Historie.

Výběr lokality a státní podpora.

Historie areálu začíná v 80. letech 20. století. Po úspěchu Disneylandu v Tokiu, otevřeného v roce 1983, se společnost Walt Disney Productions rozhodla otevřít další park v Evropě. V prvním kole výběru bylo posuzováno přes 1200 lokalit v západní Evropě, konkrétně v Portugalsku, Německu, Velké Británii, Itálii, Španělsku a Francii. Výběr byl postupně zužován, až v něm v březnu 1985 zůstaly jen dvě země: Španělsko a Francie. V tomto užším výběru figuroval např. jihofrancouzský Toulon (vyřazen pro nevhodné geologické podloží) nebo španělské Alicante, které bylo vyřazeno pro každoroční výskyt silných mistrálů. Obě země o investici usilovaly a nabízely daňové úlevy, zajištění dopravní infrastruktury nebo pozemky zdarma. Nakonec Walt Disney Productions oznámila 12. srpna 1985 rozhodnutí postavit "Euro Disney Resort" v lokalitě Marne-la-Vallée. Čtyři měsíce po tomto oznámení, 15. prosince 1985, podepsali CEO Walt Disney Company Michael Eisner a tehdejší francouzský premiér Laurent Fabius předběžnou smlouvu o výstavbě "Euro Disney Resort".  Pokračující jednání se zadrhla 16. března 1986, pouhé dva dny před plánovaným podpisem konečné smlouvy. Socialistická strana premiéra Fabia sice v parlamentních volbách zvítězila, ale vládu sestavila pravicová koalice a premiérem se stal Jacques Chirac. Chirac byl sice zástupcem opačného politického křídla, ale i on projekt podporoval. Konečnou smlouvu tak Chirac s Eisnerem podepsali 24. března 1987.  Mezi argumenty pro výběr Marne-la-Vallée je uváděna blízkost Paříže coby další turistické atrakce, nebo dobré dopravní spojení. Podle analýz mělo 50 miliónů Evropanů park ve vzdálenosti do 2 hodin jízdy autem; pro dalších 310 miliónů měl být dosažitelný dvouhodinovým letem. Po dobudování Eurotunelu v roce 1994 navíc park získal rychlé (cca 2,5 hodiny jízdy) železniční spojení s Londýnem. Naopak teplé podnebí, jedna z hlavních výhod Španělska, nakonec nebylo považováno za nezbytné – údajně díky zkušenosti z Tokia.  Podpora projektu od francouzské vlády zahrnovala úvěr se zvýhodněným úrokem, prodej 1 943 hektarů pozemků za cenu zemědělské půdy a předkupní právo na další přibližně 4 000 hektarů. Navíc se vláda zavázala prodloužit příměstskou linku RER A, a do roku 1994 zprovoznit úsek LGV Interconnexion Est spojující tratě LGV Nord a LGV Sud-Est. Vláda také financovala potřebné inženýrské sítě. Odvod DPH z prodeje vstupenek byl snížen ze standardních 18,6% na 7%. Výměnou za to očekávala vláda vznik 30 000 pracovních míst ve stavebnictví, 12 000 pracovních míst v samotném parku a dalších 30 000 v navazujících oblastech.

Reakce na projekt.

Plány na výstavbu bylo zasaženo pět okolních vesnic: Bailly-Romainvilliers, Chessy, Coupvray, Magny-le-Hongre a Serris. Francouzská vláda s obyvateli projekt nekonzultovala, navíc po jeho schválení začala vyžadovat plnou spolupráci, a k zajištění pozemků použila i zákon o vyvlastnění ve veřejném zájmu. V oblasti Marne-la-Vallée docházelo k demonstracím a dalším projevům nesouhlasu (plakáty, graffiti). Starostové zasažených obcí zaujali realistický přístup – starosta Bailly-Romainvilliers prohlásil "„Snažíme se o maximální zisk z této operace, která tak jako tak proběhne“." Obyvatelé založili občanské sdružení, které měla zastupovat jejich zájmy. Mezi jeho cíle patřilo zajistit rekvalifikaci pro ty, kdo vinou výstavby ztratí práci, a zabránit tomu, aby byl rozvoj infrastruktury financován zvýšením daní. Další skupinou, která organizovaně vyjadřovala nesouhlas, byl "Snelac", sdružení francouzských zábavních parků. Ten se obával, že Euro Disney zničí tradiční poutě a ohrozí francouzské zábavní parky.  Nesouhlasné články v médiích vyjadřovaly vesměs obavu z ohrožení francouzské kultury a národní identity. Autoři označovali park za kýč nebo „kulturní Černobyl“, a mluvili o „Coca-Colonizaci“ francouzské krajiny. Zastánci opačných názorů argumentovali, že cílem parku je pouze zábava, a že francouzská kultura není tak křehká, aby ji zničil jediný zábavní park.  Průzkum veřejného mínění v oblasti Île-de-France ukázal, že 86% obyvatel s výstavbou parku souhlasí.

Výstavba.

Stavební práce byly zahájeny v srpnu 1988. 6. prosince 1990 bylo otevřeno informační středisko "Espace Euro Disneyland", které na modelech a nákresech představovalo budoucí park. Po třech letech prací, v říjnu 1991, byla odhalena dominanta parku, zámek Šípkové Růženky. 1. dubna 1992, necelé dva týdny před otevřením, byla uvedena do provozu železniční stanice Marne-la-Vallée Chessy.

Očekávání před otevřením.

Podle analýz TWDC se roční návštěvnost měla pohybovat mezi 12 a 18 milióny lidí. Po pádu železné opony v roce 1989 se odhady ještě zvýšily o další dva milióny lidí z východní Evropy. Další výpočet upozornil, že pokud by Evropané navštěvovali Disneyland ve stejném poměru k počtu obyvatel jako v USA, dosáhla by roční návštěvnost až 60 miliónů lidí – tj. v průměru přes 160 000 denně. Denní kapacita parku byla přitom projektována na 50 000 návštěvníků. Tyto předpovědi tak vedly k tomu, že Disney přijal několik opatření ke zvýšení kapacity. Oznámil záměr postavit nové atrakce, které měly kapacitu parku zvýšit asi o 15 %. Také rozhodl o rok až dva uspíšit otevření druhého parku, "Disney-MGM Studios Europe", původně plánované na rok 1996. Dalším opatřením byla připravená hlášení v metru a v rádiu, která by informovala veřejnost že kapacita parku je naplněna.

Slavnostní otevření.

V předvečer slavnostního otevření, 11. dubna 1992, byl vysílán speciální televizní pořad, kombinující živé vstupy z parku s předtočenými záběry, které představovaly jednotlivé části parku a atrakce. Pořad vysílalo několik evropských televizí (např. RAI, TF-1, ARD), a celkem se vysílal v 22 zemích světa. V pořadu (a zároveň v parku) vystoupili např. Gipsy Kings, Cher, José Carreras nebo Tina Turner. Roy Disney promluvil z archivního klipu, který byl natáčen ve francouzské vesnici Isigny-sur-Mer, odkud rodina Disney pochází. Příjmení „Disney“ vzniklo zkomolením výrazu „d'Isigny“, tedy „z Isigny“.  12. dubna 1992 se park otevřel pro veřejnost. Navzdory očekáváním (policie se připravovala až na 90 000 automobilů) nedošlo k velkému náporu. První den park navštívilo asi 20 000 lidí (tehdejší denní kapacita byla 50 000). K nízké návštěvnosti přispěla i jednodenní stávka zaměstnanců železnic, která vyřadila z provozu linku RER.

První rok.

Po otevření parku se v tisku objevily rozpaky nad mnohonárodním charakterem parku, a pochyby zda zvládne uspokojit návštěvníky mnoha národností a věkových skupin. Další kritika přišla na adresu zaměstnanců, kteří sice jsou „většinou milí“, ale v porovnání s pracovníky amerických parků nebyl jejich přístup tak vstřícný a zaměřený na zákazníka. Tato kritika byla částečně oprávněná – vyskytly se případy herců v kostýmech, kteří se odmítali nechat vyfotografovat s dětmi, nebo uvaděčů, kteří „soukromě“ vybírali dodatečné vstupné na atrakce. Během prvního roku tak z resortu odešlo asi tisíc zaměstnanců, z toho jen asi polovina dobrovolně.  Během léta 1992 se začaly šířit zprávy o tom, že návštěvnost parku zaostává za očekáváním. Euro Disney ve snaze zabránit fámám zveřejnil návštěvnost za prvních sedm týdnů - 1,5 milionu návštěvníků, tj. asi 30 000 denně. Za celý rok by toto číslo znamenalo návštěvnost kolem 11 milionů; média však okamžitě upozornila, že jde o údaj ze silné letní sezóny. Aby byl vyrovnán očekávaný pokles v zimních měsících, musela by průměrná návštěvnost v létě přesahovat 40 000. Zveřejněné údaje tak byly prohlášeny za zklamání.  Společnost následně oznámila další opatření, která měla zajistit budoucí úspěch. Plán na otevření druhého parku, "Disney-MGM Studios Europe", byl z roku 1995 odložen na neurčito. Ve snaze motivovat návštěvníky k přenocování namísto jednodenních výletů klesly ceny v některých hotelech. V červenci park oznámil, že ke konci fiskálního roku (30. září) vykáže ztrátu. Zároveň byla aktualizována návštěvnost - 3,5 milionu lidí mezi 12. dubnem a 22. červencem, tedy asi 35 600 denně.

Další rozvoj a současnost.

Rok 1994 přinesl přejmenování z "Euro Disneyland" na "Disneyland Paris" a rozšíření nádraží o vlaky TGV. Během následujících let přibylo do Disneyland parku několik atrakcí, zejména dvě nové horské dráhy ("Indiana Jones" a "Space Mountain").  27. prosince 1999 byl park poprvé ve své historii na celý den uzavřen poté, co jej předchozího dne zasáhl orkán Lothar.  Událostí roku 2002 bylo otevření nového parku Walt Disney Studios. V Disneyland Parku se v letech 2000–2006 prostřídalo hned několik atrakcí. "Le Visonarium" nahradil "Buzz Lightyear Laser Blast", a Discoveryland tak ztratil kus ze své verneovské atmosféry. "Indiana Jones" jezdil od roku 2000 čelem vzad, ale po čtyřech letech se vrátil do normálu. A konečně "Space Mountain" byla po deseti letech přebudována na "Mission 2".  Do Walt Disney Studios přibyl v roce 2007 "Crush's Coaster" a "Twilight Zone: Tower of Terror". V roce 2008 celý areál přivítal 200-miliontého návštěvníka. Studia se dočkala posil v roce 2010, kdy byla otevřena část "Toy Story Playland" a v ní hned několik atrakcí inspirovaných. Také byl toho roku na dalších pět let vzkříšen "Captain EO".  Rok 2012 se nesl ve znamení oslav 20. výročí, k němuž vznikla noční show "Disney Dreams!". V červenci 2014 byla otevřena zatím poslední velká atrakce Walt Disney Studios – "Ratatouille".  V reakci na teroristické útoky v Paříži byl poprvé uzavřen park Walt Disney Studios a podruhé Disneyland Park, tentokrát na čtyři dny od 14. do 17. listopadu 2015.

Disneyland Park.

Disneyland Park (do roku 1994 "EuroDisney", pak do roku 2002 "Disneyland Paris") je nejstarší park v Disneyland Paris, otevřený 12. dubna 1992. Podle vzoru z amerických Disneylandů se dělí na pět tematických částí, které jsou soustředěny kolem zámku, který je symbolem parku.  Park obsahuje několik desítek atrakcí, včetně tří horských drah. Podle atrakce "Piráti z Karibiku" byla natočena stejnojmenná filmová série.

Walt Disney Studios Park.

"Walt Disney Studios Park" byl otevřen v roce 2002. Je vklíněn mezi Disneyland Park a železniční trať, vstupní brána se nachází naproti nádraží. Až do rozšíření o "Toy Story Playland" v roce 2010 byly tématem celého parku filmy a filmová studia. Budovy parku jsou stylizovány do podoby filmových ateliérů, na ulicích stojí filmové vybavení a různé dekorace. Kromě atrakcí park nabízí několik představení – film, černé divadlo či vystoupení automobilových kaskadérů.

Atrakce.

V roce 2010 byla otevřena podoblast Toy Story Playland. Jejím námětem je filmová série.  Dále v parku najdete kulisy z filmů "Zpívání v dešti", Monsters inc., Dinotopia nebo Armageddon.

Disney Village.

„Vesnice Disney“ tvoří se svými obchody, restauracemi, nočními kluby a multikinem s promítáním ve 3D samostatný celek, který zůstává otevřený i po uzavření parků. Je veřejně přístupný (bez vstupného). Hlavní vstup je poblíž nádraží a Walt Disney Studios. Opačný konec „ulice“ ústí u Lake Disney, poblíž hotelu New York. V areálu je i centrum bowlingu a videoher. Na rozdíl od restaurací v parku, které jsou všechny tematické, je v Disney Village několik restaurací z řetězců „vnějšího světa“ – např. McDonalds, Earl of Sandwich, Five Guys nebo Planet Hollywood

Buffalo Bill's Wild West Dinner Show.

Představení ve westernovém stylu, během kterého je podávána večeře. V aréně vystupují jezdci na koních, indiáni či bizoni. V programu se objevují postavy Buffalo Billa, Sedicího býka a Annie Oakley.

Panoramagique.

Upoutaný balón s kapacitou 30 pasažérů, který stoupá do výšky až 100 metrů.

Hotely.

Součástí areálu Disneylandu je šest Disney hotelů různých cenových hladin.

Golf Disneyland.

Golfový areál je od parku vzdálený několik minut jízdy autem. Jedná se o 27 jamkové hřiště.

Dopravní spojení.

V areálu se nachází železniční stanice Marne-la-Vallée-Chessy. Jde o konečnou stanici linky RER A, která park spojuje s Paříží. Rovněž zde staví vlaky TGV a vlaky Eurostar z Londýna (tzv. "Disney-Express").  Pro automobily je park napojen na dálnici A4, exit 14 "Marne-la-Vallée".

Návštěvnost.

Počet návštěvníků se v počátečních letech ustálil na zhruba 10 miliónech. Na konci 90. let vzrostl na 11 miliónů, v roce 2001 navštívilo park 12,3 miliónů lidí. V roce 2002 došlo k propadu návštěvnosti na 9,2 miliónů, v následujících letech opět vzrostla až na 12,8 miliónů v roce 2006. V následujícím roce to bylo již 14,5 miliónů návštěvníků a v roce 2008 15,3 miliónů. V tomto roce byl také přivítán 200 milióntý návštěvník od otevření. V roce 2009 klesla návštěvnost na 12,74 miliónů osob. Rekordních 16 miliónů návštěvníků park dosáhl v roce 2012, kdy slavil 20. výročí otevření. V následujících letech návštěvnost opět klesla (14,9 mil. v roce 2013, 14,2 mil. v roce 2014). V průměru navštíví 36 % návštěvníků Walt Disney Studios Park, 53 % Disneyland Park a 11 % Disney Village.  V roce 2015 navštívilo Disneyland Park 10 360 000 lidí, Walt Disney Studios 4 440 000.

Vstupné.

Základní jednodenní vstupenka umožňuje návštěvu jednoho z parků ("Disneyland Park" nebo "Walt Disney Studios"). V prodeji jsou také ""Park Hopper"" vstupenky, se kterými je možno během parky přecházet, a vstupenky vícedenní.  Dále existují roční předplatní vstupenky (""Annual Pass""), umožňující opakovaný vstup do parků po celý rok. Levnější verze ročních vstupenek neplatí pro dny s vysokou návštěvností, např. Vánoce.  Po vstupu do parku už se na jednotlivých atrakcích žádné vstupné neplatí. Výjimkou je střelnice "Rustler Roundup Shootin' Gallery," ve které se puška aktivuje vhozením mince. Počet návštěv jednotlivých atrakcí také není omezen.

Disneyland Paris (do roku 1994 Euro Disney Resort) je rekreační oblast ve Francii, provozovaná společností Euro Disney S.C.A. Rozkládá se 32 km východně od Paříže v oblasti Marne-la-Vallée na ploše 1943 ha. Byla otevřena 12. dubna 1992 po čtyřech letech stavebních prací. Výstavba stála 22 miliard franků, celkové investice včetně dalších staveb činily v roce 2010 4,523 miliardy €. Dnes se skládá ze dvou tematických parků "Disneyland Park" (1992) a "Walt Disney Studios Park" (2002), zábavního centra "Disney Village", golfového hřiště "Golf Disneyland", několika hotelů a obytné a nákupní čtvrti. Celý areál zaměstnává v průměru 12 200 osob, ve fiskálním roce 2012 jej navštívilo 16 miliónů návštěvníků.

Disneyland Paris, anciennement Euro Disney Resort puis Disneyland Resort Paris, est un complexe touristique et urbain de () situé en sa majeure partie dans la commune de Chessy (Seine-et-Marne), à trente-deux kilomètres à l'est de Paris. Le complexe touristique ouvert en, comprend deux parcs à thèmes : le parc Disneyland et le parc Walt Disney Studios, ainsi que sept hôtels et un golf, tandis que le complexe urbain intensifie le tissu du secteur de Marne-la-Vallée au travers de Val d'Europe Agglomération. Le site est favorisé par de nombreux transports, dont le prolongement de la ligne A du RER d'Île-de-France en service depuis le et financé par le conseil régional, des infrastructures routières comme la bretelle de liaison avec l'autoroute A4, ainsi qu'une gare TGV subventionnée par l'État français et inaugurée le qui relie le complexe aux principales villes françaises et européennes.


Extruze v metalurgii.

Extruze se používá pro vytvoření profilů s daným průřezem. Výhodou tohoto procesu je schopnost vytvořit profily i se značně složitým průřezem a schopnost zpracovat materiál, který je křehký, protože při extruzi je materiál namáhán jen na tlak a střih. Výsledné profily mají vynikající kvalitu povrchu.  Extruze může být kontinuální (teoreticky je možné vytvořit nekonečnou délku výrobku) nebo polokontinuální, kdy se vyrábějí jednotlivé kusy s omezenou délkou. Materiál je možné zpracovávat za tepla nebo za studena. Zvláštním postupem je možné vytvořit i profily s otvorem.

Extruze kovů za tepla.

Extruze za tepla je proces, který využívá teplotu nad teplotou rekrystalizace daného materiálu, čímž se předchází zakalení materiálu a současně se usnadňuje protlačení materiálu přes matrici. Extruze za tepla se ve většině případů provádí na vodorovných hydraulických lisech s pracovní silou od 230 do 11 000 tun. Vznikají tlaky v rozsahu 30–700 Mpa, proto se používá mazání matrice, a to olejem nebo grafitem při nižších teplotách extruze nebo skleněným práškem při vyšších teplotách. Nevýhodou tohoto procesu jsou vysoké pořizovací a udržovací náklady na strojní vybavení.

Extruze kovů za studena.

Extruze za studena se provádí za pokojové teploty nebo v její blízkosti. Výhodou oproti extruzi za tepla je to, že nedochází k oxidaci, výrobek má vyšší pevnost, dosahuje se přesnějších tolerancí, je lepší kvalita povrchu.  Za studena se běžně extruzí zpracovávají následující materiály: olovo, cín, hliník, měď, zirkon, titan, molybden, beryl, vanad, niob a ocel. Příkladem výrobků jsou např. pláště hasicích přístrojů, válce automobilových tlumičů nebo polotovary pro ozubená kola.

Extruze plastů.

Při výrobě a zpracování plastů je použití extrudérů velmi frekventované. Pomocí extrudéru je možné vyrábět výrobky, které mají konstantní průřez, např. desky, truby a profily. Extrudér se též používá jako čerpadlo, které tekutý plast vstřikuje do formy. Miniaturní extrudér je rovněž součástí 3D tiskáren.  Pro zpracování plastů se nejčastěji používá šnekový extrudér, do kterého vstupuje plast ve formě granulátu. Těleso extrudéru je vyhřívané topnými články, díky čemuž se materiál v extrudéru roztaví (plastifikuje). Podle konkrétního použití může být extrudér vybaven dalšími systémy, např. systémem odsávání plynů, které by jinak v konečném produktu způsobovaly bubliny. Profil šneku může být přizpůsoben konkrétnímu typu materiálu (stoupání šnekovnice, hloubka, počet vinutí).

Extruze při zpracování potravin.

Při zpracování potravin v sobě extruze integruje několik cílů, které se u jednotlivých druhů potravin mohou lišit. Jedná se o předúpravu (tepelnou úpravu a úpravu vlhkosti, popř. přidání kapalných složek), homogenizaci a formování do výsledného tvaru.  S pomocí extruze se vyrábí např.:

Extruze při výrobě krmiv.

Při výrobě krmiv se extruze považuje za moderní metodu šetrného zpracování, řadí se k metodám šetrné pasterizace (HTST, High Temperature Short Time = vysokoteplotní krátkodobé zpracování). Při využití extruze se sledují především následující cíle:  Zpracování krmiv extruzí se nejčastěji používá v případech zpracování sóje a výroby krmiv pro psy, kočky a ryby.

Extruze sóji.

Při extruzi sóji se sleduje především odstranění antinutričních látek (deaktivace inhibitoru trypsinu, snížení aktivity ureázy). Antinutriční látky brání trávení sóji a syrová sója se tedy jako krmivo nedá použít, vyžaduje tepelnou úpravu. Při extruzi se dosahuje rychlého nárůstu tlaku a teploty v extrudéru, typicky na 135 °C, což pro eliminaci entinutričních látek dostačuje. Tato teplota působí jen velmi krátkou dobu (sekundy), díky čemuž zůstane zachována většina termolabilních živin. Výsledný produkt se označuje jako plnotučná extrudovaná sója. Alternativně je možné extrudovanou sóju dále lisovat na šnekových lisech, čímž se získává sójový olej a sójové výlisky (krmná složky s nižším obsahem tuku).

Výroba krmiv pro psy / kočky.

Krmiva pro psy, kočky se vyrábějí extruzí, vstupní surovinou je směs s obsahem mletého masa, sušeného mléka, obilná (škrobová) složka a další přísady. Během extruze se vstřikováním vody nebo páry upravuje vlhkost a vstřikováním rostlinného oleje nebo živočišného tuku se upravuje obsah tuku. Extruzí se sleduje želatinizace škrobové složky, dále kvalitní homogenizace, expandace a vytvarování granulí požadované velikosti a tvaru na výstupní matrici extrudéru. Granule se následně suší, nastřikují se na ně další kapalné složky na bázi rostlinných olejů nebo vody. Nakonec se granule ochlazují na skladovací teplotu a zabalí do spotřebitelských obalů.

Výroba krmiv pro ryby.

Postup i použité technologie jsou shodné s výrobou krmiv pro psy. U krmiv pro ryby se obecně používá vyšší podíl tuků. Podle cílového druhu ryby se řízenou expandací granulí dosáhne buď granulí plovoucích, granulí vznášejících se ve vodě (o stejné hustotě, jako má voda) nebo granulí, které klesají ke dnu.  Vyrábějí se i granule velmi malých rozměrů, cca od průměru 1–2 mm.

Extruze při výrobě léčiv.

Ve farmaceutickém průmyslu se používá extruze přes nano-porózní polymetrické filtry k výrobě suspenzí tukových vezikul lipozomů nebo transferomů o určitém specifickém rozměru. Pomocí extruze se například připravuje lék proti rakovině Doxorubicin v dopravním systému lipozomů. Extruze za tepla se používá při přípravě tuhých tablet pro orální užívání u léčiv se špatnou rozpustností a biologickou dostupností. Extruze za tepla zajistí molekulární disperzi špatně rozpustných látek v polymerovém nosiči, čímž se zvýší stupeň rozpustnosti a biologická dostupnost. Tento proces zahrnuje aplikaci tepla, tlaku a intenzívního míchání materiálu a protlačení materiálu přes matrici. K tomu se používají dvoušnekové extrudéry s vysokým účinkem střižných sil, které zajistí intenzívní promíchání materiálů a rozbití jejich částic. Výsledné částice se mohou spojovat s pojidly a lisovat do tablet nebo plnit do kapslí.

Jako extruze se obecně nazývá jakýkoli proces, ve kterém dochází k protlačování materiálu přes matrici. Podle účelu použití může extruze probíhat za různých podmínek z hlediska teploty, tlaku, atd.; pro každý účel se používá jiný druh extrudéru.

L'extrusion est un procédé de fabrication (thermo)mécanique par lequel un matériau compressé est contraint de traverser une filière ayant la section de la pièce à obtenir. On forme en continu un produit long (tube, tuyau, profilé, fibre textile) et plat (plaque, feuille, film). Les cadences de production sont élevées.


Popis.

Jedná se o největší kunu, velikostí srovnatelnou s kočkou divokou. Je tmavě zbarvená (šedo-hnědo-černě), podsaditá a má mohutný ocas. Srst se kuně rybářské mění podle ročních období. V zimě je hustější a lesklejší, zatímco v létě dochází k línání a srst se stává skvrnitá.

Biologie a ekologie.

Ačkoliv se jedná o zdatného lezce po stromech, tráví kuna rybářská většinu života na zemi. Je to samotářské a teritoriální zvíře, jenž je nejaktivnější za soumraku a svítání. Velikost teritoria se pohybuje od 2 do 39 km2. Výjimečně může jít až o 50 km2.  Je to všežravec, který loví malé a středně velké živočichy (savce, ptáky, plazy, hmyz), konzumuje ale také ovoce a houby. Její nejdůležitější kořistí jsou zajíci měniví a urzoni, které zabíjí tím, že jim opakovaně kouše do tváře a hlavy. Nevyhýbá se ani mršinám. Samci loví výrazně častěji větší a nebezpečnější kořist (urzony, skunky) než samice, které dávají přednost menším živočichům. Navzdory svému jménu se rybami zpravidla neživí, ale využít může období tření, kdy je schopná rybu ukořistit. K ne moc přesnému pojmenování (v angličtině "fisher") došlo nejspíše omylem, respektive záměnou s jinými kunovitými.  K páření dochází na jaře, ale mláďata se rodí až následující jaro. Jako mnoho jiných lasicovitých šelem má i kuna rybářská období tzv. odložené nidace, kdy se oplodněné vajíčko nevyvíjí. To trvá asi 10 měsíců. Skutečná doba březosti je 50 dní. Počet mláďat ve vrhu je maximálně 6 a v průměru 2 až 3. Mláďata se osamostatňují asi po půl roce života. Pohlavní dospělost nastává asi po 2 letech. Doba dožití ve volné přírodě bývá okolo 7 let, v zajetí až 10. Úmrtnost je nejčastěji antropogenická, případnými predátory především mladých jedinců kuny rybářské jsou pumy, rosomáci, kojoti a někdy i rysi, lišky a orli.

Lov.

Od 18. století byla kuna rybářská lovena pro svoji kožešinu. Ta byla tak žádaná, že se druh na počátku 20. století ocitl na pokraji vyhynutí. Od 2. poloviny 20. století se pomalu vrací do míst svého původního výskytu, ačkoliv je stále legálně lovena.

Kuna rybářská ("Martes pennanti"), dříve nazývaná též pekan, je středně velká lasicovitá šelma, která byla vědecky popsána roku 1777. Žije na území Severní Ameriky. Její rozšíření zabírá velkou část kanadských severských jehličnatých lesů a dosahuje do severních a západních oblastí USA.

Le Pékan ("Martes pennanti") est une espèce de la famille des Mustélidés. C'est un petit mammifère carnivore d'Amérique du Nord. Cette martre est aussi appelée entre autres Martre pêcheuse ou Martre de Pennant.


Biografie.

Mary, jak se jí brzy začalo říkat, bydlela v počátcích svého života společně s rodiči na břehu Dunaje, ve Vídni. Rodina se však později, ještě když byla Mary velmi malá, přestěhovala do luxusního paláce „Vetsera“. Když jí bylo deset let, její šestnáctiletý bratr se stal jednou z obětí požáru ve vídeňském divadle Ringtheateru. V roce 1887 její otec v Káhiře zemřel ve věku dvaašedesáti let na následky mrtvice.  Nejprve měla domácí učitele a později strávila nějaký čas v Ústavu pro výchovu šlechtičen v salesiánském klášteře. Mary nedosáhla obsáhlého vzdělání, ale v její době to nebylo ani třeba. Mezi její zájmy patřilo krasobruslení, dostihy a toaleta.

Popis Mary.

Maureen Alleenová, Maryina americká přítelkyně, prohlásila: "„Baronesa vypadala rozkošně, měla ve společnosti velký úspěch, byla však velice vážná. Při jejím bezelstném chování jí člověk uvěřil, že lásku nebrala na lehkou váhu, ale prožívala ji, pokud to bylo třeba, hluboce vážně a tragicky.“"  Baronesa Marie Nunzianteová, majitelka vídeňského módního salonu, o Mary prohlásila: "„Mary měla rozkošnou postavičku, něco tak sladkého jako její tělo si lze sotva představit. Její pleť měla snědý nádech, měla báječné svěží tvářičky, mandlové oči a černé vlasy. Člověk pociťoval radost, když se na ni mohl jen dívat.“"  Dle Hermanna Swistuna, správce rodinné pozůstalosti, byla "„tělesně poněkud vyzrálejší na svůj věk, s dokonalou postavou, malým ohrnutým nosíkem, drobnými rudými rty a její oči byly temně modré a neuvěřitelně velké.“"

Mary a Rudolf.

S Rudolfem se setkala poprvé 12. dubna 1888 na dostizích ve Freudenau. Kněžna Nora Fuggerová poznamenala, že "„korunní princ zřejmě na Maryinu hru očí ihned přistoupil, z čehož se Mary zatočila hlava.“"  Byla hvězdou všech večírků a plesů. Byla okouzlující a tak není divu, že v těch dnech, co se poprvé setkala s Rudolfem, „ulovila“ vynikající partii. Pro malou baronesu si přišel příslušník portugalského královského domu "Miguel de Braganza", vdovec po jedné neteři císařovny Sissi se třemi dětmi. Žila by v přepychu a pohodlí, ale Mary šla za svým srdcem.  Rudolfovi poslala dopis, kde jej žádala o setkání. Rudolf nelenil a odpověděl, že také pociťuje silnou touhu se s ní setkat. Následovaly tříměsíční tajné schůzky Rudolfa a Mary zorganizované hraběnkou Marií Larischovou. Od počátku byla tomuto nerovnému mileneckému páru společná jakási melancholická touha po smrti. Pro Rudolfa byly rozhodujícími momenty jeho politická bezvýchodnost, jakož i osobní a zdravotní důvody. Mary zase myslela na smrt jen proto, že viděla nemožnost trvalého spojení se svým milovaným „v tomto životě“.  S Rudolfem se setkávala ve velké tajnosti. Hrabě Hoyos ve svých poznámkách zanechal zprávu o tom, jaké triky Mary používala, aby se s princem mohla setkat: "„Jednoho večera, kdy měla jít s rodinou do divadla, tomu zabránila tím, že si začala mýt vlasy a zmáčená přišla ke své matce, která jí velice vyhubovala, pronesla, že myslela, že vlasy zase brzy uschnou, ale teď když jsou pořád ještě mokré, nemůže přece s nimi do divadla, a musí proto zůstat doma.“" Jen co matka se sestrou odjely, Mary spěchala za Bratfischem, jehož drožka stála pár metrů od jejich vily, aby ji odvezl za Rudolfem.  Dne 28. ledna 1889 odjela s Rudolfem do Mayerlingu. Jejich těla byla nalezena v tratolišti krve. Rudolf pravděpodobně zastřelil nejprve Mary a poté sám sebe. Tajně byla pohřbena na hřbitově v nedalekém Heiligenkreuzu. Její hrob byl dvakrát vykraden. V dubnu 1945 v jejím hrobě hledali sovětští vojáci šperky a zlato. V červenci její ostatky ukradl obchodník s nábytkem Helmut Flatzelsteiner (* 1939) a nechal je pod cizím jménem prozkoumat. Ústav soudního lékařství ve znaleckém posudku potvrdil, že byla zastřelena. Po jejím opětovném pohřbení byla rakev zalita betonem, aby došla klidu. Její původní bronzová rakev je vystavena na zámečku Mayerling.  Důvod jejich násilné smrti není doposud zcela jasný a celá událost je zahalena tajemstvím, neboť rakouská císařská rodina měla velký zájem na tom, aby publicita této události byla do budoucna minimální.

Odrazy v kultuře.

Její životní příběh byl také několikrát zfilmován, v roce 1957 si její postavu zahrála Audrey Hepburnová, v roce 1968 pak Catherine Deneuve ve filmu "Mayerling".

Baronka Marie Vetserová, celým jménem Marie Alexandrine von Vetsera (17. března 1871 – 30. ledna 1889) byla rakouská šlechtična, poslední milenka rakouského korunního prince Rudolfa Habsburského.

Marie Vetsera, de son nom complet Marie Alexandrine von Vetsera, dite « Mary », née à Vienne le et morte à Mayerling le, est une noble autrichienne et la dernière des maîtresses de l'archiduc Rodolphe d'Autriche. Elle meurt dans des circonstances mystérieuses aux côtés de l'archiduc dans le pavillon de chasse de Mayerling.


Historie.

Sbírka sahá až do doby Jiřího Vousatého. Již z roku 1518 pochází první zmínka o německém medailistovi Hansu Schwarzovi, který je návrhářem několika medailí sbírky.  Kurfiřt August rozšířil sbírku o dílo známých mincařů, jako byl Valentin Maler z Norimberku nebo Tobias Wolff z Vratislavi. Jan Jiří II. Saský nechal sbírku roztřídit a nově uspořádat.  Sbírka byla významně rozšiřována také v průběhu 18. století díky kurfiřtům, kteří měli ve sbírání mincí zálibu. Úzce s nimi je spjat August Silný. V roce 1716 rozšířil sbírku o mince generálů z Birckholtzu a v roce 1718 přidal do sbírky velmi staré mince z pozůstalosti po Moritzovi Wilhelmovi von Sachsen-Zeitz.  Po roce 1743 byla sbírka přemístěna do Taschenberského paláce. Roku 1786 za vlády kurfiřta Fridricha Augusta III. Saského (od roku 1806 král Friedrich August I. Saský) byla sbírka společně s knihovnou a sbírkou antických starožitností přemístěna do Japonského paláce, který byl nově přestavěn na „Museum Saxonicum“.  Za vlády krále Friedricha Augusta I. Saského se do kabinetu mincí dostalo mnoho velkých soukromých sbírek. Mezi nimi například kabinet grošů od radního Davida Samuela von Madai s 9 000 mincemi a sbírka zlatých mincí ze sbírky kaplana Abbé Josepha Gottharta Baumgartena. V této době se sběratelská činnost stále více soustředila na mince z období středověku a na saské mince.  V roce 1831 se kabinet mincí dostal pod státní správu. S touto změnou přišly nové finanční prostředky. Z pozůstalosti po prof. Moritzovi Steinlovi mohly být v roce 1858 pořízeny starověké mince. V 70. letech 18. století se spojila středověká sbírka s více než 29 000 exponáty s knihovnou, která v této době obsahovala 1 400 svazků z pozůstalosti Rudolfa Benna von Römer.  V roce 1877 se Kabinet mincí přestěhoval do Rezidenčního zámku (Residenzschloss) ve Starém městě. Mezi lety 1911 a 1954 byl umístěn v administrativní budově vedle zámku. Největším nákupem této doby byla v roce 1916 sbírka malých mincí Geinitz s 39 000 kusy.  Během druhé světové války se ze sbírky žádné exponáty neztratily, avšak administrativní budova, kde byla sbírka umístěna, byla totálně zničena nálety na Drážďany v únoru roku 1945. Po druhé světové válce byla sbírka přemístěna do SSSR. V letech 1958 a 1959 se sbírka vrátila do Drážďan, avšak bez souvisejících knih a časopisů. Výstava byla umístěna do Albertina, protože Rezidenční zámek a administrativní budova nebyly ještě opraveny. Prostory v Albertinu byly však velmi omezené, proto byly vystaveny jen některé exponáty.  Díky rekonstrukci Rezidenčního zámku je sbírka od června 2015 opět k vidění na svém původním místě.

Kabinet mincí je numismatická sbírka v Drážďanech. Je součástní Státních uměleckých sbírek Drážďany a jde o soubor historických mincí, bankovek, medailí, cenných papírů, řádů a vyznamenání, pečetí a pečetidel. Dále se zde nachází různé vybavení a přístroje pocházející z počátku 16. století, které souvisejí s ražbou mincí. Jedná se o jednu z nejstarších německých sbírek mincí. Obsahuje okolo 300 000 kusů exponátů, což z ní činí po berlínské a mnichovské sbírce třetí největší sbírku v Německu a jednu z nerozsáhlejších a nejznámějších v Evropě.

Le Münzkabinett (Cabinet des Monnaies et Médailles) est un musée situé dans le Château de la Résidence de Dresde (Residenzschloss). Il fait partie du complexe des Collections Nationales de Dresde.


Děj.

Hráč na začátku převezme kontrolu nad členem Marine Force Recon jménem "Alcatraz", který získá od jedné z hlavních postav předchozího dílu Laurence „Proroka“ Barnese do vlastnictví nanooblek druhé generace. Jednotky CryNet Systems s označením C.E.L.L., které předtím pronásledovaly Proroka nakaženého virem Manhattan, za účelem získání obleku, následně Alcatraze loví v mylné domněnce že on je Prorok. Mimozemšťané které jsme mohli vidět v původní hře prošly celkovým přepracováním. Opustili staré, tentacled exosuits z prvního dílu a v díle druhém už mají k dispozici high-tech humanoidní obrněné válečné stroje (jejich slabinou se tedy stávají organické části hlavně v oblasti „krku“), které znesnadňují každý druhý Alcatrazův krok přes zpustošený New York. Vývojáři z Crytek před vydáním uvedli, že jejich záměrem bylo překonat původní hru graficky a hratelností, přičemž zachovat stejné nebo dokonce nižší požadavky na systém a také podporovat stereoskopické 3D.

Zbraně.

Množství zbraní je poměrně rozsáhlé. Od klasické pistole až po tank, sehnat lze brokovnici nebo třeba samopal. Při jízdě je nejúčinnější silně obrněné, ale stále hbité BVP.

Nanosuit 2.0.

Vylepšená verze obleku z prvního dílu. Verze 2.0 má rozdíly hlavně v rychlosti a síle – tyto mody už se nedají samostatně aktivovat, ale aktivují se "samy" – po podržení nastavené klávesy.  "Módy obleku:"  Dále je zde mod "síly", který se vyvolá podržením klávesy (standardně "V"), který umožňuje provádět silné údery nebo odkopávat těžké věci (například vraky aut). Na rozdíl od předchozí verze již neexistuje mod rychlosti, ale klasické běhání spotřebovává energii obleku.

Crysis 2 je pokračování stejnojmenné videohry. Hra byla vyvinuta společností Crytek, na trh ji uvedla společnost Electronic Arts. Crysis 2 byla uvolněna k prodeji v Severní Americe, Austrálii a Evropě v březnu 2011 na platformách Microsoft Windows, PlayStation 3 a Xbox 360. Oficiálně bylo její uvedení na trh ohlášeno 1. června 2009. Příběh napsali autoři sci-fi Richard Morgan a Peter Watts. Děj se odehrává v roce 2023, tři roky po událostech první hry, v New Yorku, kde obyvatele napadne podivný virus.

Crysis 2 est un jeu vidéo de type FPS développé par Crytek et édité par Electronic Arts en mars 2011 sur PlayStation 3, Xbox 360 et Windows. Il est dévoilé au cours de la conférence Electronic Arts de l'E3 2009.


Námět.

Na Trantoru, centrální planetě první Galaktické říše, přednesl Hari Seldon svou představu psychohistorie jako vědy umožňující matematicky propočítat budoucí osudy lidských společenství. O jeho objev se z důvodu využití ve svůj prospěch začali zajímat různé mocné osoby Trantoru včetně samotného císaře Cleona I. a jeho Prvního ministra Eto Demerzela. Hari Seldon na útěku před nimi je nucen se skrývat v různých sektorech Trantoru. Nakonec zakotví na Streelingské univerzitě, kde začíná prakticky rozvíjet psychohistorii.

Obsah knihy.

Kniha má 94 kapitol, které jsou shrnuty do několika částí:  Císař první Galaktické říše Cleon I. se dozví o heliconském matematikovi Hari Seldonovi, jenž se účastní na Trantoru výroční desetileté matematické konference. Uvažuje, že si jej nechá předvolat k audienci a tuto možnost probere se svým Prvním ministrem Eto Demerzelem. Cleon I. se domnívá, že by Seldonova teorie psychohistorie mohla posloužit jeho zájmům, konkrétně k upevnění moci. Hari Seldon to však při setkání císaři odmítá potvrdit, sděluje mu, že sám nevidí na psychohistorii žádné praktické využití. Císař jej propouští a Eto Demerzel radí Cleonovi I., aby přenechal starost o Seldona jemu. Ujišťuje, že jej bude mít pod dohledem, neboť je možné, že se matematik nakonec dopracuje k výsledkům, které by mohly mít význam.

Děj.

Hari Seldon se poté setká v parku Císařského sektoru (Imperial) s Chetterem Humminem, záhadným mužem s mnoha kontakty a vazbami, jenž jej varuje před Etem Demerzelem.  Humminovi se podaří vyvolat v Seldonovi pocit ohrožení tím, že mu vysvětlí možnost zneužití jeho psychohistorické teorie. Nabídne mu pomoc a vysvětlí mu, že i on má zájem na uvedení psychohistorie do praxe, avšak nikoli pro své osobní cíle jako císař, nýbrž pro dobro lidstva, neboť podle něj se první Galaktická říše blíží ke svému rozpadu. Hari Seldon je těmito slovy překvapen a nechá se doprovodit do trantorského sektoru Streeling, kde se nachází významná univerzita.  Seldon stále pochybuje o významu své teorie stejně jako o rozkladu Říše, nicméně Hummin předkládá všelijaké nepřímé důkazy a tak mu matematik slíbí, že se pokusí na teorii zapracovat tak, aby byla prakticky využitelná.  Na Streelingské univerzitě se Hari seznamuje s Dors Venabili. Tuto ženu Hummin pověřil dohledem nad Seldonem a zasvěcením do běžných záležitostí univerzity a toho překvapuje, jak moc Dors Humminovi důvěřuje. Dors je historička a Seldon se zúčastní jejích kurzů - hodlá zjistit některé historické souvislosti aplikovatelné na psychohistorii. V císařském paláci informuje Demerzel císaře, že částečně ztratil kontrolu nad Seldonem, neboť se nachází na Streelingské univerzitě, kde nemá možnost zasáhnout. Cleon I. vyřkne obavy ze zmocnění se psychohistorie některým z jeho rivalů, např. starostou sektoru Wye. Demerzel jej ujišťuje, že pokud by se tak stalo, v tom případě by nechal Seldona raději zavraždit.  Hari Seldon je frustrován, protože neví, jak pokračovat ve své práci. Lisung Randa mu radí, aby se zúčastnil meteorologického výstupu na streelingskou kopuli v rámci měření a sbírání údajů. Vedoucím je jistý Jennar Leggen. Seldon souhlasí, ale Leggen se zdráhá jej vzít sebou. Nakonec se nechá přesvědčit a bere Seldona se svým týmem. Na kopuli je chladno, matematik si nevzal dostatečné oblečení. Rozhodne se vyjít si na procházku po kopuli, neboť stážistka Clowzia mu řekla, že zde rostou i stromy, čemuž Seldon odmítá uvěřit a chce se sám přesvědčit. Opravdu nalezne lesík, přitom zaregistruje vznášedlo. Jeho paranoidní fantazie, které mu částečně vsugeroval Hummin začnou pracovat naplno a Hari se ukrývá v lesíku, dokud se vznášedlo nevzdálí. Je přesvědčen, že pátralo po něm. Mezitím se setmí a Hari Seldon ztratil cestu. Meteorologický tým se vrátil na univerzitu. Hari Seldon je v ohrožení života, hrozí mu umrznutí. Nyní by si přál, aby žádné z posledních hektických událostí nenastaly.  Mezitím Dors na Streelingské univerzitě pátrá po svém chráněnci a nemůže jej nalézt. Přes pozdní hodinu kontaktuje hlavního seismologa Rogena Benastru, který vyhledá záznamy údajů z meteorologických snímačů na povrchu kopule a díky nim zjistí, kde by se Seldon mohl nacházet. Dors zalarmuje i doktora Jennara Leggena, který není příliš ochoten ke spolupráci, ale pod pohrůžkou vážných následků se podvolí. Trojice (Dors, Benastra, Leggen) vyjíždí výtahem na povrch kopule, kde Dors po chvíli nachází prokřehlého a nastuzeného Hariho. Dopraví jej do tepla a doktor jej ošetří. Dors poté zpovídá Leggena, podezřívá jej ze spiknutí s cílem únosu stále známějšího matematika.  Seldon se zotavuje z nachlazení a Hummin a Dors s ním probírají možnost spiknutí. Seldon trvá na svém, že vznášedlo po někom pátralo. Ačkoli vše může být jen vykonstruovaná představa, nechtějí podcenit riziko a Hummin rozhodne o přesunu do Mykogenu.  V Mykogenu je vyzvedne vládce sektoru Sluneční pán XIV. a dopraví do dočasného příbytku. Není příliš sdílný ohledně svého území a Seldon začíná pochybovat, že se zde dozví něco, co by mu prospělo pro vývoj psychohistorie. Mykogen je starý sektor se silným vlivem tradic a přísných konvencí. Jedním z nich je zbavování se všeho ochlupení na těle mužů i žen. Je patriarchální, ženy zde nemají tolik práv jako muži. Seldon a Dors neznají přípravu jídla a tak si vyžádají dvě pomocnice. Ty jim pomohou s přípravou místního vyhlášeného jídla.  Hari Seldon se vydává s jednou z pomocnic - Dešťovou kapkou 43 na prohlídku zdejších mikrofarem, kde se pěstují velmi kvalitní kultury řas a kvasnic. Doufá, že se mu podaří od dívky zjistit nějaké informace o historii místních obyvatel. Dešťová kapka 43 je zprvu velmi ostýchavá, není zvyklá na společnost muže, navíc cizince, ale posléze se osmělí a rozhovoří o některých věcech.  Po ochutnávce několika potravin zavede Dešťová kapka 43 Seldona do oddělené místnosti, kde mu nabízí zapůjčení Knihy - mykogenské bible. Seldon věří, že se z ní dozví více o dávné minulosti. Dívka má jedinou podmínku: matematik si musí sundat čapku, která mu zakrývá vlasy (čapka je povinná pro všechny cizince, jakékoliv odhalení ochlupení na veřejnosti je nepřípustné). Dešťová kapka 43 touží ochutnat zakázaného ovoce a prohrábnout mu vlasy. Seldon jí to dovolí a na oplátku získá na určitou dobu Knihu. Po návratu do apartmá sdělí Dors, co se stalo a spolu probírají různá kulturní tabu. Je zvědavý a pustí se do četby Knihy. Narazí zde na zmínky o Auroře, o tzv. "Padesátce" (= 50 Intermitentních planet) a o robotech, ale jinak je z Knihy zklamaný, neboť zbytek textu obsahuje pouze náboženská témata.  Obyvatelé mykogenského sektoru věří, že jejich původní planetou byla Aurora. Seldon se dozví, že v jejich centrálním chrámu - "Sakratoriu", je robot. Rozhodne se tam dostat za každou cenu, tvrdí, že je to důležité pro rozvoj psychohistorie. Dors mu to vymlouvá, ale Seldon je neoblomný, přestože do chrámu je vstup cizincům a ženám zapovězen. Dors je rozhodnuta jej doprovodit. Pořídí si nutné převleky a vypraví se k posvátnému místu. Cestou se seznámí s místním vědcem Myceliem 72, jenž nesdílí některé předsudky a je ochoten se s nimi podělit o jisté informace.  Seldon s Dors se dostanou do knihovny a následně dovnitř "Sakratoria", kde vládne ponurá atmosféra. Lidé se modlí za návrat starých časů, kráčí se sklopeným zrakem a nevšímají si sebe navzájem. Na monitorech jsou promítány idylické snímky zahrad plných zeleně a také kovových robotů. Seldon se chce dostat do místnosti zvané „Orlí hnízdo Starších“, kde očekává funkčního robota a společně s Dors se mu to podaří. Robot se zde opravdu nachází, ale je nefunkční. Na místě je odhalí Sluneční pán XIV. a za znesvěcení posvátného místa jim hrozí smrtí. Situaci musí opět zachraňovat Chetter Hummin. Dvojice vědců však už není v Mykogenu vítána. Nicméně Hari Seldon už si není tak jist nemožností převést psychohistorii do praxe.  Dalším místem pobytu Seldona a Dors je chudý sektor Dahl. Hummin jim obstará ubytování u manželů Tisalverových, kteří se považují za zástupce střední třídy a pohrdají většinou chudobnějších spoluobčanů. Jirad Tisalver má o něco méně společenských předsudků než jeho žena Casilie, ale podřizuje se jí. Vypráví Seldonovi o výrobě energie. Podle jeho tvrzení pochází polovina vyrobené energie na Trantoru z dahlských jam. Hari Seldona to zaujme a rád by se podíval do jámy. Tisalver jej tam vezme. Vedení exkurze se ujme předák Hano Linder. V jámě Seldona pozná muž jménem Yugo Amaryl a chce se s ním sejít o samotě. Seldon souhlasí a pozve jej k Tisalverovým, ovšem setká se s opovržením paní Casiliové, že si chce k nim domů pozvat jámaře, na nějž se dívá skrz prsty. Paní Casilie se nakonec nechá uplatit zvýšeným nájmem a slibem, že to bude pouze jednou. Amaryl se představí jako matematik-samouk a ukáže Seldonovi své výpočty. Ten mu slíbí pomoc, hodlá jej dostat na univerzitu. Amaryl Seldonovi poví ještě něco o Zemi a Matce Rittah.  Matka Rittah je stará žena, která by mohla znát spoustu informací, po nichž se pídí Hari Seldon. Žije v nebezpečné čtvrti Dahlu zvané Billibotton, kde drtivá většina obyvatel nosí nože a panuje zde vysoká kriminalita. Ani císařské oddíly zde nemají velké pravomoci. Dors nakoupí v obchodě dva nože a se svým chráněncem Harim se vydává do Billibottonu. Tam jim cestu za Matkou Rittah ukáže místní chlapec Raych. Matka Rittah jim sdělí několik legend o Zemi a Intermitentních planetách a také o dávných hrdinech Da-Nee a Ba-Lee. Cestou zpět jsou napadeni skupinkou mužů, ale především díky Dorsinu obratnému zacházení s noži se ubrání. Tato událost se velmi rychle rozšíří po celém sektoru a na cizince si již nikdo nedovolí.  U Tisalverových kontaktuje Seldona a Dors Raych, má je doprovodit k muži jménem Davan. Davan je místní patriot a chce lepší sociální podmínky pro svůj sektor. Žádá oba vědce, aby se k nim připojili. Seldon i Dors s ním sympatizují, ale Seldon musí zopakovat, že stále ještě nemá funkční psychohistorii, která by mohla pomoci. Nyní má však pocit, že je reálné ji vytvořit. Přislíbí Davanovi neurčitou pomoc.  Ráno Seldon S Dors vedou debatu o sektoru jménem Wye. Casilie Tisalverová na ně podá udání. Dva policisté je přijdou zatknout do jejího bytu. Vznesou proti nim nepravdivá obvinění. K situaci se připlete Raych, jenž jim svou přítomností nepřímo pomůže. Jeden z policistů použije proti Raychovi neuronový bič, čehož využije Dors a policistu zpacifikuje. Hari Seldon nezůstane pozadu a poradí si s druhým. Společně s Raychem prchají na skryté místo. Objeví se Davan se zprávou, že pomoc je na cestě. Vůz přijíždí a k překvapení Hari Seldona to není Chetter Hummin.  Z vozu vystupuje seržant Emmer Thalus s rozkazem odvézt Seldona ke svému nadřízenému. Jeho instrukce se nezmiňují o Dors ani Raychovi, ale Seldon odmítá jet sám. Seržant se chystá použít přiměřené násilí k jeho odvedení, situace se však vyvine v jeho neprospěch. Mladý chlapec Raych využije okamžiku a sebere mu nebezpečnou zbraň - neuronový bič. Po vysvětlení seržant souhlasí s odvezením celé skupinky k Rashelle - neoficiální starostce bohatého sektoru Wye. Její otec - Mannix IV. je stále formální hlavou Wye, ale moc předal do ruky své dcery. Ta sdělí Seldonovi své záměry - chce, stejně jako vícero lidí před ní, využít psychohistorie k posílení své moci a stát se císařovnou. Seldon se v paláci cítí v pasti.  Seldon, Dors a Raych stráví v paláci několik dnů, když dojde k obsazení Wye císařským vojskem. Vojáci odmítli sloužit pod starostkou Rashelle. Ta chce zabránit tomu, aby se psychohistorie dostala do rukou císařského Prvního ministra Eta Demerzela a tak poručí seržantovi Thalusi zastřelit matematika Seldona. Ten se zdráhá rozkaz splnit a Rashelle si bere jeho zbraň a zastřelí Thaluse. Je rozhodnuta zastřelit i Seldona, ale před něj se postaví Raych. Dors využije zaváhání starostky a odzbrojí ji. Do místnosti vkročí Chetter Hummin, jehož Rashelle označí za Eta Demerzela.  Chetter Hummin alias Eto Demerzel v rozhovoru vysvětluje Hari Seldonovi své pohnutky. Nechal jej cestovat po Trantoru s domnělým pocitem pronásledování, aby Seldon mohl z těchto zkušeností vytěžit něco pro psychohistorii. Podaří se mu to, Hari Seldon je již plně přesvědčen o možnosti zdárného uvedení psychohistorie do praxe. Zároveň nařkne Demerzela / Hummina, že je robot.  A je to pravda, Hummin či Demerzel se představí jako R. Daneel Olivaw, robot se schopností číst a upravovat lidské emoce. Byl vyvinut před 20 000 lety na Auroře a s dalším robotem (R. Giskardem) definovali nultý zákon robotiky, jenž zní: „"Robot nesmí ublížit lidstvu nebo svou nečinností dopustit, aby lidstvu bylo ublíženo."“ Tento zákon je nadřazen ostatním třem zákonům robotiky. R. Daneelův robotický přítel (R. Giskard) se stává neaktivním a péči o Galaxii přebírá R. Daneel Olivaw, jenž se vždy snažil o cestu nejmenšího zla. Tuto složitou úlohu by mohla zjednodušit právě psychohistorie. Hari Seldon slibuje, že na ní bude důsledně pracovat. R. Daneel mu zajistí veškeré možné zdroje a podporu.  Hari Seldon se dopídí, že i Dors je robot, ale chce s ní zůstat, neboť ji miluje.

Předehra k Nadaci (anglicky "Prelude to Foundation") je šestá kniha z pera amerického spisovatele a biochemika Isaaca Asimova ze Série o Nadaci, původně trilogie, posléze doplněné o další 4 díla. Chronologicky celou sérii začíná. Vyšla v roce 1988.

Prélude à Fondation (titre original : "Prelude to Foundation") est un roman de science-fiction d’Isaac Asimov paru en 1988. Du point de vue de la chronologie de l'histoire, il est le premier roman du cycle, mais il est le sixième (et l'avant-dernier) écrit par l'auteur.


Biografie.

Marie Eleonora se narodila jako třetí dítě/druhá dcera z osmi potomků braniborského kurfiřta Jana Zikmunda a jeho manželky Anny Pruské.

Manželství.

Od útlého věku byla zaslíbena mladému švédskému králi Gustavu II. Adolfovi. Královna vdova Kristina Holštýnsko-Gottorpská hledala jako nevěstu pro svého syna protestantskou princeznu s cílem posílit Švédsko, především proti hrozbě ze strany polského krále, který se chystal Švédsko anektovat. Gustav Adolf jel do Německa v roce 1618 a 1620, kdy dostal od princezny souhlas ke sňatku.  Se zásnubami byly spojeny vážné potíže. Bratr Marie Eleonory, princ Jiří Vilém, který v roce 1619 nahradil svého otce na braniborském panovnickém stolci, nechtěl dát ke svatbě souhlas, neboť se obával roztržky ve vztazích se sousedním Polskem. Princezna Anna, matka Marie Eleonory, rozhodla odvézt ji do Wismaru, kde byla předána švédské družině.  Svatba Gustava Adolfa a Marie Eleonory se konala ve Stockholmu 25. listopadu roku 1620. O tři dny později, 28. listopadu, byla Marie Eleonora korunována královnou.  Od počátku projevovala Maie Eleonora silnou náklonnost a lásku svému manželovi a trpěla jeho neustálými vojenskými výpravami do zahraničí. Zajímala se o architekturu a hudbu, sdílíc tyto zájmy se svým manželem. Její záliba v umění i sklon k nadměrnému luxusu byly ovšem pro království velmi nákladné a znamenaly pro něj značnou zátěž.

Potomci.

Královna měla problémy udržet těhotenství. Po prvním těhotenství, jež skončilo v několika měsících potratem dcery, porodila v roce 1623 dceru Kristinu Augustu, jež však dalšího roku zemřela, v roce 1625 přišel na svět mrtvě narozený syn a konečně 7. prosince roku 1626 se narodil jediný přeživší potomek, dcera  Při tažení Gustava II. Adolfa do třicetileté války se v roce 1631 královna rozhodla doprovázet ho do Německa, kde si Mohuči zřídila svůj dvůr. Při pobytu v tomto městě se dozvěděla zlou zprávu o smrti Gustava Adolfa, který padl 6. listopadu roku 1632 v bitvě u Lützenu.

Královna vdova.

Ostatky krále byly převezeny do Švédska v roce 1633 a vztahy mezi královnou vdovou a vládou začaly skřípat. Marie Eleonora v silné depresi, jež měla za následek iracionální jednání, odmítla odloučit se od těla svého manžela a několik měsíců zdržovala pohřeb. Když nakonec mohl být král pochován, vdova trávila mnoho času u hrobu.  Vláda se obávala, že emoční nestabilita Marie Eleonory bude mít vliv na mladou královnu Kristinu, a proto kancléř Axel Oxenstierna v roce 1636 rozhodl odloučit dítě od matky.  Jako královna vdova se Marie Eleonora usadila na zámku Gripsholm. Nákladný život, který vedla, vyvolal pohoršení vlády. To ve spojení s nedůvěrou v její povahu mělo za následek napjaté vztahy a další pobyt královny vdovy ve Švédsku se stal neudržitelným. Zamýšlela vrátit se do rodného Pruska, ale švédská vláda odmítla dát k tomu svolení, neboť její bratr, braniborský markrabě byl nepřítelem Švédska. Tehdy Marie Eleonora vstoupila v jednání s vládou dánského krále Kristiána IV. a rozhodla se prchnout z Gripsholmu v přestrojení za venkovanku. Po odjezdu z vesnice Trosa nastoupila na loďku, jež převezla na ostrov Gotland, kde ji vyzvedla dánská válečná loď a odvezla do Dánska.  Dánsko se stalo jejím trvalým místem pobytu; ve Švédsku byl její odchod pro nepřátelství mezi oběma zeměmi považován za zradu. Při mírové smlouvě mezi Švédskem a Braniborskem v roce 1641 vévoda Fridrich Vilém I. Braniborský, synovec Marie Eleonory, souhlasil s jejím pobytem v Prusku a Švédsko rozhodlo udělit jí důchod. V roce 1643 Marie Eleonora opustila Dánsko a odjela do Pruska, kde strávila pět let. V roce 1648 se mohla vrátit do Švédska a být svědkem korunovace své dcery Kristiny. Podle Kristinina nařízení jí byl přidělen zámek Nyköping jako sídlo. Zde přijala v roce 1654 nečekanou návštěvnu své dcery, když Kristina zřeknuvši se trůnu opustila zemi. Po této nešťastné události trávila Marie Eleonora svůj život v osamění. Její životní náklady byly zabezpečeny novým králem Karlem X. Gustavem až do její smrti, ke které došlo 18. března roku 1655 ve Stockholmu.  Její ostatky byly pohřbeny v kostele v Riddarholmen, v místě posledního odpočinku švédských králů, po boku jejího manžela Gustava II. Adolfa.

Marie Eleonora Braniborská (11. listopadu 1599, Königsberg, dnešní Kaliningrad – 18. května 1655, Stockholm) byla rodem braniborská princezna z dynastie Hohenzollernů a jako manželka švédského krále Gustava II. Adolfa od roku 1633 švédská královna a matka švédské královny Kristiny I.

Marie-Éléonore de Brandebourg (en allemand : "Maria Eleonora von Brandenburg"), née le à Königsberg (duché de Prusse) et morte le à Stockholm (Suède-Finlande) fut reine consort de Suède et de Finlande de 1620 à 1632.


Ekologie.

Roste nejčastěji na suchých písčitých nebo jílovitých půdách s dostatkem živin a hlavně dusíku, nejlépe mu vyhovují místa s často narušovaným travnatým drnem. Nesnáší zastínění a půdy špatně odvodněné, nevadí mu při vzcházení chlad a později sucho a teplo. Jeho vzhled, velikost i množství semen je ovlivněno množstvím dešťových srážek. Před sklizní semen je nutné slunné a suché počasí.

Popis.

Jednoletá nebo někdy krátce vytrvalá bylina dorůstající nejvýše do 15 cm. Má velmi krátký stonek s internodiemi mezi listy dlouhými jen několik milimetrů. Listy s řapíky 2 až 5 cm dlouhými vyrůstají ve spirále a vytvářejí zdánlivou listovou růžici, jsou jemné, čárkovité až kopinaté, 3 až 10 cm dlouhé a 2 až 6 mm široké. Na bázi přecházejí v řapík, vrchol mají ostře hrotitý, po obvodě jsou celokrajné nebo rozptýleně zubaté, mají tři podélné žilky a jsou hustě chlupaté.  Stvoly bývají kratší než listy, jsou lysé a v horní části mají hustá koncová klasnatá květenství která bývají vejčitého nebo krátce válcovitého tvaru a po odkvětu se prodlužují. Jsou složená z drobných čtyřčetných květů s brvitými vejčitými listeny. Nestejné eliptické nebo obvejčité kališní lístky jsou volné, obvykle lysé a bývají až 2,5 mm dlouhé. Okrouhlé laločnaté korunní lístky jsou bílé, lysé a vytvářejí trubku o délce až 3,5 mm. K vrcholu korunní trubky přirostly čtyři tyčinky nesoucí z květu čnící žlutavě hnědé prašníky.  Plody jsou 4 až 5 mm dlouhé tobolky s víčky otevírající se poblíž středu. Obsahují po dvou žlutohnědých semenech která jsou elipsoidní až vejčitá, 2,5 až 3 mm dlouhá a mají uprostřed podélnou rýhu.

Pěstování.

Jitrocel vejčitý se rozmnožuje výhradně generativně semeny, pro která se i pěstuje. Semena se vysévají, obvykle v listopadu a prosinci, kdy je dostatek vláhy, na pole do řádků širokých asi 20 cm. Vyklíčí asi za týden a v té době potřebují v půdě hodně vlhkosti, která se případně dodává závlahou. Pro získání větší úrody semen se rostliny přihnojují dusíkem a fosforem.  Rostliny rozkvétají asi do 60 dnů po vysetí, plody jsou zralé přibližně za 120 dnů. Po dozrání semen zhnědnou stvoly a rostliny se sklidí do pytlů a následně vymlátí a dále upravují. Z jednoho hektaru lze získat až tunu semen.

Význam.

Tento druh jitrocele se pro farmakologické účinky semen pěstuje na plantážích, např. v Indii, Brazílií, na Blízkém východě i na severu Afriky. Hlavní léčebnou látkou je rozpustná vláknina ve formě bezbarvého slizu, který po zvlhnutí bobtná. Získává se z osemení, které se ze suchých semen sdírá a mele na prášek, osemení tvoří asi čtvrtinu objemu semene. Je schopno absorbovat vodu a tím asi desetinásobně zvětšit svůj objem, nejčastěji se používá jako šetrné projímadlo.  Po požití vstřebá v gastrointestinálním traktu vodu, tím se zvýší objem stolice a podpoří peristaltika střev. Používá se také k léčbě následků úplavice, nemocí urogenitálního traktu a dehydratace způsobené akutními průjmovými onemocněními, pomáhá proti vzniku hemoroidů, vychlípeninám a rakovině tlustého střeva. Protože i semena v kontaktu s vodou zvětšují svůj objem, slouží při redukční dietě k omezení chuti k jídlu, po požití vytvářejí v žaludku pocit „plnosti“. Pomáhá také snižovat hladinu cholesterolu.  Osemení jitrocele vejčitého (uváděného někdy jako jitrocel indický) obsahují mnohé přírodní léčebné produkty, např. Psyllium. Vláknina získaná z osemení se používá také v potravinářství jako zahušťovadla nebo stabilizátory. Oloupaná semena, obsahující mj. olej, jsou vhodná i jako krmivo pro ptáky a zvířata.

Externí odkazy.

Jitrocel vejčitý ("Plantago ovata") je jednoletá rostlina, druh rodu jitrocel. Je jedním z mála jitrocelů, který nepovažujeme za plevel, nýbrž za léčivku, a je pěstován pro léčivé účinky semen. V České republice neroste, jeho domovem jsou jihoevropské oblasti okolo Středozemního moře, severní Afrika, Arabský poloostrov, Írán, Pákistán a Indie. Zavlečen byl do jihovýchodní Číny i do Ameriky.

L’ispaghul ou psyllium blond (Plantago ovata), est une espèce de plantain, de la famille des "Plantaginaceae", originaire des régions désertiques d'Afrique du Nord, de l'Asie du Sud-Ouest et des États-Unis du Sud-Ouest.


Biografie.

Billy the Kid se narodil 17. září nebo 23. listopadu (neshodné) 1859 v Manhattanu v New Yorku. Ve velmi mladém věku Billyho opustil jeho otec (neví se, jestli zemřel či rodinu opustil). V New Yorku se roku 1863 narodil jeho bratr Joseph McCarty (později Antrim). Billyho matka se i se syny přestěhovala do Nového Mexika, kde se později provdala za Williama H. Antrima. 1874 zemřela na tuberkulózu a Billy tak skončil v sirotčinci. V září 1875 byl Billy zatčen za svou první krádež, při které ukradl oblečení a střelnou zbraň. Podařilo se mu však utéci komínem. Poté prchl do Arizony. Svou první vraždu spáchal v srpnu 1877 při hospodské rvačce s místním kovářem, který na Billyho neustále dorážel a ponižoval ho. Po incidentu se Billy vrátil zpět do Nového Mexika, připojil se k místnímu dobytkáři Johnu Tunstallovi a pracoval u něj jako kovboj. Billy byl nejznámějším účastníkem Lincolnské války obchodníků a dobytkářů. Obětí jedné z jeho nejznámějších vražd se stal William Braddy. Další článek jeho zločinské kariéry se odehrál na začátku roku 1880 v Las Vegas, kdy bar, ve kterém v té době pobýval, terorizoval místní opilec. Billy ho zastřelil. Ale jeho snad nejznámější čin se odehrál v dubnu roku 1881, kdy utekl z Fort Sumnerského vězení a přitom zastřelil dva spolupracovníky strážníka Garretta. O pár měsícu později, 14. července 1881, Kida zastřelil policejní šerif Pat Garrett.  Po Kidově smrti jeho popularita vzrostla, začaly se o něm psát knihy, básně a později točit filmy. Dokonce i sám Garrett napsal knihu "The authentic life of Billy the Kid."

Ferrotypie.

Portrétní fotografie (ferrotypie) od neznámého autora s názvem "Billy the Kid" (pořízená buď na konci roku 1879 nebo začátkem roku 1880) byla v červnu 2011 v aukci Brian Lebel's Old West Show & Auction prodána za 2 300 000 amerických dolarů. Snímek se tak zařadil na první příčky v seznamu nejdražších fotografií.  Fotografie o velikosti 5×7,5 cm je jedním z mála artefaktů, které se po slavném pistolníkovi dochovaly.

Billy the Kid (známý jako Patrick Henry McCarty, William Henry Bonney, pravděpodobně 23. listopadu 1859 – asi 14. července 1881) byl americký psanec a střelec, který se podílel na válce v lincolnském okresu (Lincoln County War). Podle legendy zabil 21 mužů, ale všeobecně přijímaná verze se příklání k zabití mezi čtyřmi a devíti muži.

Billy the Kid est un célèbre hors-la-loi du "Wild West" américain. Son nom d'état civil présumé est William Henry McCarty (ou William Henry Bonney). Sa date de naissance est incertaine, certains auteurs avançant la date du à New York, mais aucune preuve n'atteste de cela). Il est mort le 14 juillet à Fort Sumner (Territoire du Nouveau-Mexique).


Biografie.

Narodil se ve vesnici al-Nabi Šajt v libanonském údolí Bikáa. Osm let studoval teologii v iráckém městě Nadžaf, kde byl ovlivněn názor íránského ajjatoláha Rúdolláha Chomejního. V roce 1978 se vrátil zpět do Libanonu, kde se v roce 1982 společně s šejchem Subhí al-Tufajlím podílel na vzniku hnutí a milice Hizballáh. V letech 1983 až 1985 byl velitelem operačního oddělení bezpečnostního oddělení této milice a následně v letech 1985 až 1988 stál v čele ozbrojeného křídla organizace. V únoru 1988 se též podílel na únosu podplukovníka americké námořní pěchoty Williama Higginse.  V květnu 1991 byl vybrán do pozice nového vůdce Hizballáhu. Al-Músáví byl sice vnímán jako větší pragmatik a méně militantní vůdce než jeho předchůdce al-Tufajlí, přesto však za jeho vedení došlo k eskalaci konfrontace s Izraelem v jižním Libanonu. Po svém zvolení slíbil, že Hizballáh „vymaže všechny stopy přítomnosti Izraele v Palestině“ a Izrael samotný popsal jako „rakovinu Blízkého východu.“ Dále slíbil „zintenzivnit vojenské a politické akce Hizballáhu s cílem narušit mírová jednání.“  Počátkem roku 1992 se Izrael rozhodl pro al-Músávího únos, čímž chtěl docílit zlepšení vyjednávací pozice pro propuštění nezvěstného navigátora Rona Arada. Byl však natolik dobře chráněn, že nebylo možné jej zajmout. Náčelník Generálního štábu generálporučík Ehud Barak se proto se souhlasem premiéra Jicchaka Šamira rozhodl pro jeho likvidaci. Útočné vrtulníky Apache následně raketami zničily konvoj dvou aut, v nichž zahynul al-Musáví s rodinou a jeho bodyguardi. Jeho likvidace vedla k pětidennímu ostřelování západní Galileje raketami Kaťuša a teroristickým útokům proti izraelským cílům v Ankaře a Buenos Aires.  V pozici vůdce Hizballáhu jej nahradil Hasan Nasralláh.

Abbás al-Músáví (: عباس الموسوي, žil 1952 – 16. února 1992) byl vlivný ší'itský duchovní vůdce a spoluzakladatel a vůdce teroristického hnutí Hizballáh. V roce 1992 byl zabit izraelskou armádou.

Sayed Abbas al-Moussaoui (en ) (né en 1952, mort le ) est un homme politique et religieux libanais influent. Il est le leader du Hezbollah entre 1991 et 1992. Il est assassiné par l'armée israélienne en 1992.


Původ a etymologie.

Jméno „ajvar“ pochází z tureckého slova „havyar“, což znamená „solené jikry, kaviár“ a má stejnou etymologii se slovem kaviár Slovo bylo nejprve použité v Srbsku pro doma připravovaný kaviár na středním a dolním Podunají, v okresech Smederevo, Đerdap a Kladovo. Domácí „ajvar“, znamenající kaviár, býval velmi populární jídlo v Bělehradských domácnostech a restauracích. Avšak domácí produkce ajvaru/kaviáru soustavně klesala od devadesátých let devatenáctého století a nakonec byl speciální paprikový salát, se smyslem pro ironii a citem pro výrobu a servírování a optické podobnosti mezi oběma jídly, nabízen jako náhražka v bělehradských restauracích pod jménem „červený ajvar“ či „srbský ajvar“ (crveni ajvar, srpski ajvar).

Příprava.

Připravit ajvar je poněkud obtížné, protože se jedná o velké množství ruční práce, zejména v loupání pečených paprik. Tradičně se připravuje v polovině podzimu, kdy papriky jsou velmi hojné, je uchováván ve skleněných nádobách a spotřebovává se během celého roku (i když ve většině domácností zásoba nevydrží až do jara, kdy se začínají objevovat čerstvé saláty, takže je obvykle oblíbený jako zimní strava). Často se celá rodina nebo sousedé sejdou, aby upekli papriky, oloupali je a vařili. Hlavní kultivar paprik, který se používá, se jmenuje „roga“, tedy „rohy“ – jsou velké, červené, ve tvaru rohu, se silným tělem a poměrně snadno jdou loupat. Tento druh obvykle dozrává koncem září.  Při přípravě ajvaru se papriky a lilek pečou vcelku na plechu na otevřeném ohni, na desce ze dřeva v kamnech, nebo v troubě. Pečené papriky musí být krátce ponechány v uzavřené nádobě, aby vychladly a bylo možné oddělit slupku. Ta se opatrně sloupne a odstraní se semena. Poté se papriky rozemelou v mlýnku nebo se nakrájí na malé kousky (tato varianta je často označována jako pinđur). V závěru se přidá slunečnicový olej a česnek a kaše se dusí několik hodin ve velkých nádobách, aby se snížilo množství vody a zlepšila se následná konzervace. Nakonec se přidává sůl (a někdy také ocet) a horká kaše se nalije přímo do sklenic, které jsou okamžitě uzavřeny.

Výroba.

Nejlepší ajvar se vyrábí doma, protože pouze ruční loupání a odstraňování semen zajišťuje čistou chuť bez mírně nahořklého vlivu slupky papriky. Průmyslová výroba je nízká, hlášená srbská produkce ajvaru je 640 tun za rok.  Ajvar je součástí tzv. „zimnice“ (zimní stravy), kam patří nakládané chilli papriky, nakládaná rajčata a cokoli jiného, co se vejde do nádoby, která se připravuje těsně před zimou.

Ajvar (cyrilicí: "ajвар", výslovnost ajvar) je čalamáda, připravovaná především z červených paprik s lilkem, česnekem a chilli. Ajvar pochází ze srbské kuchyně, a byl proto dlouho známý jako „srbský salát“ nebo „srbský zeleninový kaviár“. Po druhé světové válce se stal v Jugoslávii populární jako salát (příloha) a dnes je oblíbený na Balkáně. Původní domácí ajvar je vyroben z pečených paprik, někteří výrobci ale používají vařené papriky, což vede k nižší kvalitě. Podle množství kapsaicinu v paprikách a množství přidaných chilli paprik může být sladký, pikantní (nejčastější), nebo velmi pálivý.

L’ajvar (, en cyrillique, ) est une sorte de condiment principalement à base de poivron rouge, de piment et d'ail, parfois avec des aubergines ou des tomates. Originaire du sud de la Serbie et du nord de la Macédoine et populaire dans tous les pays des Balkans, l’"ajvar" est traditionnellement préparé à la maison, en septembre, puis stocké et consommé pendant toute l'année. L’"ajvar" est généralement servi comme condiment ou sur du pain.


Pozadí.

Po jejím léčebném pobytu bylo oznámeno, že uvolní všechny nové materiály v následujících měsících. Po pár týdnech a těžkých očekávání nového materiálu Demi prozradila, že by její nadcházející singl mohl být nazván "Skyscraper" a že by byl vydán v následujících týdnech. Píseň původně napsali Toby Gad, Kerli a Lindy Robbins pro druhé album Kerli. Předloha singlu byla poprvé uvedena na různých internetových stránkách ještě dříve, než by ho mohla Demi sama odhalit ještě toho dne přes její účet na Twitteru. V 00:03 bylo video "Skyscraper" zveřejněné na YouTube. Demi poprvé zmínila slova v písni 8. dubna 2010 - "Go on and try to tear me down, I will be rising from the ground.. like a skyscraper."  Demi řekla, že poprvé slyšela píseň ještě před svou léčbou a "okamžitě ji přitáhla", a dodala, že po nahrávání "jen seděla a tekly ji slzy z očí". Zpočátku chtěla přenahrát "Skyscraper" po ukončení své lékařské léčby, ale řekla, "přece nemá stejné emoce. Neměla jen samé volání o pomoc, když jsem ji poprvé nahrála."

Ohlas.

Píseň vyšla na velmi pozitivní ohlasy z médií. Magazín Billboard řekl: "Balada prezentuje osmnáctiletý chvějící se hlas, když zpívá o "chytání slz do mých rukou," ale její síla umožňuje "stoupání ze země, jako mrakodrap." Na začátku pisně nakonec zpěvačka zobrazuje svůj výkonný rozsah jako dýchavičný zpěv a těžký otřes vyplňujicí zbylé mezery osamělým klavírem. Hudební blog Idolator napsal: "Když začíná píseň, klavír a zpěv jsou truchlivé, zapadají do temných vibrací, což jsme předpovídali této melodii. Ale to všechno staví na mnohem silnějším a pozitivnějším konci, posílajícím zprávu pro fanoušky Demi, že se nenechá svými nedávnými boji zhroutit nebo zastavit od vzetí své kariéry ve vyzrálejší, citově otevřený směr, než jsme dosud viděli od této Disney hvězdy."  Online zdroj About.com napsal: "Píseň zachovává jednoduchou strukturu. Je to píseň o přežití tváří v tvář událostem, které činí úsilí na téma "slza mě skolí." "Nicméně, audio obrázky namalované podle slov jako např. "Můžeš rozbít vše, co jsem / Jako bych byla ze skla," spolu s bravurním vokálním projevem Demi toto změní na něco opravdu speciálního. Obor popové muziky byl v poslední době přeplněný hymnami o sebeúctě. Nicméně, žádná z nich nebyla tak intimně osobní jako zvuky, které má Demi zde. Jak se hlasitě houpá na plotech následující most, tak zní, jako když opravdu vidí sebe jako tyčící se přeživší charakterizován ve slovech."  Po vydání této písně mnoho celebrit vyjádřilo podporu na Twitteru. Mezi ně patří i Katy Perry, Selena Gomezová, Kelly Clarksonová, Ashley Tisdaleová, Alexz Johnson, Alex Gaskarth z All Time Low, Travis Clark z We the Kings, Logan Henderson, Ariana Grande, Zendaya, Timbaland, Kim Kardashianová, Abigail Breslin, Shailene Woodley, Megan Park, Eva Longoria, Pete Wentz, Lucy Hale, The Veronicas, 78violet, Simon Curtis, Brittany Snow, Jordin Sparks, která poskytla doprovodné vokály pro píseň, stejně jako i Kerli, která je spoluautorem písně.

Videoklip.

Videoklip byl natočen 16. června 2011 v Bonneville Salt Flats (Bonnevilleská solná planina v severozápadním Utahu). Jeho točení trvalo dvanáct hodin, což Demi popsala jako "jak fyzicky, tak psychicky náročné," když říká, že by se mohla zhroutit a plakat mezi střihy, "protože tato píseň je tak osobní." Video mělo premiéru na E! News a na E! On-line ve středu 13. července v devatenáct hodin Východního času / Tichomořského času a 23:30 Východního času / Tichomořského času. Třicetisekundová ukázka videoklipu byla zveřejněna na oficiálních stránkách Demi na YouTube 8. července 2011. Video režíroval Mark Pellington.  Ve Videu zpívá píseň Demi v bílých šatech. Do kamery se dívá dojatě, protože tím odkazuje na svůj pobyt na rehabilitaci, kvůli sebepoškozování a poruchám příjmu potravy. Další významnou vizuální věcí ve videu je vitrína obsahující skleněné srdce. Zasklená skříň je štít, který je nakonec zlomen, ale samo srdce zůstane neporušeno a nezraněno. Demi řekla v rozhovoru s E! news, že vitrína je symbolem pro těžké časy, a také to, že nikdy neztratí víru.

Prodej písně.

Pár hodin po vydání na iTunes se "Skyscraper" umístil na prvním místě nejvíce stažených písní v obchodě, kde setrval tři dny. V prvním týdnu se prodalo 176 000 digitálních kopií a píseň debutovala na druhém místě v americkém žebříčku Hot Digital Songs.

Živé vystoupení.

Poprvé vystupovala Demi s touto písní na udílení cen Do Something Awards. To bylo 18. srpna 2011 natočeno a odvysíláno na kanálu VH1. Bylo to také její první vystoupení po jejím odchodu z turné Jonas Brothers Live in Concert, kvůli vstupu do rehabilitačního zařízení.

"Skyscraper" je píseň z roku 2011 americké zpěvačky a herečky Demi Lovato, převzatá z jejího nadcházejícího třetího studiového alba. Píseň napsali Toby Gad, Kerli Kõiv a Lindy Robbins a byla produkována Toby Gadem. Píseň měla svou premiéru 12. července u Ryana Seacresta na jeho ranní rádiové show On Air with Ryan Seacrest a vyšla digitálně tentýž den. V srpnu 2011 tato píseň zvítězila v kategorii pro nejlepší letní song na Teen Choice Awards a o něco později, 18. srpna 2011, Demi poprvé vystupovala s písní "Skyscraper" na předávání cen Do Something Awards.

Elle est reprise en 2013 par la chanteuse anglaise Sam Bailey, vainqueur du télé-crochet The X Factor, et se classe en tête des ventes au Royaume-Uni.


Soukromý život.

Otec Stefano byl původem Ital a matka Elizabeth rozená Truslerová Angličanka. Měla staršího bratra, ve své době velmi významného hudebního skladatele Stephana Storace, se kterým měla pozoruhodný vztah: i přesto, že byl ženatý a měl syna, trávil více času na návštěvách u Nancy než u své vlastní rodiny. Storaceová se roku 1784 provdala za hudebního skladatele Johna Abrahama Fishera, ten ji však bil a manželství se záhy rozpadlo, dcera Josepha Fisherová se narodila následujícího roku a zemřela v kojeneckém věku. Nancy Storaceová později žila se zpěvákem Johnem Brahamem, s nímž měla syna, ale v roce 1815 se rozešli.

Itálie.

V roce 1778 Storaceová odcestovala se svými rodiči do Neapole. Starší bratr Stephen tam už studoval skladbu. Studovala v Benátkách u Antonia Sacchiniho. Návštěvu v Itálii si prodloužila poté, co tam započala úspěšnou kariéru. Hudební skladatel Giuseppe Sarti zvláš pro ni napsal operu, která sklidila velký úspěch. V Itálii potkala irského zpěváka Michaela Kellyho, který se stal jejím dlouhodobým pracovním kolegou stejně jako přítelem. Kelly se o ní často zmiňoval ve svých memoárech.  Dovednosti a sebedůvěra mladé pěvkyně (V době kdy opustila Benátky jí bylo 18 let) jsou popsány v jedné historce Kellyho:  „Velmi se jako zpěvačka líbila. Poté odešla do Florencie, kde v divadle Pergola pracoval uznávaný sopranista Louigi Marchesi. Ve Florencii byl největší osobností a nepřitahoval jen Florencii, ale celé Toskánsko. Storaceová měla zpívat vedlejší roli po jeho boku; ale při následujících okolnostech slavila své povýšení. Francesco Bianchi složil oslavnou píseň, ve které byl Louigi Marchesi ohromující. Poté, co dozpíval, všichni křičeli 'La Bomba di Marchesi!'. Storaceová zpívala píseň hned po něm a byla rozhodnuta do svého vystoupení přinést také „bombu“. Přišla a uskutečnila to. Publikum oněmělo obdivem a úžasem, zato chudák Louigi Marchesi byl zděšen. Manažer Campigli proto Storaceovou požádal, aby vystoupení přerušila, ale Storaceová to rezolutně odmítla a řekla, že má stejné právo ukázat svou „bombu“ jako kdokoliv jiný.  Louigiho manažerovi byl udělen úkol, aby se Storaceové zbavil a zaměstnal jinou dámu, která nebude tak ambiciózní a taková bomba jako Storaceová.“

Vídeň.

V roce 1783 založil rakouský císař Josef II. novou operní společnost specializovanou na italskou operu. V té době zpívala Storaceová v divadle San Samuele v Benátkách. Hrabě Giacomo Durazzo, který byl zkušený někdejší divadelní dirigent a císařův ambasador, zaměstnal Storaceovou jako primadonu nové společnosti. Ve stejnou dobu zaměstnal také vynikajícího pěvce Francesca Benucciho který také zpíval v divadle San Samuele a už několikrát se objevil po boku Storaceové. Oběma zpěvákům byly nabídnuty vysoké platy, přes 4000 florinů. S dalším náborem přibrali také Michaela Kellyho a libretistu Lorenza da Ponteho a vynikající soubor byl hotov.  Během pobytu ve Vídni vystoupila Storaceová zhruba ve 20 operách. Zpívala ve dvou světových premiérách. Zpívala také v oratoriích, například Josepha Haydna. Ten později napsal kantátu "Pro hlas mé drahé Storaceové". Na krátkou dobu onemocněla a poté, co se vrátila znovu na pódium, Mozart, Salieri a skladatel Cornetti složili oslavnou kantátu "Per la ricuperata di Ophelia" na její návrat; rukopis kantáty byl nalezen v Praze a roku 2016 představen veřejnosti.  1. června 1785 utrpěla Nancy Storaceová ztrátu hlasu při vystoupení v opeře svého bratra "Nešťastně provdaný pár". Kelly popsal celou událost ve svých memoárech:  „Nová opera složená Stephenem Storacem byla zahájena... Signora Storaceová a já jsme v této opeře měli dva hlavní výstupy. Uprostřed prvního aktu Storaceová ztratila hlas a nemohla vydat ani hlásku v průběhu celého vystoupení; tohle samozřejmě diváci přijali sklesle stejně tak jako účinkující. Ztráta hlavní ženské zpěvačky, která byla skvělá a zaslouženě oblíbená, byla pro skladatele, jejího bratra, učiněná rána. Nikdy nezapomenu na její zoufalství a zklamání. Nebyla připravena na rozsah svého neštěstí, její hlas se uzdravil až po pěti měsících.“  Ani po pěti měsících se ale její hlas zcela neuzdravil. Salieri i Mozart se snažili, aby sopranistku mohli co nejdříve zaměstnat do svých oper. Mozart proto přepsal část Figarovy svatby do nižšího rejstříku, aby Storaceové pomohl vystoupení zvládnout.

Vztah s Mozartem.

O Storaceové a Mozartovi se ví, že měli velmi blízký a laskavý profesionální vztah. Neexistuje však žádný důkaz, že by mezi nimi byl milenecký vztah. Mozartovský historik Alfred Einstein napsal: „Mezi Mozartem a ní muselo být hluboké porozumění. Byla krásná, atraktivní, umělkyně a zpěvačka, jejíž plat byl vysoko nad laťkou průměrného platu ostatních zpěvaček. Po jejím návratu do Londýna si s ní Mozart dopisoval. Co se s těmi dopisy stalo, je záhadou. Anna si jich dozajista cenila, ale těsně před svou smrtí je zničila jako nevhodné pro oči cizích lidí.“ Jak to sama vyjádřila: „Pouze pro moje oči.“  Také se věří, že roli Zerliny v Donu Giovannim Mozart původně složil pro ni. Bohužel Storaceová však musela odcestovat zpět do Londýna před premiérou opery v Praze. Mozart pro ni na rozloučenou před jejím odjezdem do Londýna složil koncertní arii "Chio Mi scordi di te?" Na noty arie napsal „Pro paní Storaceovou a mě“. Zpěvačku v této arii doprovázel na klavír. Einstein říká: „Hlas a klavír spolu rozmlouvali. Byli tak intimně propletení, že člověk mohl pocítit tento záměr v každém taktu. Zároveň je ta arie tak rozsáhlá, že spíše působí jako koncert než jako arie. Máme dojem, že Mozart chtěl zachovat její památku, ne brilantní sopranistky, ani její virtuozity, ale vřelé a jemné ženy; a to chtěl společně s ní zanechat v pianu jako upomínku na chuť a hloubku s jakou hrál i na hloubku svých citů vůči ní. Pouze několik málo prací je poznamenáno takovým osobními zaujetím i takovou dokonalostí.“

Londýn.

Storaceová se vrátila do Londýna, kde pokračovala ve spolupráci se svým bratrem Stephenem. Okolo roku 1794 začala dlouhý vztah se zpěvákem Johnem Brahamem, přesto se ale nikdy nevzali. Jejich rozchod v roce 1815 byl bouřlivý a možná přispěl k náhlé smrti Storacevé o dva roky později. Přinejmenším tomu věřil její syn William Spencer Harris Braham. Anna Storaceová zemřela v srpnu roku 1817.  O jejím hlase se říkalo, že byl drsný a že se stala tak uznávanou a oblíbenou především díky své osobnosti a talentu pro herectví.

Nancy Storaceová, vlastním jménem Anna Selina Storace (27. říjen 1765 Londýn – 24. srpen 1817 Londýn), byla anglická operní zpěvačka. Byla první Zuzankou v Mozartově opeře Figarova svatba.

Nancy Storace, née Ann (ou Anna) Selina Storace à Londres le et morte à Dulwich le, est une chanteuse d’opéra (soprano).


Počet a sestavení záznamů.

Existuje 13 kronik „pravdivých záznamů“ ("š’-lu", ), zpravidla jedna pro období vlády jednoho císaře. Mingských císařů bylo celkem 16, samostatné pravdivé záznamy nemá druhý (Ťien-wen), sedmý (Ťing-tchaj) a poslední (Čchung-čen).  Ťien-wen byl svržen svým strýcem Jung-lem, který jeho vládu prohlásil za nelegitimní a snažil se jeho vládu vymazat z historie. Proto období vlády Ťien-wena připojil k předešlé éře Chung-wu a samostatné záznamy sestaveny nebyly.  Ťing-tchaj, vládnoucí v letech 1449–1457, nemá vlastní pravdivé záznamy, období jeho panování je zahrnuté do záznamů vlády jeho předchůdce a současně následníka Jing-cunga.  Čchung-čen byl poslední císař dynastie, po jeho sebevraždě byl Peking obsazen povstalci Li C’-čchenga a zanedlouho Mandžuy. Proto mingští loajalisté kontrolující jižní Čínu a porážení Mandžuy neměli sílu ani možnost na práci v archívech a sestavování záznamů. Nicméně existuje "Čchung-čen čchang-pien", kronika vlády Čchung-čena, sestavená za vlády mandžuských Čchingů, která slouží jako náhrada pravdivých záznamů.  Každé pravdivé záznamy se nazývají podle chrámového jména dotyčného císaře, například císař Jung-le (vlastním jménem Ču-ti, Jung-le je jméno jeho éry vlády) dostal po smrti chrámové jméno Tchaj-cung a pravdivé záznamy jeho vlády se nazývají "Tchaj-cung š’-lu" ().  Pravdivé záznamy sestavovala po smrti císaře skupina historiků a úředníků soustředěná v Historickém úřadu. Sestávala z 60–100 autorů a redaktorů a řady asistentů a pomocníků. Podkladem pro sestavení záznamů byly deníkové zápisy aktivit císaře i všemožné oficiální dokumenty – úřední výnosy, statistiky a zprávy. Sepsány byly ve dvou exemplářích. První byl přístupný budoucím císařům, velkým sekretářům a dvorským historikům. Druhý byl zapečetěn a uložen „na věčné časy“ do státního archívu. V několika případech však z politických příčin docházelo k rozpečetění a dodatečnému přepisování záznamů. Záznamy císaře Chung-wu ("Tchaj-cu š’-lu") byly zrevidovány dvakrát. První verzi sestavila komise učenců v letech 1399–1402 za vlády Ťien-wena. Po jeho svržení je v letech 1402–1403 nový císař Jungle nechal přepsat, aby ospravedlnil a doložil svůj nárok na trůn. Později někteří politici (Li Ťing-lung a Sie Ťin) pověření revizí záznamů ztratili jeho důvěru a císař nechal záznamy přepsat podruhé, v letech 1411–1418.  Podle zvyklostí čínské historiografie, po nástupu nové dynastie její historikové podle pravdivých záznamů vlád jednotlivých císařů sestavili dějiny předešlé dynastie a poté pravdivé záznamy zničili. Také po pádu Mingů a nástupu dynastie Čching vznikla komise historiků, která sestavila Dějiny Mingů ("Ming-š’"), dokončené roku 1739. Nicméně pravdivé záznamy zničeny nebyly, mezitím totiž byly opsány a rozptýleny mezi historiky. Do dnešní doby se tak částečně zachovaly.  Roku 1940 vyšly tiskem, ale základem byla špatně přepsaná kopie. Nejautoritativnější je vydání Institutu historie a filologie Academia Sinica na Tchaj-wanu z let 1963–1968, zhotovené na základě rukopisu Národní knihovny v Pekingu, považovaného za nejbližší originálu. Součástí vydání je přes dvacet svazků komentářů.

Ming š’-lu (), česky „Pravdivé záznamy dynastie Ming“ či „Mingské pravdivé záznamy“) je soubor třinácti kronik vlád císařů dynastie Ming, panujících v Číně v letech 1368–1644. Jsou jedním ze základních pramenů k historii mingské Číny.

Le Ming shilu (chinois traditionnel 明實錄, chinois simplifié 明实录, « Véritables documents Ming ») est un texte historique chinois qui contient les annales impériales des empereurs Ming (1368–1644).


Biografie.

Benjamin Vulliamy byl synem Justina Vulliamyho, hodináře švýcarského původu, který se roku 1730 přestěhoval do Londýna. Benjaminův otec se stal společníkem hodináře Benjamina Graye, sídlícího v Pall Mall, a oženil se s jeho dcerou. Roku 1747 se jim narodil Benjamin. Justin Vulliamy byl Grayovým nástupcem v čele podniku a v roce 1780 do společnosti přijal i svého syna Benjamina. Spolu pracovali až do 1. prosince 1797, kdy Benjaminův otec zemřel.  Vulliamy už od mala dokazoval zájem následovat kariéru svého otce. V dospělosti začínal získávat reputaci jako výrobce malých hodin a dekorativních přenosných hodin, které zdobily haly lidí z vyšších kruhů a z nichž některé jsou nyní k vidění v Derbském muzeu. Díky svému talentu se roku 1773 stal královským hodinářem Jiřího III. a dostával 150 liber ročně. Král, nadšenec pro hodiny, byl už patronem Benjaminova otce.  Okolo roku 1780 byl Vulliamy pověřen vytvořením hodin, které měli být hlavním časoměřičem observatoře Kew. Ta až do roku 1884, kdy byla nahrazena Greenwichem, určovala základní poledník a také oficiální londýnský čas.  V roce 1780 se také narodil Vulliamyův syn Benjamin Lewis, poslední z rodu, který se věnoval hodinářství.

Dílo.

Hodiny Benjamina Vulliamyho měli velikou hodnotu a svého času byly technologickým vrcholem. Jedny z jeho hodin byly darem čínskému císaři, který mu přivezl hrabě George Macartney při své diplomatické cestě do Pekingu. Někdy byly Vulliamyho hodiny kombinovány s porcelánem, čímž vznikaly předměty kombinující vědu a umění. Celkový design vytvářel sám Vulliamy, ale zaměstnával i významné řezbáře jako například Johna Dearea. Porcelánové figury vytvářela derbská porcelánka Royal Crown Derby.

Benjamin Vulliamy (1747–1811) byl anglický hodinář. Vyrobil kyvadlové hodiny, které byly v letech 1780 až 1884 oficiálním regulátorem času v Londýně.

Benjamin Vulliamy (1747–1811) est un horloger anglais connu pour avoir construit la, une pendule qui fut le régulateur temporel officiel de Londres entre 1780 et 1884.


Hráčská kariéra.

Začínal v Sokolu Vrahovice, na střední škole v Bratislavě hrál dorosteneckou ligu za TJ VSŽ Dukla Bratislava. Na vojně hrál za VTJ Dukla Vyškov. Poté přestoupil do TJ Železárny Prostějov (III. liga) a později do TJ NHKG Ostrava (II. liga).

Rekord.

V československé lize odehrál 289 zápasů a vstřelil 13 branek, vše v dresu Zbrojovky Brno, kde působil v letech 1971–1981 (I. liga) a 1984–1985 (II. liga, 44 starty / 4 branky). V A-mužstvu Zbrojovky odehrál 324 utkání v řadě z celkových 333. Druhou ligu hrál i v TJ NHKG Ostrava.  Je držitelem rekordu československé a české ligy: nastoupil ve 280 po sobě jdoucích prvoligových utkáních bez přerušení (01.05.1972–10.06.1981, platné 01.01.2020). V letech 1981–1984 hrál za druholigový belgický klub KSC Hasselt, který vedl Josef Masopust.

Reprezentace.

V olympijském výběru ČSSR sehrál 17 utkání (15.04.1978–29.07.1980), jedno utkání odehrál i za B-mužstvo Československa (09.11.1977).

Trenérská kariéra.

Po skončení hráčské kariéry působil jako trenér v nižších soutěžích. Vedl postupně FC Medlánky, FC Zeman Brno, RAFK Rajhrad, SK Tuřany, FC Komín, FC Moravský Krumlov, FC CVM Mokrá-Horákov, divizní FC Boskovice, dále v I. A třídě Jihomoravského kraje SK Slavkov u Brna, který převzal po Romanu Kukletovi na podzim 2010. Na podzim 2011 trénoval FC Miroslav, na jaře 2012 si od trenérského řemesla odpočinul. V sezonách 2012/13 a 2013/14 (podzim) trénoval SK ŽS Křenovice v I. B třídě Jihomoravského kraje - skupině C. Na jaře 2014 vedl opět FC Medlánky v I. B třídě Jihomoravského kraje - skupině A.

Rostislav Václavíček (* 7. prosince 1946 Vrahovice) je bývalý český fotbalový obránce, reprezentant Československa a trenér. Je olympijským vítězem z LOH 1980 v Moskvě. V sezoně 1977/78 mistrovský titul se Zbrojovkou Brno pod vedením Josefa Masopusta. Roku 2009 získal Cenu Václava Jíry.

Rostislav Václavíček (né le à Vrahovice) est un footballeur international tchécoslovaque. Il participe aux Jeux olympiques d'été de 1980, remportant la médaille d'or avec la Tchécoslovaquie.


Děj.

Britští bratři Terry a Ian z Jižního Londýna byli vychováni slabým otcem, vedoucím restaurace, a silnou matkou, která své syny učila, aby vzhlíželi ke svému strýci Howardovi, úspěšnému podnikateli. Bratři se rozhodnou koupit si plachetnici, kterou pojmenují "Kasandřin sen" po chrtovi, který vyhrál závod, v němž Terry vyhrál peníze na koupi lodě. Protože nevěděli nic o řecké mytologii, nevěděli nic o zlověstné minulosti tohoto jména – věštby antické věštkyně Kassandry nebyly vyslyšeny jejími blízkými. Po dni stráveném plavbou na lodi s jejich současnými přítelkyněmi narazí Ian při cestě v půjčeném autě na Angelu Starkovou, herečku, do níž se zamiluje.  Kvůli finančním problémům (Terry má problémy s gamblerstvím a Ian chce investovat do hotelů v Kalifornii, aby mohl financovat svůj nový život s Angelou) požádají bratři o pomoc strýce Howarda. Ten souhlasí s tím, že jim pomůže, ale žádá po nich něco na oplátku – musí pro něj někoho zavraždit. Přizná, že může jít do vězení kvůli obviněním Martina Burnse, obchodního partnera, který proti němu chce svědčit. Požádá tedy své synovce, aby se ho zbavili. Po počátečním odmítání bratři souhlasí.  Vytvoří si dvě pistole z kovu a dřeva, které plánují potom spálit. Při prvním pokusu o Burnsovu vraždu čekají u něj doma, ale ona nečekaně přijde s nějakou ženou. Bratři zpanikaří a odejdou a domluví se, že vraždu spáchají další den.  Při dalším pokusu se jim vražda podaří. Zbraně potom spálí. Ian pokračuje jako by se nic nestalo, ale Terry je sžírán vinou a začne pít alkohol a brát prášky. To vystraší jeho přítelkyni, která o všem řekne Ianovi a zmíní se o tom, že Terry věří, že někoho zabil. Terryho chování se vymkne kontrole, což Iana vyděsí. Poté, co se Terry bratrovi svěří, že přemýšlí o udání se policii, Ian jde k Howardovi pro radu. Společně dojdou k tomu, že pro ně neexistuje jiná alternativa než odstranit Terryho. Ian plánuje bratra otrávit při cestě na lodi. Nakonec ale Ian přijde na to, že nedokáže svého bratra zabít a zaútočí na něj v záchvatu vzteku. V nastalém chaosu Terry strčí Iana ze schodů do kajuty a tím ho zabije. Terry, který již měl sebevražedné sklony, se utopí.

Ohlas.

"Kasandřin sen" sklidil smíšené reakce kritiky. Server Rotten Tomatoes dává filmu na základě 115 hodnocení kritiků skóre 46%. Server Metacritic hodnotí film 49 body ze 100 na základě 31 recenzí. Uživatelé ČSFD snímek hodnotí průměrně 73%.

Kasandřin sen (v anglickém originále "Cassandra's Dream") je koprodukční britsko-francouzsko-americký film z roku 2007, který napsal a režíroval Woody Allen, s Colinem Farrellem a Ewanem McGregorem v hlavních rolích bratrů, kteří musí něco obětovat, aby si mohli splnit sny.

Le Rêve de Cassandre ("Cassandra's Dream") est un film américano-britanno-français réalisé par Woody Allen, sorti le en France, soit plusieurs mois avant sa sortie américaine.


Historie.

Uměleckoprůmyslová škola byla založena v roce 1794 na základě návrhu politika Henriho Grégoira v Národním konventu původně pro výuku techniků a inženýrů. Jako výukové předměty sloužily různé vědecké a technologické předměty. Muzeum se nachází v kostele bývalého královského převorství Saint-Martin-des-Champs, který byl konzervatoři přidělen v roce 1798. Budova byla z velké části přestavěna za Červencové monarchie a Druhého císařství pod vedením architekta Léona Vaudoyera. V květnu 1802 bylo muzeum otevřeno veřejnosti a jeho pracovníci vysvětlovali návštěvníkům principy fungování jednotlivých přístrojů.  V letech 1992–2000 prošlo muzeum modernizací.

Sbírky.

Muzejní sbírky v současné zahrnují asi 80 000 předmětů (z toho 20 000 fotografií a 15 000 technických výkresů). V samotném muzeu je vystaveno pouhých 4 000 objektů, zbytek sbírky je uložen v depozitáři v Saint-Denis.  První sbírky vznikly na podnět francouzského inženýra Jacquese Vaucansona. V roce 1752 zřídil v paláci Mortagne v ulici "Rue de Charonne" v Paříži mechanický kabinet, kde předváděl mechanické činnosti přístrojů. Některé z nich, jako mlýn na výrobu hedvábí nebo tkalcovský stav patří mezi nejstarší části sbírek muzea. Francouzská revoluce podporovala rozšiřování technických znalostí (dříve vyhrazené jen pro uzavřené členy cechů a řemeslných společenství) všem občanům. Konzervatoř tak získala sbírky předmětů z majetku šlechticů nebo královské akademie věd.

Výstava.

Stálá expozice je rozdělena do sedmi tematických oddílů ve čtyřech obdobích (před rokem 1750, 1750–1850, 1850–1950, po roce 1950). Vystaveny jsou vědecké nástroje a přístroje z oblastí stavebnictví, komunikací, energie, mechaniky a dopravy. Dále je zde vystavena Lavoisierova laboratoř, přístroje fyziků Alexandra Charlese a Jeana Antoina Nolleta, Foucaultovo kyvadlo, počítací stroje Blaise Pascala, hodiny švýcarského hodináře Louise Berthouda, přístroje Léona Foucaulta pro měření rychlosti světla, cyklotron Frédérica Joliot-Curie nebo předměty dokládající vývoj v robotice.  Výstava přibližuje výrobu textilií, keramiky, skla, vývoj hutnictví (např. galvanické pokovování), vývoj syntetických materiálů, stavebnictví (stavební nástroje, architektonické modely), výrobu energie (vynálezy Jamese Watta a Alessandra Volty), první spalovací a vznětové motory aj.  Vývoj dopravy a spojů je doložen od vozidla Nicolase Josepha Cugnota po Ford model T, od Stephensonovy parní lokomotivy po TGV. Komunikace představují ruční lisy i satelity, rozvoj hromadného tisku, rozhlasového a televizního vysílání, fotografie a filmu, mobilních telefonů nebo internetu.  V lodi bývalého kostela jsou vystaveny objemnější exponáty jako Foucaultovo kyvadlo, model Sochy Svobody, Blériotovo a Breguetovo letadlo nebo parní stroje.

Musée des arts et métiers (česky "Muzeum umění a řemesel") je muzeum techniky v Paříži. Nachází se v ulici "Rue Réaumur" č. 60 v kostele bývalého převorství Saint-Martin-des-Champs ve 3. obvodu. Bylo založeno v roce 1794 jako součást Conservatoire national des arts et métiers. Od roku 2002 má status národního muzea. Jeho rozloha činí 6000 m. Uchovává 80 000 předmětů jako přístroje, modely, výkresy z 19. a 20. století a ročně jej navštíví 250 000 návštěvníků.

Le musée des Arts et Métiers est un musée des sciences et des technologies, du Conservatoire national des arts et métiers, dans le de Paris. Labellisé « Musée de France » en 2002, c’est un musée de l'État placé sous la tutelle du ministère de l'Enseignement supérieur et de la Recherche. Fondé en 1794 sur une proposition de l’abbé Grégoire à la Convention nationale, le Conservatoire des arts et métiers était à l’origine un établissement destiné à former des techniciens et des ingénieurs à l’aide de démonstrations réalisées à partir d’objets scientifiques et techniques. Si le Cnam est aujourd’hui un grand établissement d’enseignement supérieur et de recherche, son musée conserve l’ensemble des machines, modèles, dessins qui ont été utilisés tout au long des. Il poursuit l’enrichissement de ses collections, notamment avec la Mission nationale pour la sauvegarde du patrimoine scientifique et technique contemporain, qui lui a été confiée depuis 2003 par le ministère de l’Enseignement supérieur et de la Recherche.


Historie.

Během Velké francouzské revoluce byla na "Place de la Concorde" umístěna gilotina, na které byli mj. popraveni i Ludvík XVI. a Marie Antoinetta. Tím se výzdoba na náměstí stala v 19. století velkým politickým problémem. Socha Svobody byla zavrhnuta, stejně jako plány na vybudování sochy Karla Velikého a později fontány. Ludvík XVIII. rozhodl postavit v centru náměstí pomník svému popravenému bratru Ludvíkovi XVI.: socha krále doplněna kaplí a smuteční vrbou. Karel X. položil základní kámen pomníku 3. května 1826. Ve stejném roce bylo náměstí "Place de la Concorde" přejmenováno na "Place Louis-XVI". Socha ale nebyla nikdy vztyčena, neboť Karel X. byl svržen v roce 1830 Červencovou revolucí a stejně tak se náměstí opět přejmenovalo na "Place de la Concorde". V roce 1831 egyptský místokrál Muhammad Alí věnoval Francii dva obelisky stojící u vchodu do Amonova chrámu v Luxoru. Do Francie byl převezen jen jeden a král Ludvík Filip rozhodl o jeho umístění na "Place de la Concorde", protože starověká památka byla politicky neutrální. Obelisk byl vztyčen 25. října 1836.  V letech 1836-1846 náměstí upravil architekt Jacques-Ignace Hittorff (1792-1867), přičemž zachoval jeho koncepci. Vybavil náměstí dvěma fontánami "Fontánou moří" a "Fontánou řek" na každé straně obelisku a místo běžných lamp pouličního osvětlení vztyčil monumentální sloupy. Fontány byly věnovány řekám a a mořím z důvodu, že na náměstí sídlilo ministerstvo námořnictví.  Kašny byly slavnostně zprovozněny 1. května 1840 za účasti pařížského prefekta Rambuteau. Severní kašna oslavuje říční dopravu a její postavy představují alegorie Rýna a Rhôny a sklizeň hroznů a obilí. Jižní fontána symbolizuje námořní dopravu a postavy proto představují Středozemní moře, oceán a rybolov. Alegorické postavy stojí na přídích lodí, které připomínají bárku ve znaku města Paříže.  Na výzdobách kašen se podíleli umělci Jean-François-Théodore Gechter, Honoré-Jean-Aristide Husson, François Lanno, Auguste-Hyacinthe Debay, Antoine Desboeufs, Jean-Jacques Feuchère, Antonin-Marie Moine, Jean-Jacques Elshoecht a Louis-Parfait Merlieux.

Fontány Svornosti (francouzsky "Fontaines de la Concorde") jsou dvě fontány v Paříži na náměstí "Place de la Concorde" v 8. obvodu. Nacházejí se uprostřed náměstí po stranách zdejšího obelisku. Jižně stojí Fontána moří ("Fontaine des Mers") a severně Fontána řek ("Fontaine des Fleuves"). Společně s náměstím jsou chráněny jako historické památky.

Les fontaines de la Concorde sont deux fontaines implantées sur la place de la Concorde, dans le de Paris. Situées de part et d'autre de l'obélisque de la Concorde, il y a, au sud, la "Fontaine des Mers" et au nord la "Fontaine des Fleuves."


Historie.

Původně se zde nacházel palác, který na počátku 13. století vlastnil Jan II. Nesle. Protože neměl dědice, připadly jeho nemovitosti v roce 1232 králi Ludvíkovi IX., který dal palác své matce Blance Kastilské jako sídlo. Po ní palác zdědil Filip IV. Sličný a v roce 1296 jej nabídl svému bratrovi Karlu z Valois (1270-1325). Palác poté přešel na jeho syna, Filipa z Valois, který jej daroval českému králi Janu Lucemburskému.  Jeho dcera Jitka Lucemburská získala palác v roce 1327. Sňatkem s princem Janem z Normandie, budoucím králem Janem II. přešel palác opět do majetku francouzských králů. Jejich syn Karel V. palác v roce 1354 věnoval hraběti Amadeovi VI. Savojskému. Pak patřil Ludvíkovi I. Neapolskému, druhému synovi krále Jana II. Jeho vdova Marie de Châtillon (1345-1404) prodala palác v roce 1388 Karlovi VI., který ho dal budoucímu králi Ludvíkovi XII.  Na naléhání zpovědníka Karla VIII. nechal král vytvořit v roce 1498 v části paláce dívčí klášter, zatímco zbytek budovy byl rozdělen mezi francouzského konetabla a orléanské kancléřství. V roce 1572 Kateřina Medicejská opustila Tuilerijský palác a přesídlila do paláce nazývaného Albret, který nechala postupně přebudovat. Skoupila okolo stojí stavby a začlenila je do paláce. Získala zpět i dívčí klášter výměnou za klášter Saint-Magloire v ulici "Rue Saint-Denis". Celý projekt řídil architekt Jean Bullant od roku 1572 až do své smrti v roce 1578. Palác se skládal z několika staveb. Součástí byl i tzv. Medicejský sloup z roku 1574, který je dnes jediným pozůstatkem paláce. V roce 1589 po smrti Kateřiny Medicejské a atentátu na Jindřicha I. de Guise v paláci bydlela jeho vdova Anne d'Este.  V roce 1601 získala palác Kateřina Bourbonská (1559-1604), sestra Jindřicha IV. Po její smrti palác získal Karel Bourbonský, hrabě ze Soissons, který mu dal své jméno. Když v roce 1612 zemřel, jeho vdova Anne Montafi, hraběnka ze Soissons přikoupila okolní nemovitosti a nechala palác přestavět do jeho konečné velikosti. Ten pak přešel na její dceru Marii Bourbon-Condé, manželku Tomáše Františka Savojského. Jejich syn Emmanuel Filibert palác zdědil a po něm v roce 1718 jeho nástupce Viktor Amadeus Savojský.  Ten nechal v zahradách paláce v roce 1720 zřídit domky pro finanční spekulanty, předchůdce Pařížské burzy. Po bankrotu byl nucen majetek v roce 1740 prodat. Nemovitosti koupil pařížský prévôt a budovy byly strženy v roce 1748. Medicejský sloup byl prodán samostatně a koupil ho spisovatel Louis de Petit Bachaumont, který jej později věnoval městu Paříži.  Uvolněný pozemek byl v roce 1760 použit na stavbu Obilní burzy. Ta byla v roce 1889 nahrazena budovou Komoditní burzy, která zde stojí dodnes.

Hôtel de Soissons byl palác v Paříži, který nechala postavit v 16. století královna Kateřina Medicejská. Byl pojmenován po hraběti ze Soissons (bratranci krále Jindřicha IV.), který byl jedním z majitelů. Palác byl zbořen v 18. století a na jeho místě posléze vznikla dnešní budova Komoditní burzy v Paříži.

L'hôtel de la Reine devenu hôtel de Soissons était un palais, construit au par la reine Catherine de Médicis dans le cœur de Paris.