvaná snídaně s Mitterrandem se odehrála v jídelně Buquoyského paláce. Později se Mitterrand obdobně ještě setkal s ruským disidentem Andrejem Sacharovem a polským disidentem Lechem Wałęsou. V prosinci 1989 navštívil Kyjev a východní Berlín. Potřetí navštívil Prahu 15. září 1991, aby zopakoval svou proslavenou snídani s disidenty. Tentokrát byla však ve formě oběda a českoslovenští účastníci už byli významnými politiky - Havel prezidentem, Battek předsedou Sněmovny lidu FS, Dienstbier místopředsedou vlády a ministrem zahraničí, Lis předsedou výboru Sněmovny národů FS, Uhl ústředním ředitelem ČTK, Uhl ředitelem odboru ministerstva kultury, Malý administrátorem kostela sv. Gabriela. Nově přibyli předseda FS Alexander Dubček, dále předseda Čs. helsinského výboru a poradce předsedy FS Jiří Hájek. Při této návštěvě prezident otevřel zrenovovaný Francouzský institut ve Štěpánské ulici.  V květnu 1990 přijal čestné členství, které mu udělilo Masarykovo demokratické hnutí.

Kniha.

V dubnu 1995 vydal knihu "Dvouhlasá paměť", kde se snažil zanechat svůj duchovní odkaz a zároveň přemítal nad blížící se smrtí.

Smrt.

Od 90. let trpěl rakovinou prostaty. Zemřel 8. ledna 1996 a to 8 měsíců po skončení svého prezidentství. Na sklonku jeho života se veřejnost dozvěděla nejen jeho spornou činnost za války, ale i existenci nemanželské dcery.

Posmrtné pocty.

V pondělí 13. července 2015 odhalila v Praze Jazzová sekce bustu Françoise Mitterranda. Předseda Sekce Karel Srp k tomu získal souhlas tehdejšího francouzského předsedy vlády Manuela Vallse. Záštitu převzal prezident republiky Miloš Zeman. Autorem busty je akademický sochař Jan Zelenka, který žije téměř 30 let v Paříži. Busta bude první v bývalé východní Evropě, a kromě Francie, pravděpodobně i ve světě.

François Maurice Marie Mitterrand (26. října 1916 – 8. ledna 1996 Paříž) byl francouzský levicový politik a státník. V roce 1981 se stal francouzským prezidentem a v této funkci působil až do roku 1995. Významně se podílel na pádu socialismu ve Střední a Východní Evropě.

François Mitterrand, né le à Jarnac (Charente) et mort le à Paris (arrondissement), est un homme d'État français, président de la République du au.


Životopis.

Narodil se v roce 1944 v Mladé Boleslavi, ale od roku 1945 žil v Liberci, kde také studoval gymnázium. Po vystudování medicíny na pražské Karlově univerzitě pracoval v nemocnici v Liberci na chirurgickém oddělení. V den invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa 21. srpna 1968 absolvoval svou první směnu jako chirurg v nemocnici, kam toho dne přivezli přes 50 lidí raněných na libereckém náměstí. Později přestoupil na rentgenologické oddělení, od roku 1991 působil jako primář. V letech 1990 a 1996 působil ve vedení nemocnice.  Je ateistou.

Politická kariéra.

Před rokem 1989 nebyl členem žádné politické strany, nicméně dva roky studoval VUML – Večerní univerzitu marxismu-leninismu. Jako důvod uvádí, že bez toho nemohl profesně růst jako lékař a považoval to za „přijatelnější alternativu než členství v KSČ“, které odmítal. V rozhovoru pro Parlamentní listy v červnu 2012 uvedl také další příklady své drobné „kolaborace“ s režimem, například členství v ROH, které sice bylo povinné, ale kariérní funkce důvěrníka již ne. Od roku 1989 vystupuje jako antikomunista. Během sametové revoluce stál se skupinou svých kolegů u založení Občanského fóra v Liberci, v roce 1991 se podílel na vzniku liberecké ODS. Mezi lety 1990 a 1996 působil jako liberecký radní. Ve volbách v roce 1996 byl poprvé v obvodu Liberec (č. 34) za Občanskou demokratickou stranu zvolen do Senátu Parlamentu České republiky, poté co se ve druhém kole utkal se sociálním demokratem PhDr. Františkem Sokolem a získal 56,31 % hlasů. V Senátu zastával funkci místopředsedy. O dva roky později obhájil senátorské křeslo, když ve druhém kole voleb porazil doc. RNDr. Václava Pecinu, CSc. (ČSSD), a zůstal i místopředsedou Senátu.  Po neúspěchu ODS ve sněmovních volbách v roce 2002 kritizoval představitele strany v čele s Václavem Klausem, že nevyvodili za prohru osobní odpovědnost, sám odstoupil z výkonné rady a navrhl svolání mimořádného kongresu. V roce 2004 znovu obhájil svůj mandát senátora poté, co ziskem 72,54 % hlasů v druhém kole voleb porazil JUDr. Josefa Vondrušku, kandidáta KSČM. Od 15. prosince 2004 vykonával funkci předsedy Senátu. V roce 2010 se o něm začalo mluvit jako o možném kandidátovi na post prezidenta České republiky v roce 2013. Sobotka s kandidaturou souhlasil v případě, že od své strany získá silný mandát, vyslovil se také pro přímou volbu. V témže roce kritizoval Mirka Topolánka za styl jeho vystupování a vyzval ho k odchodu. Topolánek Sobotku obvinil ze spiknutí, což Sobotku přimělo k opuštění grémia. Kauza vedla k odchodu Topolánka z pozice volebního lídra ODS na výzvu výkonné rady. Ve volbách v roce 2010 svůj mandát senátora obhájil, ve druhém kole voleb porazil s 54,06 % hlasů libereckého hejtmana Stanislava Eichlera (ČSSD).  Svou prezidentskou kandidaturu oznámil v roce 2011 a protože ve vnitrostranických primárkách zvítězil nad Evženem Tošenovským, stal se tak kandidátem ODS na úřad prezidenta republiky. V prvním kole prezidentské volby získal 2,46 % hlasů a skončil tak na předposledním místě. V reakci na předchozí neúspěšné volby pro ODS se rozhodl v lednových volbách 2014 na post předsedy krajské organizace ODS nekandidovat, vystřídal jej Dan Ramzer. Sobotka vyslovil odhodlání zůstat příští tři roky v Senátu ČR. Dne 19. listopadu 2014 byl opět zvolen místopředsedou Senátu PČR, když získal 71 hlasů ze 79 možných hlasů. O dva dny později byl na poradě vedení Senátu PČR zvolen jeho 1. místopředsedou jakožto představitel druhého nejsilnějšího klubu.  Ve volbách do Senátu PČR v roce 2016 se rozhodl svůj mandát již neobhajovat. V souběžných krajských volbách byl však za ODS zvolen zastupitelem Libereckého kraje. Původně byl na kandidátce na 10. místě, vlivem preferenčních hlasů ale skončil třetí. Dne 22. listopadu 2016 byl zvolen náměstkem hejtmana pro oblast zdravotnictví.

Rodina.

Jeho otec Zdeněk Sobotka reprezentoval Československo na letních olympijských hrách v Berlíně v roce 1936 ve skoku vysokém. Přemysl Sobotka je podruhé ženatý, má dvě dcery z prvního manželství a nevlastního syna.

Přemysl Sobotka (* 18. května 1944 Mladá Boleslav) je český politik a lékař, člen ODS. V letech 1996 až 2016 byl senátorem. V letech 2004–2010 zastával post předsedy Senátu Parlamentu České republiky, od listopadu 2010 do října 2016 byl jeho místopředsedou. Byl také prezidentským kandidátem ODS ve volbách v roce 2013, od roku 2016 je zastupitelem a náměstkem hejtmana Libereckého kraje.

Přemysl Sobotka est un homme politique tchèque né le à Mladá Boleslav. Il a grandi à Liberec où sa famille s'est installée après l'expulsion des Allemands des Sudètes.


Historie.

Stavba valu začala roku 122 na rozkaz římského císaře Hadriána, který snad v tomto roce území osobně navštívil. Na stavbě se podílely tři římské legie (II., VI. a XII.) a trvala zhruba 6 let. Hadriánův nástupce Antoninus Pius se pokusil postavit nové opevnění (Antoninův val) asi 160 km severněji, ve skotských Lowlands, nedokázal však krajinu pacifikovat. Císař Marcus Aurelius proto roku 164 Antoninův val opustil a hranicí se opět stal Hadriánův val. Nezdarem skončil i další pokus císaře Septimia Severa v letech 208-211, takže Hadriánův val sloužil až do konce římské vlády v Británii, někdy po roce 410.  Opuštěná hradba chátrala a stala se zdrojem kamene, až si jí od 17. století začali všímat místní nadšenci a později i archeologové. Roku 1973 byl ve vykopávkách pevnosti Vindolanda, asi 40 km západně od Newcastle objeven archiv písemností z 1. a 2. století na dřevěných destičkách, který obsahuje i osobní korespondenci římských vojáků a jejich manželek. Od roku 1987 jsou zbytky valu zařazeny na Seznam světového dědictví UNESCO.

Charakteristika.

Val se stal severní hranicí římského impéria a nejlépe opevněnou částí hranice, za kterou již římský vliv nesahal. Stavba byla využívána jak k vojenským účelům jako opevnění, tak i jako průchozí místo pro obchodníky, kteří zde museli platit clo.  Hadrianův val je dlouhý 80 římských mil, což odpovídá přibližně 117 kilometrům. Val střežilo 80 bran zhruba ve vzdálenosti jedné římské míle (asi 1,5 km). Mezi dvěma branami byla vždy jedna strážní věž, která sloužila k pozorování a signalizaci. Podél valu leželo čtrnáct podpůrných táborů. Šířka a výška zdi není po celé délce valu stejná, ale je závislá na použitém materiálu a na místě, kde byl vystaven. Východně od řeky Irthing je val vystavěn z tesaných kvádrů a měří až 3 metry do šířky a 5 až 6 metrů do výšky. Západním směrem od řeky byl val původně postaven z hlíny a rašelinových bloků, což se odrazilo v tom, že je široký okolo 6 metrů a vysoký pouze okolo 3,5 metru. Později byl znovu postaven z kamene.  Val byl částí obranného systému, který zahrnoval (z vnější k vnitřní straně, od severu na jih) následující prvky:

Posádka.

Posádku tvořily pomocné jednotky armády (vojáci nebyli římskými občany). Jejich počet v průběhu let kolísal, odhaduje se na zhruba 9 000 mužů (pěší vojsko i kavalérie), kteří opevnění také postavili. V tom se odlišuje např. od Velké čínské zdi, stavěné pro podobný účel, ale převážně otroky.

Hadriánův val (, ) je kamenné a hliněné hraniční opevnění, hradba, zeď a 17 pevností, postavené římským vojskem, táhnoucí se napříč severní Anglií jižně od skotských hranic od pobřeží Severního moře v blízkosti dnešního Newcastle upon Tyne k západu přes dnešní Carlisle až po Maryport na pobřeží Irského moře v délce 117,5 km. Val tvořil po 300 let severní hranici římské říše a měl chránit území na jih od něho před nájezdy severních kmenů ze Skotska. Hadriánův val byl součástí systému opevnění a valů k ochraně severní části, pobřeží a hlavních dopravních cest římské Británie, pro nějž se vžil relativně moderní souhrnný název "Limes Britannicus".

Le mur d'Hadrien (en ; en ; en ) est une fortification faite de pierre et de terre construite entre 122 et 127. L'empereur Hadrien fit édifier ce mur de défense sur toute la largeur du nord de l'actuelle Angleterre, qui correspond à peu près à la frontière Angleterre-Écosse actuelle. Ce mur de romains (environ ) traverse le nord de l’île d’ouest en est, de la mer d’Irlande à l'embouchure du fleuve Tyne, sur la mer du Nord. Ce mur avait pour objectif de protéger la frontière nord de la province romaine de Bretagne des attaques des « barbares ».


Biografie.

Vystudoval botaniku na Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy. Poté pracoval jako přírodovědec Masarykova muzea v Hodoníně a jako referent odboru životního prostředí Okresního úřadu v Hodoníně.  Ve volbách v roce 1996 byl zvolen za KDU-ČSL do poslanecké sněmovny (volební obvod Jihomoravský kraj). Mandát obhájil ve volbách v roce 1998, volbách v roce 2002 a volbách v roce 2006. V letech 1996-2002 byl členem výboru pro veřejnou správu, regionální rozvoj a životní prostředí a v letech 1996-1998 i výboru zemědělského. V období let 2006-2010 působil jako předseda výboru pro životní prostředí.  Zastával i vládní funkci. V letech 2002 až 2006 byl ministrem životního prostředí. Sjezd KDU-ČSL v listopadu 2003 ho zvolil místopředsedou strany.  3. října 2006 nepodpořil jako jeden ze tří poslanců KDU-ČSL vládu Mirka Topolánka, následně připustil svoji možnou podporu budoucí vládě Jiřího Paroubka, pokud by tuto podporu vyjádřila celá strana. V říjnu 2008 byl zvolen členem Zastupitelstva Jihomoravského kraje, tuto funkci vykonával do října 2012. V srpnu 2010 usiloval o post náměstka hejtmana Jihomoravského kraje; po zjištění médií, že poslanecké náhrady použil na výstavbu rodinného domu, svoji kandidaturu vzdal.  V letech 2000-2002 (odstoupil v souvislosti se jmenováním ministrem životního prostředí) a znovu od roku 2006 je předsedou Českého svazu ochránců přírody (ČSOP).

Aféry.

2. listopadu 2004 urazil Ambrozek členy hospodářského výboru sněmovny. Některým šéfům velkých průmyslových podniků v České republice totiž napsal textovou zprávu ve znění: „"Probíhá zákon o emisích. Poslanci hospodářského výboru se chovají jako čuráci. Je to horší než válečný stav. V podrobné rozpravě budou navrhovat celé seznamy pozměňováků, které převádějí veškeré kompetence na MPO (ministerstvo průmyslu a obchodu), Hojdar, Teplík, Schling, Petr, nepochybně všechno připraveno MPO nebo vámi. Seru na to, nenavrhnu zkrácení, zákon nebude ve Sbírce a po novém roce máte smůlu. Alokační plán v Bruselu zakážu Chmelíkovi obhajovat".“. To si nenechal líbit Josef Hojdar, předseda hospodářského výboru, který po premiérovi, kterým byl v tu dobu Stanislav Gross, požadoval Ambrozkovo odvolání.

Libor Ambrozek (* 2. srpna 1966 Hodonín) je předseda Českého svazu ochránců přírody a bývalý český politik, v 90. letech a první dekádě 21. století poslanec Poslanecké sněmovny za KDU-ČSL a v letech 2002-2006 ministr životního prostředí.

Libor Ambrozek est un homme politique tchèque né le à Hodonín. Il est député du parti KDU-ČSL (chrétien-démocrates) à la chambre des députés tchèque.


Historie.

Britský cestovatel James Cook objevil první z ostrovů – Vatou – v roce 1774. Od té doby co byla objeveno Souostroví Ono, v roce 1820, bylo souostroví Lau nejlépe zmapovanou částí Fidži.  K politickému sjednocení došlo až v pozdější době. Historicky je členěno do tří částí: severní ostrovy Lau, jižní ostrovy Lau a souostroví Moala. Kolem roku 1855 si tonžský princ Enele Ma'afu podrobil tuto oblast a ustanovil jednotnou správu. Prohlásil se za Tui Lai, neboli krále Lau, vyhlásil konstituci a pozval křesťanské misionáře. První misionáři přijeli do Lakeby v roce 1830, ale byli vyhnáni. Tui Nayau, formální vládce souostroví Lau se Ma'afovi podrobil.  Tituly Tui Nayau a Tui Lau se vrátily do personální unie v roce 1973, když Ratu Sir Kamisese Mara, který již byl ustanoven jako Tui Nayau v roce 1969, byl rovněž ustanoven Tui Lau. Zdědil formální titul po svém otci, Tevita Uluilakeba III.  Severní ostrovy Lau, rozšířené až k Tuvuce, byly pod nadvládou Taveuni. Projevovali úctu k Tui Cakau (vrchnímu náčelníkovi Cakaudrove). Nicméně v roce 1855 Ma'afu získal svrchovanost nad severním Lau a ustanovil Lomaloma na Vanua Balavu coby hlavní město.  Jižní ostrovy Lau se rozšířili o Ono i Lau na dalekém jihu až k severnímu Cicia. Tradičně byly poddanými vůči Tui Nayau, ale díky vítězství Ma'afua v 50. letech se staly vůči Tongu nadřazenými.  Ostrovy Moala měly vždy blíže k ostrovům Bau, Fidži a k Lomaiviti než k Lau, ale Ma'afuovo vítězství je připojilo k Lau. Od té doby jsou jeho součástí.

Kultura.

Tím že leží na pomezí melanéského Fidži a polynéské Tongy jsou ostrovy Lau místem setkání dvou odlišných kulturních sfér. Lauské vesnice si zachovávají původní tradice. Obyvatelé ostrovů jsou známi svými dřevořezbami a barvením tradičních látek masi neboli tapa. Zejména Lakeba byla tradičním místem setkání obyvatel Tongy a Fidži. Převažující jihovýchodní větry umožnili cestování z Tongy na Fidži. Zároveň ale bylo mnohem obtížnější plout opačným směrem. Od 5. stol. př. n. l. byla kultura Lau spíše fidžijská nežli polynéská, ale tonžský vliv je dodnes patrný ve jménech, jazyku, stravě a architektuře. Lauské stavby jsou spíše kulatého tvaru, podobně jako je tomu na ostrovech Tonga a Samoa a ne čtverhranné jak je to typické pro Fidži.

Hospodářství.

Na ostrově Vanua Balavu se nachází Yanuyanu resort vybudovaný k povzbuzení turismu pro který byla oblast dříve obtížněji přístupná. Dále tam je přistávací dráha a přístav v Lomaloma. Na Vanua Balavu a na Lakeba jsou penziony a turistické ubytovny.

Zajímavosti.

Ostrovy Lau jsou centrem fidžijského kriketu. Kriket je na Lau nejpopulárnějším kolektivním sportem, zatím co na ostatních fidžijských ostrovech je preferováno ragby a fotbal.

Fidžijské souostroví Lau se nachází v jižním Tichém oceánu, na východ od Korského moře. Tvoří je řetězec asi stovky ostrovů a ostrůvků z nichž zhruba třicet je obydleno. Souostroví Lau se rozprostírá na rozloze 487 čtverečních kilometrů. Většina ostrovů severní části skupiny Lau jsou vulkanického původu, zatímco ostrovy jižní části jsou většinou korálového původu.

L'archipel de Lau, également appelé les îles Lau, le groupe Lau, le groupe de l'Est et l'archipel oriental, est un archipel des Fidji situé dans le sud de l'océan Pacifique à l'est de la mer de Koro. Il s'agit d'une chaîne d'environ et îlots dont environ la moitié sont habités. L'archipel couvre une superficie de et a une population totale de selon le recensement de 2007. La plupart des îles du Nord de l'archipel des îles d'origine volcanique tandis que les îles du Sud sont plutôt des îles d'origine sédimentaire.


Životopis.

John Kerry se narodil ve městě Aurora ve státě Colorado. Navštěvoval internátní školy v Massachusetts a New Hampshire. Vzhledem k otcovu povolání strávil John Kerry značnou část svého mládí v Evropě. Mezi lety 1954 a 1956 žil v Západním Berlíně a poté studoval na internátní škole ve Švýcarsku. Tehdy se Kerry naučil německy a doposud tuto řeč částečně ovládá. Krom toho hovoří plynně francouzsky. Poté pokračoval studiem politologie na Yaleově univerzitě, kde se stal členem tajného spolku „Skull and Bones“.  V roce 1966 se Kerry zapsal k námořnictvu ("Naval Reserve") a během let 1968 až 1969 sloužil zkrácenou čtyřměsíční službu v Jižním Vietnamu jako důstojník. Po návratu do vlasti se Kerry připojil ke skupině "Vietnamští veteráni proti válce", ve které sloužil jako národně uznávaný mluvčí a jako otevřený odpůrce války ve Vietnamu.  V roce 2004 se jako kandidát demokratické strany účastnil amerických prezidentských voleb, v nichž jej porazil republikán George W. Bush, který tak obhájil prezidentský úřad pro druhé volební období. V roce 2008 v primárkách americké Demokratické strany Kerry podpořil Baracka Obamu.

Soukromý život.

23. května 1970 se Kerry oženil s Julií Stimson Thorne (1944-2006), dcerou diplomata a vydavatele Landona Ketchuma Thorne. Z tohoto manželství vzešly dvě dcery: Alexandra Forbes Kerry (* 5. září 1973) a Vanessa Bradford Kerry (* 31. prosince 1976). Kerryho první manželství bylo v roce 1988 rozvedeno, Julia Stimson Thorne zemřela v roce 2006.  Od 26. května 1995 je Kerry podruhé ženatý, a to s Teresou Heinzovou, která je o pět let starší než on. Byla tehdy vdovou po senátorovi USA Henrym Johnovi Heinzovi III. a do svého druhého manželství přivedla tři syny. Teresa Heinzová je jednou z dědiců kečupového impéria H. J. Heinz Company a její jmění se odhaduje na 500 milionů až jednu miliardu dolarů. Její podíl na této společnosti přitom nedosahuje více než 4 %.

Původ.

Dědeček Johna Kerryho se narodil 10. května 1873 jako Fritz Kohn v židovské rodině v Horním Benešově (německy Bennisch) v českém Slezsku, kde byl jeho otec Benedikt Kohn pivovarským mistrem, sládkem v tamním pivovaře.  V roce 1901 Fritz Kohn požádal o změnu svého jména na Frederick Kerry. Podle legendy se rodina rozhodla, že si změní jméno podle toho, kam zapíchne tužku do mapy, a ta ukázala na irskou oblast Kerry. V roce 1902 rakouské úřady žádosti o změnu jména vyhověly a Frederick Kerry současně konvertoval ke katolicismu. O tři roky později emigroval do Spojených států, kde v roce 1921 za nejasných okolností spáchal sebevraždu. John Kerry, narozený v roce 1943, tedy svého dědečka nikdy nespatřil.  Matka Johna Kerryho Rosemary Forbesová pocházela z jedné větve vlivného rodu Forbesů. Tento rod sahá až k prvnímu guvernérovi státu Massachusetts po získání nezávislosti na Velké Británii, Johnu Wintropovi.

John Forbes Kerry (* 11. prosince 1943 Aurora, Colorado, USA) je americký politik a od února 2013 do ledna 2017 ministr zahraničí Spojených států. V letech 1985–2013 zastával úřad senátora za stát Massachusetts a poslední čtyři roky v něm působil jako předseda zahraničního výboru. Senátorskou funkci obhájil během voleb v letech 1990, 1996 a 2002.

John Forbes Kerry, né le à Aurora (Colorado), est un homme politique américain, secrétaire d'État des États-Unis du au durant la présidence de Barack Obama.


Geografie.

Se svou rozlohou 14 357 km2 je Connecticut třetím nejmenším státem USA, v počtu obyvatel (3,6 milionu) je 29. nejlidnatějším státem a s hodnotou hustoty zalidnění 285 obyvatel na km2 je na čtvrtém místě. Hlavním městem je Hartford se 125 tisíci obyvateli. Největšími městy jsou Bridgeport se 150 tisíci obyvateli, dále New Haven (130 tisíc obyv.), Stamford (130 tisíc obyv.) a Waterbury (110 tisíc obyv.). Connecticutu patří 154 km pobřeží Atlantského oceánu. Nejvyšším bodem státu je úbočí hory Mount Frissell na hranicích s Massachusetts s nadmořskou výškou 725 m. Největšími toky jsou řeky Connecticut, Pawcatuck, která tvoří hranici se státem Rhode Island, Quinnipiac a Housatonic.

Historie.

Angličané založili v roce 1636 na území dnešního státu tři kolonie, které se v následujících desetiletích sloučily s největší z nich. Ta získala jméno Connecticut podle stejnojmenné řeky, jejíž název byl odvozen z poangličtělé výslovnosti slova z algonkinských jazyků, které označovalo „dlouhou přílivovou řeku“. Provincie se roku 1776 stala jedním z původních třinácti zakládajících států USA. Connecticut jako pátý stát v pořadí ratifikoval Ústavu Spojených států amerických, k čemuž došlo 9. ledna 1788.  Založili jej massachusettští puritáni, hledající lepší půdu a přístup k obchodu s kožešinami. Usídlili se ve městech Wethersfield, Windsor a Hartfordu na řece Connecticut. Jako odpověď na nebezpečí útoku ze strany Indiánů, kteří žili na opačné straně řeky založili v Connecticutu samosprávnou kolonii. Indiáni nakonec zaútočili, ale osadníci útok odrazili.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání lidu z roku 2010 v Connceticutu žilo 3 574 097 obyvatel. Podle sčítání z roku 2000 zde žilo 3 405 565 obyvatel.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 13,4% populace.

Zajímavosti.

Mottem státu je „Qui Transtulit Sustinet“, květinou "Kalmia latifolia", stromem dub bílý, ptákem drozd stěhovavý a písní "Yankee Doodley Dandy".

Connecticut (anglická výslovnost, oficiálně ) je stát nacházející se na východním pobřeží Spojených států amerických, v oblasti Nové Anglie severovýchodního regionu USA. Connecticut hraničí na západě s New Yorkem, na severu s Massachusetts a na východě s Rhode Islandem. Jižní ohraničení státu tvoří průliv Long Island Sound (součást Atlantského oceánu), který jej odděluje od ostrova Long Island, jež patří New Yorku. Ve státě Connecticut sídlí Yaleova univerzita.

Le Connecticut, ou ( ) est un État du Nord-est des États-Unis, situé dans la région de la Nouvelle-Angleterre. Sa capitale est Hartford et sa plus grande ville Bridgeport. Avec environ et une superficie de, l'État est l'un des plus petits du pays mais l'un des plus densément peuplés (). Il est entouré par Rhode Island à l'est, le Massachusetts au nord, l'État de New York à l'ouest et le détroit de Long Island au sud. Divisé en huit comtés, le Connecticut tire son nom d'un fleuve qui le traverse de part en part. Le sud et l'ouest de l'État, notamment les villes de Stamford, Bridgeport et New Haven, font partie de l'aire métropolitaine de New York.


Charakteristika.

V létě přináší vlhký vzduch z oceánu nad pevninu, a v zimě suchý vzduch z pevniny nad oceán. Monzuny se objevují v Africe, Asii, Severní Americe, ale nikde nehrají tak důležitou roli, jako na Indickém subkontinentu. V období od června do září sem letní monzun přináší vydatné dešťové srážky, které jsou důležitým zdrojem závlah. Monzuny do některých oblastí přinášejí až extrémní množství srážek, v některých částech Indie nebo Bangladéše může roční úhrn srážek dosáhnout až 10 m (10000 mm).

Vznik monzunu.

V důsledku rychlejšího zahřívání pevniny oproti vodě je v květnu pevninská masa Asie až o 10 °C teplejší než Indický oceán. Ohřátý vzduch nad pevninou stoupá a rozpíná se. Vytváří tak oblast tlakové níže, která uvádí monzun do pohybu. Díky vyrovnávání tlaku vzduchu začne proudit nad pevninu chladný těžší vzduch z oceánu. Výpary mořské vody zvyšují jeho vlhkost, po dosažení pevniny vodní páry kondenzují a začíná pršet. Monzunová masa vzduchu odsouvá teplejší vzduch nad pevninou. V zimním období je tomu obráceně. Země se ochlazuje rychleji než oceán, takže monzun bez vlhkosti se žene z nitra kontinentu k moři. Pro Indii to znamená, že v době od října do května tu panuje stálé suché počasí.  Letní monzun spočívá v nerovnoměrném zahřívání pevniny a oceánu. V létě teplo z pevniny stoupá vzhůru, protože se pevnina zahřívá rychleji než oceán, vzniká tlaková níže. Vlhký vzduch z oceánu je následně přitahován, zaráží se o vysoká pohoří těchto oblastí a stoupá po nich vzhůru. V horách se ochlazuje a principiálně vznikají bouřlivé srážky nad těmito oblastmi (Čérápuňdží).  Zimní monzun je závislý na nerovnoměrném ochlazování, tedy suchý vzduch z pevniny směřuje k oceánu, přičemž vzniká tlaková výše (nízký tlak se mění na vysoký). Z moří se nasává vlhkost a prouděním nakonec dochází ke sněhovým srážkám – nejvíce na japonských ostrovech (Hokkaidó).

Vliv člověka.

Od 80. let minulého století měly monzuny tendenci selhat při svém pravidelném posunu z oblasti rovníkové Afriky do Sahelu. V letech 2001–2004, kdy se začala krystalizovat podoba teorie globálního stmívání (pokles intenzity dopadajícího slunečního záření v důsledku znečištěné atmosféry), bylo pravděpodobně nalezeno vysvětlení, že právě globální stmívání je s velkou pravděpodobností příčinou selhání afrických monzunových dešťů – sluneční energie, snížená o část, která přes znečištěnou atmosféru nedopadne na povrch Země, nestačí k dostatečnému ohřevu souše i vodních ploch, aby mohl vzniknout drift srážkových mraků.

Monzun je označení pro pravidelný vítr, který v průběhu roku ve dvou sezonách mění svůj směr. V jednotlivých pololetích má jeho proudění opačný směr. Monzuny se nejvíce vyskytují v jižní, jihovýchodní a východní Asii. Výrazně se projevují například v Indii.

La mousson est un mot qui provient (par le portugais) de l'arabe "mawsim" et qui signifie saison, désignant notamment la saison favorable à la navigation vers l'Inde dans l'océan Indien. C'est un flux de masses d'air, originaires d'un hémisphère géographique et qui s'intègre dans la circulation du second hémisphère. Au sens strict, "mousson" ne s'applique qu'au climat indien, mais le concept s'est élargi.


Městská část Praha 10.

Praha se člení na celkem 57 městských částí. Městské části poprvé stanovil s účinností od 24. listopadu 1990 dnes již zrušený zákon č. 418/1990 Sb., o hlavním městě Praze. Postavení a působnost městských částí v současné době upravuje zákon č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, zvláštní zákon a obecně závazná vyhláška č. 55/2000 Sb. hl. m. Prahy. Městská část je samostatný celek spravovaný voleným zastupitelstvem, radou a úřadem městské části. Stejně jako hlavní město Praha i každá městská část sama hospodaří s vlastním rozpočtem, který je sestavován individuálně dle potřeb dané městské části.  Její území zahrnuje centrální část městského obvodu Praha 10, bez obcí připojených od roku 1968, k 18. listopadu 1994 byla městská část Praha 10 zmenšena o Hostivař, která byla přičleněna k dosavadní městské části Praha-Horní Měcholupy, přejmenované současně na Prahu 15.  Území městské části Praha 10 tak tvoří katastrální území Vršovice, část Vinohrad, většina Strašnic, téměř celé Malešice, nepatrná část Hrdlořez, nepatrná část Hloubětína, část Záběhlic, část Michle, nepatrná část Žižkova. Sídlo úřadu městské části je ve Vršovicích.  Na území městské části Praha 10 bylo v roce 2001 evidováno 6786 domů a 55 860 bytů. Z celkového počtu cca 109 000 obyvatel připadá 36 000 na Vršovice, 38 000 na Strašnice, 12 000 na Malešice, 19 500 na Záběhlice, 7 tisíc na část Vinohrad v Praze 10, 2 tisíce na část Michle v Praze 10.

Správní obvod Praha 10.

Od 1. ledna 1995 byla na městskou část Praha-Horní Měcholupy (nově nazvanou Praha 15) přenesena z městské části Praha 10 rozšířená působnost státní správy i pro městské části Praha-Petrovice, Praha-Dolní Měcholupy, Praha-Štěrboholy, Praha-Uhříněves, Praha-Dubeč, Praha-Královice, Praha-Nedvězí, Praha-Kolovraty, Praha-Benice a Praha-Křeslice. Současně byly na městskou část Praha-Uhříněves přeneseny vybrané kompetence státní správy i pro městské části Praha-Dubeč, Praha-Královice, Praha-Nedvězí, Praha-Kolovraty, Praha-Benice a Praha-Křeslice. Od 1. ledna 2002 byl Obvodní úřad Praha 10 přejmenován na Úřad městské části Praha 10. Rozšířená působnost státní správy všech ostatních městských částí v obvodu Praha 10 byla rozdělena na městské části Praha 15, Praha 22 a Praha 11. Městská část Praha 10 má tak některé rozšířené působnosti státní správy jen pro své vlastní území a je tak jedním z 22 pražských správních obvodů podle systému zavedeného 1. ledna 2002.

Městský obvod Praha 10.

V letech 1949–1960.

Poprvé existoval obvod Praha 10 označený arabskou číslicí v rámci šestnáctiobvodového uspořádání Prahy v období 1. dubna 1949 – 30. června 1960 na základě vládního nařízení č. 79/1949 Sb. Tvořily jej Hostivař, Malešice, Staré Strašnice, část Záběhlic (Zahradní Město). Sousedním obvodem byla Praha 13, kterou tvořily Vršovice a části Michle a Záběhlic.  Základem tohoto obvodu Praha 10 byl dosavadní obvod Praha XX – Strašnice, který vznikl ke 14. listopadu 1947 na základě vládního nařízení číslo 187/1947 Sb. vyčleněním z dosavadního obvodu Praha XIII. Odštěpení Zahradního Města od zbytku Záběhlic přitom bylo prvním případem, kdy jedno katastrální území v Praze bylo rozděleno do více obvodů. Do nového obvodu Praha 10 byly zároveň začleněny i Malešice, které doposud patřily k Žižkovu do obvodu Praha XI.

Od roku 1960.

Od 11. dubna 1960 zákon č. 36/1960 Sb. vymezil v Praze 10 obvodů. Jedním z nich je i obvod Praha 10. Ten vznikl v podstatě sloučením dosavadních obvodů Praha 13 a Praha 10 (viz výše) a jihovýchodní části Královských Vinohrad ze zaniknuvšího obvodu Praha 12, Spořilov (část Záběhlic) však byl zařazen do nuselského obvodu Praha 4. Obvod tedy tvořily Vršovice, Strašnice, Hostivař, Malešice, Záběhlice bez Spořilova a jihovýchodní část Vinohrad.  K 1. lednu 1968 se obvod rozšířil o nově připojené obce Dolní Měcholupy, Horní Měcholupy, Petrovice a Štěrboholy. V rámci rozšiřování Prahy zákonem ČNR č. 31/1974 Sb. od 1. července 1974 přibyly do Prahy 10 Benice, Dubeč a Dubeček, Hájek, Kolovraty, Královice, Křeslice, Lipany, Nedvězí, Pitkovice a město Uhříněves.  V současné době obvod zahrnuje městské části Praha 10, Praha 15 (Horní Měcholupy a Hostivař), Praha-Dolní Měcholupy, Praha-Petrovice, Praha-Štěrboholy, Praha-Dubeč, Praha 22 (Uhříněves), Praha-Benice, Praha-Kolovraty, Praha-Královice, Praha-Nedvězí, Praha-Křeslice.  Od roku 1990 není obvod jednotkou územní samosprávy ani obecné státní správy, ale je značen na tabulích územní orientace a jsou podle něj nadále organizovány například justice, pošta nebo finanční úřady. Do jeho území spadají 3 z 22 správních obvodů podle systému zavedeného 1. ledna 2002 (obvody 10, 15 a 22), městská část Praha-Křeslice spadá do správního obvodu městské části Praha 11, ležící mimo obvod Praha 10.

Ocenění udělená Praze 10.

V roce 2012 získala Praha 10 titul Město stromů. Pořadatel soutěže, Nadace Partnerství, tak ocenil pokračování Prahy 10 v projektu Strom za narozené dítě, soutěž Dvorek roku, vytvoření naučné Zelené stezky Vršovic a Vinohrad, odborné semináře a přednášky a oblíbené vlastivědné vycházky. Během roku 2012 se Praha 10 rovněž umístila na třetím místě soutěže Město pro byznys.  Oficiální bezplatné noviny Praha 10, které vydávala městská část, byly zrušeny zastupitelstvem pod vedením starostky Radmily Kleslové v září roku 2015.

Praha 10 označuje jednotku několika způsobů členění hlavního města Prahy, které mají pokaždé jiné územní vymezení. Městská část Praha 10 je jednotka místní samosprávy územně členěného statutárního města Prahy, která je spravována voleným zastupitelstvem, radou a úřadem městské části. Prahu 10 v tomto rozsahu tvoří celé katastrální území Vršovice a části katastrálních území Strašnice, Malešice, Záběhlice, Michle, Vinohrady, Hrdlořezy, Hloubětín a Žižkov.

Prague 10, officiellement district municipal de Prague ("Městská čast Praha 10"), est une municipalité de second rang à Prague, en République tchèque. Le district administratif ("správní obvod") du même nom comprend les arrondissements municipaux de Prague 10 et de Vršovice, et partie de Strašnice, Vinohrady, Malešice, Záběhlice, Michle et Žižkov.