Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Malbec" je jednodomá dřevitá pnoucí liána, dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky révy jsou středně dlouhé, umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Růst je středně bujný až bujný se vzpřímenými až polovzpřímenými letorosty. Vrcholky letorostů jsou otevřené, velmi silně bíle vlnatě ochmýřené, slabě pigmentované antokyaniny, s jemným karmínovým nádechem, s růžovými okraji. Internodia jsou kratší, tak jako nodia zelená s červenými pruhy, bez ochmýření, pupeny jsou slabě pigmentované antokyaniny. Mladé listy jsou zpočátku silně bíle vlnatě ochmýřené a pokryté bronzovými skvrnkami antokyaninového barviva, později na nich zůstane pouze jemné ochmýření. Jednoleté réví je eliptického průřezu, rýhované, žlutavě až červenavě hnědé.  Dospělé listy jsou středně velké, zvlněné, okrouhlé, širší, než delší, nečleněné, tří- až pětilaločnaté s mělkými až středně hlubokými výkroji, které jsou otevřené, většinou s oblým dnem, čepel listu je tmavě zelená, jen mírně puchýřnatá a měkká na dotek, rub listu je pouze slabě ochmýřený, okraj listu je pilovitě, ostře zoubkovaný, zoubkování je ale ve srovnání s jinými odrůdami poměrně subtilní. Řapíkový výkroj je široce otevřený, klínovitý až lyrovitý se zaostřeným dnem, řapík listu je kratší, než medián listu. Žilnatina v oblasti napojení řapíku je průměrně pigmentovaná antokyaniny, narůžovělá.  Oboupohlavní pětičetné květy v hroznovitých květenstvích jsou žlutozelené, samosprašné. Plodem jsou středně velké, kulaté, modročerné, silně ojíněné bobule se středně silnou, poměrně pevnou, průměrně ojíněnou slupkou, dužina je nezbarvená, řídká, příjemně sladké chuti. Stopečky bobulí jsou krátké, obtížně oddělitelné. Argentinské klony se od francouzských většinou odlišují malými bobulemi v kompaktnějších, ale menších hroznech. Hrozny jsou středně velké, většinou pyramidální, víceméně kompaktní až řidší, s křidélky, s krátkou, průměrně lignifikovanou stopkou.

Původ.

"Malbec" je starobylá odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), která vznikla spontánním křížením odrůd "Magdeleine Noire des Charentes" a "Prunelard". Pochází z Francie, patrně z údolí řeky Loiry, kde je dodnes pěstována, nebo, podle ampelografa Pierre Galeta, z bývalé provincie Quercy a z vinohradů oblasti Cahors, odkud ji v 16. století král François I. importoval do oblasti Champagne a na břehy řeky Seiny. Tato teorie byla podpořena roku 1921, kdy se zde našly 300 let staré keře odrůdy "Malbec".

Rozšíření.

Tradiční oblastí pěstování odrůdy "Malbec" je samozřejmě Francie, kde byla roku 2011 v počtu 16 klonů vysazena na 6136 hektarech vinic, především v regionech Bordeaux a Sud-Ouest. Tvoří zde například součást vín AOC Bordeaux, Médoc, Graves, Saint Emilion, Pomerol, Côtes de Bordeaux, Fronsac, Sainte Foix, Bourgeais, Bergerac, Pécharmant, Côtes de Duras, Buzet, Cahors, Fronton-Villaudric, Touraine, Rosé d'Anjou, Valençay, Malepère, Cabardès, Marcillac,...  Nejrozsáhlejší vinice s odrůdou "Malbec" najdeme dnes ovšem v Argentině, zvláště v provinciích Mendoza a Río Negro. Odrůdu zde poprvé vysadil zemědělský inženýr Michel Pouget roku 1868, dnes ji najdeme na ploše 24.000 ha, vinohrady se nacházejí až do nadmořské výšky 1500 m. Odrůdová vína z oblasti Mendoza jsou pověstná a vlastně tuto původem francouzskou odrůdu proslavila po celém světě.  Po celém světě je odrůda vysazena odhadem na 34 000 hektarech vinic, z toho 71,5 % se nachází v Argentině, 19,5 % ve Francii, 9 % na zbytek světa. V Chile byla odrůda roku 2007 vysazena na 1027 ha, v USA na 2830 ha, převážně v Kalifornii (Napa Valley, Sonoma Valley), dále ji najdeme například v Jižní Austrálii (Barossa Valley), v Brazílii, ve Španělsku (Ribera del Duero), v Itálii (Toskánsko).  Ve Francii stavy odrůdy mírně, ale setrvale klesají, protože má nepravidelné výnosy a je náročná na pěstování, nejlepší výsledky zde přináší Malbec na jihu, v okolí města Cahors. Zato ve vinicích nového světa, kam byl v 19. stol. přivezen, zažívá impozantní návrat, zvláště suché a teplé podmínky argentinské Mendoza mu vyhovují.  Ve Státní odrůdové knize České republiky není odrůda zapsána, není uvedena ani mezi odrůdami, ze kterých je dovoleno vyrábět zemská vína. V České republice se v podstatě nepěstuje, najdeme ji zde pouze výjimečně, například na vinici starých odrůd firmy Znovín Znojmo, která vznikla v Šatově.

Název.

Francouzský ampelograf Pierre Galet tvrdí, že původní název odrůdy byl "Côt" (tento název je oficiálním názvem odrůdy nejen ve Francii, ale též například v mezinárodním katalogu odrůd VIVC Geilweilerhof) a že pravděpodobně vznikl v severním Burgundsku, ale blíže tento název (v překladu m.j. lůžko, dětská postýlka) nevysvětluje.  Populární, i u nás rozšířená, ale nepotvrzená teorie tvrdí, že "Malbec" nese jméno maďarského rolníka, který měl odrůdu šířit po celé Francii. Jakýsi Malbeck skutečně v 18. století založil vinohrad v obci Sainte-Eulalie a odrůdu natolik „protežoval“, že se zasloužil o její název nejprve v části regionu Bordeaux a později vlastně na celém světě. V různých částech regionu Bordeaux nese či nesla ostatně odrůda často jména osob, které se zasloužily o její rozšíření v dané lokalitě. Tak například lékař Lutkens založil v obci Camblanes v 18. století vinohrad, od toho jsou odvozeny místní názvy "Lutkens" či "Luckens". V subregionu Saint-Émilion je odrůda známá pod názvem "Pressac".  Další, lokálně používaná synonyma odrůdy "Malbec" jsou : "Мальбек, Кот, Кагор, Нуар де Пресак, Медок Нуар, Оксеруа" (vše Rusko), "Agreste, Ausseres, Auxerrais, Auxerrois" (mylně, Sud-Ouest, Cahors), "A. De Laquenexy, A. Des Moines De Picpus, A. Du Mans, Balouzat, Beran" (Francie), "Beraou, Berau, Besparo, Blanc De Kienzheim, Bordelais Noir, Bouchales, Bouguignon Noir, Bouyssalet, Cahors, Calarin, Calavu, Caours, Cauli, Chalosse Petite Noire, Chors, Claverie Noire, Coly, Costa Ro(s)sa, Costo Roujo, Côt" (Haut Pays, Loire), "C. a Queue Verte, C. de Bordeaux, C. de Pays, C. de Touraine, C. Malbec, C. Noir" (Cahors), "C. Rouge, Cotes Rouges, Couisse, Cruchinet, Doux Noir, D. Same, Estrangey, Étaulier, Étranger, Fin Auxerrois, Franc Moreau, Gourdaux, Gourdoux, Grappe Rouge, Grelot De Tours, Grifforin, Gros Noir, G. Pied Rouge, Grosse Merille, Guillan, Hourcat, Jacobain, Jacobin, Kot" (Bulharsko), "Le Cot, Lou Salbaire, Luckens, Lutkens, Magret, Malbech" (Itálie), "Malbeck" (Bordeaux, Bulharsko), "Malbek" (Bulharsko, Rusko, Itálie), "Malbett a Queue Rouge, Margrot, Medoc Noir, M. Monrame, Mourame, Mouranne, Moustère, Navarien, Nègre de Prechac, N. Doux, Negrera, Noir De Chartres, N. De Pressac, N. Doux, Nyar De Presak, Oeil de Perdrix, Parde, Peperdy, Perigord, Pied De Perdrix, P. Doux, P. Noir, P. Rouge, P. Rouget, Piperdy, Plant D'Arles, P. De Meraou, P. du Lot, P. Du Roi, P. Houdée, Préchat, Pressac" (Bordeaux, Gironde), "Prunieral, Quercy, Queue Rouge, Quille De Coq, Quillot, Romieu, Soumansigne, Teinturier, Teinturin, Terranis, Tinturin, Vesparo, Vesparol".

Příbuzné odrůdy.

Rozsáhlá francouzská ampelografická studie z roku 2007 ukázala, že je odrůda "Malbec" geneticky úzce spjata se skupinou odrůd "Baroque", "Manseng Noir", "Claverie" a "Tannat".

Možné záměny.

"Malbec Argenté" je synonymum odrůdy "Abouriou".  Dále existuje mnoho odrůd, majících v synonymice název "Côt" (názvy "Cote", "Cotes" s odrůdou Malbec nijak nesouvisí) : "Pineau d ́Aunis" ("Côt a Bourgeons Blancs", "Côt à Queue Rouge"), "Canari Noir" ("Côt à Queue Rouge", "Côt Vert du Saumurois"), "Côt Rouge Bidault" ("Côt à Queue Rouge Fertile"), "Mancin" ("Côt à Queue Verte", "Côt Vert"), "Côt de Cheragas" ("Côt Cheraga", alžírská moštová odrůda), "Valdiguie" ("Côt de Cheragas"), "Corbeau Noir" ("Côt Merille", "Côt Rouge Merille"). "Côt Précoce de Tours" ("Plant Houdee", "Malbec Précoce"??) je odrůda, vyšlechtěná ve Francii šlechtitelem jménem Houdee.

Pěstování.

Réví dobře vyzrává. Odrůda raší raně až středně pozdně, proto je citlivá na pozdní jarní mrazíky. Plodnost odrůdy je střední až vyšší, ale výnosy jsou velmi nepravidelné, kolísají v rozsahu 4–16 t/ha, "Malbec" je totiž poměrně citlivá odrůda, kterou není zrovna jednoduché pěstovat. To vedlo například v polovině 20. století pro velké škody na vinicích až k ústupu pěstování odrůdy ve Francii. Zimní mrazy poškozují réví zvláště v prvních letech po výsadbě. Odrůda je též citlivá na sprchávání (klonální selekce tuto vadu zmírňuje). Bobule mohou někdy v době dozrávání praskat, což může způsobovat hnilobu hroznů. Vyhovují méně bujně rostoucí podnože.

Fenologie.

Vegetační cyklus odrůdy trvá 141–156 dní při sumě aktivních teplot (SAT) 2800–3050 °C. Raší raně až středně pozdně, 4 dny po "Chasselas", hrozny zrají dříve, než hrozny odrůdy "Cabernet Sauvignon", asi 18 dní po "Chasselas".

Choroby a škůdci.

Odrůda je středně odolná proti napadení padlím révovým ("Uncinula necator"), ale velmi náchylná k plísni révové ("Plasmopara viticola"), plísni šedé ("Botrytis cinerea"), k eutypóze a též k hnilobě hroznů.

Poloha a půdy.

Odrůdě nevyhovují vlhké a větrné polohy, preferuje suché a teplé klima, kde mohou bobule lépe vyzrát a snížit tak jinak vysoký obsah taninů. Proto nejlepších výsledků dosahuje v argentinské oblasti Mendoza. Na půdy neklade příliš vysoké nároky.

Víno.

V nevhodných lokalitách nedosáhnou hrozny dostatečné fenolové zralosti, vína z takových hroznů mohou být taninově trpká až nahořklá, v aroma se objevují herbální, bylinné tóny.  Odrůdová vína z vyzrálých hroznů jsou jemná, ale výrazná, bohatá na třísloviny, se vzrušující vůní slív, tabáku a fialek. Typické víno má temně červenou barvu s purpurovým nádechem a ovocný buket, připomínající černý rybíz, moruše, maliny, třešně, švestky, povidla, ale i lesní ovoce, fialky, vavřín, jasmín, hořkou čokoládu. Najdeme v něm i kořenité a zemité tóny cedrového dřeva, zelené papriky, ale i kůže. V chuti jsou opět ovocité a kořenité tóny.  Ve Francii jsou vína často mísena do cuvée, například v oblasti Cahors s odrůdami "Merlot" či "Cabernet Sauvignon", na Loiře s "Gamay" a "Cabernet Franc", dříve bývalo víno také pravidelně přidáváno v množství 3–8 % do směsek z Bordeaux. V Argentině jsou vína scelována též s odrůdou "Tannat".  Odrůdové víno je velmi vhodné k archivaci, což může být někdy i nevýhodou, mladší vína jsou plná tvrdších tříslovin, které vyžadují vyhlazení zráním. Tradičně vyráběné argentinské víno zraje až 10 let ve sklepě. Nazráváním se vína stávají tělnatými, kulatými a příjemnými. Výjimečně jsou hrozny odrůdy Malbec používány též k přímé konzumaci.  Jancis Robinson popisuje vína francouzského stylu následovně : vína z Libournais (region Bordeaux) jsou rustikální verzí Merlotu, s jemnějšími taniny a nižší aciditou, s aroma ostružin. Vína z Cahors mají mnohem vyšší obsah taninů, více fenolových komponentů, co se projevuje i na temnější barvě (Oz Clarke jim připisuje ještě temně fialový odstín a aroma švestek, tabáku, česneku a hroznů). Argentinský Malbec má jemnější, sametovou texturu a zralé taniny, šťavnatý ovocitý projev a v buketu tóny fialek. Ve velmi suchých a teplých regionech Argentiny, Chile a Austrálie může být acidita vín nedostatečná a chuť vín mdlá a fádní. Vína ze státu Washington jsou charakteristická tóny černých plodů a herbálním aroma.

Stolování.

Vína můžete podávat k výraznějším úpravám hovězího masa a specialitám na grilu, stylově působí k argentinskému steaku. Budou se také snoubit se sýry s modrou plísní.

Malbec (název dle katalogu VIVC "Côt", je starobylá, středně pozdní až pozdní moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), používaná k výrobě červených vín. Pochází z Francie, patrně z údolí Loiry či z oblasti Cahors, kde vznikla spontánním křížením odrůd "Magdeleine Noire des Charentes" a "Prunelard".

Le malbec N ou côt N (/ko/) est un cépage de cuve noir français. C'est le cépage essentiel de l'AOC Cahors, où il représente au moins de l'assemblage. Il est désormais largement cultivé en Argentine et au Chili.


Katedrála svatého Martina z Tours (Utrecht)

Historie.

Bouřlivá historie utrechtské katedrály sahá do 7. století. Kolem roku 630 zde vznikla dřevěná kaple zasvěcená sv. Martinovi (nebo sv. Tomášovi), založená franskými misionáři, kteří byli v této oblasti podporováni merovejskými králi. Původní místo kaple není známo, jisté je, že ji zničili pohanští Frísové. Svatý Willibrord († 739), arcibiskup křesťanského Fríska, vybudoval na místě kamenný kostel, který zde stál do 9. století, kdy byl zničen při nájezdu Normanů. V 10. století jej obnovil biskup Balderik. Utrechtské biskupství vzniklo koncem 8. stol. a bylo roku 799 začleněno do arcibiskupství kolínského. Balderikova katedrála shořela a další románský kostel byl vybudován za biskupa Adalbolda II. (vysvěcen v roce 1023). Tehdy již byl Utrecht významným městem Svaté říše římské. Od doby panování Sálské dynastie byl císař čestným kanovníkem katedrály. V Utrechtu zemřeli císařové Konrád II. Sálský (1039) a Jindřich V. Sálský (1125); oba byli pochováni katedrále ve Špýru, v utrechtské katedrále však jsou uložena srdce obou. Památkou na nejvýše postavené osoby v říši jsou tzv. "císařské kameny (keizerssteentjes"), umístěné v presbytáři.  Adalboldova katedrála vydržela do roku 1253, kdy v Utrechtu vypukl požár, který zpustošil téměř celé město. O rok později tehdejší hierarcha Hendrik van Vianden inicioval vybudování nové, gotické katedrály. Práce na velké svatyni podle vzoru katedrály v Kolíně nad Rýnem trvaly až do 16. století. V roce 1295 roku byl vysvěcen gotický presbytář. Západní věž byla vystavěna v letech 1321-1382. Rok 1515 se považuje za datum ukončení stavby celé katedrály.  Reformace, která zasáhla i Nizozemí, přinesla konec období vlády katolických biskupů v Utrechtu. V roce 1572 v rámci kalvinisty iniciovaného ikonoklasmu (obrazoborectví) byla zničena bohatá výzdoba interiéru kvůli různým zpodobením Panny Marie a svatých, jež byla v příkrém rozporu s učením Jana Kalvína stran výzdoby křesťanské svatyně. V roce 1580 vládnoucí místa přiřkla katedrálu kalvinistům, kteří ji spravovala s přetržkou v letech 1673/1674, kdy Utrecht okupovala vojska francouzského krále Ludvíka XIV. V této době se v katedrále konaly katolické bohoslužby. Osud obyvatel města katolického vyznání byl v 16. a 17. století těžký: své bohoslužby konali v "schuilkerken" - svatyních zřízených většinou v měšťanských domech. Kromě toho se modlili v kapli sv. Gertrudy, která se stala katolickou katedrálou. Roku 1853 roku bylo znovuzřízeno arcibiskupství utrechtské, jehož sídlem se stal kostel sv. Kateřiny, náležející ve středověku karmelitánům.  1. srpna roku 1674 Utrecht postihlo tornádo, v jehož důsledku se zřítila hlavní loď kostela, svůj díl na neštěstí ovšem nesla i vadná konstrukce a různé nedodělky ve stavebních pracích v této části svatyně. Dochovaná část stavby byla uzavřena na západní straně transeptu (příčné lodi) provizorní stěnou. Ruiny hlavní lodě byly odstraněny teprve roku 1826; na vyklizeném místě vznikl "Domplein (Dómské náměstí)". Chátrání dómu pokračovalo ještě celé 19. století. Věž byla kompletně sanována v letech 1901–1931. Kostel v 19. a na počátku 20. století restaurován, zřícená hlavní loď však již nikdy rekonstruována nebyla, třebaže bylo opakovaně diskutováno její znovuvybudování. V roce 2004, k 750. výročí položení základního kamene gotického dómu, byla její podoba znázorněna kovovou konstrukcí.

Architektura.

V současnosti katedrála sestává z presbytáře, transeptu a budov dřívějšího biskupství, přiléhajících ke katedrále z jižní strany. Západní věž je dnes samostatná stavba.  Presbytář sestává ze tří oblouků, čtvrtý je uzavřený polygonální (7/12). K presbytáři přiléhají boční lodě pravoúhlého půdorysu, lemované věncem kaplí. Po severní straně presbytáře se nachází sakristie a pokladnice. V úplnosti se zachoval transept, zatímco z původního korpusu hlavní lodě zůstaly dochovány pouze dva oblouky jižní boční lodě. Ikonografické doklady vypovídají o tom, že bazilikový pětilodní korpus měl původně sedm oblouků a k severní straně katedrály přiléhala dvoulodní kaple.  Presbytář má formu charakteristickou pro klasickou gotiku. Bezprostřední vliv na podobu této části svatyně měla katedrála v Kolíně nad Rýnem; utrechtské biskupství podléhalo kolínskému arcibiskupství. Vnitřní prostor je vertikálně členěn do tří pater - mezilodní arkády, triforium, okna. Vnitřní prostor je zakryt křížovou klenbou podepřenou příporami, které v horní partii přiléhají ke stěnám, pod triforiem pak ke svazkovým pilířům. Je použito klasické členění oken a triforia, v apsidě dvojdílné, v ostatních čtyřdílné. Zcela odlišného vzhledu je ochoz, integrovaný s věncem kaplí. Kaple mají půdorys protáhlého nepravidelného šestiúhelníku. Uvnitř je použit systém přípor, které přecházejí v pilíře, zakončené fiálami. Architektura kaplí není jednotná, jsou zaklenuty jak křížovými, tak hvězdicovými klenbami; jejich styl je pozdně gotický.  Z budov biskupství navazujících z jihu se dochovaly tři křídla křížové chodby a k nim z jižní strany přiléhající kapitulář o sedmi prostorách.

Vnitřní výzdoba.

Bohatá původní výzdoba byla zničena nebo odstraněna při obrazoboreckých bouřích v roce 1572. Dochovaly se dva pozdněgotické triptychy, ovšem se značným poškozením především na hlavách postav Marie a svatých. V kapli Rudolfa van Diepholt se zachovala gotická malba představující Ukřižování. Z děl náhrobního umění vyniká gotický tumbový náhrobek biskupa Gwijde van Henegouwen (bratra Jana II., vévody Holandska a Hainatu, který byl rovněž biskupem Utrechtu v letech 1301-1317), tumbový s postavou hierarchy uprostřed a postavami svatých na bocích tumby (s hlavami zničenými obrazoborci).

Věž katedrály.

Věž vypínající se do výše 112,32 m, známá jako "Domtoren" byla vybudována na kvadratickém půdoryse a sestává ze tří částí (bloků). V nejnižší se dříve nacházela privátní kaple biskupa, výše pak prostory pro strážce (věž plnila i ochrannou a strážní funkci). Střední část má obdobný půdorys, ale je o něco užší; uvnitř jsou zavěšeny zvony. Nejvyšší část pak má oktogonální půdorys, stěny zdobí různá okna, slepá okna a výklenky s bohatou výzdobou zdůrazňující vertikální rozměr věže. Věž je zakončena špičatou helmicí.  Stavba věže se stala předmětem kritiky obrazoborce Geerta Groota, který napsal speciální traktát "Contra turrim Traiectensem" ("Proti utrechtské věži") zavrhující marnost této investice. Na druhé straně architektura věže byla inspirací pro stavitele dalších kostelů. m. j. v Amersfoortu, Rhenen či Groningen.  V současnosti je věž významným objektem turistiky. Každá ze tří částí je obehnána balustrádou a po překonání 465 schodů se vstoupí na hlavní rozhlednou plošinu, situovanou u paty helmice. Z ní je vynikající rozhled na panorama Utrechtu a okolí, při dobré viditelnosti lze dohlédnout na blízká města - Haag, Haarlem, Rotterdam a Amsterdam.

Zvony.

Uvnitř střední částí věže visí 14 zvonů, mezi nimi 7 historických, dochovaných ze souboru 13 zvonů, které odlil roku 1505 Gerhard van Wou, věhlasný mistr zvonař, působící kromě Nizozemí i v německém Sasku a Durynsku. Největší z nich se jmenuje "Salvator". Sedm nových zvonů bylo odlito ve slévárně Eijsbouts w Asten. Všechny zvony bijí pouze na Nový rok o půlnoci a při příležitosti zahájení "Festivalu staré hudby (Festival Oude Muziek Utrecht)" ve 12:00.

Varhany.

Historie varhan v katedrále sahá až k roku 1342. Velké varhany postavili v letech 1825-1831 stavitelé varhan Johan a Jonathan Bätz (Utrecht), přičemž využili částečně i materiál píšťal z 16. a 18. století. Tyto varhany byly v letech 1974-1975 kompletně restaurovány, přičemž byly odstraněny různé úpravy, k nimž mezitím došlo. Nástroj má celkem 50 rejstříků (3698 píšťal) se třemi manuály a pedály.

Ikonografie.

Utrechtská katedrála s charakteristickou věží se od počátku, již od gotického období objevuje na řade malířských děl. Zobrazování katedrály zobecnělo v 15. a 16. století v nizozemském, dolnorýnském a také gdaňském malířství. K nejstarším vyobrazení náleží m.j. Gentský oltář (1432, katedrála sv. Bavona v Gentu) a Madonna z Autun (cca 1435, Louvre v Paříži) malíře Jana van Eycka. Na Gentském oltáři je katedrála vyobrazena ve střední části scény adorace Beránka Božího. Z pozdějších děl je to "Ukřižování" od Mistra Utrechtského. Motiv utrechtské katedrály je znám i v malířství miniatur (příkladem může být miniatura "Modlitby krále Davida" (cca 1450-1460). V dolnorýnském malířství je to m.j. portrét neznámého muže od Mistra Sv. Bartoloměje (cca 1460)), Wallraf-Richartz-Museum v Kolíně nad Rýnem). Utrechtská katedrála se objevila v "Kalvárii" malíře Mistra z Frankfurtu (pravděpodobně známého jako Hendrik van Wueluwe), namalované kolem roku 1520 (Städel Museum, Frankfurt nad Mohanem) a také v triptychu Tří králů malíře Jacoba van Utrecht (kolem 1520, Wallraf-Richartz-Museum). V Národním muzeu ve Wroclawi je vystaven obraz "Modlitba sv. Hieronima" anonymního nizozemského malíře(kolem roku 1475), kde pozadí tvoří krajina se siluetou utrechtské svatyně. Dále je věž katedrály vyobrazena na pozadí krajinného cyklu na reversu pravého křídla Jeruzalémského triptychu v bazilice Panny Marie v Gdańsku (uložen v Národním muzeu ve Varšavě).  Z děl nizozemského malířství 17. století vyniká obraz "Město" malíře Joosta C. Droochsloot (kolem 1630, Utrecht, Centraal Museum), de facto panorama Utrechtu.

Katedrála sv. Martina v Utrechtu (nizozemsky "Sint-Maarten Domkerk van Utrecht") je historická katedrála utrechtské diecéze (dnes utrechtské provincie v Nizozemí), jeden z největších gotických kostelů v severním Holandsku, hlavní svatostánek biskupů tohoto regionu. Zasvěcen je sv. Martinovi. V roce 1580 ho převzali kalvinisté. Jde o cenný doklad gotické architektury, jediný kostel v Nizozemí ve stylu klasické francouzské gotiky. Dominantou svatyně je západní věž vysoká 112,3 m, objevující se v řadě malířských děl, např. na Gentském oltáři Huberta a Jana van Eyck.

La cathédrale Saint-Martin d'Utrecht (en néerlandais "Dom van Utrecht") est une des principales églises gothiques des Pays-Bas située dans la ville d'Utrecht. Sa construction fut commencée en 1254 en tant que cathédrale du diocèse d'Utrecht et se poursuivit jusqu'en 1517. Son architecture s'inspire des grandes cathédrales gothiques en France. Elle est dédiée à saint Martin de Tours. Depuis 1580 l'église est protestante. Sa tour haute de 112,32 mètres est la plus haute tour d'église des Pays-Bas.


Předehra bitvy.

Válka v Africe započala již v roce 1941. Německá armáda s oporou Itálie Panzerarmee Afrika plnila rozkazy německého kancléře Adolfa Hitlera. Jejich cílem bylo probít se severní Afrikou, obsadit ropná pole na středním východě a zajistit neomezené množství paliva pro válečnou mašinerii Třetí říše. Proti nim stojí britská 8. armáda, která chce postup Němců zastavit. Britové mají sice výhodu lepšího zásobování, přečíslení i silné obrany, ovšem stojí proti nim německý polní maršál Erwin Rommel přezdívaný "Pouštní liška."

Rok 1941.

Skoro celý rok 1941 se Erwinu Rommelovi daří podnikat proti Britům nečekané bleskové výpady až do listopadu, kdy začaly jeho řady řídnout. Toho Britové využili a tvrdě vraceli úder, během velmi krátké doby šesti týdnů zatlačili německou Panzerarmee Afrika západně zpět přes Libyjskou poušť o neuvěřitelných 800 km.

Rok 1942.

S končícím lednem Rommelovi zbývá už jen část armády čítající 228 tanků (139 tanků typu Panzer III, Panzer IV a 89 tanků italské armády přezdívané "kovové rakve,") zatímco britská armáda má více než 400 tanků (160 tanků Valentine a více než 230 tanků Crusader.  I přes toto značné nevyrovnání sil Rommel 21. ledna 1942 zahajuje rozsáhlou ofenzivu, která tlačí britskou 8. armádu celých 5 měsíců zpět na východ. Němcům do rukou opět padá důležitý přístav Tobruk a všechno území, o které již jednou přišli. Koncem června 1942 má Rommelova armáda cíl téměř na dosah. Nachází se pouhých 300 km od Suezského průplavu. Jeho drtivý protiútok však přinesl zničující ztráty, které pro něj nyní znamenají 2000 pěšáků, několik desítek protitankových děl a 55 bojeschopných Panzerů.

Průběh.

Bitva začíná 1. července 1942 německým útokem. Výtažkem z deníku Erwina Rommela: Chci prorazit dřív než Britové stihnou zaujmout pevnou obranu a válka se stane statickou. V Egyptě vyhlásili stav ohrožení, báli se Rommelova příchodu, proto pálili své archívy a očekávali průnik Němců až k Alexandrii. To ale nevěděli, že měl německý polní maršál k dispozici jen něco málo přes osmdesát tanků a zcela vyčerpané jednotky, jenže Rommel na únavu svých mužů nebral ohled. Boje trvaly 26 dní. Rommel měl nedostatek všeho od paliva, přes tanky až po vodu, jeho zásobovací linie byla dlouhá 2000 km a neustále ostřelovaná nepřátelskými letouny. Jeho vyčerpaní vojáci spojeneckou obranu neprorazili. Bitva skončila 27. července 1942 na mrtvém bodě.

Důsledky.

Důsledky byly pro obě strany zničující. Neúspěch dosavadního britského generála Claude Auchinlecka donutil Winstona Churchilla k jeho odvolání. Na jeho místo dosadil generála Harolda Alexandera a do čela osmé armády postavil generála Bernarda Montgomeryho. Ten vytrvale čekal na svou dostatečnou převahu, jenže tím dával čas i Rommelovi k získání sil.

Následující události.

Později se válka stala statickou. Obě dvě strany se musely zakopat a vytvořily tím frontu dlouhou 60 km táhnoucí se od mešity v El Alameinu po Kattarskou proláklinu. Tato bojová linie byla držena až do 23. října 1942, začala druhá bitva u El Alameinu.

Tanky.

Panzerarmee.

Panzerkampfwagen III - německý střední tank, vyráběný od roku 1937. Celkem bylo vyrobeno přes 5,5 tisíce strojů tohoto typu. Jeho přednostmi byl 70mm přední pancíř a hlavní kanón ráže 50 mm.  Panzerkampfwagen IV - německý střední tank vyráběný od roku 1933 původně určený jako podpora pěchoty a používal se po celou 2. světovou válku. Jeho hlavní zbraní se stal kanón ráže 75 mm a čelního pancíře s tloušťkou až 80 mm. Jenom na konci války bylo vyrobeno něco okolo 9 000 těchto tanků avšak používány byly dál v některých dalších příštích válkách.  A ještě další italské tanky nechvalně přezdívané jako kovové rakve.

8. britská armáda.

Valentine - nepočetnější britský (pěchotní) tank pro 2. světovou válku s čelním pancéřováním až 80 mm a kanónem, určitých typů tohoto tanku, s ráží až 75 mm.  Crusader - tento tank byl vyráběný s rokem 1939. Tanků s tímto jménem bylo vyrobeno asi 5300 kusů s čelním pancéřováním až 51 mm a nejsilnějším kanónem až 57 mm.  M3 Lee - americký střední tank s pancéřováním 51 mm s dvěma hlavními kanóny jedním ráže 75 mm, který byl připevněný na korbě, a druhým ráže 37 mm umístěný na věži.

První bitva u El Alameinu zahájená německou armádou Panzerarmee Afrika probíhala od 1. července 1942 do 27. července téhož roku. Oproti Třetí říši zde stála britská Osmá armáda. Tuto bitvu však nevyhrála ani jedna ze stran, skončila 27. července 1942 tzv. na mrtvém bodě, kdy se německému polnímu maršálu Rommelovi nepodařilo prolomit britské síly pod velením generála Claude Auchinlecka. Následující dny se válka stala statickou a obě strany byly nuceny se zakopat, což vytvořilo statickou frontu dlouhou 60 km (od mešity v El Alameinu po Kattarskou proláklinu). Až do 23. října 1942, kdy začala druhá bitva u El Alameinu útokem Osmé armády na Panzerarmee. Tato celá válka v severní Africe končí začátkem listopadu vítězstvím Britů. Šlo o 1. zásadní vítězství spojenců během druhé světové války.

La première, ou bataille d'Al Mata, est un épisode de la guerre du désert durant la Seconde Guerre mondiale. Elle se déroule du 1 au entre les forces de l'Axe (l'Afrika Korps commandé par Erwin Rommel et l'armée italienne) et les forces Alliées, principalement britanniques, commandées par Claude Auchinleck, près de la ville égyptienne d'El-Alamein, à une centaine de kilomètres d'Alexandrie.


Hugh Munro.

Hugh Munro (1856–1919) byl skotský zeměměřič, náruživý horal a cestovatel, zakládající člen Skotského horolezeckého klubu (založen v roce 1889), který po mnohaletém úsilí publikoval v roce 1891 první seznam, později pojmenovaný "Munro's Tables". Jeho seznam vzbudil v horolezeckých kruzích velké překvapení, protože v té době se mínilo, že tak vysokých hor je ve Skotsku kolem 30 a ne téměř 300. Svým seznamem velmi zpopularizoval výstupy na skotské hory a zdolávání Munros je dodnes velmi oblíbeným koníčkem.  Hugh Munro nezdolal všechny hory ze svého seznamu, nestihl totiž vystoupit na horu Carn Cloich-Mhuillin, na kterou chtěl vylézt jako na poslední.

Kritéria.

Hlavními kritérii jsou poloha ve Skotsku (včetně ostrovů) a nadmořská výška alespoň 3000 stop (914,4 m).  Munro nestanovil jednoznačná kritéria pro prominenci (převýšení od sedla) ani izolaci (vzdálenost od nejbližší vyšší hory), která by daný vrchol kvalifikovala jako samostatnou horu. To je příčinou nejasností a zdrojem diskuzí o tom, jaké vrcholy mají být považovány za samostatné Munros a jaké jen za vedlejší vrcholy. V pozdějších verzích seznamu byly zahrnuty všechny hory s prominencí alespoň 500 stop (152 m), nicméně seznam stále obsahuje i mnoho hor s nižší prominencí.

Zdolávání Munros.

Zdolávání Munros "(Munros bagging)" může být přes nepříliš vysokou nadmořskou výšku poměrně nebezpečné, především díky drsnému severskému počasí. I v létě mohou být podmínky velmi špatné - hustá mlha, silný vítr, intenzivní déšť a vrcholové teploty pod bodem mrazu nejsou nijak výjimečné. Přesto je jejich zdolávání populárním sportem a řada horalů se snaží zdolat všechny Munros ze seznamu.  První dokončil zdolávání všech Munros A. E. Robertson v roce 1901 (i když pozdější přezkoumání zpochybnilo jeho výstup na Ben Wyvis). Prvním nezpochybňovaným pokořitelem byl Ronald Burn, který v roce 1923 zkompletoval všechny Munros a později i všechny vedlejší vrcholy (tops).  V roce 1974 dosáhl Hamish Brown unikátního rekordu - jako první zkompletoval všechny Munros během jednoho dlouhého treku, trvajícího necelé 4 měsíce. Mezi vrcholy se přesouval pouze pěšky, případně na kole (výjimkou byly jen trajekty na ostrovy Skye a Mull). O svém výkonu napsal knihu "Hamish's Mountain Walk", která velmi přispěla k další popularizaci zdolávání Munros.  Nejrychleji, za 39 dní, zdolal v roce 2010 všechny vrcholy Stephen Pyke, který navíc nevyužil žádné motorové prostředky, když pro přesuny na ostrovy Skye a Mull použil kajaku.  Do současné doby bylo zaevidováno více než 4000 horalů, kteří vystoupali na všech 283 vrcholů.  Tradicí zdolávání Munros se inspirovali i autoři projektu Tisícovky Čech, Moravy a Slezska, který spočívá ve zdolávání českých hor s výškou nad 1000 m a prominencí nad 15 m. Tisícovek je celkem 395 plus přes 180 vedlejších vrcholů.

Podobné seznamy.

Vedle seznamu Munros existují i další seznamy, které obsahují hory na britských ostrovech s určitou výškou, prominencí nebo dalšími parametry, a jejichž zdolávání "(Peak bagging)" je mezi horaly rozšířené:

Munro je označení pro skotské hory, jejichž vrchol přesahuje nadmořskou výšku 3000 stop (tj. 914,4 m) a jež jsou uvedeny v seznamu "Munro's Tables", sestaveném Hughem Munrem v roce 1891 a následně spravovaném Skotským horolezeckým klubem "(Scottish Mountaineering Club)".

Un munro est un sommet d'Écosse ayant une altitude supérieure à, soit. Ils sont nommés ainsi en l'honneur de Sir Hugh Munro (1856–1919), à l'origine de la première liste exhaustive en 1891, les '. Cette liste ne proposait pas de critère objectif pour distinguer les sommets indépendants des sommets secondaires (appelés ') et leur nombre a varié au cours des révisions de la liste par le "". En 2012, date de la dernière révision de la liste, les munros sont au nombre de 282, auxquels il faut ajouter 227 sommets secondaires de plus de. Le munro le plus connu et le plus élevé des îles Britanniques est le Ben Nevis, avec d'altitude.


Historie.

Vznik paláce.

Palác vznikl na místě pěti renesančních domů, které zanikly v průběhu třicetileté války (1618–1648). Stávající palác je proto charakteristický poměrně komplikovanou a nejednotnou dispozicí. V paláci se lze setkat s významnými fragmenty a stavebními partiemi z celého vývojového období cca 1640–1900. O renesančním původu svědčí renesanční stropy, které byly odkryty v červenci 2001 při rekonstrukci konzulárního oddělení velvyslanectví.  V polovině 17. století zakoupil pozemky hrabě Rudolf Colloredo-Waldsee (1585–1657), velkopřevor maltézského řádu a rakouský generál, který jako vojenský velitel pražské posádky ubránil v roce 1648 Staré Město pražské před vpádem švédských vojsk. Palác nechal postavit v letech 1643–1656. V roce 1660 založil okolo paláce rozsáhlou terasovou zahradu umístěnou v petřínském svahu, která vznikla na místě staré vinice. Na jejím vrcholu byl postaven raně barokní zahradní gloriet.  Palác se zahradou patřil v druhé polovině 17. století mezi nejproslulejší a nejvyhledávanější pražské stavby, jak dokládají deníky kardinála Harracha i cestovní deníky zahraničních návštěvníků Prahy. Zahrada byla ve své době pověstná jak svou uměleckou výzdobou, tak překrásnou vyhlídkou na Hrad a na Prahu. Gloriet byl oblíbeným místem pozorování ohňostrojů pořádaných na Vltavě v prostoru dnešní Kampy. Autorství tohoto raně-barokního paláce lze připsat italskému architektu Giovannimu Pieronimu, který se jako pražský pevnostní stavitel s Colloredem velmi dobře znal.

Přestavba v 18. století.

V letech 1715–1718 nechal palác přestavět habsburský diplomat Jeroným Colloredo-Waldsee. Na úpravách a výzdobě ve vrcholně barokním stylu se podíleli architekti Giovanni Battista Alliprandi, Bartolomeo Scotti a posléze zřejmě i J. B. Santini. Jednalo se především o přestavbu uličního průčelí s důmyslným prokomponováním klenáků v jednotlivých patrech paláce. Avšak uliční průčelí nese typické architektonické znaky spíše Santiniho tvorby (klenáky, frontony), proto je přestavba paláce připisována právě tomuto významnému českému architektovi italského původu. Klíčové změny interiérů i zahrad jsou dílem Alliprandiho (1720). Z těchto úprav se v paláci dochovalo několik štukových stropů, které lze podmíněně připsat Giacomu Antonimu Corbellinimu.

Schönbornové.

Později se v paláci se postupně prostřídalo několik šlechtických majitelů. V roce 1794 palác koupila hraběcí rodina Schönbornů, podle které nese palác své jméno. V roce 1910 začali Schönbornové pokoje v paláci pronajímat. Jedním z nejslavnějších nájemníků byl Franz Kafka, který si v roce 1917 pronajal na několik měsíců dva pokoje. V dopise své tehdejší snoubence Felice Bauerové napsal:  “"Vešel jsem do realitní kanceláře, kde mi téměř okamžitě řekli o bytě v jednom z nejhezčích paláců. Dva pokoje, předsíň, z níž jedna polovina byla upravena jako koupelna. Šest set korun za rok. Byl to jako splněný sen. Šel jsem tam. Pokoje vysoké a krásné, červené a zlaté, skoro jako ve Versailles. Čtyři okna do klidného schovaného dvora, jedno okno do zahrady. Jaké zahrady! Když vejdeš do brány paláce skoro neuvěříš, co vidíš. Skrz vysoký oblouk druhé brány lemované karyatidami vidíš zahradu svažující se pomalu a majestátně, krásně rozdělenou rozvětveným kamenným schodištěm. Ale byt má jednu malou chybu. Bývalý nájemník, mladý muž žijící odděleně od své manželky, v něm žil se svým sluhou jen několik měsíců, a náhle byl přesunut (je státní zaměstnanec) a musel opustit Prahu. V tom krátkém čase už ale investoval do bytu hodně a nechce ho dát jen tak. Hledá někoho, kdo může alespoň částečně zaplatit náklady na zavedení elektřiny, vybavení koupelny, zavedení telefonu a velký koberec na zdi. Já jsem ten někdo nebyl. Chtěl (a určitě ne mnoho) šest set padesát korun. To pro mě bylo moc, a také přehnaně vysoké studené pokoje byly na můj vkus moc luxusní. A navíc stejně nemám žádný nábytek. To byly další věci, které jsem vzal v úvahu. Nicméně, ve stejném paláci byl ještě jeden byt, který pronajímá přímo správce paláce, ve třetím patře, docela nízké stropy, výhled do úzké ulice s Hradčany kousek před okny. Přátelštější, lidštější, skromně zařízený – jedna mladá hraběnka v něm žila jako host, zřejmě s celkem skromnými nároky. Vybavení odpovídající mladé dívce tam ještě bylo. Obával jsem se, jestli je ještě k mání. To mě činilo trochu zoufalým".” Do Schönbornského paláce se Franz Kafka nakonec přistěhoval, ale fakt, že pokoje nebyly v zimních měsících dostatečně vytopeny, zřejmě přispěl k rozvinutí tuberkulózy a Kafka se z paláce odstěhoval do sanatoria.

V americkém vlastnictví.

V roce 1919 palác zakoupil od Carla Johanna Schönborna Richard Teller Crane, syn amerického milionáře Charlese Richarda Cranea, který byl v letech 1919–1921 prvním americkým velvyslancem v Československu. Jeho otec byl přítelem T. G. Masaryka (a později tchánem Jana Masaryka) a sehrál důležitou roli při vzniku Československa. V roce 1902 pozval profesora T. G. Masaryka přednášet do Chicaga, a protože byl nadšeným slavistou, seznámil Masaryka se slovanskými komunitami na americkém středozápadě. A byl to Charles Richard Crane, kdo zprostředkoval setkání T. G. Masaryka s prezidentem Woodrowem Wilsonem, u něhož Masaryk našel podporu pro nový československý stát. Crane palác koupil za 117 000 dolarů. Snížená cena byla pravděpodobně způsobena nedostatkem reprezentačních prostor a množstvím nájemníků (80 pokojů ze 100 bylo pronajato). Po návratu do Washingtonu nabídl Crane palác americké vládě, která ho v roce 1924 koupila za 125 000 dolarů a upravila na zastupitelský úřad a sídlo amerických velvyslanců. Za druhé světové války byl palác ve správě švýcarského zastupitelství, které se o něj příliš nestaralo. Po válce Američané palác převzali v neutěšeném stavu, což byl zřejmě důvod, proč americký velvyslanec Laurence A. Steinhardt hledal reprezentativnější rezidenci. V září 1945 si pronajal od československého státu vilu Otto Petschka v Praze 6 – Bubenči, kterou americká vláda v roce 1948 odkoupila.  Od roku 1945 slouží Schönbornský palác slouží pouze jako úřad, který je přístupný pouze zaměstnancům a pozvaným návštěvníkům velvyslanectví.

Rekonstrukce po roce 2000.

V červenci 2001 byly při rekonstrukci konzulárního oddělení odkryty stropy z období pozdní renesance. Veškeré stavební práce byly ihned zastaveny a konzultace s historiky umění ukázaly, že se jedná o významný nález umění, které palác zdobilo na počátku 17. století, kdy byly barevné malby na dřevěných stropních kazetách důležitým estetickým prvkem. Byl vypracován plán pro odkrytí a konzervaci stropů a v roce 2006 byly restaurovány.  Restaurované stropní kazety, na kterých je znázorněna vojenská výzbroj, císařská orlice a znak, jsou k vidění místnosti služeb pro americké občany. Vzácností je jedna z rohových kazet u oken, na níž je vidět značka umělcova cechu a jeho iniciály. Směrem od uliční strany hlouběji do budovy, pravděpodobně do soukromějších komnat, jsou malby dekorativnější a objevují se v nich květinové, zvířecí a figurální motivy. Obliba těchto malovaných motivů postupně klesala a za vlády Marie Terezie se dřevěné kazetové stropy přestaly používat úplně. Císařovna přikázala, aby všechny dřevěné stropy byly překryty omítkou kvůli požární bezpečnosti. Z nálezu vzkazu v láhvi, který je vystaven u vstupu do budovy velvyslanectví, vyplývá, že tyto dřevěné stropy byly omítnuty kolem roku 1805.

Uměleckohistorický popis.

Palác tvoří čtyři křídla ležící okolo tří nádvoří. Stavba má zvýšené přízemí, dvě podlaží a na střeše vyhlídkový altán. Nejstarší a nejzdobnější částí stavby je uliční průčelí, které nese mnohé Santiniho znaky "(frontony)." Jednoduchý vstup lemují dva kamenné toskánské polosloupy a balkon s balustrádou. Fasáda je členěna svislými pilastry, nárožními rustikami a systémem klenáku opakujících se v každém patře. Motiv mohutných klenáků se objevuje v trojí aplikaci. V přízemí jsou uplatněny nad okny v rýhované bosáži umístěny jakoby do „prázdna“. Nad okny v prvním patře "(Piano nobile)" jsou zasazeny do systému provázání vysokých okenních šambrán s výrazně vyčnívajícími segmentovými a zalomenými frontony (právě zde kontrastuje tento vertikální plošný prvek s relativní křehkostí šambrán). Na pomezí prvního a druhého patra je kolorovaný Schönbornský erb. V druhém patře a ve štítu náznakového středového rizalitu jsou klenáky umístěny nad záměrně staženými okny do mírného obdélníku a na výrazně profilovanou římsu.  Střešní partii dominuje vyhlídkový altán s trojúhelným nízkým štítem, kde se opět uplatňují klenáky nad třemi téměř čtvercovými okny. Měkčí tvary mají dva střešní arkýře, otevřené velkými oválnými otvory, umístěné po stranách vyhlídkového altánu. Štít níže položené partie paláce má dokonce křivolaký obrys s okny kalusového vzhledu. Střecha je z pálené tašky.  Ve srovnání s dalšími Santiniho malostranskými paláci "(Morzinský palác 1713–1714)" působí právě Schönbornský dům dojmem určité střídmosti a strohosti. Autor záměrně použil velmi úsporně štukové výzdoby uliční části aby vytvořil kontrast mezi bohatou štukovou dekorací v prostoru nádvoří. Nádvoří paláce je zdobeno dekorativními lištami okolo oken s ornamentálními hlavami a girlandami v barokním slohu. Tato část byla doplněna plastickou výzdobou portálu. Z vnějšího průčelí byla přenesena raně barokní sochařská výzdoba do portálu vjezdu z nádvoří. Jedná se o dvojicí atlantů "(karyatidy)" od neznámého autora (možné autorství M. B. Braun).

Spory o autorství.

Otázka autorství paláce nebyla doposud plně objasněna. S rodem Colloredo byli ve styku oba čelní představitelé vrcholně barokní architektury, Alliprandi i J. B. Santini. G. B. Alliprandi prokazatelně pracoval v roce 1712 na jejich panství v Opočně ve východních Čechách, kde upravil renesanční kostel "Nejsvětější Trojice (1716)". Alliprandi je zde také písemně doložen již dříve v letech 1709–1710. Roku 1718 byl do Opočna povolán také Santini, aby provedl úpravy zámku a navrhl další drobné stavby v okolí (nedochované). Santinimu byl projekt paláce svěřen dříve jak Alliprandimu.  Objevují se myšlenky, že fasáda nenese žádné znaky, které by korespondovaly s dynamickým a expresivním stylem, typickým pro Santiniho, ale naopak vykazuje poklidný ráz Alliprandiho staveb. Tyto myšlenky však vycházejí jen z jednostranného chápání Santiniho díla. Právě na něho ukazuje důmyslný systém provázání, gradace a konečné vyznívání s volbou jednoho dominantního, v různých aplikacích a souvislostech uplatněného prvku ("Kapitulní děkanství na Pražském hradě 1706, Morzinský palác na Malé Straně 1713–1714, Thun-Hohenštejnský palác na Malé Straně 1716").  G. B. Alliprandi byl šiřitelem vídeňsky orientované architektury (pozdně barokní klasicismus), kterou zaštiťovaly osobnosti jako J. L. von Hildebrandt a J. B. Fischer von Erlach (1656–1723). Alliprandi uplatňoval architektonické prvky jako klenáky, bosáž nebo nárožní rustiku podobně jako Santini. Avšak jeho nejtypičtějším architektonickým prvkem je tvarosloví fasády s válcovým rizalitem prostupující obě patra stavby a vyzdvihující se věžovitě nad střechou "(Šternberský palác na Hradčanech 1700–1708, Lobkovický palác na Malé Straně 1703–1707, zámek v Libici u Mělníka 1700–1706, zámek Veltrusy 1711)." Právě tento motiv autor s oblibou uplatňoval u mnoha svých staveb. Stejně tak byl zastáncem jednoduchosti a plošnosti fasády. Žádný z těchto motivů nenalezneme na Schönbornském paláci.

Zahrada.

Za palácem se rozléhá terasovitá zahrada italského typu s rozlohou 2,68 ha a sedmiakrový sad. Zahrada vznikla na místě původní petřínské vinice. Zvláštností zahrady je jezdecké schodiště vedoucí z terasy do paláce. Hrabě Colloredo-Waldsee ztratil v bitvě u Lützenu nohu (16. listopadu 1632), a proto si nechal postavit schodiště se speciálním sklonem vedoucí na první zahradní terasu, aby mohl jezdit na koni přímo do paláce. Na barokní úpravě zahrady se podepsali J. B. Santini-Aichel a G. B. Alliprandi. Za Schönbornů dostala zahrada působivější krajinářský vzhled.  Zahrada rozdělená do dvou teras vrcholí glorietem, zahradním letohrádkem s otevřenými arkádami, na němž vlaje vlajka USA. Za socialismu byl proto pro mnoho lidí symbolem svobody a demokracie.  Gloriet nechal postavit v 17. století na místě bývalého viničního domku Rudolf Colloredo-Waldsee. Architektem byl Giovanni de Galliano Pieroni (1586–1654), který se jako pražský pevnostní stavitel s Rudolfem Colloredo-Waldsee dobře znal.  Na střeše glorietu je malá místnost s okny do všech čtyř stran. Její strop je pokryt malbami z doby kolem poloviny 17. století, jejich autorem je pravděpodobně Antonín Stevens ze Steinfelsu (1618–1672), který pracoval i v blízkém Strahovském klášteře.  Gloriet sloužil jako vyhlídkový pavilon, neboť z něj bylo možné vidět všechny dominanty Prahy.  V roce 2013 byl gloriet nasvícen duhovými barvami na podporu festivalu Prague Pride (12. až 18. srpna 2013).

Schönbornský palác nebo také Colloredovský palác je barokní palác v Praze na Malé Straně v ulici Tržiště 365/15. Je chráněn jako kulturní památka. Od roku 1925 je sídlem Velvyslanectví USA a přístup do něj mají jen zaměstnanci. K paláci patří rozlehlá terasovitá zahrada se sadem a raně barokní gloriet na úbočí petřínského kopce. Palác se nazývá Schönbornský po svém posledním šlechtickém majiteli.

Le Palais Schönborn (), situé à Malá Strana, quartier du centre de Prague, abrite l'actuelle Ambassade des États-Unis auprès de la République Tchèque. Richard Crane, petit-fils d'un millionnaire de Chicago, qui avait acquis le palais à la fin de la Première Guerre Mondiale, a vendu l'immeuble, en 1925, au Gouvernement des États-Unis pour la somme de.


Cíl hry.

Vlastní hra.

Na začátek vlastní hry je hráčem zvolena mapa, počet spojenců a naopak nepřátel, začínající epocha, obtížnost "(snadná/normální/obtížná)", civilizace a další drobnosti. Hráči mají možnost sdružovat se do týmů. Poté je hráč počítačem zasazen do libovolného místa zvolené mapy a s pomocí hlavní budovy (kapitolu) a počátečních vesničanů buduje město, těží suroviny, postupuje do dalších epoch a zaopatřuje město před nepřítelem. Hned po zajištění města přichází na řadu budování armády pomocí nejlepších dostupných technologií, jejich vylepšení a následné expandování do města nepřítele. Ve hře jsou úměrně k příslušné éře a vyspělosti dostupné různé typy budov, jednotek a vylepšení. V pozdějších epochách jsou k dispozici jednotky pozemní, námořní i letecké. Vyhrát lze nejen vojensky, ale např. i postavením a ubráněním určitého počtu speciálních budov – divů světa.

Kampaň.

V kampani se jednotlivé úkoly liší dle příběhu. Prakticky jde ale vždy buď o dosažení určitých pozic, budování města či zničení nepřítele.  Vítězství přichází ve chvíli, kdy hráč splní zadaný úkol.

Získávání surovin.

Jídlo.

Potravu lze získávat čtyřmi způsoby:

Dřevo.

Dřevo je těženo ze stromů.

Nerostné suroviny.

Na mapě jsou k dispozici doly na zlato, železo a kámen, ve kterých se nachází 300 tisíc jednotek příslušné suroviny.

Zdokonalení.

Kromě klasických vylepšení formou výzkumu v jedné z budov (např. postup do další epochy) lze zdokonalovat zvlášť jednotlivé vlastnosti jednotek, jako je třeba útočné číslo, rychlost pohybu, brnění, pancíř, u některých i dostřel. Zavedená zdokonalení platí pro všechny jednotky daného typu až do konce hry. Počet vylepšení jednotky daného typu je omezen, a nelze jej později změnit.

Epochy.

Postoupit do následující epochy může hráč po splnění určitých podmínek. Postup je však velmi nákladný na získané suroviny (dřevo, zlato, jídlo, železo).

Epochy dle pořadí.

Názvy dob jsou uvedeny tak, jak jsou v oficiálním překladu. V jiných překladech se mohou lišit.

Budovy.

Budovy dovede ve hře stavět pouze dělník, kterého lze vycvičit v kapitolu. Standardně stojí postavení budovy část surovin z hráčových zásob (nejčastěji se platí dřevem či kamenem).

Divy světa.

Ve hře je umožněno stavět divy světa, některé jsou inspirované skutečnými historickými stavbami. Jejich stavba je velmi nákladná na získané suroviny, a navíc s postupem do dalších epoch se jejich cena zvyšuje. Každý div poskytuje hráči, případně týmu hráče který jej postavil, nějaký bonus, konkrétně:

Empire Earth (zkr. EE) je RTS počítačová hra vytvořená společností Stainless Steel Studios a vydaná společností Sierra Entertainment v listopadu roku 2001.

Empire Earth est un jeu de stratégie en temps réel édité par Sierra Entertainment et développé par Stainless Steel Studios, sorti en 2001 sur PC. Jouable en solo ou en multijoueur, il permet de livrer des batailles en temps réel, mettant en scène différentes époques de l'humanité, de la Préhistoire au futur. Le jeu propose de livrer des combats fictifs et aléatoires, mais aussi des batailles historiques au travers de quatre campagnes, qui mettent notamment en scène les deux guerres mondiales et la guerre de Cent Ans.


Vývoj.

Pozadí.

V roce 1963 vydalo USAF poptávku na letoun AWACS, který by nahradil letouny Lockheed EC-121 Warning Star, které sloužily v té době v roli letounů včasné výstrahy již více než deset let. Nové letouny měly umožňovat využití nových technologií v oblasti radarů, které umožňovaly leteckým radarům „shlížet dolů“ a odhalovat i nízko letící letouny, což bylo dříve díky rušivým odrazům špatně proveditelné. Předběžná zakázka byla původně zadána společnostem Boeing, Douglas a Lockheed. V roce 1967 byl zahájen paralelní program, který měl za cíl vývoj nového radaru. Tato práce byla svěřena společnostem Westinghouse Electric a Hughes Aircraft, které byly vyzvány, aby vyvinuly kompletní radarový systém. V roce 1968 byl tento systém zmiňován jako „Overland Radar Technology (ORT)“ při testování na upraveném letounu EC-121Q. Průkopnický návrh společnosti Westinghouse byl nakonec vybrán jako vítězný.  Boeing původně navrhoval postavení úplně nového letounu, ale zkoušky ukázaly, že navrhovaný stroj by nepřekonal v té době již provozovaný dopravní letoun Boeing 707, který byl proto později vybrán. Pro zvýšení vytrvalosti měl být tento letoun poháněn osmi motory General Electric TF34 a jeho radar měl být umístěn otáčejícím se disku nahoře nad trupem letounu před svislou ocasní plochou. Návrh společnosti Boeing byl vybrán v červenci 1970, protikandidátem byl letoun společnosti McDonnell Douglas založený na letounu DC-8. Původní objednávka zněla na dva letouny s označením "EC-137D", které měly sloužit výlučně pro testování dvou typů vyvíjených radarů. Jako testovací stroje nemusely mít vytrvalost ve vzduchu 14 hodin, která byla požadována u sériových strojů, a proto letouny EC-137 používaly i nadále komerční motory Pratt & Whitney JT3D. Pozdější snížení požadavků na snížení vytrvalost ve vzduchu vedlo k tomu, že tyto běžné motory zůstaly zachovány i u sériových letounů.  První letoun EC-137 vykonal svůj první let 9. února 1972. Porovnávací letové testy obou radarů byly prováděny od března do července téhož roku. Příznivější výsledky vedly k tomu, že radar společnosti Westinghouse byl vybrán pro instalaci do sériových strojů. Původně se předpokládalo, že radar společnosti Hughes bude jasným vítězem. Jednoduše proto, že mnoho jeho radarů bylo v té samé době montováno do nových letounů McDonnell Douglas F-15 Eagle. Radar společnosti Westinghouse však používal k toku dat rychlou Fourierovu transformaci (FFT), aby bylo možné digitálně vyřešit 128 dopplerovských frekvencí, zatímco radar společnosti Hughes používal analogové filtry založené na návrhu radaru pro letoun F-15. Technický tým společnosti Westinghouse zvítězil v této soutěži tím, že měl programovatelné 18 bitové počítače, jejichž software mohl být upravován před každou misí a kvůli multiplexovému módu „Beyond The Horizon“ (česky: za obzorem, zkratka: BTH), který doplňoval pulzní Dopplerův radar. To se ukázalo obzvláště užitečné pro zjišťování lodí na moři za obzorem.

Vývoj vlastního letounu.

Souhlas s vývojem letounu v plném rozsahu funkcí systému AWACS byl dán 26. ledna 1973. Aby byl umožněn další rozvoj systémů letounu, byly objednány tři předvýrobní stroje, přičemž první z nich poprvé vzlétnul únoru 1975. Pro úsporu nákladů byly sníženy požadavky na vytrvalost letounu ve vzduchu tak, aby letounu postačovaly čtyři původní motory JT3D (americké vojenské označení: TF33). Společnosti IBM a Hazeltine byly vybrány pro vývoj palubního počítače a zobrazovacích systémů. Počítač IBM obdržel označení 4PI a software byl napsán v programovacím jazyce JOVIAL. Úprava klasického letounu Boeing 707 na letoun E-3 Sentry zahrnovala instalaci rotujícího radarového dómu, jednobodového systému pro doplňování paliva na zemi, systému pro doplňování paliva za letu a únikový systém. Zkoušky a jejich vyhodnocování u prvního letounu E-3 Sentry byly zahájeny v říjnu 1975. Během let 1977 – 1992 bylo postaveno celkem 68 letounů E-3.

Budoucnost.

O letouny AWACS projevily zájem i Japonské letecké síly sebeobrany, ale protože se typ Boeing 707 v té době již nevyráběl, bylo vybavení letounů E-3 namontováno do letounu Boeing 767 a tak vznikl letoun s označením Boeing E-767. Nové letouny Northrop Grumman E-10 MC2A byly zamýšleny jako náhrada za letouny E-3 letectva Spojených států (a také jako náhrada letounů Boeing RC-135 a Northrop Grumman E-8 Joint STARS), ale tento program byl zrušen ministerstvem obrany USA. USAF v současné době na letounech provádí celou řadu dílčích vylepšení, které se týkají hlavně avioniky, aby pozvedly úroveň letounů na současný výkonnostní standard. Společnost Boeing provedla letové zkoušky vylepšených letounů E-3 Block 40/45. Tyto upravené letouny E-3 mají vylepšený prostor pro posádku i sekci pro řízení leteckého boje a stejně tak i výrazně modernizované elektronické vybavení.  Další modernizační program USAF se nazývá „Avionics Modernization Program“ (AMP). Tento program zahrnuje vybavení letounů E-3 „skleněným kokpitem“ (nahrazení klasických přístrojů obrazovkami). Letectvo chce také upravené E-3 s proudovými motory, které budou spolehlivější než ty původní a budou mít nejméně o 19% menší spotřebu paliva. Nové dvouproudové motory dají letounům delší dolet, delší čas strávený v pozorovací pozici a kratší minimální délku dráhy pro vzlet. Letouny s touto modifikací by mohly startovat s plnými nádržemi paliva i z rozjezdových drah dlouhých jen 3 000 m a to i při vyšších teplotách a při nižším barometrickém tlaku, což se vztahuje například na základny v horských oblastech. V souvislosti s tím, že motory letounů E-8 Joint STARS byly vyměněny za nové dvouproudové motory Pratt & Whitney JT8D-219, přičemž cena jednoho z nich je poloviční oproti konkurenčnímu motoru CFM International CFM56, začalo letectvo opět uvažovat o výměně motorů flotily letounů E-3 za účinnější.

Popis.

Celkový popis.

Letoun E-3 Sentry má upravený trup letounu Boeing 707-320B. Letouny E-3 USAF a NATO mají dolet bez tankování za letu dolet kolem 6 400 km nebo 8 hodin letu. Novější verze letounu E-3, které nakoupila Francie, Saúdská Arábie a Spojené království, byly vybaveny dvouproudovými motory CFM56-2. Ty umožňují letounu zůstat ve vzduchu až 11 hodin s doletem kolem 8 000 km. Dolet letounu Sentry a doba jeho setrvání ve vzduchu může být prodloužena tankováním paliva ve vzduchu a posádky mohou pracovat na směny, přičemž jedna z nich odpočívá v odpočinkové a jídelní sekci. Radarový dóm ve tvaru disku má průměr 9,1 m, ve svém středu má výšku 1,8 m a je držen pomocí dvou vzpěr ve výšce 3,4 m nad zadní částí trupu. Radar je nakloněn o 6° směrem dolů na přední straně kvůli zmírnění odporu vzduchu během vzletu a během letu rychlostí pro maximální výdrž ve vzduchu. Tento náklon radaru musí být elektronicky kompenzován. Radar je vybaven chlazením pro odvádění tepla z elektronických a mechanických systémů. Radar se otáčí pomocí hydraulického pohonu, což umožňuje radaru Westinghouse AN/APY-1 nebo AN/APY-2 elektronické sledování prostoru od zemského povrchu až po stratosféru a to jak nad pevninou, tak i nad mořem.  Mezi další hlavní podsystémy patří navigační, komunikační a počítačové systémy. Data z těchto systémů, které zpracovává počítač, jsou zobrazována na obrazovkách v grafické nebo tabulkové formě. Operátoři těchto systémů provádějí sledování, identifikaci, řízení boje a zajišťují komunikaci. Radarové a počítačové podsystémy letounu E-3 mohou shromažďovat a zobrazovat všeobecné i detailní informace o bojišti. To zahrnuje pozici a informace o pohybu nepřátelských letounů a lodí i umístění a stav vlastních letounů a námořních plavidel. Informace mohou být zasílány vrchnímu velení a řídícím střediskům v zázemí nebo na palubu vlastních lodí. V době krizí mohou být data přeposílána přímo nejvyššímu velení ve Spojených státech prostřednictvím letounů RC-135 nebo letadlových lodí.  Na každém ze čtyř motorů je namontován generátor elektrické energie o celkovém výkonu 1 MW, kterou spotřebovává radar a ostatní elektronické vybavení letounu. Jeho pulzní Dopplerův radar má dosah více než 400 km při zjišťování nízko letících cílů a v režimu „za obzorem“ má dosah zhruba 650 km pro cíle letící ve střední a vyšší letové hladině. Radar v kombinaci s podružným přehledovým radarem poskytuje i „pohled dolů“ pro odhalení, identifikaci a sledování nízko letících nepřátelských i přátelských letounů, zatímco potlačuje rušivé odrazy od zemského povrchu. Při podpoře leteckých operací proti pozemním cílům mohou letouny E-3 poskytovat přímé informace pro přehrazování bojiště, provádění průzkumu, provádění letecké přepravy a pro blízkou leteckou podporu pro přátelské pozemní jednotky. Také může poskytovat informace velitelům vzdušných operací k získání a udržení kontroly vzdušného boje, přičemž současně může pomáhat protivzdušné obraně při odhalování, identifikaci a sledování nepřátelských letounů, které se nacházejí ještě daleko od hranic USA nebo spojenců v NATO a může proti nim navádět přepadové stíhací letouny.

Modernizace.

Poté co letouny vstoupily do služby u USAF, byly podrobeny rozsáhlému modernizačnímu programu pod názvem "„Block 30/35 Modification Program“", který byl zaměřen na podstatné posílení jejich schopností. Tato modernizace byla zahájena v květnu 1987 a pokračovala až do 30. října 2001, kdy byl dokončen 32. a tedy poslední letoun. Prvním ze čtyř zásadních vylepšení byla instalace elektronických podpůrných zařízení (ESM) umožňující pasivní zjišťování a identifikování leteckých a povrchových zdrojů elektronického vyzařování. Druhým byl společný taktický systém pro poskytování informací ("Joint Tactical Information Distribution System" - JTIDS) pro poskytování zabezpečené vysokorychlostní komunikace odolné proti rušení pro přenos nejrůznějších informací. Tento systém posílil systém "TADIL-A Link-11" s vysokorychlostní výměnou radarových informací. Systém je také znám pod označením "TADIL-J" nebo "Link-16". V rámci projektu byla také zvětšena paměť palubního počítače, aby zvládl výše uvedené a případně i další systémy. Poslední velkou úpravou byla instalace systému GPS.  Dalším společným modernizačním programem USAF a NATO byl program pro vylepšení schopností radaru pod názvem "„Radar System Improvement Program“" (RSIP). Tento program zvýšil operační možnosti radarů letounů E-3 a výrazně zvýšil jejich spolehlivost, dostupnost dílů a usnadnil jejich údržbu. V podstatě tento program nahradil starší obvody využívající tranzistory a integrované obvody, které už ani nikdo nevyráběl, digitálními počítači. Tyto počítače mohly být pak naprogramovány v programovacím jazyku vyšší úrovně. To znamenalo podstatné zvýšení výkonu počítačových systémů. Tyto úpravy hardwaru a softwaru zlepšily výkony radaru letounů E-3 a jejich schopnost zjišťovat cíle a to zvláště cíle s nízkým radarovým odrazem.  K programu RSIP se připojilo i RAF, aby mohly být vylepšeny i radary britských strojů. Úpravy těchto letounů byly dokončeny v prosinci 2000. Společně s programem RSIP byla provedena i instalace systému GPS/Inerciálního navigačního systému, což podstatně zvýšilo přesnost určování pozice. V roce 2002 společnost Boeing oznámila, že bude tuto modernizaci provádět i na francouzských strojích. Tato instalace byla dokončena v roce 2006.

Operační historie.

V březnu 1977 obdrženo 552. křídlo leteckého varování a řízení ("552nd Airborne Warning and Control Wing") na letecké základně Tinker v Oklahomě první letoun E-3. Poslední 34. letoun Sentry byl dodán k USAF v červnu 1984.  USAF má v současnosti (duben 2012) v aktivní službě celkem 32 letounů E-3 Sentry. 27 z nich má svou domovskou základnu na letecké základně Tinker a podléhají leteckému velitelství "„Air Combat Command“" (ACC). 4 letouny náleží k pacifickému letectvu "(Pacific Air Forces/PACAF)" a mají základny na leteckých základnách Kadena na Okinavě a Elmendorf na Aljašce. Jeden letoun (TS-3) je přidělen ke společnosti Boeing pro další vývoj a testování systémů.  NATO obdrželo 18 letounů E-3A a podpůrné vybavení pro podporu leteckých sil NATO. Jelikož ale všechny letouny musí být registrovány v konkrétní zemi, bylo rozhodnuto registrovat všech 18 strojů v Lucembursku, které je členem NATO a předtím nemělo žádné letectvo. První letoun E-3 NATO byl dodán v lednu 1982. Všech 18 letounů bylo přiděleno ke třem letkám na základně NATO v německém Geilenkirchen. V současnosti (duben 2012) má NATO celkem 17 letounů E-3 Sentry, protože jeden letoun byl zničen při nehodě v Řecku.  Spojené království a Francie jsou sice členy NATO, ale přesto se nepodílejí na provozu společných letounů E-3 NATO. Místo toho si pořídily vlastní letouny E-3, které zapojují do společných projektů. Spojené království a Francie provozují své letouny E-3 nezávisle na sobě i na NATO. Spojené království provozuje sedm letounů a Francie provozuje čtyři letouny. Všechny tyto letouny jsou osazeny novějšími motory CFM56-2. Britský požadavek vyvstal po zrušení projektu British Aerospace Nimrod AEW3, který měl nahradit letouny Avro Shackleton AEW2 v 80. letech 20. století. Spojené království objednalo letouny v únoru 1987. Dodávky byly zahájeny v roce 1990. Dalším operátorem tohoto typu letounu je Saúdská Arábie, která používá pět letounů. Všechny mají motory CFM56-2.  Letouny E-3 Sentry byly mezi prvními, které byly nasazeny v rámci operace Pouštní štít, kde okamžitě zahájily pozorovací mise proti iráckým silám. Během operace Pouštní bouře letouny E-3 odlétaly 379 misí, při kterých strávily 5 052 hodin v pozorovacích pozicích. Schopnost sbírat mnoho dat z radarových a počítačových podsystémů letounů E-3 vedla k tomu, že celá letecká válka mohla být poprvé v historii nahrávána. Dále poskytování vedení se sdělováním aktuálních informací o aktivitě nepřítele vedlo k tomu, že operátoři systémů v letounech E-3 asistovali při 38 z 41 sestřelů nepřátel zaznamenaných během celého konfliktu. Letouny E-3 NATO se účastnily mezinárodní letecké operace v Libyi v roce 2011.

Mimořádné události a nehody.

Letouny E-3 postihly zatím (duben 2012) tři velké nehody. Následuje jejich popis:

Varianty.

EC-137D E-3A KE-3A E-3B  E-3C JE-3C E-3D E-3F E-3G

Specifikace (USAF/NATO).

"Technické údaje pocházejí z webu „USAF“ a „Globalsecurity.org“.  NATO  Spojené státy americké

Boeing E-3 Sentry je letoun včasné výstrahy a řízení (Airborne Warning and Control System, zkráceně AWACS) vyvinutý společností Boeing, která byla hlavním dodavatelem. Letoun byl odvozen od stroje Boeing 707, aby za každého počasí prováděl průzkum, velení, řízení a zajišťoval spojení. Letouny používá USAF, NATO, RAF, Francouzské letectvo a Královské letectvo Saúdské Arábie. Letouny E-3 jsou charakteristické velkým otáčivým radarem ve tvaru disku neseným vzadu nad trupem. Výroba skončila v roce 1992 poté, co bylo vyrobeno 68 strojů.

Le Boeing E-3 "Sentry (« sentinelle »), communément dénommé AWACS" ("Airborne Warning & Control System"), est un avion de détection et de commandement développé par Boeing en tant que maître d'œuvre. Dérivé du Boeing 707, il fournit une surveillance, un commandement, un contrôle et des communications tout-temps ; il est utilisé par l'United States Air Force (USAF), l'OTAN, la Royal Air Force (RAF), l'Armée de l'air française et la Force aérienne royale saoudienne. Le E-3 est reconnaissable à son dôme radar rotatif distinctif au-dessus du fuselage. La production s'achève en 1992 après la construction de.


Biografie.

Narodila se jako mladší dcera Pipina I. Staršího (z Landen), austrasijského majordoma krále Dagoberta I., a jeho manželky sv. Idubergy (Itty). Její starší sestrou byla Svatá Begga; přes ni byl její otec předkem Karla Martela, Pipina Krátkého a Karla Velikého.  Gertruda tedy pocházela z velmi vysoce postavené a vážené rodiny, jež měla své sídlo na hradě v Nivelles. Když bylo dívce deset let, pozval její otec krále Dagoberta a další velmože království na symposium. Při té příležitosti měly být ohlášeny její zásnuby se synem austrasijského knížete. Hluboce nábožensky založená dívka však s pobouřením odmítla, že se neprovdá ani za syna knížete, ani za žádného jiného muže, že pouze Kristus bude jejím snoubencem.  Po otcově smrti v roce 640 její matka Iduberga na radu biskupa sv. Amanda přeměnila rodinné sídlo v Nivelles ve smíšený (mužský i ženský) klášter. Austrasijská aristokracie se stavěla proti tomuto počinu ve snaze zabránit tomu, že by se významná panství dostala do moci církve, i proto, že by tím prestiž Pipinovců významně vzrostla. Aby zabránila tomu, že by snad Gertuda byla unesena a násilně provdána, ostříhala jí Iduberga vlasy, aby dala všem najevo rozhodnutí své dcery vzdát se manželství a odevzdat se Bohu.  Krátce po založení kláštera opustila Iduberga svou pozici abatyše a pobývala v klášteře jako prostá řeholnice, sloužíc radami své dceři, jež nastoupila na její místo. Mezi množstvím poutníků, kteří přicházeli do kláštera, byli i dva bratři (pozdější světci) Feuillien a Ultan – irští mnichové, kteří cestovali z Říma do Peronne k hrobu třetího bratra jménem Urseus. Gertruda a její matka darovaly bratřím pozemky ve Fosses-la-Ville, na nichž vznikl další klášter. Ultan se stal jeho převorem a Feuillien zůstal v Nivelles a objasňoval mnichům a jeptiškám Písmo svaté. V polovině 7. století založila Gertruda benediktinský klášter v Karlburgu v Dolních Francích, jeden z prvních klášterů v tomto prostoru, který se staral především o nuzné, staré a nemocné.  Po smrti Idubergy v roce 652 pověřila řízením kláštera v Nivelles zástupkyně, aby mohla sama věnovat více času studiu Písma. Ve věku 32 let natolik zeslábla v důsledku přílišné střídmosti v jídle a nedostatku spánku, že se rozhodla svou funkci složit. V prosinci roku 658 se její nástupkyní stala její neteř Wulfetruda.  Krátce nato Gertruda zemřela. Záhy po smrti začala být uctívána jako světice. Na místě její smrti Anežka, třetí abatyše kláštera v Nivelles, založila kostel.

Kult.

Kolem roku 670 sepsala jedna řeholnice z kláštera v Nivelles Gertrudin životopis ("Vita Garitrudis abbatissae Nivialencis"). Z doby kolem roku 691 pochází text "Virtutes sanctae Geretrudis (Ctnosti svaté Gertrudy") pojednávající o zázracích, jež se staly v okolí jejího hrobu, především zázračná uzdravení, ale také obživnutí udušeného dítěte a ukončení požáru, který vznikl v klášteře.  Její ostatky byly pochovány v klášterním kostele sv. Petra, který byl v 10. století přejmenován na kostel sv. Gertrudy. Z Nivelles se Gertrudin kult rozšířil do celé Evropy. Gertruda je patronkou Nivelles, uctívaná je v městech Beverst, Geertruidenberg a Bergen op Zoom, byla jí zasvěcena řada kostelů, kaplí a špitálů. Je patronkou cestujících a je přivolávána při horečce, proti štírům, myším, především myším polním. Je uctívána jako ochránkyně koček. V 15. století byla vzývána na pomoc při invazi myší v Nizozemí, Alsasku a Katalánii.  Její památka se světí ve výroční den její smrti, 17. března.

Svatá Gertruda, též Getruda z Nivelles (cca 626, Nivelles – 17. března 659, tamtéž), je uctívána jako svatá katolické církve.

Gertrude de Nivelles, née à Landen vers 626 et décédée à Nivelles le, est une moniale et sainte franque. Première abbesse de l'Abbaye de Nivelles, elle est la fondatrice et sainte patronne de la ville de Nivelles en province de Brabant wallon (Belgique). Sa fête liturgique est célébrée le 17 mars : ce jour-là sa statue est portée en procession dans les rues de Nivelles.


Podpora Linuxu.

Linux Foundation slouží jako neutrální mluvčí Linuxu a vytváří originální obsah, který propaguje srozumitelnost platformy Linux. Zároveň také podporuje inovace tím, že je hostitelem společných setkání napříč Linuxovou komunitou, vývojáři aplikací, průmyslem a koncovými uživateli při řešení naléhavých problémů, kterým Linux čelí. Prostřednictvím programů Linux Foundation, koncoví uživatelé, vývojáři a průmyslové subjekty spolupracují na technických, právních a propagačních otázkách týkajících se Linuxu.

Ochrana Linuxu.

Proto, aby tvůrce Linuxu Linus Torvalds a další klíčoví vývojáři neztratili nezávislost, sponzoruje je Linux Foundation tak, že mohou na plný úvazek pracovat na zlepšování Linuxu. Linux Foundation také spravuje ochrannou známku, nabízí vývojářům právní ochranu duševního vlastnictví, a koordinuje v odvětví a komunitě právní spolupráci a vzdělávání.

Zlepšování Linuxu.

Linux Foundation nabízí vývojářům aplikací standardizované služby a podporu, která dělá Linux atraktivním cílem pro zvýšení jejich pracovního úsilí. Mezi ně paří: Linux Standard Base (LSB) a Linux Developer Network.  Linux Foundation podporuje Linuxovou komunitu tím, že jí nabízí technické informace a vzdělání prostřednictvím svých každoročních akcí. Jako jsou například Linux Collaboration Summit, Linux Kernel Summit a rámcový LinuxCon, akci která se konala v září roku 2009.  Linux Foundation také poskytuje služby pro klíčové oblasti linuxové komunity, včetně open source developer travel fondu a další administrativní pomoci. Prostřednictvím svých pracovních skupin, mohou jejich členové a vývojáři spolupracovat na klíčových technických oblastech.  K dispozici je vývojářům také tréninkový program, který není závislí na prodejích a je technicky vyspělý. Tento program se stal skutečným lídrem v Linuxové vývojářské komunitě.

Linux.com.

3. března 2009, Linux Foundation oznámila, že přebírá správu webové domény Linux.com od jejích předchozích majitelů, společnosti SourceForge, Inc.  Webová doména byla znovu spuštěna 13. května 2009, posunula se od svého předchozího vtělení, zpravodajského webu, a stala se centrálním zdrojem nových informací o softwaru, dokumentaci a odpovědí napříč servery. Její součástí je také Linuxový software a hardware adresář.  Stejně jako Linux sám, i Linux.com spoléhá na komunitu při tvorbě a řízení obsahu webové stránky i konverzaci na ní probíhající.

Linux Video.

Linux Foundation je hostitelem významného fóra Linux video, kde mohou uživatelé a vývojáři vytvářet a sdílet Linuxové video tutoriály. Tento web obsahuje také videa z minulých akcí Linux Foundation, stejně jako z dalších fór. Je to také domovská webová stránka každoroční Linux Foundation Video Contest.

MeeGo.

Od září roku 2011 Linux Foundation řídí a spravuje jen jediný open-source projekt mobilního operačního systému, MeeGo. V roce 2010, kdy Intel a Nokia společně oznámily, že spojí své úsilí týkající se Linuxu do nového projektu MeeGo zaměřeného na širší škálu pro hardwarové platformy. Bylo rozhodnuto, že Linux Foundation bude hostovat MeeGo. MeeGo je fúzí projektů Moblin (Intel) a Maemo (Nokia).

Korporátní členové.

Od konce července roku 2011 má Linux Foundation více než 100 korporátních členů, kteří se identifikují s jejími ideály a posláním:

Linux Foundation (LF) je neziskové technologické konsorcium založené za účelem podpory rozvoje Linuxu. Společnost byla založena v roce 2007 sloučením Open Source Development Labs (OSDL) a Free Standards Group (FSG). Linux Foundation podporuje práci zakladatele Linuxu, Linuse Torvaldse. Je podporována předními linuxovými a open source firmami a vývojáři z celého světa.

La Fondation Linux (en anglais "Linux Foundation") est un consortium à but non lucratif fondé le, il résulte de la fusion entre l'Open Source Development Labs et le Free Standards Group.


Historie.

Politické události, které se odehrály na konci 10. a začátku 11. století, měly za následek zvýšený zájem Byzantinců o tyto oblasti. Vítězstvím Basilea II. (976 - 1025 nad Samuelem I. získala Byzanc dříve ztracená území na balkánském poloostrově. To také znamenalo potřebu obnovy politické a církevní správy. Na základě císařovy charty z roku 1020 reorganizoval Basileos II. ochridský patriarchát. Byl zřízen nový Morzovický episkopát, do kterého spadalo i okolí Kozjaku, kde se nachází i dnešní klášter. Byzantským císařem, který se zasloužil o vybudování tohoto kláštera, byl Roman IV. Diogenes. Archeologické výzkumy prokázaly, že se na místě dnešního kláštera nacházel na přelomu 11. a 12. století nevelký jednolodní kostel.  Podle písemných dokumentů, které zanechal Štěpán I. Prvověnčaný obsadili Nemanjićové někdy mezi lety 1180 až 1190 okolí dnešního města Vranje, a tedy i dnešní klášter. Ten byl následně začleněn do církevní správy srbského státu, ve které zůstal až do dobytí Turky.  Jedna od nejrozsáhlejších přestaveb byla ta, kterou inicioval král Milutin a která se konala v letech 1316 a 1317. Pozval navíc soluňské malíře Mihaila a Evtihie, aby vyzdobili nový chrám. Nedlouho po Bitvě na Kosově poli (v roce 1454) byl klášter rozbořen postupující osmanskou armádou. V roce 1489 byl opětovně obnoven Marinem z Kratova. Nové fresky v interiéru hlavního chrámu patřily z uměleckého hlediska mezi klíčová díla své doby.  V roce 1755 byl klášter těžce poškozen při zemětřesení a z řady původních středověkých zdí přežila pouze jižní vstupní brána.  Dnešní podoba památky pochází z poloviny 19. století. Původní komplex doplnily navíc dva bytové domy a také mlýn.  2. srpna 1944 se v klášteře konalo první zasedání makedonských komunistů a antifašistů, známé pod názvem ASNOM, které položilo základy moderní republiky Makedonie. Do roku 1990 v něm také sídlilo i muzeum, věnované této události. Po nárůstu nacionalistických vášní mezi Srby však srbská pravoslavná církev rozhodla o nezbytnosti jeho vystěhování. To vedlo k ostrému střetu mezi Srby a Makedonci (resp. makedonskou pravoslavnou církví), kteří jej na 2. srpna, svůj "Den státnosti" často navštěvovali. Makedonští nacionalisté na protest žádali připojení tohoto kláštera k Makedonii, což však nebylo vyslyšeno. V současné době se tedy muzeum ASNOMu nachází na území Severní Makedonie.

Klášter Prohor Pčinjski (v srbské cyrilici Манастир Прохор Пчињски, v latince Manastir Prohor Pčinjski) se nachází v jižním Srbsku, nedaleko od hranic se Severní Makedonií. V jeho blízkosti se také rozkládá horský masiv Kozjak a řeka Pčinja. Nedaleko od kláštera se nachází také ještě vesnice Klenika. Podle historických údajů nechal v 11. století zbudovat klášter byzantský císař Roman IV. Diogenes jako poděkování svatému Prohoru Pčinjskému, za to, že mu zvěstoval zprávu, že se stane císařem. Klášter dnes funguje jako náboženské a vzdělávací centrum svého kraje. Nachází se v něm bohoslovecká škola, přepisují se v něm historické texty a vyučuje se ikonopísectví.

Le monastère de Prohor Pčinjski (en serbe cyrillique : ; en serbe Alphabet latin serbe : ) est un monastère orthodoxe serbe situé dans le district de Pčinja en Serbie, près de la ville macédonienne de Kumanovo. Il dépend de l'éparchie de Vranje et figure sur la liste des monuments d'importance exceptionnelle de la République de Serbie.


Život.

Dětství a studium.

Rodiče (Věra Michajlovna a Pjotr Vasilevič) se po skončení Rostovské státní univerzity ("Ростовский государственный университет", dnes Jižní federální univerzita) v 1933 přestěhovali do podmoskevské osady Bykovo kvůli otcově aspirantuře. Jejich nový dům byl jen několik kilometrů od bykovského letiště a bylo možné od něho pozorovat startující a přistávající letadla. V Alma-Atě, kam otce přeřadili po ukončení aspirantury, se budoucí generální konstruktér zabýval leteckým modelářstvím, stavěl první modely větroňů a seznamoval se s časopisy "Техника — молодежи" a "Самолёт".  Na počátku druhé světové války se jeho otec jako poručík dostal na frontu a padl v bitvě u Stalingradu. Po válce se osiřelá rodina přestěhovala do města Kamensk-Šachtinskij v Rostovské oblasti, kde žili matčiny rodiče. Tam absolvoval střední školu.  Protože nechtěl nechat samotnou nemocnou matku, namísto Moskevského leteckého institutu ("Московский авиационный институт", MAI) byl přijat na bližší Novočerkasský polytechnický institut. Specializace byla vzdálena letectví – projektování a využití automobilů. Ve třetím ročníku dostal Stalinovo stipendium, aktivně se též věnoval cyklistickému sportu. Během školy zaslal své dokumenty na MAI, byl odmítnut, načež byl přijat do čtvrtého ročníku na Kazaňského leteckého institutu (KAI).

Konstruktér.

V roce 1953 byl při KAI založen nejdřív plachtařský kroužek, který byl v roce 1956 přetvořen na Studentskou konstrukční kancelář (SKB), jedním ze zakládajících členů a pracovníků se stal čerstvý absolvent Simonov. Byl hlavním konstruktérem prvního sovětské konstrukční kanceláře sportovního letectví, současně se stal instruktorem a pilotem-vlekařem leteckého klubu. Pod jeho vedením byly postaveny první sovětské celokovové rekordní kluzáky KAI-11, KA1-12, KAI-14, KAI-17 a KAI-19.  V roce 1969 byl přemístěn z Kazaně do Moskvy a jmenován náměstkem hlavního konstruktéra v Dolnoprudnenské konstrukční kanceláři automatiky. Po devíti měsících byl přeřazen na práci do Uchtomské filiálky Moskevského strojírenského závodu pod vedením Roberta Bartini. Za několik měsíců, roku 1970 byl jmenován náměstkem hlavního konstruktéra v OKB Suchogo. V této funkci v letech 1970 až 1979 řídil letové zkoušky a dolaďování frontového bombardéru Su-24, bitevníku Su-25 a od roku 1976 byl hlavním konstruktérem přepadové stíhačky SU-27. V letech 1979–1983 byl náměstkem ministra leteckého průmyslu. V lednu 1983 stanul v čele OKB Suchogo ve funkci generálního konstruktéra, kterým zůstal do konce života. Pod jeho vedením vznikaly různé modifikace Su-27. Po „perestrojce“, když se snížilo financování ze strany státu, byl iniciátorem částečného převodu prací na komerční bázi. Zpočátku byl mimorozpočtové prostředky získávány prodejem sportovních a akrobatických letounů do zahraničí. Po rozpadu Sovětského svazu a prudkého propadu financování byla dodávána bitevní letadla i do zahraničí (Indie, Indonésie, Malajsie, Čína a další země).  Zemřel 4. března 2011 v důsledku těžké nemoci. Je pohřben na Novodevičím hřbitově v Moskvě.

Řády a vyznamenání.

Byl nositelem titulu Hrdina Ruské federace (1999), držitel Řádu rudého praporu práce a zlaté medaile V. G. Šuchova, laureát Leninovy (1974) a dvou státních cen SSSR (za letadla Su-26 a Su-27). Byl doktorem technických věd, profesorem Moskevského leteckého institutu, řádným členem Mezinárodní a Ruské inženýrské akademie, Ruské akademie letectví a aeronautiky.

Michail Petrovič Simonov (, 19. října 1929, Rostov na Donu - 4. března 2011, Moskva) byl sovětský a ruský konstruktér letadel, generální konstruktér OKB Suchoj od roku 1983, pracoval ve vývojové konstrukční kanceláři, účastnil se vývoje útočného letounu Su-24, bojového letounu letoun blízké palebné podpory Su-25, řídil stavbu sportovních letounů značky „Su“, nejvíce je však znám jako jeden z hlavních konstruktérů přepadového stíhacího letounu Su-27 a některých jeho modifikací.

Mikhaïl Petrovitch Simonov (en ), né le à Rostov-sur-le-Don et mort le à Moscou, est un ingénieur aéronautique russe. Il a occupé à partir de 1983 le poste de concepteur en chef chez le constructeur aéronautique Soukhoï. Il a participé à la création de certains des appareils les plus connus de l'avionneur tels que le bombardier Su-24, l'avion d'attaque au sol Su-25 et la série des chasseurs Su-27 ainsi que des avions de voltige.


Kariéra.

Mládí.

Narodil se v roce 1980 v Brugách v Belgii. Ve dvou letech se přestěhoval s celou svou rodinou do Austrálie. Nejprve bydleli v Sydney, poté se usadili v Melbourne. Jeho rodiče se rozhodli používat jeho anglické jméno Walter, při jeho zápisu do školy.  Už v mladí projevoval vášeň pro hudbu, učil se hrát na různé hudební nástroje jako například klavír a bubny. Na střední škole založil společně se svými třemi spolužáky kapelu Downstares. Po střední škole se kapela rozpadla. V roce 2001 zůstal bydlet v domě v Melbourne a to přesto, že se jeho rodiče rozhodli odstěhovat. Po jejich odchodu s ním začali bydlet jeho dva kamarádi. Jejich dům dostal přezdívku „The Frat House“, kde se mohli pravidelně scházet kamarádi. První větší proniknutí do světa hudby zažil poté, co mu zemřelí sousedé odkázali velkou sbírku gramofonových desek.

2001–2004 Boardface.

V roce 2001 natočil své první skladby. Vydal CD, na kterém byly čtyři skladby, včetně písničky „Out Here in the Cold“. Vyrobil zhruba 50 kopií této minikolekce. Seznam skladeb i obal kreslil ručně. Inspiroval se ve své kulturní historii, když vymýšlel název pro svůj nový projekt. Jméno Gotye ho napadlo jako variace z francouzského slova "Gaultier", což byla přezdívka, kterou používala jeho matka. Rozeslal tyto CD do každé rádio stanice a nahrávacího studia, které bylo možné dohledat v telefonním seznamu. Poté obtelefonovával tyto místa, aby se ujistil, že byly CD doručeny. Zpětná vazba byla převážně pozitivní, hlavně od Melbournského tisku a taky australského rádia Triple J. To mu dodalo sebedůvěru pokračovat v dalších nahrávkách. V této době se Gotye seznámil se zpěvákem a skladatelem Krisem Schroederem na večírku v Mt Eliza, se kterým začal hrát pod názvem „The Basics“. Byly celkem úspěšní a v letech 2004 a 2010 vydali čtyři alba. De Backer vedle toho nadále pokračoval v produkci dvou čtyřpísničkových kolekcí, které sám vydával a ohlasy na ně byly dobré. Jeho písně hrálo hlavně rádio Triple J. Zájem o něj rostl a záhy obdržel nabídku na distribuční smlouvu pro album, které by se skládalo z písní z jeho dřívější produkce. Toto album bylo vydáno v roce 2003 po názvem "Boardface".

2006–2009 Like Drawing Blood.

V roce 2004 prodali rodiče svůj dům, ve kterém žil on sám. Přestěhoval se za nimi do jihovýchodní část Melbourne. Zde začal pracovat v knihovně, přičemž dále pracoval v nahrávání písní pod jménem Gotye. V příštích několika letech se musel ještě několikrát stěhovat. Později vydal CD s názvem "Like Drawing Blood". CD „Like Drawing Blood“ bylo uváděno hlavně rádiem Triple J a v květnu roku 2006 byl zvolen první v anketě posluchačů, album roku 2006. V tomto roce byl také nominován na cenu ARIA pro nejlepší nezávisle vydané album. Vyhrál také cenu pro nového nevýznačnějšího nezávislého umělce. Díky tomuto albu začal být znám i v Evropě.

2010–2012: Making Mirrors.

V březnu 2011 představil další titul alba „Making Mirrors“. Tento titul byl inspirován malířským dílem jeho otce, které bylo objeveno ve stodole jeho rodičů. Bylo upraveno ve Photoshopu, aby se později mohlo stát obalem pro CD. Dne 19. srpna vydal album s názvem „Making Mirrors“, které bylo představeno v rámci grafického festivalu v Sydney. Součástí alba je i singl „Somebody That I Used to Know“ zpívaný se zpěvačkou jménem Kimbra.

Gotye, vlastním jménem Wouter De Backer (* 21. května 1980 v Brugách v Belgii) je belgicko-australský zpěvák. Jeho hlas je často srovnáván se zpěváky jako je Sting nebo Peter Gabriel. Vydal tři nezávislá studiová alba a jedno album remixů z prvních dvou alb. Prorazil hlavně v roce 2011 se singlem „Somebody That I Used to Know“. Tento singl dobyl několik hitparád po celém světě.

Gotye (prononcé « Gautier »), de son nom de naissance Wouter De Backer, né le à Bruges, est un auteur-compositeur-interprète, chanteur et musicien belge.


Druhy soudržnosti.

Soudržnost v programování je rozdělena na několik typů. Jsou to:  Jednotlivé části komponenty jsou sdruženy do jedné, aniž by spolu měli cokoliv společného (běžné jsou třídy jako Utility, které obsahují pomocné metody) Komponenty, které vykonávají podobné funkce jsou sdruženy v samostatné komponentě (StringUtils). Sdruženy jsou komponenty, které jsou v určitý čas za běhu programu spouštěny pospolu. Procedurální soudržnost je taková soudržnost, kde jsou seskupeny části, které jsou za běhu systému volány v předem dané posloupnosti. Součásti modulu jsou seskupeny podle dat, se kterými pracují, tj. pracují nad stejnou bází dat. Sekvenční soudržnost je seskupení částí tak, jak na sebe navazují při předávání dat mezi sebou. Příkladem můžou být metody, které jsou jakýmsi řetězem a výstup jedné metody je vstupem druhé metody. Při funkční soudržnosti jsou seskupeny části, které společně přispívají k jednomu předem specifikovanému cíli.

Příklad nízké soudržnosti.

Jednoduchou ukázkou málo soudržného kódu může být metoda report(), která zpracovává data a dále je exportuje do výsledného formátu, který je uložen na disk počítače. Už z tohoto popisu je možné vidět, že metoda má na starosti více rozličných úkolů, než jen jeden specifický. Taková metoda by mohla vypadat následovně: public void report(ReportData data, boolean save, String path) { Jak již bylo řečeno, tato metoda není soudržná. Na jednom místě se řeší vytvoření výsledné podoby dat pro report, tvorba struktury souboru a následně jeho vytvoření a uložení. Někomu se takováto metoda může zdát užitečná, přece jen umí hodně věcí, ale už podle názvu metody by obsah měl vypadat jinak. Názvy metod jsou velmi důležitým faktorem v soudržnosti. Předchozí metoda se jmenuje „report“, takže by kdokoliv mohl předpokládat, že metoda bude pouze zobrazovat výsledky. Místo toho ale metoda dělá spoustu jiných věcí. Další chybou v příkladě je delegování kontroly směrem dolů. Až uvnitř metody se řeší, zda bude výsledek uložen nebo jen zobrazen uživateli. Takováto rozhodnutí by měla být prováděna o stupeň výš, ne být součástí jedné obecné metody. Jak tedy z takovéto nesoudržné metody udělat soudržnou? Řešení je jednoduché – rozdělit metodu na nezávislé metody, které budou odpovědné pouze za jednu specifickou funkci. V našem případě bychom mohli vytvořit metody processData(), createXMLStructure(), saveFile() a printFile(). Každá z těchto metod dělá přesně to, co se od ní očekává a co koresponduje s jejím názvem.

Vysoká soudržnost a počet metod.

V předchozím příkladě je ukázáno, jak by to při tvorbě metod vypadat nemělo a je nastíněno správné řešení. Může ale dojít také k situaci, kdy třída obsahuje sice samé vysoce soudržné metody, ale je jich příliš mnoho a tím se stává nepoužitelnou. Při navrhování metod by se měly dodržovat dvě základní pravidla – maximalizovat soudržnost a nepředávat kontrolu metodám na nižším stupni. Někdy to však není možné a v těchto případech je občas nutné jedno z pravidel porušit, běžné je však i porušení obou pravidel. Dobrým příkladem pro tento případ může být metoda pro zpracování stisku tlačítka. Metoda jako parametr dostane tlačítko, které bylo stisknuto a to poté zpracuje. Pokud takovouto metodu implementujeme přes switch(key) a dále pro každé tlačítko máme case příkaz, takováto metoda je jednoduše čitelná, stejně jako v případě, kde bychom měli pro všechna tlačítka vlastní metody handleAButton() atd. public void keyPressed(KeyEvent ke){ Na tomto příkladu je vidět, že dodržovat pravidla soudržnosti je dobré, ale programátor by se především měl řídit zdravým rozumem, jinak se může jednoduše stát, že kvůli soudržnosti nám vzniknou třídy s desítkami metod, což ne vždy vede k nejlepším výsledkům.

Shrnutí.

Soudržnost má své právoplatné místo v programování a snažit se maximalizovat soudržnost je výhodné z více hledisek. Díky soudržnosti a správnému pojmenovávání metod je kód srozumitelný i pro lidi, kteří ho po vás převezmou. Zároveň je takovýto kód snadno udržovatelný a flexibilní. Přesto je tato metoda měření subjektivní a nemá představovat univerzální návod, jak správně psát metody.

Soudržnost je v informatice způsob pro měření, jak vysoce je daný kus kódu zaměřený na specifickou funkcionalitu. Jedním ze základních pravidel moderního programování je tuto soudržnost maximalizovat. Cílem tohoto pravidla tedy je, aby každá vytvořená metoda dělala pouze takové operace, které směřují k předem danému výsledku metody, nikoliv však operace, které by měly být v jiné metodě či třídě. Čím více je vytvořený kód soudržný, tím lépe se nám s ním pracuje, výsledná aplikace je více flexibilní a kdokoliv po nás bude mít za úkol aplikaci rozšířit, bude pro něj snazší pochopit jednotlivé metody aplikace.

La cohésion est un principe de conception informatique définissant un degré d'accord entre les différents éléments d'un module. Selon Larman, un module cohérent a ses éléments étroitement liés et effectuant un nombre réduit d'opérations. Des modules peu cohérents sont généralement difficiles à comprendre, à réutiliser et à maintenir, et sont fragiles, puisqu'ils sont affectés par les modifications apportées aux autres modules.