Rover 400 (R8; 1990–1995).

První generace řady 400, která byla vyráběna jako čtyřdveřový sedan od dubna 1990 byla prakticky jen upravenou verzí druhé generace hatchbacků řady Rover 200. Obě řady také během vývoje sdílely kódové označení R8, přičemž řada 200 přišla do výroby o 6 měsíců dříve.  Stejně jako model 200 byl i tento navržen ve spolupráci s automobilkou Honda (která vyráběla svůj sdílený model Concerto určený pro Evropu) a oba modely sdílely i výrobní linky v továrně Rover v Longbridge. Oba modely využívaly stejnou platformu podvozku a mechaniku jako Honda, ale zadní část karoserie modelu 400 byla navržena Roverem a řada 400 se tím od ostatních modelů odlišovala. Interiér vozu a elektrická instalace byly shodné s vozem Rover 200 "R8".  Varianta combi byla následně vyvinuta dceřinou firmou Rover Special Products. S označením "Rover 400 Tourer" zůstal ve výrobě vedle druhé generace řady 400 do roku 1998, protože za něj nebyla v druhé generaci vyvinuta žádná náhrada. Mnoho z těchto combi bylo vyvezeno do Japonska.  Rover 200 a 400 verze R8 byly prvními vozidly, kde byla použita nová řada motorů K-Series. První agregáty byly šestnáctiventilové o objemu 1.4 litru (1,396 cc) se dvěma vačkovými hřídeli v hlavě válců. Verze s motorem 1.6 litru (1.590 cc) byly osazovány motory Honda D16A6 a D16Z2 SOHC nebo D16A8 DOHC, zatímco řada motorů Rover M-Series o objemu 2.0 litru z modelové řady Rover 800 byla osazována nejprve v roce 1991 a to ve sportovních verzích.  Všechny modely Rover 400 měly pohon předních kol, přičemž verze s motorem 1.4 litru měly instalovánu převodovku R65 vyvinutou Roverem ve spolupráci s Peugeotem a verze s motory 1.6 a 2.0 litry převodovku Rover PG1. Rover 420 GSI turbo a GSI Sport turbo, vyrobené v omezeném počtu, byly vybaveny motory řady Rover T-Series s turbodmychadlem a výkonem 197 k (147 kW).  K dispozici byly také dva dieselové motory s nepřímým vstřikováním (neelektronicky řízené vstřikovací čerpadlo Lucas CAV) vyráběné koncernem PSA. Na výběr byl atmosférický naftový motor XUD9 o objemu 1,9 litrů nebo přeplňovaný 1,8 XUD7T. Tyto motory byly ve vozech Peugeot a Citroën vrcholem modelových řad, ale u Roveru tomu tak nebylo a to kvůli častým poruchám a také stávkám ve výrobě.  Do těchto motorů bylo také instalováno, namísto neelektronicky řízeného, vstřikování Bosch HPVE Direct Injection Rover MDi / Perkins Prima použité již v modelech Austin Maestro a Montego, protože původní motor, ač s nižší spotřebou paliva byl příliš hlučný a pro nové modely byl jeho chod shledán příliš nekultivovaným.  Zhruba v druhé polovině roku 1992 prošla řada faceliftem (společně s řadou Rover 200) a zavedl se opět design typický pro dřívější modely automobilů Rover, mřížka nasávaní vzduchu vpředu, která se také objevila na faceliftu řady 800 ("R17"). Tato změna byla provedena bez zásahu do stávající konstrukce, ale poskytla výraznější příklon k tzv. "rodinnému vzhledu" Roveru a určité odlišení se od modelu Honda Concerto.

Rover 400 (HH-R; 1995–1999).

Druhá generace řady 400 s kódovým označením Theta nebo HH-R, byla představena v létě roku 1995 jako hatchback a později jako sedan. Tentokrát byla založena na společné platformě s vozem Honda Domani, který byl představen v Japonsku v roce 1992 a byl prodáván jako součást evropské řady Honda Civic jako pětidveřový hatchback. Tato řada již tak úzce nesouvisela s řadou 200, která byla Roverem nezávisle na Hondě přepracována, ale stále sdílela mnohé součásti s vozy řady 400.  Byly osazeny benzínovými motory řady Rover K-Series o objemech 1,4 a 1,6 litru, dále 1,6 litru Honda D-Series SOHC (pouze s automatickou převodovkou) a 2,0 litru Rover T-Series a také naftovým motorem 2,0 litru Rover L-Series turbodiesel, který pocházel z luxusnější řady Rover 600.  Nasazení tohoto nového modelu bylo způsobeno tím, že nabídka Roveru v segmentu automobilů nižší střední třídy v té době bylo pouze stárnoucí Montego a tuto mezeru společnosti na trhu bylo třeba vyplnit. Model ve verzi sedan pro řadu 400 byl představen až později. Honda Civic, která s řadou sdílela stejnou platformu a techniku nebyla ve Velké Británii ve verzi sedan vůbec prodávána, ačkoli čtyřdveřové verze byly na jiných trzích k dispozici. Celkově tato strategie pomohla zvýšit atraktivitu automobilky Rover na trhu v segmentu automobilů vyšší střední třídy a lépe rozlišovat mezi těmito vozy řady 400 a 600.

Rover 45 (1999–2005).

V říjnu 1999 byl Rover 400 faceliftován a vznikla tak modelová řada Rover 45. Byl opět uveden na trh jako konkurence vozů Ford Focus a Vauxhall Astra, jelikož větším vozům jako Ford Mondeo a Vauxhall Vectra svými proporcemi konkurovat nemohl. Od léta 2001 byla spuštěna také výroba a prodej sportoního derivátu pod značkou MG. Tento model byl pojmenován MG ZS.  Benzínové motory o objemu 1,4, 1,6 a 1,8 litru zdědil z řady 400 (kromě motoru Honda), ale benzínový čtyřválcový dvoulitr byl nahrazen vidlicovým šestiválcem z většího Rover 75 přičemž tato pohonná jednotka byla k dispozici pouze na verzi sedan. Model 45 byl vybaven lepšími sedačkami z modelu 75 a i když byla už řada 400 velmi dobře ovladatelná, podvozek byl přenastaven tak, aby poskytoval mnohem lepší kontrolu jízdních vlastností s rychlejší odezvou řízení.  Rover 45 byl od roku 1999 k dispozici s převodovkou Rover/PSA R65 z předešlé řady, ale od roku 2003 byla nahrazena modernější IB5, která vznikla ze společného vývoje firem Getrag a Ford. Dále byla dodávána převodovka německého výrobce ZF Sachs AG s plynule proměnným převodovým poměrem (CVNT), která byla dříve použita i v roadsteru MG F. Tato zvláštní konstrukce automatické převodovky CVT se skládá z olejem chlazeného laminovaného ocelového pásu (s externím olejovým chladičem), který běží na proměnných řemenicích. U modelů s motorem 2.0 V6 však byla používána pětistupňová automatická převodovka Jatco JF506E.  Přepracovaný model se vyznačoval zdokonalenými úrovněmi vybavení, pohodlným interiérem a sníženými cenami ve srovnání s předcházejícími modely řady 400. Přestože cena byla nyní ve srvonání s jinými malými rodinnými vozy na stejné či nižší úrovni, Rover 45 i tak ztrácel podíl na trhu, jelikož jeho šance na úspěch snižoval v té době již stárnoucí design.  Facelift na jaře roku 2004 byla poslední snaha společnosti MG Rover o zvýšení prodejů modelu Rover 45. Byl přepracován design včetně nové přední a zadní masky, nově navržená palubní deska, přepracovaný podvozek, vylepšené vybavení a snížené ceny. Některé z těchto změn byly zapotřebí také kvůli ukončení výroby modelu Honda Domani v Japonsku, protože Honda odmítla pokračovat v dodávkách některých dílů.  Výroba automobilu byla zastavena v dubnu 2005 kvůli bankrotu společnosti MG Rover. Honda rychle ukončila licenční smlouvu s MG Rover a zbavila se zbývajících nástrojových a montážních linek pro výrobu vozu z Longbridge a to ještě před prodejem MG Roveru čínské společnosti Nanjing Automotive, což znamenalo, že žádná verze modelu Rover 45 / MG ZS už nikdy nebyla společností Nanjing Automotive vyráběna.

Hodnocení ochrany proti krádeži.

Modely Rover 45 byly testovány třemi nezávislými testy organizace Thatcham's New Vehicle Security Ratings (NVSR) a dosáhly těchto hodnocení:

Motorizace.

V modelech Rover 400 (1995–1999) a Rover 45 (2000–2005) byly použity tyto pohonné jednotky:

Plánované prototypy vozů.

R30.

Na konci devadesátých let byl jako náhrada za modely Rover 25 a 45 společností Rover Group vyvíjen prototyp pod kódovým označením R30. Měli být uvedeny na trh v roce 2003 jako Rover 35 a 55 a měli být založeny na zcela nové platformě. Při uvedení do provozu měla tato řada používat motory K-Series, avšak do roku 2006 je měla nahradit nová řada motorů Valvetronic. Projekt R30 byl zrušen, když BMW v březnu 2000 rozprodalo svůj podíl v Rover Group.  Je možné, že některé části z vývojových prací byly nakonec použity v BMW řady 1.

RD/X60.

Po ukončení projektu R30 od roku 2001 MG Rover plánoval nahradit modelovou řadu 45 modelovou řadou založenou na platformě Rover 75. Kolektivně označovaný jako projekt "RD/X60" project (někdy také psaný jako "RDX60"). Modelová řada měla zahrnovat následující varianty::  Náhled toho, jak mohl vypadat RD62 "Tourer", bylo možné vidět při uvedení na autosalonu v Ženevě v roce 2002 ve formě koncepčního vozu Rover TCV (Tourer Concept Vehicle).  Během vývojových prací se však projektový partner, společnost Tom Walkinshaw Racing (TWR) dostal do konkurzu. Tím MG Rover ztratil přístup k většině počítačem již vytvořených a zpracovaných projektových prací pro své nové vozidlo. Bylo sice vynaloženo nemalé úsilí o jejich zpětné získání od správců konkurzní podstaty, avšak výsledná nejistota a zdržení znemožnily jakýkoliv pokrok v projektu.  Nakonec neúspěšná dohoda s čínskou automobilkou SAIC z roku 2004 měla zahrnovat mimo jiné i uvedení náhrady za stárnoucí model 45 a projekt RD/X60 byl pravděpodobně nejvhodnějším kandidátem. Nakonec z jednání sešlo a žádná taková společná dohoda nebyla uzavřena. Po zhroucení společnosti MG Rover koupila společnost SAIC část duševního vlastnictví společnosti a uvedla koncept nazvaný Roewe W2. Stejně jako RD/X60 byl koncept částečně založen na platformě Rover 75. W2 byl zaveden do výroby v roce 2008 jako Roewe 550. Hatchback derivát 550 byl v roce 2009 uveden jako MG6.

Rover 400 a později Rover 45 je řada malých rodinných automobilů nižší střední třídy, které v letech 1990-2005 vyráběla britská automobilka Rover. Vozidlo bylo výsledkem společného vývoje během spolupráce Roveru s automobilkou Honda. První generace řady 400 byla postavena na společné platformě s modelem Honda Concerto a řada 400 Mk2 byla založena na modelu Honda Domani/Civic.

La Rover 400 est une gamme d'automobile familiale fabriquée par l'ancien constructeur anglais Rover de 1990 à 1999 dans l'Usine de Longbridge. Elle sera lancée en 1990 (R8) puis en 1995 (HH-R). Elles sont remplacées en 1999 par la Rover 45. Elle était produite en collaboration avec Honda car la première génération était produite sur la base de la Concerto et la seconde génération sur celle de la Domani.


Život.

Martin Glaessner se narodil v Ústí nad Labem () v tehdejším Rakousko-Uhersku. V roce 1925 začal studovat práva na Vídeňské univerzitě, doktorát získal v roce 1929, a titul Ph.D. v roce 1931. Od roku 1923 pracoval 9 let jako výzkumný pracovník v Přírodovědném muzeu ve Vídni. V letech 1930 až 1931 byl výzkumníkem londýnského Přírodopisného muzea. V roce 1932 odjel do Sovětského svazu a v Moskvě začal pracovat jako geolog a mikropaleontolog pro „Státní institut ropného výzkumu“. Zde působil do roku 1934. V letech 1934 až 1937 byl jedním z vedoucích výzkumu v Institutu minerálních paliv Ruské akademie věd. V roce 1936 přednášel na Lomonosovově univerzitě. Glaessner se v Moskvě v témže roce oženil, jeho manželkou se stala tanečnice Tina Tupikinová. Sovětské zákony mu ale jako cizinci neumožňovaly získat občanství. Proto odjel v prosinci 1937 i se ženou do Vídně.  Po anšlusu byl kvůli židovskému původu svého otce 19. března 1938 zatčen. Byl však díky pomoci britských přátel propuštěn a odjel pracovat pro "Anglo-Iranian Oil Company" (později British Petroleum) v Londýně. V témže roce odjel do Port Moresby na Nové Guineji (tehdy pod australskou správou), kde pracoval v mikropaleontologické laboratoři ropné společnosti "Australasian Petroleum". Po japonské invazi na Novou Guineu v roce 1942 uprchl do Melbourne, kde mu bylo v roce 1945 uděleno australské občanství. Pro ropné společnosti pracoval až do roku 1950. V letech 1950 až 1959 zastával různé funkce na univerzitě v Adelaide. Přitom byl v letech 1953 až 1989 výzkumným pracovníkem „Muzea Jižní Austrálie“.  Ve své vědecké práci se zabýval otázkami souvisejícími s paleobiologií, zejména ranými stopami života na Zemi. Od padesátých let 20. století se věnoval studiu nově objevených zkamenělin ediakarské fauny. Potvrdil také stáří těchto fosilií, které v oblasti Ediacara Hills ve Flindersově pohoří objevil geolog Reginald Sprigg. Ten tyto fosilie velmi starých organismů datoval do raného kambria až prekambria. Vědecká obec byla ale skeptická, Spriggovy údaje a přednášky se od roku 1948 setkávaly s nedůvěrou nebo nezájmem. Teprve poté, co profesor Glaessner prokázal a v roce 1958 publikoval práci o jejich skutečném stáří, se Spriggovi a jeho práci dostalo vědeckého uznání.  Již od 30. let 20. století se věnoval studium mikrofosilií (zejména dírkonošců), v této práci pokračoval i jako ropný geolog v Austrálii. Věnoval se i stratigrafii terciérních sedimentů v Jižní Austrálii. Nejdůležitějšími pracemi Martina Glaessnera jsou "Principles of Micropalaeontology" (1945) a "The Dawn of Animal Life" (1984). Je také autorem taxonomického popisu rodů "Parvancorina" a "Spriggina".

Ocenění.

Martin Glaessner za svou práci získal Lyellovu medaili londýnské Geologické společnosti, Walcottovu medaili americké Národní akademie věd (1982). Královská společnost Jižní Austrálie Glaessnerovi v roce 1970 propůjčila medaili udělovanou na počest lékaře a konchologa Josepha Verca. Rakouská geologická společnost jej v roce 1985 ocenila pamětní medailí Eduarda Suesse, se kterou je spojeno i doživotní čestné členství. V roce 1957 se stal členem Australské akademie věd a v letech 1960 až 1962 působil i v jejím vedení. V letech 1962 až 1977 byl i předsedou National Committee of Geological Sciences. V roce 1985 získal Řád Austrálie ("Member of the Order of Australia"). Byl čestným výzkumným pracovníkem Amerického přírodovědného muzea (1950–1970).

Martin Fritz Glaessner (25. prosince 1906 Ústí nad Labem – 23. listopadu 1989 Melbourne) byl australský geolog a paleontolog. Narodil se a vzdělání získal v Rakousko-Uhersku, většinu života ale strávil prací pro zahraniční „petrolejářské“ společnosti, věnoval se také studiu geologie jižního Pacifiku a Austrálie a korýšů těchto oblastí. Glaessner je autorem raných prací v oboru klasifikace předkambrických forem života, známých jako ediakarská fauna, které jsou považovány za skupinu předchůdců moderních forem života. Jeho autorská značka je „Glaessner“.

Martin Fritz Glaessner ( - ) est un géologue et paléontologue. Né dans l'ancienne Autriche-Hongrie, il y reçoit son éducation puis passe la majorité de sa vie en tant qu'employé pour des compagnies pétrolières et en étudiant la géologie du Pacifique sud en Australie. Glaessner est réputé pour avoir mené des travaux sur les formes de vie du Précambrien, connues sous le nom de faune de l'Ediacarien.


Životopis.

Narodil se jako prvorozený syn ze svazku s Himiltrudou, která byla šlechtična alamanského nebo alsaského původu. Jako datum jeho narození je uváděn nejčastěji rok 769, někdy 770. Svazek mezi Himiltrudou a Karlem, který vládl v říši společně se svým bratrem Karlomanem, skončil poměrně záhy.  Vztahy mezi bratry nebyly ideální, což se začalo projevovat od trestného tažení do Akvitánie roku 769. Vyhrocení sporu obou bratrů se snažila zabránit jejich matka Bertrada († 783), která po smrti jejich otce Pipina měla na ně velký vliv a právě ona chystala sňatkové spojenectví s Langobardským královstvím, kdy se měl Karel oženit s dcerou langobardského krále Desideria, proto Karel zrušil svůj vztah s Himiltrudou. Svazek s Himiltrudou byl následně prohlášen za neprávoplatný a nadále na ni bylo pohlíženo pouze jako na královu konkubínu, přestože porodila prvorozeného královského syna Pipina. Je možné, že sňatek Karla s Himiltrudou měl germánskou formu manželství, které mělo oproti manželství církevnímu méně závazků, přesto tato verze je kontroverzní. Paulus Diaconus píše ve svém Gesta Episcoporum Mettensium, že se Pipin narodil jako "ante legale connubium" (před legálním sňatkem), ale neuvedl, zda za legální sňatek považoval germánský či církevní obřad, ke kterému došlo opravdu až po narození Pipina. V dopise adresovaném Karlovi označil papež Štěpán III. vztah s Himiltrudou za legitimní manželství, protože sledoval své zájmy, které měly zabránit tomu, aby si Karel vzal dceru langobardského krále Desideria, který byl nepřítelem papežství a proto papežský dopis poukazoval na to, že Karel je již řádně ženat. Papež nechtěl podporovat ani spojenecký svazek mezi královstvím Langobardů a Franků, kdy oba jejich rody byly navíc spřízněny s bavorskými Agilolfingy skrze jejich vévodu Tassila III. Ve franských spisech byla Himiltrude označována za milenku krále Karla a tak motivy královny matky nejsou zcela známé, snad chtěla navázat na dobré vztahy Langobardů a Karlovců z dob jejího tchána a franského majordoma Karla Martela. Tyto plány na sňatkové spojenectví přerušila smrt Karlomana, který zemřel 4. prosince 771 ve falci Samoussy. Po této události si již Karel Veliký jako jediný vládce Franské říše nenechal do vladařské strategie mluvit, langobardskou princeznu zapudil a Langobardské království o tři roky později dobyl.  Po rozchodu Karla a Himiltrudy žil Pipin zřejmě i nadále na otcově dvoře. Teprve po sňatku Karla s Hildegardou Švábskou a po narození nových mužských dědiců Karla Mladšího a Karlomana se stala Pepinova pozice nejistá. V roce 780 nebo 781 dal Karel mladého Karlomana pokřtít papežem Hadrianem I. Karloman po křtu získal jméno Pipin. Poeta Saxo, latinský básník z 9. století, který zaznamenal události z vlády Karla Velikého napsal, že "Karel navštívil velikonoční slavnosti, během nichž ctihodný papež pokřtil Karlomana". Tato údalost byla první, která postupně zbavila Pipina Hrbatého podílu na dědictví. Nicméně, pro nedostatek dokladů a dobových dokumentů současní historici tento názor postupně opouští a někteří dokonce argumentují možností, že si Pipin Hrbatý udržel svůj plný podíl na dědictví v království až do jeho vzpoury v roce 792. Druhý nejstarší ze synů Karla Velikého, Karel Mladší, obdržel na jaře roku 790 vévodství Maine a také se stal vládcem Neustrie.  Roku 792 dostal Karel Veliký zprávu o připravovaném spiknutí proti němu i jeho třem synům z manželství s Hildegardou. V čele spiknutí byl Pipin Hrbatý. Jeden z langobardských lidí jménem Fardulf toto spiknutí odhalil a oznámil to králi Karlovi Velikému. Fardulf za tuto loajalitu ke králi byl později jmenován opatem v opatství v Saint-Denis. Když byli všichni spiklenci zadrženi a shledáni vinnými, byl jim zabaven majetek a následně odsouzeni k smrti. Někteří z nich však odešli s mírnějšími tresty a jejich život byl ušetřen, včetně Pipina Hrbatého. Karel nechtěl zabít svého prvorozeného syna, patrně měl Pipin Hrbatý ještě nějakou náklonnost svého otce. Historik Pierre Riché napsal: "Vzpoura jeho bastardského syna Pipina Hrbatého ho obzvlášť znepokojovala", patrně v důsledku toho, že se jednalo o jeho syna. Trest pro něho byl, ale nezbytný. Franský kněz Einhard napsal: "Když byl jeho podvod odhalen a spiklenci potrestáni, jeho hlava byla oholena a podle svého přání byl poslán k náboženskému životu do kláštera v Prümu". Tento klášter se nachází poblíž soutoku Rýna a Mosely. Klášter Prüm byl daleko od centra Karlovy říše a proto byl vhodným místem pro exil Pipina. Pipin Hrbatý zde strávil zbývající roky svého života jako mnich. Zemřel někdy okolo roku 811, pravděpodobně na dýmějový mor. Historici se v názoru na datum Pipinova úmrtí rozcházejí, ale dochované informace naznačují, že rokem jeho úmrtí je rok 810 nebo 811. Annales regni Francorum dnem jeho smrti označuje 8. červenec 810.

Pipin také Pipin Hrbatý (769 - 811 Prüm, Porýní-Falc) byl synem franského krále a římského císaře Karla Velikého a jeho záhy zavržené první manželky Himiltrudy.

Pépin le Bossu, né en 768 ou 769 et mort en 811, est un grand noble franc de la famille carolingienne, fils considéré comme illégitime de Charlemagne. Compromis dans une conspiration contre son père, il est enfermé en 792 à l'abbaye de Prüm, où il termine ses jours.


Popis toku.

Jako prameniště Malého Jadaru se uvádí jižní svah hřebene Vlašič (srbsky "Влашић", 424 - 462 m n. m.) v Kolubarském okruhu, severovýchodně od města Osečina. Protéká na jih kolem vsi Osladič k Dragijevici, kde se stáčí k severozápadu k městu Osečina, které je centrem jadarské podoblasti Horní Jadar. Za Osečinou teče Jadar dále kolem obcí Plužac, Komirič, Ravnaja, Mojkovič a Zavlaka k severozápadu do podoblasti Dolní Jadar a k jejímu středisku Loznici. Dolní tok míjí Loznici ve vzdálenosti 5 - 6 km severně od města u obcí Gorni Dobrič a Kozjak. Jadar se vlévá do Driny v nadmořské výšce 103 m severozápadně od Straže, náležející do obštiny Loznica, téměř naproti největší bosensko-hercegovinské obci Janje v Republice srbské.  Největšími levostrannými přítoky jsou Likodra (27 km dlouhá), Pecka a Korenita. Nejdelším pravostranným přítokem je 21,5 km dlouhá Cernica.

Povodně a regulace řeky.

Koryto Jadaru, na dolním úseku výrazně meandrující, je zanášeno naplaveninami. Povodně jsou zde zaznamenány prakticky každoročně, vyšší průtok (15-18 m3/s) je zde obvykle od února do května v období tání sněhu a jarních dešťů. Absolutní rekord však byl zaznamenán 20. prosince 1968, kdy řekou protékalo 157 m3/s. Průtok vody v řece se měří v Lešnici, kde byla měřící stanice zřízena již v roce 1926, a od roku 1956 také na horním toku v Zavlace.  V historii druhé poloviny 20. století jsou zapsány povodně z let 1947, 1948, 1952, 1959, 1965 a 1968. V roce 2005, kdy byly velkými povodněmi postiženy středoevropské a balkánské země, se povodně na Jadaru opakovaly nejméně dvanáctkrát. V roce 1988 byla provedena regulace přibližně 10 km na horním toku řeky, je zpracován projekt na úpravu koryta řeky v oblasti jejího ústí a zkrácení tohoto úseku o zhruba 5 km.

Jadar je řeka v Mačvanském okruhu v západním Srbsku, 79 km dlouhý pravostranný přítok řeky Driny. Podle řeky Jadaru je označována celá oblast mezi městy Osečina a Loznica a také byl podle ní pojmenován minerál jadarit LiNaSiBO(OH), který byl objeven v roce 2004 při geologickém průzkumu, prováděném poblíž Loznice nadnárodní těžařskou společností Rio Tinto za účelem hledání nových zdrojů lithia. Povodí Jadaru zahrnuje území o rozloze 894 km2. Jadar, který náleží k úmoří Černého moře, není splavný.

Le Jadar, en serbe cyrillique, est une rivière qui coule à l'ouest de la Serbie. Elle est un affluent droit de la Drina, donc un sous-affluent du Danube par la Save. Le Jadar donne aussi son nom à la région du Jadar.


Geografická poloha.

Důl Kupol se nachází ve vnitrozemí Čukotského poloostrova v nadmořské výšce přibližně 550 metrů, 450 kilometrů směrem na severozápad od metropole Čukotského autonomního okruhu Anadyru. Důl leží za severním polárním kruhem v náhorní oblasti Východosibiřské vysočiny na východ od Anjujského pohoří mezi říčkou Kupol a řekou Staričnaja, která se severně od zlatorudného ložiska vlévá z levé strany do řeky Malyj Anjuj.  Nejbližším trvale obydleným místem je obec Ilirnej na severozápadě, vzdálená od dolu zhruba 90 km vzdušnou čarou. Pozemní spojení mezi touto obcí a dolem neexistuje, v oblasti je možná doprava pouze vrtulníkem. Pozemní spojení dolu se světem je uskutečnitelné jen v zimním období po zamrzlé cestě do 380 km vzdáleného přístavu Peveku, který je nejseverněji položeným městem Ruské federace.

Klima.

Podnebí v oblasti je subarktické s dlouhými mrazivými zimami a krátkým chladným létem. Průměrná roční teplota ve vnitrozemí se pohybuje mezi −12 °С a −14 °С. Velmi častý, zejména pak v pobřežní oblasti, je silný vítr, přecházející ve vichřici, která někdy trvá i řadu dní. V nejchladnějších dnech zimního období, které zde trvá 8 měsíců, klesá teplota v této oblasti, včetně lokality dolu Kupol, až k −58 °C.

Geologie a mineralogie.

V oblasti ložiska Kupol se až do hloubky více než 430 metrů vyskytují křemenné žíly, obsahující zlato a stříbro. Délka těchto žil se pohybuje od 100 metrů až do 2,5 km, jejich mocnost pak od několika centimetrů do 5 až 7 metrů, ve výjimečných případech až 21 metrů. Zlato se zde vyskytuje též v ryzí podobě zlatých valounků a zrn a také v přirozené slitině se stříbrem – tj. jako elektrum. Kromě zlata a stříbra (stříbrných rud) se v lokalitě dolu Kupol nejčastěji nachází pyrit, dále pak arsenopyrit, antimonit a minerály, spojené s výskytem stříbra – tetraedrit (freibergit), pyrargyrit, stephanit (stefanit) a argentit. Nacházejí se zde též křemité hmoty, jako chalcedon a opál.  Kromě dolu Kupol jsou v Bilibinském okrese ještě zlatorudné doly Karalveemskoe ("Каральвеемское"), Kekura ("Кекура"), Dvojnoe ("Двойное") a Kljon ("Клён") a dále významné ložisko měděných rud Pěsčanka ("Песчанка"). Na základě průzkumu byla v oblasti objevena perspektivní naleziště wolframu, olova, zinku, antimonu, rtuti a uhlí. Byl zde zaznamenán výskyt více než 30 rudních minerálů, jako například pyritu, chalkopyritu, bornitu a molybdenitu.

Těžba.

Historie.

Zlato v lokalitě Kupol bylo poprvé objeveno a získáváno již na přelomu 30. a 40. let 20. století s pomocí vězňů stalinských gulagů, kteří byli nasazeni na průzkumné a hornické práce v oblasti Čukotky.

Po rozpadu Sovětského svazu.

Po rozpadu SSSR provedli v roce 1995 v oblasti Kupolu pracovníci Anjujského hornicko-geologického státního podniku nový průzkum, díky kterému byl objeven význam zdejšího ložiska. Tento průzkum pokračoval až do roku 2002, kdy tuto činnost převzala Čukotská hornicko-geologická společnost ("Чукотская горно-геологическая компания"), jejímiž vlastníky byla kanadská těžařská společnost Bema Gold (75 % akcií) a správa Čukotského autonomního okruhu. V roce 2007 Bema Gold přešla do vlastnictví jiné kanadské společnosti Kinross Gold Corporation. Společnost Kinross Gold v roce 2011 vykoupila od správy Čukotského autonomního okruhu zbylých 25 % akcií a stala se tak stoprocentním vlastníkem dolu Kupol.

Provoz dolu.

Aby mohl být vybudován důl a zahájena těžba, musel být být dopraven na místo veškerý materiál z přístavu Pevek pozemní cestou, která je použitelná jen v zimním období od ledna do dubna. V roce 2008 v poslední fázi výstavby bylo do dolu takto dopraveno 3 000 kontejnerů, 60 000 tun materiálu a 25 000 tun motorové nafty, což představovalo celkem 1 944 jízd kamiónů v trase Pevek – Kupol. První zlato z dolu Kupol bylo dodáno v květnu 2008, následující měsíc pak byla zahájena pravidelná těžba, a to jak v hlubinném dole, tak i povrchovou těžbou. Vytěžená surovina je zpracovávána metodou kyanidového loužení. V prvním roce těžby (2008) bylo takto získáno 469 907 uncí zlata.

Zaměstnanci.

V prvních letech od zahájení těžby pracovalo v dole Kupol kolem 1 400 zaměstnanců. Vzhledem k tomu, že na celém Čukotském poloostrově žije jen kolem 50 000 lidí, přicházeli sem zájemci o práci z celého Ruska a také z některých bývalých republik někdejšího Sovětského svazu. Pracovní režim v dole představuje dva měsíce nepřetržité práce v 12hodinových směnách s jedním volným dnem v týdnu, načež následují dva měsíce volna. V areálu dolu mají zaměstnanci příslušné zázemí, kromě ubikací a jídelny také společenské místnosti a prostory pro sportovní aktivity. Poblíž dolu je zbudováno letiště s 1 830 metrů dlouhou přistávací dráhou pro menší letadla a vrtulníky.

Perspektivy.

V roce 2010 společnost Kinross Gold získala těžební práva v lokalitě Dvojnoe, asi 100 km severně od dolu Kupol. Těžba v tomto hlubinném dole byla zahájena v roce 2013, vytěžená surovina se začala zpracovávat v závodě Kupol. Kupol – Dvojnoe patří k nejziskovějším akvizicím společnosti Kinross Gold, za rok 2016 činil zisk společnosti ze zdejší těžby 345 miliónů USD. Čtyři kilometry východně od dolu Kupol, ještě na území, na něž se vztahují těžební práva společnosti Kinross Gold, se nachází lokalita Moroška (anglicky "Moroshka", rusky "Морошка"). Zdejší zásoby jsou odhadovány na téměř 200 miliónů uncí zlata. V lokalitě Moroška je plánováno zahájení těžby v první polovině roku 2018 a surovina má být rovněž zpracovávána v areálu dolu Kupol.

Důl Kupol (rusky "Месторождение Купол") je jedním z významných zlatorudných dolů v Čukotském autonomním okruhu Ruské federace. Důl se nachází na hranici Anadyrského a Bilibinského okresu Čukotského autonomního okruhu a z geografického hlediska je jednou z nejizolovanějších těžebních lokalit na světě. Důl, v němž se těží zlato a stříbro, je ve vlastnictví kanadské těžařské společnosti Kinross Gold Corporation se sídlem v Torontu.

La mine de Kupol est une mine à ciel ouvert et souterraine d'or et d'argent située en Russie. La mine appartient à 100 % à Kinross Gold, participation qu'il a acquis entre 2007 et 2011 par le rachat de "Bema Gold".


Příčiny citlivosti zubů.

Citlivost zubů způsobuje zubovina, na jejímž povrchu jsou dentinové kanálky. Když dojde k odhalení zuboviny, zuby jsou citlivé na teplé a studené podněty.  Zuby mohou být citlivé z důvodu:

Obnažené zubní krčky.

Zubní krček je část zubu, která se u zdravých pacientů nachází až pod dásní. Nesprávným čištěním a používáním příliš tvrdého kartáčku si pacienti sami způsobí ústup dásně a odhalení zubního krčku. Ten již není pokrytý sklovinou, ale pouze vrstvou zuboviny. Ústup dásně může ovšem být způsobem i nepoužíváním mezizubního kartáčku, nevhodnou stravou. Obnažený zubní krček je také varováním pro budoucí vznik parodontózy.

Oslabená zubní sklovina.

Oslabená zubní sklovina souvisí také se špatnou technikou čištění zubů a používáním tvrdých zubních kartáčků. K oslabení skloviny nejčastěji dochází při čištění zubů horizontálním pohybem. K oslabení zubní skloviny může ale též dojít v případě naleptání zubu v důsledku zvýšené konzumace kyselých potravin či nápojů.

Bělení zubů.

S citlivostí zubů se setkáváme také po podstoupení bělení zubů. Jedná se ovšem pouze o krátkodobou citlivost, která sama přibližně týden po bělení zubů odezní.

Řešení problému s citlivými zuby.

Citlivost zubů je nepříjemný problém, který je potřebný zavčasu řešit, a to těmito způsoby:

Správná technika čištění zubů.

Správná technika čištění zubů je nejúčinnější metodou k předcházení citlivosti zubů. S jejím osvojením pomáhají pacientům zubní lékaři, dentální hygienistky, případně lze zvolit cestu samoučení za pomoci videí s návodem na správné čištění zubů.

Používání speciálních produktů.

Řešením počáteční anebo mírné citlivosti může být používání zubních past na citlivé zuby. Ty se používají místo běžných past pro každodenní čištění a obsahují zvýšené množství fluoridů. Mohou obsahovat také hydroxyapatit, kalciumfosfát nebo jiné sloučeniny, které snižují dráždivost odhalených zubních krčků. Na trhu lze nalézt také více speciálních gelů, které se aplikují nárazově anebo krátkodobě. Ty mají zvýšený obsah vápníku nebo fluoridů a přispívají k posílení zubní skloviny.

Lékařské ošetření citlivého zubu.

V krajních případech výrazné citlivosti zubů se přechází k lékařskému ošetření citlivého zubu. Na odhalený dentin se může aplikovat fotokompozitní hmota. V tomto případě dojde pouze k mírnému naleptání zubu a jeho následnému tzv. přelakování. Výhodou této metody, že prakticky nedochází k zásahu do zubu. Druhou možností je citlivou část zubu překrýt bílou kompozitní výplní. V takovém případě se pro takovou výplň vytváří prostor vybroušením části zubu. Poslední možností, ke které se přistupuje velmi výjimečně, je vyjmutí nervů ze zubu. I když se jedná o metodu definitivní, zubní lékaři se k ní příliš neuchylují.

Citlivé zuby jsou zuby, které bolestivě a nepříjemně reagují na teplé a studené podněty. Příčin citlivých zubů je několik, od obnažených zubních krčků, přes zeslabení zubní skloviny až po bělení zubů.

L'hypersensibilité dentaire est une affection se manifestant par une douleur brève et aiguë émanant de la dentine exposée en réaction à des stimuli de nature thermique, liée à l'évaporation, tactile, osmotique ou chimique et que l'on ne peut imputer à aucune autre forme de défaut ou de pathologie dentaire (1983, groupe de travail international).


Hráčská kariéra.

Začátek.

Elias Lindholm vyrůstal ve švédském městě Gävle a hrál za Gävle Godtemplares IK. Ve 14 letech se přestěhoval do hokejového klubu Brynäs IF, ve kterém se v sezóně 2009/10 dostal do výběru kategorie šestnáctileté a osmnáctileté. V následující sezóně debutoval v juniorské nejvyšší soutěži SuperElit. Byl vybrán v roce 2011 v draftu juniorů KHL týmem SKA Petrohrad z celkového 86 místa. V sezóně 2011/12 zažil průlomovou sezonu, stal se nejproduktivnějším hráčem týmu a dokonce nejlepším hráčem ve věku 18-nácti let. Ze všech hráčů ve věku 18 let, nastřádal nejvíce bodů, 49 kanadských bodů nastřádal za 36 zápasů. On byl také oceněn jako nejlepší útočník v lize.  Současně byl poprvé povolán do seniorského A týmu Brynäs IF, který hrál domácí nejvyšší soutěž ještě pod názvem Elitserien. 3. prosince 2011 debut v nejvyšší švédské soutěži. Ačkoliv odehrál 12 zápasů v základní části, další dva zápasy přidal v playoff, stal se s klubem švédským šampionem ligy. V sezóně 2012/13 se natrvalo přesunul k seniorskému týmu Brynäs IF, byl nejmladším hráčem v týmu. Produktivní sezonu zaznamenal i v téhle sezoně, prvně ale mezi muži, se 30 body ze 48 odehraných zápasů se stal třetím nejlepším střeleckým týmu a nejlepším střelcem mezi juniory v Elitserien. Byl nominován pro nováčka roku, ale celkovým vítězem se stal William Karlsson.

Zámoří.

V létě 2013 byl vybrán ve vstupním draftu NHL hned v prvním kole z celkového pátého místa klubem Carolina Hurricanes. Byl za Finnem Aleksanderem Barkovem druhou nejvyšším volbou v draftu. Ani dlouho netrvalo a Lindholm se dohodl na kontraktu s Carolinu Hurricanes, délka smlouvy činní na tři roky. Po výcvikovém táboře setrval v hlavním kádru Hurricanes, a hned v úvodu sezony debutoval v zápase proti Detroit Red Wings, hrál ve čtvrté útočné formaci ve složení Bowman - Lindholm - Sutter. O šest dní později vsítil svůj první gól NHL proti týmu Washington Capitals kanadskému brankáři Bradnu Holtbymu. Ve svých 18-nácti letech a 311 dny se stal švédským nejmladším střelcem v NHL. Kvůli zranění v horní části těla, musel vynechat pár zápasů v říjnu. V listopadu 2013 byl poslán na šest zápasů na farmu v Charlotte Checkers hrající AHL. Poté se vrátil zpátky do sestavy Hurricanes. V premiérovém ročníku NHL odehrál 58 zápasů, v nichž posbíral 21 bodů (9+12).  Po vypršení tříleté smlouvy, prodloužil s Hurricanes kontrakt o následující dva roky (do roku 2018). Mezi jeho nejlepší zápas v dosavadní kariéře za Carolinu Hurricanes byl v ročníku 2014/15. 8. března 2015 v utkání proti Edmonton Oilers vstřelil svůj první hattrick v NHL, k tomu přidal dvě asistence. Jako jediný v zápase nastřádal pět bodů a jeho tým vyhrál 7:4.

Reprezentace.

Po přesunu do Brynäsu IF, byl v roce 2011 nominován na mistrovství světa do 18 let a zvolen alternativním hráčem. V prvním velkém turnaji mládeže odehrál čtyři zápasy, ve kterém vstřelil dvě branky a na jednu přihrál. S reprezentačním výběrem obsadili druhé místo, zisk stříbrných medailích. Téhož roku hrál s výběrem do 18 let turnaj Memoriál Ivana Hlinky, u kterého opět skončili na druhém místě. V týmu byl druhým nejproduktivnějším hráčem. V roce 2013 a 2014 hrál v juniorském mistrovství světa. Stejně jak v předchozích soutěží, skončili na druhém místě, opět bral stříbrné medaile. Ve 2014 byl vybrán se spoluhráčem Alexanderem Wennbergem jako asistenti kapitána Filipa Forsberga. Právě Filip Forsberg zastínil Eliase Lindholma v týmové produktivitě, celkově skončil v turnaji mistrovství juniorů na osmém místě s devíti body.  První příležitost v seniorské reprezentaci dostal v závěru ročníku 2014/15, jeho tým v NHL Carolina Hurricanes se neprobojoval do playoff a dostal svolení od klubu připojit se k reprezentaci. Dva zápasy odehrál v přípravném turnaji na mistrovství světa v Euro Hockey Tour. Debutoval 24. dubna 2015 proti Ruské reprezentaci, dokonce střelil úvodní branku zápasů. Zápas skončil vítězstvím 5:4. Po skončení turnaje se dostal do závěrečné nominace na mistrovství světa 2015. V soutěži vypadli hned ve čtvrtfinále, bodově si vedl dobře, měl větší průměr bodů na zápas. V roce 2017 se opět objevil v reprezentačním dresu Švédska, připojil se jak minule v závěru turnaje EHT (Czech Hockey Games 2017). Ve třech zápasech se trefil pouze v zápase opět proti Rusku, znova vyhráli zápas tentokrát 4:3 po prodloužení. V konečné nominaci na své druhé mistrovství světa 2017 setrval a byl velkým přínosem pro tým. Po William Nylander byl druhým nejlepším střelcem a třetím nejproduktivnějším hráčem ve švédském celku. Ve finále proti kanadské reprezentaci byl neoprávněně vyloučen na dvě minuty za hru vysokou holí českým rozhodčím Antonínem Jeřábkem. Údajný faul se stal útočníkovi kanadského týmu Travisu Konecnemu, který dannou situaci simuloval. V závěru zápasů, kdy Kanada prohrávala o jednu branku, vyrovnali z přesilové hry. Zápas skončil nerozhodně i po prodloužení, utkání muselo rozhodnout samostatné nájezdy. Spravedlivost nakonec zvítězila a Švédsko se stal mistrem světa.

Zajímavosti.

Svojí první branku v NHL vstřelil ve věku 18 let a 311 dny. Stal se tak nejmladším střelcem ze Švédska, který vstřelil branku v NHL. Rekord do té doby držel Gabriel Landeskog ze sezony 2011/12, ve věku 18 let a 324 dny.

Elias Viktor Zebulon Lindholm (* 2. prosince 1994 v Bodenu) je švédský hokejový útočník v současné době působící v zámořské NHL, kde nastupuje za tým Calgary Flames.

Elias Lindholm (né le à Boden en Suède) est un joueur professionnel suédois de hockey sur glace. Il évolue au poste d'attaquant.


Příběh.

Teenageři Fred Jones, Daphne Blakeová, Velma Dinkleyová, Shaggy Rogers a mluvící pes Scooby-Doo tvoří tým Záhad s.r.o., který řeší různé záhady v městečku Křišťálová zátoka, jež je někdy nazývané „Nejstrašidelnější místo na Zemi“. Údajně prokleté město má dlouhou historii podivných zmizení a různých monster. To vše ale zároveň tvoří základ pro turistický průmysl, který těší hlavně starostu Freda Jonese staršího a šerifa Bronsona Stonea. Většinu těchto záhad ovšem vyřeší Záhady s.r.o. a zjistí se, že to všechno byli pouze zločinci.  Kromě tradičních případů tým odhaluje i tajemnou minulost města. Sledují tajemné náznaky od jakéhosi Pana E vedoucí k odhalení neznámé historie rodiny Darrowových, jež založila toto město, a hlavně záhadného, 20 let starého zmizení původních Záhad s.r.o. s papouškem. Mezitím se vyvíjí i vztahy mezi členy týmu. Daphne s Fredem jsou do sebe zamilovaní, ovšem Fred dává přednost lásce svého života – pastím, a Shaggy není schopný dát přednost před dlouholetým kamarádstvím Scooby-Dooem vztahu s Velmou. Tým zjistí, že Fredův otec není jeho pravý otec a že právě on zčásti zavinil zmizení původních Záhad s.r.o., jelikož byli velmi blízko k sesbírání planysférických disků, které jsou klíčem k objevení prokletého pokladu. Starosta je ihned zatčen. Tým se při odhalování ovšem pohádá a rozejde se.  Ve druhé řadě dá nová starostka celý tým Záhad s.r.o. znovu dohromady. Ve městě se totiž objeví původní Záhady s.r.o., které pátrají po prokletém pokladu a podle legendy tak ženou město do záhuby. Mezi těmito dvěma skupinami pak následuje závod o nalezení planysférického disku. Jak kusy disku shromažďují, je zřejmé, že tyto dvě skupiny nejsou jedinými řešiteli záhad v historii města. Všechny tyto skupiny, složené vždy ze čtyř lidí a jednoho zvířete, se snažily odhalovat nadpřirozené jevy a prokletí pokladu. Osud obou týmů Záhad s.r.o. i veškeré reality závisí na společné důvěře v rovnováhu extradimenzionálních sil, které se shromažďují, aby se připravily na katastrofu Nibiru.

Scooby-Doo: Záhady s.r.o. (v anglickém originále Scooby-Doo! Mystery Incorporated) je americký animovaný televizní seriál. Premiérově byl vysílán na stanici Cartoon Network v letech 2010–2013 a čítá 52 dílů rozdělených do dvou řad. Je jedním z mnoha seriálů franšízy "Scooby-Doo" o stejnojmenném mluvícím psovi a partě čtyř teenagerů, jeho kamarádů, kteří zažívají různá dobrodružství a řeší záhady.

Scooby-Doo : Mystères associés ("Scooby-Doo! Mystery Incorporated") est une série télévisée d'animation américaine en de basée sur les personnages créés par Joe Ruby et Ken Spears, produite par Warner Bros. Animation et diffusée entre le et le sur Cartoon Network.


Ekologie.

Je to vlhkomilná rostlina rostoucí obvykle na mokrých lesních okrajích, podél lesních průseků a polních cest, v zamokřených dolinách, dočasných močálech nebo podél jezer či vodních toků, kde mnohdy vytváří i souvislý hustý porost. Roste v nadmořské výšce až do 1700 m n. m, nesnáší však chlad a při teplotě blízké k 0 °C hyne. Nejlépe se jí daří v mírném přistínění, při dostatku vlhkosti v půdě však roste i na plném slunci.

Popis.

Vzpřímená rostlina s nevětvenou lodyhou vysokou 1 až 3 m, která vyrůstá z vodorovně rozloženého oddenku. Lodyhu má porostlou jednoduchými, ve spirále vyrůstajícími listy s pochvou a dvoulalokovitým, na konci uříznutým jazýčkem. Čepel listu je celistvá, eliptická až obvejčitá, bývá dlouhá 15 až 35 cm a široká 4 až 10 cm, u báze je oblá, na vrcholu špičatá a po obvodě řídce chlupatá.  Na vrcholu lodyhy vyrůstá koncové, velmi nahuštěné květenství kuželovitého tvaru 2,5 až 7,5 cm dlouhé s nápadnými, střechovitě se překrývajícími, vejčitě trojúhelníkovými listeny. Jsou velké 2,5 × 1 cm, kožovité, světle zelené s načervenalými okraji, kýlovitého tvaru a jeden je vždy společný pro dva květy. Květy jsou bělavé, oboupohlavné a mají kalich se třemi trojúhelníkovými zuby s růžovým okrajem. Tříčetná koruna má krátkou trubku s nažloutlým hrdlem, dva boční korunní lísky jsou podlouhle až vejčité, 3 až 4 cm dlouhé a průhledné až bílé, třetí střední lístek je bílý až bledě růžový, široce trojúhelníkovitý, prohnutý, 2,5 cm velký a slouží jako pysk při přistávání opylujícího hmyzu, proti němu stojí v korunní trubce jediná plochá, 3 cm dlouhá tyčinka barvy bílé nebo narůžovělé s prašníkem. Spodní semeník je třídílný, obsahuje mnoha vajíčka a nese krátkou nitkovitou čnělku s nálevkovitou bliznou. Květy jsou opylovány hmyzem přilétajícím pro nektar.  Květenství s menším počtem květů se někdy vytvoří i na krátkých, bezlistých stvolech vyrůstajících přímo z oddenku.

Rozmnožování.

Plod je elipsoidní, masitá, pukající tobolka asi 1 cm dlouhá s mnoha černými, oválnými semeny s masíčkem. Semena jsou roznášena mravenci, kteří je odnášejí jako potravu do mravenišť. Lodyha se občas se zralými semeny zlomí a ta se vysypou v blízkosti, kde pak vyroste konkurující si skupina semenáčků. Rostlina se po blízkém okolí nejčastěji rozšiřuje rozrůstáním vodorovných oddenků. Spolehlivě se dá rozmnožit odřezky lodyh nebo oddenků dlouhými jen 2,5 cm, které ve vlhké směsi rašeliny s pískem snadno zakoření a brzy vyrostou noví jedinci.

Význam.

Kostus africký je využíván v domorodém prostředí tropické Afriky jako léčivá rostlina proti širokému spektru nemocí. Rozdrcená lodyha s listy slouží k léčbě respiračních potíží, užívají se formou nálevů nebo se jejich drť přikládá na prsa, ke stejnému účelu se používá i nakuřování dýmem ze suchých lodyh. Šťáva z listů je součásti kapek k léčbě očních potíži, rýmy, bolesti hlavy, závratím i horečce, smíchána s odvarem z květů sloužívá k léčení malárie. Rozetřený oddenek se používá na vředy a nehojící se rány, na bolavé zuby, vnitřně užitý slouží proti průjmu a úplavici. Bylina často roste v blízkosti příbytků obyvatel a je jako mnohostranný léčebný prostředek kdykoliv k dispozici.  Má také určitou okrasnou hodnotu, která se dosud jen málo využívá. Je vytrvalou rostlinou a jestli se rozroste, lze ji po pár létech jen stěží vymýtit. Pokud se dostane na rýžové pole, kde rychle roste a množí se oddenky, je považována za obtížný a nesnadno zlikvidovatelný plevel. Z původních stanovišť však mnohde mizí současně s likvidaci lesů, ve kterých jsou vzrostlé stromy pokáceny, podrost vypálen a získané místo je přeměněno v pastvinu nebo obdělávanou půdu.

Kostus africký ("Costus afer") je vytrvalá bylina, druh ze širokého rodu kostus, která je rozšířena v lesnatých oblastech tropické Afriky. Vyskytuje se na rozsáhlém území ohraničeném na západě Senegalem a na východě Etiopií, na severu Burkinou Faso, Nigérii, Kamerunem, Středoafrickou republikou a Súdánem, na jihu Angolou, Zimbabwe a Mosambikem.

Costus afer est une espèce de plantes herbacées vivaces et rhizomateuses de la famille des "Costaceae" présente en Afrique, du Sénégal jusqu’en Éthiopie et vers le sud jusqu’en Tanzanie, au Malawi et en Angola.


Dějiny.

Předkové Cakónských Řeků pocházeli z Peloponéského kraje Lakónie (lakedaimón), kde se nacházela starověká Sparta a patřili k dórským Řekům. Svou vlast však opustili v druhé polovině 6. stol., tedy v době, kdy západní Peloponés obsadili Slované. V tomto období mnoho Řeků z Peloponésu odešlo buď do řecké části Itálie, na Sicílii či na ostrovy v Egejském moři, jiní se slovanizovali.  Kronika z Monemvasie, byzantská kronika, která popisuje vpád Slovanů do Řecka, vypráví o Řecích z kraje Lakonie, jak někteří uprchli na Sicílii, jiní na poloostrov Peloponésu Mani, dále do města Monemvasia a také na východní Peloponés: "Oi de tun thremmáton nome kai agroikikoi katokísthisan en tois parakeiménois ekeíse trachinois Topo, mj kai ep escháton Tsakoníai eponomásthisan" (Jiní strážníci stáda a rolníci usadili se v hornatých oblastech, které se od té doby nazývají Tsakonie). Tak se tedy Lakóňané usadili ve východní Arkádii, v horských oblastech, které Slované nikdy neobsadili. Zde si drželi své antické tradice i pohanské řecké náboženství. Tak zároveň patřili Cakóni k jedněm z posledních pohanských Řeků.  Do své vlasti se nevrátili ani v 9. století, kdy byli Slované v Řecku definitivně poraženi. Teprve v tomto období byli Cakóni konečně christianizovaní. Císaři je začlenili do vojska pro jejich bojovnou spartskou mentalitu. V 11. století byla část Cakónů znovuusídlena do Propontídy císařem Michailem VII. Dukasem. Později byli Cakónští Řekové známí díky klidnému pasteveckému životu a zednické dovednosti. Díky agresivní povaze Cakónů a nepřístupnému horskému terénu měli Turci velké problémy udržet si vládu nad touto oblastí.

Kultura.

Cakónští Řekové byli vždy pastýři, zvyklí na horský život. Dnes je velké množství Cakónských Řeků přestěhováno do velkých řeckých měst, a tak zároveň ztrácejí své tradiční zvyky. V kraji Tsakonia se však stále mluví cakonskou řečtinou. Cakončané tančí svůj tradiční lidový tanec Tsakonikos, který má původ ještě v antickém rituálním tanci.

Cakónové () je etnická skupina Řeků žijících na Peloponésu. Cakónové jsou pravděpodobně potomci starověkých Sparťanů (Dórů). Žijí v kraji Tsakonia, v peloponéské části východní Arkádie, největší město je zde Leonidio.

La Tsakonie est une région de Grèce, centrée autour de villages sur la côte est de la Laconie : Leonídio, Agios Andréas et Prastos, leur capitale, brûlée par Ibrahim Pacha en 1826 au cours de la Guerre d'indépendance grecque et quasiment abandonnée. On y parlait jadis le tsakonien, langue redécouverte par Jean-Baptiste-Gaspard d'Ansse de Villoison.


Klášter Zesnutí přesvaté Bohorodice (Svijažsk)

Monastère de la Dormition-de-la-Mère-de-Dieu à Sviajsk

Historie.

Svijažský mužský klášter Zesnutí přesvaté Bohorodice byl založen roku 1555 spolu s Kazaňskou eparchií jako prostředek šíření pravoslaví, ruské kultury a moci na nově dobytých územích. Jeho zakladatelem a prvním představeným byl archimandrita German, pozdější druhý archiepiskop kazaňský (1564-1566), posmrtně svatořečen jako German, kazaňský divotvůrce. Jeho ostatky jsou od roku 1592 hlavní relikvií kláštera.  V 16. až 18. století byl svijažský klášter nejdůležitějším pravoslavným duchovně-osvětovým a misionářským centrem Kazaňské eparchie a středního Povolží. Tiskárna zde kupříkladu měla být zřízena dříve než v Moskvě, ještě za časů zakladatele Germana. V tomto období patřil klášter také mezi 20 nejbohatších v Rusku a byl nejmovitější v regionu. Roku 1764 měl 7200 mužských nevolníků, což bylo více než měly všechny ostatní kláštery Kazaňské eparchie dohromady.  Konfiskace církevních majetků roku 1764 a zchudnutí města v 19. století přivedly klášter k úpadku. Zatímco v dobách své největší slávy zde žilo i přes 100 mnichů, na počátku 20. století jich bylo pouze okolo 20-25 a klášter už nebyl zdaleka nejbohatší v okolí.  9. srpna 1918 byl rudoarmějci surově a bez soudu zabit na dlouhou dobu poslední představený, episkop svijažský Ambrosij (svatořečený roku 2000).  V dobách Sovětského svazu byl klášter uzavřen, vyloupen a byla zde otevřena psychiatrická léčebna (fungovala do r. 1994). Relikviář s ostatky svatého Germana sice rudoarmějci otevřeli, nakonec se je ovšem podařilo ukrýt v hřbitovním chrámu Jaroslavských divotvůrců v Kazani, do Svijažsku se navrátily roku 2000.  Roku 1997 byl klášter oficiálně obnoven.  V roce 2017 byl "chrám a klášter Zesnutí přesvaté Bohorodice v ostrovním městě Svijažsku" zapsán jako 28. ruská památka na seznam světového dědictví UNESCO.

Areál kláštera.

Svijažský klášter Zesnutí přesvaté Bohorodice je nejcennějším klášterním komplexem středního Povolží. Nejstarší chrámy komplexu, chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice (1561) a chrám sv. Mikuláše s jídelnou a 43 metrů vysokou zvonicí (1556), patří k vrcholům ruského stavitelství 16. století.  Zvláště ceněn je chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice. Vystavěn byl ve stylu pskovských a novgorodských chrámů, v interiéru se dochovaly unikátní fresky z roku 1561 o celkové ploše 1080 m2. Jejich jedinečnost spočívá v tom, že v Rusku se kromě Spaso-preobraženského kláštera v Jaroslavli nezachovaly žádné jiné chrámové fresky z 16. století. Tento chrám je také jediný, kde se dochovala freska sv. Kryštofa s koňskou hlavou (tento světec se obyčejně zpodobňoval s hlavou psí). Oproti běžným zvyklostem nejsou také na západní stěně vyobrazeny výjevy z pekla, ale pouze z ráje. V 18. století získal novou kupoli ve stylu ukrajinského baroka s 12 dekorativními kokošníky, jeho ráz však zůstal zachován.  Další klášterní památky vznikly na přelomu 17. a 18. století, jedná se mj. o dům archijereje, představeného a bratrské cely. Chrám Nanebevstoupení Páně nad branou (konec 17. stol.) a chrám sv. Germana Kazaňského a Mitrofana Voroněžského (19. stol.) byly zničeny po nástupu bolševiků k moci.  Areál obepíná téměř kilometr dlouhá mohutná zeď z 18. až 19. století.

Příčiny zápisu na seznam UNESCO.

"Chrám a klášter Zesnutí přesvaté Bohorodice v ostrovním městě Svijažsku" naplňuje následující kritéria světového dědictví UNESCO:

Plán areálu.

1. Chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice  2. Chrám svatého Mikuláše  3. Chrám svatého Germana Kazaňského a Mitrofana Voroněžského  4. Chrám Nanebevstoupení Páně nad branou  5. Dům archijereje  6. Klášterní škola  7. Bratrské cely  8. Zeď (18. - 19. stol.)  9. Hospodářská brána  10. Ruská sauna  11. Hřbitov  12. Hospodářský dvůr

Klášter Zesnutí přesvaté Bohorodice () je mužský pravoslavný klášter v ruském Svijažsku, kolébka pravoslaví v Povolží. Od roku 2017 je zapsán na seznam světového dědictví UNESCO.

Le monastère de la Dormition-de-la-Mère-de-Dieu à Sviajsk ou monastère de l'Assomption de l'île-village de Sviajsk (en ) est un monastère orthodoxe pour hommes dans l'éparchie de Kazan et du Tatarstan (patriarchat de Moscou), qui est considéré comme le berceau de l'orthodoxie dans le Krai de Kazan et la région de la Volga. Il est situé sur l'île fluviale de Sviajsk. L'ensemble est inscrit sur la liste du patrimoine mondial de l'UNESCO depuis 2017 sous la dénomination : "Cathédrale et monastère de l’Assomption de l’île-village de Sviajsk" (sous n° 1525)


Popis.

Bylinní zástupci mají často čtyřhrannou lodyhu. Listy jsou vstřícné, obvykle křižmostojné, většinou jednoduché, jen zřídka složené. Oboupohlavné květy jsou pětičetné, souměrné, rozlišené na kalich a korunu. Kališní i korunní lístky jsou srostlé. Kalich bývá trubkovitý, koruna buď formuje výrazný dvojitý pysk (např. u šalvěje), nebo je horní pysk nevýrazný a spodní rozdělen do několika cípů (např. mateřídouška). Ze čtyř tyčinek mohou být dvě přeměněny na pouhá staminodia, čnělka pestíku je gynobazická, dvojitě rozeklaná. Pylové zrno je tříjaderné, hexakolpátní.  Rostliny této podčeledi obsahují množství organických látek, zejména silic, díky nimž bývají silně aromatické. Taxonomicky specifická je přítomnost kyseliny rozmarínové a těkavých terpenoidů (např. nepetoidin A a B, betainen a mnoho dalších).

Zástupci.

Tribus "Menthae".

Subtribus "Lycopinae"  Subtribus "Prunellinae"  Subtribus "Menthinae"  Subtribus "Salviiinae"  Subtribus "Nepetinae"

Význam.

Podčeleď "Nepetoideae" patří ke skupinám rostlin se značným ekonomickým a kulturním významem. Z některých druhů šalvěje, máty a levandule se získávají vonné silice užívané v kosmetice, parfumerii a aromaterapii. Bazalka, tymián, oregáno, majoránka, saturejka či rozmarýn jsou oblíbená koření. Široké kulinářské využití mají v Koreji, Japonsku, Vietnamu a Thajsku štiplavě chutnající listy i olejnatá semena perily ("Perilla frutescens"), jejíž pěstování se dostává do módy i v ČR. Jedlá výživná semena šalvěje hispánské a šalvěje "Salvia columbariae" jsou známa jako "chia".  Mnohé byliny z této podčeledi jsou užívány jako léčivky (šalvěj lékařská, meduňka, máta peprná, yzop lékařský, mateřídouška, dobromysl, karbinec, hoslundie a další). Ze semen olejničky ("Lallemantia iberica") se lisuje technický olej. Psychoaktivní látky obsahuje šalvěj divotvorná nebo šanta kočičí. Indická bazalka "Ocimum tenuiflorum" (zvaná též Tulsi nebo Tulasi) je v hinduismu uctívána jako posvátná rostlina, šalvěj bílá ("Salvia apiana") se u indiánských kmenů Kalifornie a Mexika tradičně užívá jako rituální vykuřovadlo.  Pro atraktivní vzhled jsou některé druhy pěstovány jako okrasné rostliny (letničky i trvalky), např. různé kultivary levandule, zavinutka ("Monarda"), rýmovník, agastaché mexická, perovskie lebedolistá nebo některé druhy šalvěje a šanty. Mnohé z uvedených patří mezi významné medonosné rostliny.

Nepetoideae ("šantové") jsou co do počtu rodů i druhů nejrozsáhlejší podčeledí čeledi hluchavkovité ("Lamiaceae"). Zahrnují 105–130 rodů a 3600–3700 druhů rostlin (tedy přibližně polovinu taxonů čeledi). Jsou to převážně byliny, polokeře a keře, zřídka i stromy, kosmopolitně rozšířené, s těžištěm v teplých oblastech severního mírného pásu. Spadá sem značné množství starých kulturních rostlin, oblíbených aromatických bylin a léčivek, mnohé druhy jsou pěstovány též pro okrasu.

La sous-famille des Nepetoideae (Népétoïdées) regroupe des plantes faisant partie de la famille des "Lamiaceae". Avec 133 genres et 3 685 espèces (selon Thorne, 1992) c'est la plus importante sous-famille des Lamiacées.


Život.

Dětství.

Sestra císaře Augusta Octavia se narodila ve městě Nola jako jediná dcera ze druhého manželství Gaia Octavia s Atiou Balbou Caesonií, neteří Julia Caesara. Její otec, římský guvernér a senátor, zemřel v roce 59 př. n. l. a matka se znovu provdala za konzula Lucia Marcia Philippa. Octavia trávila většinu dětství cestováním s rodiči. Marcius se staral o Octaviino i Augustovo vzdělání.

První manželství.

Před rokem 54 př. n. l. ji nevlastní otec provdal za Gaia Claudia Marcella Minor. Marcellus byl mužem konzulárního postavení, členem vlivné rodiny Claudiů a potomkem Marka Claudia Marcella, slavného generála Druhé punské války. V roce 54 př. n. l. vyslovil její prastrýc Caesar přání, aby se s Marcellem rozvedla a vdala se za Pompeia, vdovce po Caesarově dceři Julii. Pár se však odmítl rozvést, a tak se Pompeius musel oženit s Cornelií Metellou. Octaviin manžel pokračoval v oponování Caesarovi i v rozhodujícím roce jeho konzulátu v roce 50 př. n. l. Občanská válka vypukla, když Caesar v roce 49 př. n l. napadl Itálii.  Marcellus, přítel Cicera, byl zpočátku oponent Caesara, když vtrhl do Itálie, ale v bitvě u Farsálu nepozvedl proti manželčině prastrýci zbraně, a tak mu Caesar nakonec udělil milost. V roce 47 př. n. l. pronásledoval s Caesarem svého bratrance a jmenovce, bývalého konzula, poté žijícího v exilu. Octavia měla s Marcellem tři dětiː Claudiu Marcellu Major, Claudiu Marcellu Minor a Marka Claudia Marcella. Všechny tři děti se narodily v Itálii. Její manžel Marcellus zemřel v květnu 40 př. n. l.

Druhé manželství.

Z nařízení senátu se Octavia v říjnu 40 př. n. l. provdala za Marka Antonia a stala se tak jeho čtvrtou manželkou (třetí manželka Fulvia zemřela krátce předtím). Sňatek musel být schválen senátem, protože čekala dítě svého prvního manžela. Politický sňatek měl usmířit Marka Antonia s Octaviiným bratrem. Octavia byla nicméně Antoniovi věrnou manželkou. V letech 40 až 36 př. n. l. s ním cestovala po různých provinciích a žila s ním v jeho domě v Athénách. Tam vychovávala své děti s Marcellem, stejně jako dva Antoniovy syny a jejich dvě společné dcery, Antonii Major a Antonii Minor, které se tam narodily.

Rozpad manželství.

Manželství bylo těžce zkoušeno Antoniovým odchodem od Octavie a dětí k milence, egyptské královně Kleopatře VII. (Antonius a Kleopatra se setkali v roce 41 př. n. l., což vedlo k narození dvojčat). Po roce 36 př. n. l. se Octavia s dcerami z druhého manželství vrátila do Říma. Při několika příležitostech působila jako politický poradce a vyjednavač mezi manželem a bratrem. Marcus Antonius se s Octavií rozvedl v roce 32 př. n. l., poté, co mu v roce 35 př. n. l. poskytla k tažení na východ muže a vojáky. Po jejím zavrhnutí, rozvodu a následné Antoniově sebevraždě, se Octavia stala jediným opatrovníkem jejich dětí, stejně jako poručníkem Antoniových dětí s Fulviou i Kleopatrouː  Octavia se již znovu neprovdala.

Život po Antoniovi.

Augustus zbožňoval, ale nikdy neadoptoval, jejího syna Marcella. Když Marcellus v roce 23 př. n. l. nečekaně zemřel, byl Augustus ohromen a Octavia tak zdrcená, že se zdálo, že se z toho již nezotaví.  Octavia se ze synovi smrti možná již nezotavila a odešla, až na důležité příležitosti, z veřejného života. Hlavním zdrojem domněnky, žese Ocavia nikdy nevzpamatovala, je Seneca, ale Seneca by si mohl přát předvést svou rétorickou dovednost s nadsázkou, spíše než dodržovat skutečnost. Některé skutečnosti popírají Senecovu verzi, neboť Octavia oteřela veřejnou Marcellovu knihovnu, věnovanou jeho památce, zatímco její bratr nechal na jeho počest postavit Marcellovo divadlo. Octavia se nepochybně zúčastnila obou ceremonií, stejně jako slavnostního ceremoniálu Ara Pacis, k návratu jejího bratra z 13 provincií.

Smrt.

Octavia Minor zemřela v roce 11 př. n. l. Pohřeb byl veřejný a k hrobu v Augustově mauzoleu ji donesli její zeťové (Drusus, Ahenobarbus, Iullus Antonius, a pravděpodobně Paullus Aemillius Lepidus). Drusus pronesl jednu pohřební řeč, císař Augustus druhou a udělil sestře nejvyšší posmrtné vyznamenání. Také ji v římském senátu prohlásil za bohyni. Byla jednou z prvních Římanek, jejíž tvář se objevila na mincích.

Potomci.

Octavia měla s prvním manželem tři dětiː  Se druhým manželem měla dvě dceryː

Octavia v populární kultuře.

Značně zbeletrizovaná verze Octaviina mládí byla ztvárněna v televizním seriálu "Řím", kde Octavia z rodu Juliů (irská herečka Kerry Condon) spáchala incest se svým bratrem Gaiem Octaviem, měla lesbický poměr se Servilií z rodu Juliů a romantický vztah s Markem Agrippou.  Octaviin pozdější život, okolo Marcellovi smrti, je popsán v televizní adaptaci (1976) Gravesova románu "Já, Claudius".

Octavia Minor (69 př. n. l. – 11 př. n. l.) byla starší sestra prvního římského císaře Augusta, nevlastní sestra Octavie Major a čtvrtá manželka Marka Antonia. Byla také prababičkou císaře Caliguly a císařovny Agrippiny mladší, babičkou císaře Claudia, prababičkou z otcovy a praprababičkou z matčiny strany císaře Nera.

Octavie la Jeune, ou simplement Octavie (en latin "Octavia Thurina Minor", 69 - ), est la sœur du premier empereur romain, Auguste et la demi-sœur d'Octavie l'Aînée. Elle est la fille de Caius Octavius et d'Atia Balba Caesonia, la nièce de Jules César. Elle a été l'une des femmes les plus en vue de l’histoire romaine, respectée et admirée par ses contemporains pour sa fidélité, sa noblesse et son humanité. De plus, Octavie a survécu dans une période de la Rome antique où beaucoup ont succombé aux trahisons et aux intrigues.


Vznik.

Soutěže o novou zbraň na náboj 7,92 × 33 mm Kurz se účastnil i Mauser, avšak do termínu uzávěrky soutěže 1. července 1942 nedokázal tým šéfkonstruktéra Altenburgera připravit funkční prototyp. Ten se podařilo dokončit až v prosinci 1942 a v lednu 1943 proběhl test prototypu. Firemní označení zbraně bylo "06 H". Zbraň měla uzamčený závěr a automatika pracovala na principu odběru plynů při výstřelu. Zbraňové zkoušky proběhly výborně, až na zádrhy při dlouhotrvající palbě. To se vyřešilo rýhovaním nábojové komory (Raveliho drážky). Nábojnice drhla v nábojové komoře vlivem nerovnoměrného tlaku v a okolo nábojnice. Zajímavým zjištěním bylo, že zbraň fungovala i po demontáži plynového pístu. To umožnilo konstruktérům po patřičných změnách vzájemné polohy brzdících válečků v závorníku plynový píst eliminovat a tím zbraň a její výrobu zjednodušit a zlevnit. Zbraň dostala nové označení MKb43 a po úpravě sa zařadila do kategorie závěrů polouzamčených. Na jaře 1943 byla zbraň představená zaměstnancům zbrojního úřadu, kdy se vystřílelo 6000 nábojů bez jediné závady. Byly objednány další 4 prototypy pro další zkoušky. Začátkem roku 1944 proběhly na Kummersdorfské střelnici další zkoušky. Vznikl tak vážný konkurent právě se rozbíhající výrobě StG 44. Pracovní čas na výrobu StG 44 byl 14 hodin a zbraň stála 70 RM. MKb43 stála 40 RM a na její výrobu bylo potřeba 7,5 hod. Cena a poloviční výrobní čas by znamenal zdvojnásobení produkce zbraně. Byla objednaná 30kusová série pro malé vojenské zkoušky. Poslední oficiální označení bylo StG45(M) a počítalo se s touto zbraní jako s náhradou StG 44. Všechny rozpracované kusy byly ukořistěny postupujícími Spojenci.  Rozvinutím konstrukce této pokrokové zbraně vznikly poválečné pušky CETME Model 58 a Heckler & Koch G3.

StG 45(M) (Sturmgewehr 45) byl prototyp útočné pušky vyvinutý firmou Mauser pro Wehrmacht na konci druhé světové války. Funguje na stejném principu jako kulomet MG 42, jen s tím rozdílem, že hlaveň je napevno a po výstřelu se nehýbe.

Le Mauser Sturmgewehr 45 (ou StG45 (M), littéralement "Fusil d'Assaut 1945"), ou Gerät 06H dans la nomenclature interne des prototypes Mauser (littéralement "Dispositif/Appareil 06 à demi-verrouillage", la lettre H étant l'abréviation de "Halbverriegelt", signifiant à demi verrouillé), était un prototype de fusil d'assaut développé par Mauser pour la Wehrmacht à la fin de la Seconde Guerre mondiale, utilisant un mécanisme à action retardée, dérivé à l'origine d'un prototype d'évolution du fusil Walther G43, connu sous le nom de Gerät 03, puis d'autres prototypes nommés Gerät 04 et Gerät 05.


Mechanismus.

Grafo je jakýmsi plotterem. Vnitřní povrch obrazovky je pokrytý vrstvou hliníkového (nebo vzácně zlatého) prášku, který se pohybem hrotu seškrábne, čímž za sebou na světlé obrazovce zanechá tmavou čáru (tato "tmavá" čára v podstatě pouze odkrývá tmavý vnitřek hračky). Tímto hrotem se posouvá pomocí dvou velkých knoflíků, jeden z nichž jím pohybuje svisle a druhý vodorovně. Levý knoflík pohybuje hrotem vodorovně, a to následovně: po směru hodinových ručiček se hrot posouvá doprava, proti směru hodinových ručiček doleva. Pravý knoflík pohybuje hrotem svisle: po směru hodinových ručiček se hrot posouvá dolů, proti směru hodinových ručiček zase nahoru. Otáčením obou knoflíků zároveň se vytvoří diagonální čára.  Kreslí se vždy „na jeden tah“, hrot nelze na chvíli ukrýt a přesunout se do jiné části obrázku, vše je propojeno a pokud je potřeba se v tahu vrátit, musí se tak učinit ve vlastních stopách, respektive stopách hrotu.  Obrázek lze smazat otočením hračky vzhůru nohama a jejím zatřepáním, což způsobí, že se vnitřní část obrazovky znovu pokryje hliníkovým prachem.

Zajímavosti.

Ovládání grafa popsané v předchozí sekci je sice jednoduché, rovněž ale může být vzhledem ke svým specifikům lehce frustrující. Proto se nelze divit, že se někteří lidé snažili vymyslet různé vychytávky, jak plně využít potenciál této kreslící tabulky.  Takovým případem byla například Evan Longová, která motorizovala tabulku pomocí dvou krokových motorů, dodatečné součástky si vytiskla na 3D tiskárně a jako ovladač použila Arduino Uno. Poté si sestavila jednoduchý skript v jazyce Python pro převedení obrázkových souborů ve formátu.PNG do vektorů. Tyto vektory následně Arduino převádí v informaci motorům, jak mají ovládat knoflíky a vytvořit „otisk“ známého díla.

Magická kreslící tabulka Grafo (nebo jen Grafo) je mechanická hračka určená ke kreslení, vynalezená Andrém Cassagnesem a momentálně vyráběná společností Spin Master v Torontu, Kanadě.

L'écran magique est un jouet inventé en 1959 par le Français André Cassagnes. En France, il est distribué à partir de 1960 par la société des Jouets rationnels sous le nom Télécran, puis par la Compagnie Générale du Jouet et enfin par Joustra. Dans le reste du monde, il est produit et commercialisé par la société américaine l' depuis 1960 sous le nom de.


Místo konání.

Díky vítězství izraelské reprezentantky Netty s písní „Toy" na předchozím ročníku v Lisabonu se Eurovize 2019 koná v Tel Avivu, v aréně Expo Tel Aviv.

Kandidatury na pořádání soutěže.

Podle slov samotné vítězky bezprostředně po vítězství a izraelského předsedy vlády Benjamina Netanjahua se měla soutěž konat v hlavním městě Jeruzalémě, Izraelská vysílací společnost a Evropská vysílací unie (EVU) ovšem 13. května 2018 potvrdili, že soutěž se bude konat v Tel Avivu. Mezi zúžený výběr kandidátů na pořadatelské město patřil i Jeruzalém, toho ovšem kvůli šabatu porazilo druhé největší izraelské město a jeho aréna Expo Tel Aviv.  O pořádání soutěže měl také zájem starosta města Petach Tikva. Městu ale chybí vhodná hala, ve které by se večery odehrály.  Dalšími dvěma místy, které chtěly Eurovizi 2019 uspořádat, jsou Sammy Ofer Stadium v Haifě a Turner Stadium v Beer Ševě. Společně s jeruzalémskou halou Teddy Stadium byly tyto kandidatury závislé na dostavbě střech na těchto uzavřených arénách, jak stojí v pravidlech Evropské vysílací unie.  V době kandidatur upozornila některá média na to, že pokud by z politických důvodů některé státy soutěž pro tento ročník bojkotovaly, Evropská vysílací unie (EVU) by ji přemístila do jiné země. Toto tvrzení však bylo popřeno jak Izraelskou vysílací společností, tak i EVU. Představitelé EVU v květnu 2018 taktéž navštívili Izrael. Uvedli, že rozhodnutí o místě a datu konání soutěže bude učiněno až po diskusích s izraelským národním vysílatelem.  Izraelská média 10. června 2018 informovala o tom, že dalším potenciálním místem pro pořádání soutěže se stalo město Ejlat.  Dne 11. června 2018 vyšly najevo informace, že v brzké době by měl vyjít zkrácený seznam kandidátních měst, který bude obsahovat města Jeruzalém, Haifa, Ejlat a také Tel Aviv. Oficiálně měl tento seznam veřejnosti představen na setkání představitelů EVU na konci června.  Setkání představitelů Evropské vysílací unie (EVU) se konalo 19. června 2018 ve švýcarské Ženevě. Izraelská vysílací společnost se zde setkala s referenční skupinou EVU a představiteli hostících zemí minulých ročníků, mezi nimi i zástupci Spojeného království, Itálie a Nizozemska, aby společně probrali první plány týkající se dalšího ročníku Eurovize. Během meetingu obdrželi zprávu od portugalského národního vysílatele Rádio e Televisão de Portugal (RTP), který pořádal předchozí ročník, s doporučeními ohledně organizace a prostředků pro pořádání soutěže. Setkání proběhlo hladce, Izrael byl po spekulacích o přesunutí soutěže do Rakouska, které se umístilo třetí na Eurovizi 2018, konečně potvrzen jako místo konání příští Eurovize a taktéž se dohodly na přesném místě a datě konání.  Oficiální a finální proces výběru hostitelského města byl zahájen Izraelskou vysílací společností 24. června 2018. Společnost zároveň zahájila veřejnou soutěž ostatní izraelských vysílatelů, kteří by pomohli při organizaci Eurovize.  Přestože se nejprve zdálo, že Jeruzalém bude hlavním kandidátem a pravděpodobným hostitelem soutěže, z této ideje rychle sešlo. Mnoho států začalo hrozit bojkotem, Jeruzalém je pro organizaci Eurovize problematický také z hlediska náboženských povinností. Situaci komplikují i volby nového starosty města v říjnu 2018, současný starosta Nir Barkat totiž oznámil, že znovu již kandidovat nehodlá. Izraelský ministr financí navíc zpravodajské agentuře Ha'arec řekl, že se soutěž uskuteční spíše v Tel Avivu. V rámci spekulací o tom, která hala by zde byla pro soutěž využita, se hovořilo hale Menora Mivtachim Arena. Ministr však přišel s informací, že show by se konaly nejspíše v hale Expo Tel Aviv, v pavilonu New Pavillion 2. Obě arény pojmou 10 000 diváků, tedy minimální počet míst dle pravidel Evropské vysílací unie. Potencionálním hostitelem je i město Haifa. Jediným možným místem pro samotná vystoupení je fotbalová aréna Sammy Ofer Stadium, které by se ale musela dostavět střecha. Komplikací je však fotbalová sezóna během konání Eurovize, užití arény by tak mohlo být omezeno. Tel Aviv má navíc již zkušenosti s pořádáním eurovizního večírku Israel Calling Eurovision, který se zde pořádá každoročně v dubnu od roku 2016. Během této show se vždy představí velká část písní, v roce 2018 se zde předvedlo 21 účastníků Eurovize 2018.  Přestože všechna čtyři kandidátská města byla představena, 26. června 2018 starosta Oblastní rady Tamar, Dov Litvinof, řekl, že město Masada taktéž podá návrh na pořádání soutěže.  Dne 22. července 2018 uvedl informační server Walla, že kandidátská města Haifa a Masada svou přihlášku k pořádání Eurovize neodeslala včas, takže nebyla zařazena do užšího výběru. Starosta Haify, Jona Jahav, se však proti této informaci následně ohradil. Podle něj totiž neobdržel dopis od Izraelské vysílací společnosti, který server ukázal ve svém článku. To nasvědčuje tomu, že město má stále zájem o organizaci soutěže.  Bližší informace o příhláškách Jeruzaléma a Tel Avivu byly představeny 24. července 2018. Vyšlo najevo, že hlavní jeruzalémskou arénou pro Eurovizi je Pais Arena, která tak odsunula do pozadí původně zmiňovanou halu Teddy Stadium. Zároveň město uvedlo, že problém týkající se svátku šabat, jehož svátost by soutěž mohla narušit, se týká celého Izraele a bude projednán, až když Jeruzalém vyhraje soutěž o organizaci. Tel Aviv znovu potvrdil, že soutěž by se konala v pavilonu Pavillion 2 v hale Expo Tel Aviv.  13. září bylo potvrzeno, že Eurovision Song Contest 2019 se bude konat v Tel Avivu a byly taktéž i představeny data soutěže, a to 14., 16. a 18. května.

Účastníci.

7. listopadu 2018 bylo potvrzeno, že 42 zemí se bude účastnit 64. ročníku hudební soutěže Eurovision Song Contest, ale 27. února 2019 se odhlásila Ukrajina z důvodu problémů ohledně jejich národního kola, což snížilo počet zemí na 41.

Návrativší intrpreti.

Do soutěže se vrátilo 5 interpretů, kteří předtím vystupovali jako hlavní umělci pro stejné země. Dva z nich se soutěže účastnili v roce 2016, a to Sergej Lazarev, který reprezentoval Rusko s písní „You Are the Only One“ (vítěz prvního semifinále, 3. místo ve finále) a Serhat, jenž reprezentoval San Marino s písní „I Didn't Know“ (12. místo v prvním semifinále). Joci Pápai reprezentoval Maďarsko v roce 2017 s písní „Origo“ se umístil ve finále na 8. pozici. Tamara Todevska reprezentovala Makedonii v roce 2008 spolu s Vrčakem a Adrianem s písní „Let Me Love You“ obsadila tehdy 10. místo v semifinále. Soutěže se zúčastnila rovněž v letech 2004 a 2014 jako vokalistka pro Toše Proeskiho a Tijanu Dapčević. Nevena Božović reprezentovala Srbsko v roce 2013 jako členka skupiny Moje 3 s písní „Ljubav je svuda“, se kterou se umístila v semifinále na 11. místě. Také reprezentovala Srsbko na Junior Eurovision Song Contest 2007 v Rotterdamu s písní „Piši mi“ a obsadila 3. místo.

1. semifinále.

První semifinále se konalo 14. května a zúčastnilo se ho 17 zemí. Z automaticky postupujících států do finále, tedy tzv. "Velké pětky" a vítěze minulého ročníku, mají právo na hlasování Israel, Francie a Španělsko.

2. semifinále.

Druhé semifinále se konalo 16. května a zúčastnilo se ho 18 zemí. Z automaticky postupujících států do finále, tedy tzv. "Velké pětky" a vítěze minulého ročníku, mají právo na hlasování Německo, Itálie a Spojené království.

Finále.

Finále se konalo 18. května a zúčastnilo se ho 26 zemí. Za Česko se finále zúčastnila hudební skupina Lake Malawi.

Další země.

Podmínkou pro účast na soutěži je aktivní členství v Evropské vysílací unii a daný stát je tak schopný soutěž vysílat. Unie poslala všem 56 aktivním členům oficiální pozvánku do soutěže.

Přípravy.

Asi 2 týdny po skončení ročníku 2018 v Lisabonu proběhla první schůzka představitelů Evropské vysílací unie (EVU), která soutěž pořádá, a Izraelskou vysílací společností (KAN), která má na starosti pořádání Eurovize 2019 v Izraeli. Řešilo se místo či předběžná data konání soutěže, schůze ale žádnou dohodu nepřinesla. Vedení izraelské televize chce soutěž uspořádat v hlavním městě Jeruzalémě, proti tomu ovšem stojí právě EVU. Podle ní je na prvním místě bezpečnost všech účastníků a fanoušků soutěže, což Jeruzalém neumožňuje. Chce tak Eurovizi 2019 přemístit do Tel Avivu, starosta města ale pořádání soutěže odmítl. Podle některých názorů se k těmto krokům Izraelci odhodlávají proto, že by to znamenalo další triumf v boji proti Palestincům, kteří Jeruzalém pokládají za svoje hlavní město. Tel Aviv podle nich pořádání odmítl právě na příkaz vysokých představitelů Izraele. Obě strany se nedohodly ani na době konání. Izrael požaduje 21. až 25. květen z důvodu absence židovských svátků v tomto období, EVU protiargumentuje tím, že se v tuto dobu mají konat různá lyfotbalová utkání či volby v několika zemích, a prosazuje již léty osvědčenou polovinu května.  V případě, že se obě strany nedomluvily, pro případnou organizaci Eurovize 2019 by byly osloveny země, které ve finále předchozího ročníku skončily za Izraelem, tzn. Kypr či Rakousko. Samotná Evropská vysílací unie (EVU) apelovala na fanoušky, aby prozatím neobjednávali letenky a hotelové pokoje v Izraeli.  Oficiální seznam 4 kandidátských měst pro pořádání Eurovize 2019 vyšel 11. června 2018, obsahuje města Haifa, Jeruzalém, Ejlat a rovněž Tel Aviv, který v květnu původně nabídku odmítl. Tel Aviv, který každoročně pořádá eurovizní koncert Israel Calling, byl do seznamu zařazen po nátlaku zahraničního tisku na izraelské politiky. 13. září bylo oznámeno, že hostitelským městem bude Tel Aviv.

Incidenty.

Náboženské požadavky.

Ja'akov Litzman, lídr ultraortodoxní strany Agudat Jisra'el a náměstek izraelského ministra zdravotnictví, 14. května 2018 poslal dopis ministrům cestovního ruchu, komunikací a kultury a sportu, v němž se vyjádřil ohledně porušování náboženských práv během konání Eurovize v Izraeli: „Ve jménu stovek a tisíců židovských občanů ze všech měst a komunit, kterým je svátek šabat blízko srdci, žádám vás již v této brzké fázi, předtím, než započnou přípravy a další detaily spojené s touto akcí, abyste byli striktní [během příprav], a aby tato záležitost nenarušila svátost šabatu a důsledně pracovali na tom, aby šabat nebyl znesvěcen, Bože chraň, jak zákon a status quo nařizuje.“ Podle oficiálního židovského zákona trvá šabat od pátečního večera do sobotní noci. Finále, které bude v zemi zahájeno v sobotu ve 22 hodin, tímto ovlivněno nebude, problém však tkví v páteční show pro poroty a sobotních zkouškách. Podobné problémy se naskytly i v roce 1999, kdy země Eurovizi pořádala naposledy. V té době se však účastnilo méně týmů, což umožnilo udělat jisté kompromisy a přizpůsobit se tak situaci. Předseda eurovizního výboru v rámci Evropské vysílací unie (EVU), Dr. Frank-Dieter Freiling, poznamenal, že si je dobře vědom tohoto napětí, a že plánuje tyto problémy zmínit v rozhovorech s izraelským vysílatelem pořádajícím show.

Hlasy pro bojkot.

Vzhledem k tomu, že se soutěž koná v Izraeli, někteří vyjádřili svoje nesouhlasy a objevují se i hlasy pro bojkot tohoto ročníku, a to v rámci Hnutí BDS ("Boycott, Divestment and Sanctions Movement", v překladu "Hnutí Bojkot, Stažení investic a Sankce"), což je globální kampaň snažící se zvýšit ekonomický a politický tlak na Izrael, jejímž cílem je především dosáhnout rovnoprávnosti pro arabsko-palestinské obyvatele Izraele.

Odstranění náboženského symbolu z polského videoklipu.

Znamení kříže bylo odstraněno z hudebního videa polské skupiny Tulia. To způsobilo vlnu rozsáhlých rozhořčení a cenzurních obvinění. Orgány veřejnoprávní Polské televize požadovaly, aby nahrávací společnost obnovila původní verzi hudebního videa. Píseň podporuje klip v anglickém jazyce, který je téměř totožný s polským klipem. Chybějí však tři sekundy filmu. Tyto vteřiny jsou rámcem, ve kterém umělci projíždějí u silničního kříže. Vedení Tulia v rozhovoru vysvětluje, že „nařízení Eurovize zakazují propagaci jakýchkoli náboženských institucí a symbolů, a to je Kříž“. Malá postava sv. Jana Nepomuckého je však viditelná v 31sekundovém klipu.

Eurovision Song Contest 2019, česky také Velká cena Eurovize 2019 (či jen Eurovize 2019) byl 64. ročník soutěže Eurovision Song Contest. Soutěž se konala v Expo Tel Aviv v Tel Avivu v Izraeli, a to díky vítězství izraelské zpěvačky Netty Barzilaii s písní „Toy“ na předchozím ročníku v Lisabonu v Portugalsku. Izrael na Eurovizi zvítězil počtvrté v historii, soutěž hostí potřetí. První semifinále se konalo 14. května, druhé semifinále 16. května a finále 18. května 2019. Tohoto ročníku se zúčastnilo celkem 41 zemí. Poprvé od roku 2016 ze soutěže odstupuje Bulharsko a také Ukrajina.

Le Concours Eurovision de la chanson 2019 est la du concours. Il a lieu à Tel Aviv, en Israël, à la suite de la victoire de Netta lors de l'édition 2018, avec la chanson "". C'est la troisième fois que le pays accueille l'Eurovision, après les éditions 1979 et 1999. Les demi-finales ont lieu les et, et la finale se déroule le. Quarante-et-un pays participent à cette édition dont le slogan est "" (en français "Osez rêver").


Popis.

Zavazadlový algoritmus je způsob asymetrického šifrování, což znamená, že jsou pro komunikaci potřeba dva klíče: veřejný a soukromý. Kromě toho, na rozdíl od RSA, je pouze jednosměrný: veřejný klíč je používán pouze pro šifrování a soukromý klíč pouze pro dešifrování. Proto se nedá využívat pro autentizaci elektronickým podpisem.  Zavazadlový algoritmus je založen na problému součtu podmnožiny (speciální případ problému batohu). Problém je následující: je dána množina čísel formula_1 a číslo formula_2 a je potřeba najít takovou podmnožinu formula_1, jejíž součet je roven formula_2. Obecně je tento problém považován za NP-úplný. Pokud je však tato posloupnost superrostoucí, tedy každý prvek množiny formula_1 je větší než součet všech menších prvků množiny, je tento problém „snadný“ a řešitelný v polynomiálním čase jednoduchým hladovým algoritmem.

Generování klíčů.

V zavazadlovém algoritmu jsou klíči dvě „zavazadla“. Veřejným klíčem je „složité“ zavazadlo formula_1 a soukromým klíčem je „snadné“ zavazadlo formula_7, spolu s dalšími dvěma čísly, násobitelem a modulem. Násobitel a modul mohou být použity k převedení superrostoucí posloupnosti do složitého zavazadla. Stejná čísla jsou použita k převedení součtu podmnožiny složitého zavazadla na součet podmnožiny snadného zavazadla, což je problém řešitelný v polynomiálním čase.

Šifrování.

K zašifrování zprávy je vybrána podmnožina složitého zavazadla formula_1, a to porovnáním množiny bitů (plaintextu) s touto množinou. Každý prvek veřejného klíče, který odpovídá číslu 1 plaintextu, je prvkem podmnožiny formula_9, zatímco prvky odpovídající číslu 0 v plaintextu jsou při tvorbě formula_9 ignorovány – nejsou prvky klíče. Prvky této podmnožiny jsou sečteny a výsledný součet je šifrovým textem.

Dešifrování.

Dešifrování je možné, protože násobitel a modul požité k převedení snadného zavazadla na veřejný klíč mohou být rovněž použity k transformaci čísla představujícího šifrového textu na součet příslušných prvků superrostoucí posloupnosti. Poté, použitím jednoduchého hladového algoritmu, může být snadné zavazadlo převedeno pomocí O(n) aritmetických operací na plaintext.

Matematická metoda.

Generování klíčů.

K zašifrování formula_11-bitové zprávy je vybrána superrostoucí posloupnost  formula_11 nenulových přirozených čísel. Je vybráno náhodné celé číslo formula_14 pro které platí, že  a náhodné celé číslo formula_16, pro které platí, že gcd(formula_17)formula_18 (tzn. formula_16 a formula_14 jsou nesoudělná).  formula_14 je voleno tímto způsobem proto, aby byla zajištěna unikátnost šifrového textu. Pokud by bylo menší, bylo by možné více než jeden plaintext zašifrovat tím samým šifrovým textem. Vzhledem k tomu, že formula_14 je větší než součet jakékoliv podmnožiny formula_23, žádný součet není kongruentní modulo formula_14 a tudíž žádný ze soukromých klíčů nebude stejný. formula_16 musí být nesoudělné s formula_14, v opačném případě nebude mít inverzní modulo formula_14. Bez něj by nebylo možné dešifrování.  Nyní je spočítána posloupnost  kde  Veřejným klíčem je formula_30, zatímco soukromým klíčem je formula_31.

Šifrování.

K zašifrování formula_11-bitové zprávy  kde formula_34 je formula_35-tý bit zprávy a formula_36, je určeno  Šifrovým textem je potom formula_38.

Dešifrování.

Aby byl příjemce schopen dešifrovat šifrový text formula_38, musí najít zprávu s bity formula_34 takovými, aby platilo, že  V případě náhodných hodnot formula_42 by se jednalo o složitý problém, protože by příjemce musel vyřešit problém součtu podmnožiny, jenž je považován za NP-obtížný. Nicméně hodnoty formula_42 byly zvoleny tak, aby bylo dešifrování při znalosti soukromého klíče formula_31 snadné.  Je potřeba najít celé číslo formula_45, jenž je modulární inverzí formula_16 modulo formula_14. To znamená, že formula_45 splňuje rovnici formula_49 nebo ekvivalentně existuje celé číslo formula_50 takové, že formula_51. Protože formula_16 bylo zvoleno tak, že gcd(formula_17)formula_18, je možné nalézt formula_45 a formula_50 pomocí rozšířeného Euklidova algoritmu. Dále příjemce šifrového textu formula_38 spočítá  A proto  Protože formula_49 a formula_61, platí dále, že  A proto  Součet všech hodnot formula_64 je menší než formula_14 a proto formula_66 je také v intervalu formula_67. Z toho důvodu musí příjemce vyřešit problém součtu podmnožiny  Ten je však jednoduchý, protože formula_23 je superrostoucí posloupnost. Příjemce vezme největší prvek formula_23, dále označený jako formula_71. Pokud je formula_72, potom formula_73. Pokud je formula_74, potom formula_75. Poté odečte formula_76 od formula_77 a postup opakuje, dokud nezjistí formula_77.

Zavazadlový algoritmus je jeden z nejstarších způsobů šifrování s veřejným klíčem. Byl vyvinut Ralphem Merklem a Martinem Hellmanem v roce 1978. Je jednodušší než RSA a bylo již prokázáno, že jej lze v polynomiálním čase prolomit.

En cryptologie, Merkle-Hellman (MH) est un des premiers cryptosystèmes asymétriques, défini par Ralph Merkle et Martin Hellman en 1978. Bien que l'idée soit élégante, et bien plus simple que RSA, il a été démontré comme vulnérable par Adi Shamir.


Život.

Alžběta se narodila 31. května 1922. Její otec Karel I., sesazen v roce 1918, zemřel 1. dubna 1922, ještě před jejím narozením, na zápal plic. Po jeho smrti byla těhotná Zita pozvána králem Alfonsem XIII. k pobytu ve Španělsku. Zita Alžbětu porodila v Královském paláci El Pardo v Madridu. Jméno dostala po císařovně Alžbětě, manželce Františka Josefa I. Karel tušil, že dítě bude dívka, a proto jméno vybral už dávno předtím. Alžběta měla pět bratrů (Otto, Robert, Felix, Karel Ludvík a Rudolf) a dvě sestry (Adelheid a Šarlota).  Na Alfonsovo pozvání se rodina zabydlela v Palacio Uribarren v Lekeitio v Biskajském zálivu, kde se Zita dalších šest let věnovala péči o své děti. Jejich dny řídil přísný režim. Největší důraz byl kladen na nejstaršího Ottu. Důraz se s ubývajícím věkem snižoval, takže Alžběta měla úkolů a přísnosti nejméně. Jejich matka milovala fotografie, na kterých byly děti vedle sebe v řadě podle výšky, nejvyšším Ottou počínaje a nejmenší Alžbětou konče. Rodina žila z příjmů ze soukromých pozemků v Rakousku, vinice v Johannisbergu a dobrovolných sbírek.  Rodina se v roce 1929 přestěhovala do Steenokkerzeelu, malého města nedaleko Bruselu. V roce 1940 byli nuceni prchnout, když do Belgie vtrhli Němci. Odešli na francouzský zámek Besson Zitina bratra Xavera. S růstem moci kolaborantské vlády Philippa Pétaina museli Habsburkové opět prchnout. V Portugalsku jim americká vláda poskytla 9. července vízum. Po nebezpečné cestě dorazili 27. července do New Yorku.  Rakouští císařští uprchlíci se nakonec usadili ve francouzsky mluvícím Québecu (mladší děti, včetně Alžběty nemluvily plynně anglicky).

Manželství a potomci.

12. září 1949 se Alžběta v Lignières, Francii, provdala za prince Jindřicha z Lichtenštejnska, syna prince Alfreda Romana (syn Alfreda von und zu Liechtenstein) a princezny Terezie Marie Oettingen-Oettingenské. Byl bratrancem lichtenštejnského knížete Franze Josefa II. Alžběta měla s Jindřichem pět dětíː

Alžběta Šarlota Habsbursko-Lotrinská ("Elizabeth Charlotte Alphonsa Christina Theresia Antonia Josepha Roberta Ottonia Franziska Isabelle Pia Markus d'Aviano;" 31. května 1922, Madrid – 6. ledna 1993, Bavorsko) byla členkou Habsbursko-lotrinské dynastie. Narodila se jako nejmladší dcera posledního rakouského císaře Karla I. a jeho manželky Zity Bourbonsko-Parmské.

L'archiduchesse Élisabeth d'Autriche (31 mai 1922 - 6 janvier 1993) est un membre de la maison de Habsbourg-Lorraine. Elle est la plus jeune fille de Charles, dernier empereur d'Autriche, et de son épouse, la princesse Zita de Bourbon-Parme.


Původ pseudonymu.

Používání fiktivních jmen namísto těch reálných je v literárním prostředí poměrně běžné. Římští básníci měli ve zvyku dávat v básních svým milenkám přezdívky, často metricky shodné s jejich pravými jmény (Delia – Plania u Tibulla, Cynthia – Hostia u Propertia, Lesbia – Clodia u Catulla; každé z dívčích jmen tvoří daktyl). Že je jméno Lesbie pseudonym Catullovy milenky, se dozvídáme již od básníka Ovidia. Pseudonym odkazuje na řecký ostrov Lesbos, rodiště básnířky Sapfó, která byla Catullovým velkým vzorem.

Identifikace.

Kdo byl ale skutečným předobrazem této Lesbie, to bylo vždy předmětem diskuzí. Latinský řečník a filosof Apuleius ve svém díle "Apologie" zmiňuje, že za přezdívkou Lesbie se skrývá „nějaká Clodia“. Do jaké míry je tato informace založena na pravdě, nelze odhadnout, avšak na jejím základě se rozvinula teorie, že se jedná o zhruba deset let starší Clodii Metelli. Prvním, kdo navrhl tuto identifikaci, byl italský humanista Victorius. Clodia Metelli se narodila někdy před rokem 95 př. n. l. v patricijské rodině Claudiů, kteří vystupovali v Římě od jeho legendárních počátků až do konce republiky a patřili tak k několika předním rodům ovládajících římský společenský a politický život. Clodia byla nejspíš prostřední ze tří sester tribuna a Ciceronova protivníka Publia Clodia Pulchra a zároveň prostopášnou manželkou konzula Quinta Caecilia Metella. Údajně žila zhýralým životem a mimo jiné navštěvovala pitky pořádané muži, kteří jí byli docela cizí. Catullus neměl být jejím jediným milencem, a proto měl také jejich poměr trvat krátce.  Po smrti svého manžela roku 59 př. n. l. začala Clodia otevřeně podporovat politiku svého bratra P. Clodia Pulchra a udržovala milostný poměr s mladým řečníkem a politikem M. Caeliem Rufem, údajným Catullovým sokem v lásce. Caelius se s ní však v roce 56 př. n. l. rozešel. Následně se zapletl do politických intrik a byl obžalován z několika zločinů, mimo jiné z pokusu Clodii otrávit. Jejich vztah tak skončil roztržkou se soudní dohrou. Obhájcem M. Caelia Rufa nebyl nikdo jiný, než sám proslulý řečník Marcus Tullius Cicero. Ten měl na procesu jistě osobní zájem, neboť Caelius byl jeho oblíbencem a Clodiin bratr Clodius Pulcher zase největším politickým nepřítelem. Clodia u soudu vystoupila jako korunní svědek. Proces se uskutečnil v březnu roku 56 př. n. l. a Ciceronova obhajovací řeč, známá jako "Pro Caelio", patří k jednomu z jeho nejslavnějších projevů. Podle něj byla Clodia vedena touhou pomstít se Caeliovi za to, že se s ní rozešel, a ve snaze zpochybnit její svědectví ji nařkl z incestu s bratrem a z vraždy manžela. Soud dopadl v Caeliův prospěch a byl nakonec osvobozen. Zdá se, že tato událost znamenala konec Clodiiny kariéry, neboť o ní nemáme další zmínky.

Problémy identifikace.

Z Catullových veršů, v nichž Lesbie vystupuje, se dá sestavit romantický příběh plný lásky, zrady a nenávisti. Od první nesmělé naděje a blaženosti, opětovaných citů, přes žárlivost, hádky, usmíření až k definitivnímu konci. Po staletí se filologové a historikové pokoušeli o rekonstrukci příběhu na základě informací extrahovaných ze samotného básníkova díla doplněných řadou nepřímých indicií. Clodia zprostředkovaná Ciceronovou řečí "Pro Caelio" proto ideálně zapadala do pozitivistického pohledu některých badatelů, kteří se snažili v těchto básních vidět uzavřený cyklus. Nabízí se ovšem také varianta, že Lesbie nemusela mít nutně předlohu ve skutečné ženě, nebo jí mohlo být předlohou více žen, tak jak to známe od helénistických autorů. Může se také jednat o jinou skutečnou Clodii, například o některou ze sester Clodie Metelli. Skutečností ovšem zůstává, že žádný z Catullových současníků se o Clodii ve spojitosti s básníkovým jménem nezmiňuje.

Ukázky básní o Lesbii.

Originály textu převzaty z latinské mutace Wikizdrojů.

Lesbie (latinsky: Lesbia) je literární pseudonym, který použil římský neóterický básník Gaius Valerius Catullus k označení své milenky. Lesbie je předmětem série jeho básní, v nichž je možno spatřit širokou škálu emocí od lásky, přes zklamání až k hořké nenávisti. Postava Catullovy Lesbie inspirovala řadu umělců.

Lesbia (ou Lesbie en français) est la maîtresse à laquelle le poète romain Catulle (87-54) dédie de nombreux poèmes. Son identification avec une personne réelle et la portée de cette identification sont discutées. Le personnage de Lesbia a inspiré plusieurs artistes après l'Antiquité.


Život.

Vystudoval teologii, filozofii a matematiku na univerzitě v Lipsku, absolvoval roku 1627. Od roku 1632 působil na této univerzitě jako asistent, na filozofické fakultě. Jeho služby si poté vyžádal vévoda Fridrich III. Holštýnsko-Gottorpský, a to služby nejen odborné a knihovnické, ale i obchodně diplomatické, neboť vévoda obchodoval s hedvábím a potřeboval kvůli tomu kontakty v Rusku a Persii. Výprava do Ruska vyrazila roku 1632. Vedl ji velvyslanec Philip Crusie, Olearius byl jeho sekretářem. Šla přes Lübeck, Rigu, Tartu, Tallinn, Narvu, Ladogu a Novgorod, aby 14. srpna 1634 konečně dorazila do Moskvy. Zde byla přijata carem Michailem I. Fjodorovičem a byla po obchodní stránce úspěšná.  Roku 1635 vyrazila druhá expedice, která také šla přes Moskvu, ale jejím konečným cílem byla Persie. Do Moskvy došli cestovatelé 29. března 1636 a dále pokračovali přes Nižnij Novgorod, Astrachaň a Kaspické moře, až 3. srpna 1637 dorazili do Isfahánu, hlavního města tehdejší safíovské Persie. Olearius sloužil i jako navigátor výpravy, neboť ovládal astronomii. Po cestě se rovněž naučil persky, takže byl posléze hlavním překladatelem. Perský šáh výpravu sice přijal, obchodní dohody ale tentokrát nedosáhla. V prosinci 1637 se vydala na zpáteční cestu, opět přes Moskvu. Cestou Olearius vytvořil mapu řeky Volhy a jejího okolí. To okouzlilo i cara a nabízel Olearovi, aby zůstal v carských službách jako kartograf, ale Olearius odmítl. Do Německa se výprava i s ním vrátila roku 1639. Olearius byl pak vděčným vévodou jmenován dvorním matematikem a geografem. Pečoval také o knihovnu zámku Gottorp, kde vévoda sídlil, a ovšem i o kabinet kuriozit. Své nabité znalosti perštiny využíval k překladům perské poezie. Své zážitky z cest shrnul do dvou cestopisů: "Beschreibung der muscowitischen und persischen Reise" (1647) a "Kurtzer Begriff einer holsteinischen Chronic" (1663).

Adam Olearius, vlastním jménem Oehlschlaegel či Ölschäger (16. srpna 1603 Aschersleben – 22. února 1671 Gottorf) byl německý cestovatel, geograf a matematik.

Adam Olearius, né Adam Ölschläger ou Oehlschlaeger (aux environs du - mort le ), était un universitaire, mathématicien, géographe et bibliothécaire. Il devint le secrétaire de l'ambassadeur que Frédéric III de Holstein-Gottorp envoya au Chah de Perse et publia deux livres relatant les évènements et observations faites durant ses voyages. En 1634 il entreprend un voyage par mer jusque Riga et Narva puis poursuit vers Moscou qu'il atteint le et où il demeura 4 mois.


Vznik a vývoj.

Hector byl zamýšlen jako náhrada stroje pro spolupráci s armádou Hawker Audax, který by překlenul období než do služby vstoupí vítěz konkursu podle specifikací A.39/34. Jednalo se o posledního vzniklého příslušníka rodiny strojů Hawker Hart. Návrh a výroba prototypu proběhla u firmy Hawker, ale sériové stroje byly vyráběny společností Westland v somersetském Yeovilu. Protože motory Rolls-Royce Kestrel byly potřeba pro program výroby letounů Hawker Hind, bylo nutno vybrat alternativní pohonnou jednotku, jíž se stal motor s válci do H Napier Dagger. Prototyp poprvé vzlétl 14. února 1936, pilotován George Bulmanem.  Kromě prototypu vzniklo 178 sériových letadel, z nichž 13 bylo v letech 1941–1942 dodáno Irsku.

Operační historie.

Počínaje únorem 1937 začaly Hectory přicházet do výzbroje celkem sedmi perutí RAF pro spolupráci s armádou, ale již od července 1938 začaly být u pravidelných jednotek nahrazovány letouny Westland Lysander. Hectory pak byly předány útvarům "Auxiliary Air Force".  V květnu 1940 procházela 613. peruť přezbrojením na Lysandery na základně RAF Hawkinge, odkud začala podnikat lety na podporu spojeneckých vojsk odříznutých v Calais. Dne 26. května spolu s Lysandery podniklo střemhlavý nálet na německé pozice okolo města i šest Hectorů, a následujícího dne byly dva Hectory sestřeleny při pokusu o shoz zásob pozemním vojskům, aniž by bylo známo, že tamní posádka již mezitím kapitulovala. V roce 1940 RAF Hectory přeřadilo k pomocným úlohám při vleku cvičných terčů a výcvikových kluzáků General Aircraft Hotspur.  V období po evakuaci z Dunkerku získal několik exemplářů typu také Irský letecký sbor. Většina z nich byla ve špatném stavu. Britské ministerstvo války je Irsku prodalo na jeho žádost o vojenská letadla, za situace kdy ozbrojené síly Irska nebyly připraveny na vedení rozsáhlých bojových operací, a v oblasti dodávek vojenského materiálu byly téměř zcela závislé na Spojeném království. Zajištění obrany Irska bylo i v britském zájmu, ale v době probíhající bitvy o Británii Hectory představovaly ten nejlepší typ, který mohl být irské vládě odprodán. V Irsku byl letoun značně neoblíben u příslušníků pozemní obsluhy, vzhledem ke složitosti a nespolehlivosti motorů Dagger, které měly dvacet čtyři válců ve velmi kompaktní konfiguraci, která komplikovala přístup k nim.

Zachované kusy.

V polovině 90. let byly v obci Dundrum na okraji Dublinu objeveny trosky nejméně jednoho irského Hectoru, spolu s pozůstatky dalších letounů Hawker, a je plánována jeho restaurace. Na úbočí Red Pike v anglické Jezerní oblasti se nacházejí trosky Hectoru sériového čísla "K8096", který tam havaroval 8. září 1941, přičemž jeho pilot zahynul.

Specifikace.

Údaje podle "Hawker Aircraft since 1920"

Hawker Hector byl britský dvouplošný letoun pro spolupráci s armádou a spojovací službu, který vznikl koncem 30. let 20. století. Na počátku druhé světové války sloužil v "Royal Air Force", v jehož řadách krátce zasáhl do bojů v průběhu bitvy o Francii. Několik kusů bylo později prodáno Irsku. Typ byl pojmenován podle mýtického trojského prince Hektóra.

Le Hawker Hector était un avion britannique de coopération et de liaison de la fin des années 1930; il servit dans la Royal Air Force et participa à de brefs combats lors de la bataille de France en. Certains Hectors furent ensuite vendus à l'Irlande. Il a été nommé ainsi d'après le prince de Troie, Hector.