Historie.

Newcastle, v té době známý jako "Pons Aelius", byl založen římským císařem Hadriánem. Pozůstatky valu, který nechal postavit na obranu před útoky ze severu, jsou v Newcastle viditelné dosud, zvláště podél "West Road" a dále na východ u "Wallsendu".  Poté co Římané opustili Británii, stalo se město součástí mocného anglosaského království "Northumbria" a v té době bylo označováno jako "Monkchester". Po několika konfliktech s Dány a zpustošení severní části města po vzpouře proti Normanům, byl "Monkchester" téměř celý zničen. Normané si uvědomovali strategickou polohu města a tak Robert Curthose, syn Viléma I. Dobyvatele, zde nechal roku 1080 postavit dřevěný hrad, a tak bylo město od té doby nazýváno "Novum Castellum" nebo také Newcastle.  Ve středověku byl Newcastle nejsevernějším anglickým opevněním. Kolem města byla postavena kamenná zeď vysoká téměř 8 m, na ochranu proti vetřelcům v hraniční válce proti Skotsku. Roku 1174 byl v Newcastle uvězněn skotský král William. Ve 14. století město odolalo třem útokům skotských vojsk.  Král Karel I. udělil městu právo těžit ve východní Anglii uhlí. Tento monopol umožnil Newcastle jeho rozvoj, ale měl vliv i na okolní města, což působilo rivalitu, která se projevuje doposud. V anglické občanské válce Newcastle stálo na straně krále a roku 1644 bylo napadeno Cromwellovými skotskými spojenci. Vděčný král pak městu udělil právo používat motto "Fortiter Defendit Triumphans" (Triumf hrdinské obrany). Ironií osudu byl král Karel I. Skoty vězněn v Newcastle v období let 1646 až 1647.  Po krátkou dobu v 17. století Newcastle exportoval k pobřeží v severním Yorkshire velké množství moče na výrobu ledku pro textilní průmysl. V 18. století bylo město největším tiskařským centrem v zemi po Londýně, Oxfordu a Cambridge a Literární a filosofická společnost, založená roku 1793, svými erudovanými debatami a velkým počtem knih v několika jazycích předběhla Londýnskou knihovnu o půl století. Newcastle se stal největším producentem skla na světě. Největší podíl na rozvoji města v té době však měla jeho role jako významného exportéra uhlí.  V 19. století se hlavními obory rozvoje Newcastle staly stavitelství lodí a těžký průmysl a město se stalo významným činitelem průmyslové revoluce. Mezi inovace, které mají svůj původ v Newcastle a blízkém okolí, je možno zařadit bezpečnostní lampu, Stephensonovu první parní lokomotivu, elektrickou žárovku Josepha Swana, parní turbínu, která měla významný vliv na pohon lodí, a výrobu levné elektrické energie.  V druhé polovině 20. století došlo k poklesu významu těžkého průmyslu a velký podíl na ekonomice města mají kancelářské komplexy a maloobchody.

Geografie a podnebí.

Newcastle se nachází na severovýchodu Anglie. Vlastní město se rozkládá na severním břehu řeky Tyne. Z pohledu geologie jsou významným faktorem velké zásoby uhlí. I když místní podloží obsahuje především černé uhlí, nachází se zde i jalové podloží anglického svrchního karbonu a svrchní jury.  Podnebí v Newcastle je mírné i když znatelně teplejší než v některých jiných oblastech stejné zeměpisné šířky, v důsledku působení teplého Golfského proudu. Vlivem pozice v deštném stínu severních Penin patří k místům s nejmenším úhrnem srážek v rámci Velké Británie. Větry vanoucí v okolí města mají převážně jihozápadní směr.

Obyvatelstvo.

Newcastle je v rámci Anglie na 20. pořadí v počtu obyvatel a Tynesidská konurbace je v rámci Anglie na 5. pořadí.  Podle sčítání obyvatel z roku 2001 má samosprávná oblast Newcastle asi 259 500 obyvatel. Spolu s metropolitními distrikty North Tyneside (cca 190 000 obyvatel), South Tyneside (cca 150 000 obyvatel) a Gatesheadem (cca 200 000 obyvatel) má konurbace Newcastle-Gateshead asi 799 000 obyvatel. Průměrný věk obyvatel Newcastle, vycházející ze stejných pramenů, je 37,8 let (národní průměr – 38,6).  Asi 98,1% obyvatel je bělochů (národní průměr 91.3%). Dalšími etniky zastoupenými v Newcastle jsou Pákistánci s 1,9%, Indové s 1,2% a menší i když významné menšiny Číňanů a Židů.

Správa.

Správu metropolitního distriktu Newcastle vykonává městská rada ("Newcastle upon Tyne City Council"), která má 78 členů. Distrikt je rozdělen do 26 volebních obvodů z nichž každý je v radě zastoupen třemi členy.  Volební obvody Newcastle:

Doprava.

Letecká doprava.

Na severním okraji města, asi 11 km od centra města poblíž "Pontelandu", se nachází letiště Newcastle. Ročně odbaví asi 5 miliónů cestujících a je jedním z nejrychleji se rozvíjejících letišť ve Velké Británii. V roce 2006 byly na letišti provozovány linky do asi 80 míst světa.

Autobusová doprava.

Newcastle a jeho okolí je vybaveno hustou sítí autobusové dopravy, která je koordinována společností "Nexus", výkonným orgánem "Tyne and Wear Passenger Transport Executive". Autobusová linky jsou provozovány především společnostmi "Go North East", "Arriva" a "Stagecoach North East". V červnu 2005 byla uvedena do provozu autobusová síť "Quayside Transit", využívající autobusy s hybridním diesel-elektrickým pohonem produkujícím menší množství emisí. Náklady na tento projekt dosáhly 5 miliónů liber.

Metro.

Roku 1904 vybudovala North Eastern Railway systém elektrické příměstské železniční dopravy, která spojovala oba břehy řeky Tyne a severní předměstí. Tento systém byl transformován na Tyne and Wear Metro, které bylo rozšířeno až na letiště Newcastle International, "Tynemouth" a "South Hylton" v Sunderlandu. Je jedním že čtyř systémů metra ve Velké Británii.  Je označováno jako první moderní britský systém lehké kolejové dopravy. Ročně přepraví asi 40 miliónů pasažérů a je řízen "Tyne and Wear Passenger Transport Executive". Je druhým největším metropolitním železničním systémem Velké Británie.

Železnice.

Železniční stanice Newcastle Central byla první zastřešenou železniční stanicí na světě a byla inspirací pro mnoho dalších železničních stanic ve Velké Británii. Její nádherné neoklasicistní průčelí navrhl architekt John Dobson a stanice byla navržena ve spolupráci s Robertem Stephensonem. Byla slavnostně otevřena roku 1850 královnou Viktorií. První spoj provozovala společnost "North Eastern Railway".  V současnosti je hlavní stanicí na trase "East Coast Main Line" a "Cross Country Route". Společnost "GNER" zajišťuje pravidelné spoje s půlhodinovou frekvencí do Londýna. Cesta do hlavního města trvá necelé tři hodiny. Další společnosti Virgin Trains, Northern Rail a Transpennine Express zajišťují spojení do Birminghamu, Bristolu, Carlisle, Edinburghu, Glasgow, Leedsu, Liverpoolu a Sheffield.

Silniční doprava.

Hlavní dopravní tepny v oblasti Newcastle:

Lodní doprava.

Newcastle má také přístup k mezinárodnímu přístavišti trajektů, nacházejícím se v blízkém městě "North Shields". Otdud vyjíždějí trajekty do Amsterdamu, Kristiansandu, Gothenburgu, Stavangeru, Haugesundu a Bergenu.

Kultura.

Divadlo.

V poslední době došlo ke znatelnému růstu v v počtu divadel v Newcastle. Nejvýznamnějším divadlem je Theatre Royal, které je více než 25 let hostitelem vyjezdních představení souboru Royal Shakespeare Company. Dalšími známými divadly jsou Tyne Opera House, Newcastle Playhouse (v současné době v rekonstrukci), Live Theatre, People's Theatre a Gulbenkian Studio. Ve městě a jeho blízkém okolí se nacházejí některé další sály například sál v radnici, "Newcastle Arena" a "Sage Gateshead".

Nákupní centra.

V centru města se nachází několik nákupních center. Největším z nich je centrum na Eldon Square, kde se nachází i největší obchodní dům společnosti "Fenwick" ve Velké Británii a obchod společnosti "John Lewis", který je často uváděn jako první obchodní dům ve Velké Británii. Hlavní nákupní ulicí města je Northumberland Street. Ve zprávě z roku 2004 byla tato ulice označována jako oblast s nejvyšším nájemným mimo Londýna. Dalšími nákupními centry jsou relativně nové komplexy "Eldon Garden" a "Monument Mall", "Newgate Centre", "Leazes Arcade" a tradiční "Grainger Market". Na předměstí jsou významnými nákupními středisky "Gosforth" a "Byker".

Sály.

Největším hudebním sálem v Newcastle je "Metro Radio Arena", která pojme 11 000 návštěvníků. Nachází se na jižním okraji centra města, nedaleko od "Centre for Life". V sálu městské radnice, který pojme až 2 000 posluchačů, se každý měsíc pořádají koncerty zaměřené především na sólová vystoupení. Obě místní univerzity mají vlastní velké sály které pojmou asi 2 000 návštěvníků. 14. října 2005 byl otevřen další kultrurní sál pro až 2 000 posluchačů – "Carling Academy Newcastle".

Tisk.

V Newcastle jsou vydávány místní noviny společnosti Trinity Mirror "Evening Chronicle" a "Journal" a volně šířené "Metro". Dalším časopisem je módní měsíčník "Crack" podobný londýnskému "Time Out". Humoristický časopis pro dospělé "Viz" pochází z Jesmondu, obvodu v Newcastle.

Televize a rádio.

Centrála "Tyne Tees", pobočky společnosti ITV, se nedávno přestěhovala z "City Road" do nových kanceláří ve finančním centru "Watermark", poblíž "Metro Centre". Regionální ředitelství BBC sídlí na "Barrack Road" na severu města. Odsud vysílá i "BBC Radio Newcastle". Soukromý sektor je zastoupen mimo jiné rozhlasovou stanicí "Metro Radio", sídlící v budově u kruhového objezdu poblíž "Swan House" poblíž "Tyne Bridge", "Century FM", sídlící v Gatesheadu a "Galaxy 105-106" vysílající ze studia ve "Wallsendu". V průběhu školního roku vysílá z "Newcastle University" studentské rádio "Newcastle Student Radio".

Náboženství.

Křesťanské náboženství vyznává asi 70% obyvatel. Dalším významněji zastoupeným vyznáním je islám s asi 3,6%. Asi 16% obyvatel uvádí, že je bez vyznání.  V Newcastle se nachází dvě katedrály – anglikánská Newcastle Cathedral, s elegantní věží pocházející z 14. století, a římskokatolická St Mary Cathedral postavená Augustem Puginem. Kardinál Basil Hume se narodil v roce 1923 v Newcastle. Jeho socha stojí nedaleko St Mary.  Nedochovaly se žádné známky o přítomnosti židovské komunity v Newcastle před rokem 1830, i když se traduje jejich přítomnost již od roku 1775. Israel Brodie, první hlavní rabí, který byl pasován na rytíře, se narodil v Newcastle roku 1895.

Vzdělání.

V Newcastle se nachází dvě univerzity. Newcastle University, která obdržela v roce 2000 titul "Sunday Times University of the Year" a novější Northumbria University, založená roku 1992 která byla roku 2005 zvolena "Times Good University Guide" "Nejlepší novou univerzitou".  Ve městě se dále nachází 11 škol financovaných místními úřady a 7 soukromých středních škol. Dále se zde nachází mnoho státem financovaných škol například "Gosforth High School", "Heaton Manor", "St Cuthbert's", "Kenton School" a "Sacred Heart". Newcastle College je největší všeobecně vzdělávací vysokoškolskou institucí na severovýchodě.  Centre for Life, první biotechnologické centrum ve Velké Británii, se nachází v středu města nedaleko od hlavního nádraží. Toto centrum je prvním krokem v záměru městské rady vytvořit z Newcastle "město vědy".

Sport.

Newcastle má bohatou sportovní historii. Je sídlem fotbalového klubu který hraje Premier League Newcastle United F.C. a ragbyového klubu Newcastle Falcons.  Sportovní hala "Metro Radio Arena" je domovskou arénou pro tým ledního hokeje Newcastle Vipers a basketbalový klub "Newcastle Eagles". Místní plochodrážní tým "Newcastle Diamonds" trénuje na stadiónu "Byker" v Brough Parku, který je také využíván pro chrtí dostihy. Koňské dostihy jsou pořádány na závodišti v Gosforth Parku. Nejznámějším dostihem je závod o "Northumberland Plate", který je pravidelně pořádán od roku 1838.  Newcastle je také místem startu "Great North Run", největšího půlmaratonu na světě. Trasa závodu vede přes "Tyne Bridge" a Gateshead do cíle v "South Shields" u pobřeží moře. Dalším známým atletickým podnikem je závod na 10 km "Blaydon Race", pořádaným od roku 1981 v nedalekém Balydonu.

Turistické atrakce.

Architektura.

Převážná část budov v centru města je postaveno v neoklasicistickém stylu a v nedávné době byly výrazně obnoveny. Pochází hlavně z 30. let 19. století a jejich autory byli Richard Grainger a John Dobson. Grey Street, která se zatáčí kolem Grey's Monumentu a vede dále k řece Tyne je řazena mezi jedny z nejhezčích anglických ulicí. Část historického Grainger Townu byla v 60. letech 20. století zbořena z důvodu stavby obchodního centra na Eldon Square.

Parky a veřejná prostranství.

Bezprostředně na severozápad od centra města se rozkládá "Laizes Park", založený roku 1873 na základě petice 3 000 dělníků pro "snadný přístup k veřejnému prostranství za účelem udržování zdraví a pro rekreaci". Na jednom jeho okraji se nachází St James' Park, kde sídlí stadión fotbalového klubu Newcastle United, a vytváří tak výraznou dominantu při pohledu na město od jihu.  Další rozsáhlou oblastí zeleně jsou Town Moor nacházející se na sever od centra města. Svou rozlohou jsou větší než Hyde Park a Hampstead Heath dohromady a svobodní občané města mají právo pást zde svůj dobytek. Na rozdíl od jiných měst, kde existují podobná práva, je tato možnost v Newcastle využívána a tak je možno vidět pasoucí se dobytek nedaleko od rušného centra města.  Roklina řeky "Ouseburn" na východě města, známa jako Jesmond Dene tvoří další populární rekreační oblast v dosahu města.

Newcastle upon Tyne, často zkracovaný jen na Newcastle, je město a metropolitní distrikt rozkládající se na severním břehu řeky Tyne v regionu Severovýchodní Anglie.

Newcastle upon Tyne (), souvent appelée Newcastle, est une ville britannique, située en région de l'Angleterre du Nord-Est, dans le comté métropolitain de Tyne and Wear, dont elle est le chef-lieu, sur la rive nord du fleuve Tyne. La ville, dirigée par un lord-maire, a une population d'environ habitants (recensement 2011), ce qui fait d'elle la première ville du Nord-Est de l'Angleterre, devançant sa voisine Sunderland, et la d'Angleterre. Newcastle est le centre de l'agglomération du Tyneside, cinquième agglomération la plus peuplée d’Angleterre.


Život.

V dobách jeho mládí vládl v Jihoafrické republice značný neklid, především kvůli častým válkám černých proti bílým. Barnardovi byli chudá búrská rodina. "Adam Barnard", chudý kazatel Armády spásy, měl manželku "Elizabeth", která se věnovala výchově svých čtyř synů. Tři z nich "Jan, Christian a Marius" vystudovali vysokou školu, z toho Christian a Marius lékařskou fakultu v Kapském městě. Christian promoval v roce 1946 a byl potom praktickým lékařem v malém městě Ceresu, posléze pracoval na své Alma mater Groote Schuur v Kapském městě. Později se dostal do USA a začal se věnovat kardiochirurgii. Po kratším období, které strávil v JAR se opět vrátil do Ameriky. Bratr Marius byl také kardiochirurgem a integrální součástí transplantačního týmu. Chris Barnard byl třikrát ženatý. První manželku " Alettu Gertruidu Louw" si vzal roku 1948. Měli spolu dceru "Deirdre" a syna "Andrého", který se stal také lékařem. Ve středním věku, již jako ženatý otec neunesl "André" závislost na opiátech a spáchal sebevraždu. Barnard byl zastáncem eutanázie a proti sebevraždám obecně nic nenamítal. Samozřejmě smrt syna ho velmi zasáhla. Druhou ženou byla o 28 let mladší "Barbara Zoellner" (19), se kterou se oženil roku 1970. Z manželství vzešli dva synové "Frederick Christiaan" a "Christiaan Alexander " a k rozvodu došlo v roce 1982. Naposledy potřetí se prof. Barnard oženil v roce 1988 s "Karin Setzkorn" (22) (rozvod proběhl v roce 2000), která byla o celých 50 let mladší. I tento svazek dal Barnardovi syna Armina. Po první transplantaci srdce se stal dozajista nejslavnějším lékařem světa. Setkával se státníky ve všech světadílech, sám ve svých memoárech popsal několik "hvězdných vztahů" (nejznámější s "Ginou Lollobrigidou)." Byl blízkým přítelem herce "Petera Sellerse," který se léčil s těžkou ischemickou chorobou srdeční po několika infarktech na jeho oddělení v Kapském městě. Barnard byl zapsán do Guinnessovy knihy rekordů nejen jako transplantolog, ale i jako osoba, která dostává nejvíce dopisů od svých fanoušků. Slavnou operaci provedl v nemocnici Groote Schuur v Kapském Městě v JAR. Zemřel o nedělním ránu 2. září 2001 v Pafosu na Kypru u bazénu hotelu Coral Bay. Příčinou smrti byl astmatický záchvat. Celý život trpěl artritidou, která mu občas komplikovala život při operačních výkonech. Christiaan Barnard navštívil v září roku 1969 Československo (9.-12. září). Byl pozván do Brna na konferenci ""Přístrojová technika pro transplantace a náhrady srdce"", kterou v Brně pořádal tamní Výzkumný ústav zdravotnické techniky. Při této příležitosti obdržel Zlatou pamětní medaili Univerzity Jana Evangelisty Purkyně a rovněž pak v Praze obdržel obdobný artefakt od pražského medailéra a akademického sochaře "Milana Knoblocha".

Chirurgie.

V nemocnici v Kapském městě se začal věnovat vědecké práci a vymyslel nové způsoby léčby zánětu mozkových plen a střevních onemocnění. Díky tomu se mu podařilo získat dvouleté stipendium na Minnesotské univerzitě v Minneapolis v USA, kde se mohl konečně věnovat kardiochirurgii. Po návratu do Kapského města v roce 1958 provedl svoji první operaci na otevřeném srdci u pacientky černé pleti. Vytvořil chirurgický tým a úspěšně se věnoval transplantaci ledvin. Jako první použil nový chirurgický postup, který znamenal kompletní léčbu transpozice velkých cév a Ebsteinovy anomálie. Poté absolvoval další stipendijní pobyt ve Spojených státech, tentokrát v Richmondu, kde již v roce 1966 promýšlel metodiku transplantace srdce. Po mnoha pokusech na psech ji úspěšně provedl na lidském pacientovi, který měl těžkou a nevyléčitelnou srdeční vadu.

První transplantace srdce.

O transplantacích srdce Barnard přemýšlel velmi dlouho, častým problémem byla však infekce. Postupně zlepšoval metodiku této operace a po několika pokusech se rozhodl konečně srdce transplantovat člověku. 3. prosince 1967 (na operačním sále sv. Karla nemocnice Groote Schuur v Kapském městě) transplantoval srdce "obchodníkovi se zeleninou" "Louisi Washkanskymu", který měl srdeční vadu a umíral na selhání. Srdce, které mu bylo voperováno, patřilo mladé dívce "Denise Darvallové", která se stala obětí autonehody. Samotná transplantace byla úspěšná a vyvolala celosvětovou senzaci. Následně se však dostavily komplikace a pacient po 18 dnech zemřel na zápal plic. Barnard se nedal odradit a v operacích se rozhodl pokračovat. Další pacient, kterého operoval byl stomatolog "Philip Blaiberg " (2. ledna 1968), který žil po operaci 563 dní (přibližně 1 rok a 5 měsíců). V době rehabilitace napsal knihu "Pohled na vlastní srdce (Looking at My Heart)", protože byl prvním člověkem na světě, který držel své srdce v dlaních. První ženou, které prof. Barnard transplantoval srdce byla v dubnu 1969 "Dorothy Fisherová". V 70. letech byly navíc objeveny léky proti infekci, které ještě znásobily počet úspěšně provedených transplantací. Dnes je transplantace srdce krajní možností léčení těžkých postižení tohoto pro život nezbytného orgánu. Chris Barnard odešel z místa přednosty kardiochirurgického oddělení nemocnice Groote Schuur k 31.12.1983. Poté nastoupil na místo vědeckého pracovníka a poradce v Baptistickém zdravotním centru v Oklahomě,(USA) s dvojnásobným platem oproti předešlému pracovišti.

Knihy.

Chris Barnard napsal dvě autobiografie. První nese název "Jeden život" (One Life,1969). Druhá se jmenuje "Druhý dech, 1994" (The Second Life, 1993).  Dále je autorem:

Dokumentární filmy.

Chris Barnard byl i spolutvůrcem dokumentů:

Christiaan Neethling Barnard (8. listopadu 1922 – 2. září 2001) byl jihoafrický chirurg, který jako první provedl úspěšnou transplantaci srdce. Narodil se v Jihoafrické republice, poté vystudoval lékařství v Kapském městě (JAR) a znalosti z kardiochirurgie získal v USA. Později se znovu vrátil do vlasti a stal se profesorem chirurgie v Kapském městě.

Christiaan Barnard, né le à Beaufort West (Union d'Afrique du Sud) et mort le à Paphos (Chypre), est un chirurgien cardiaque sud-africain, qui devint célèbre pour avoir réussi la première transplantation cardiaque en 1967.


Historie.

Za nejstarší předky Evenků jsou pokládáni nositelé Glazkovské kultury, žijící v 2. tisíciletí př. n. l. východně od Bajkalu a na horním toku Amuru. Během 1. tisíciletí př. n. l. migrovali na sever, kde asimilovali a částečně vytlačovali starší jukagirské a částečně i jenisejské obyvatelstvo. Právě v této době si předkové Evenků osvojili chov sobů. Na přelomu 1. a 2. tisíciletí do etnogeze Evenků zasáhli předkové Jakutů, migrující na sever povodím Leny. Jakuti a Evenkové na sebe vzájemně působili přebíráním prvků kultury i jazyka. Poněkud jinak probíhal vývoj jižních a východních Evenků. Jejich předkové byli podmaněni svými vzdálenými příbuznými, Džürčeny, kteří v 8. století v povodí Amuru a Ussuri vytvořili království Bochaj. Džürčeni se živili chovem dobytka a prasat, pěstováním pšenice a prosa. Předkové Evenků byli vazaly džurčenských vládců, věnovali se sběru ženšenu, říčních perel a lovu kožešinové zvěře, což byl hlavní artikl obchodu mezi Džürčeny a Čínou. Roku 1115 dokonce Džürčeni ovládli Peking a založili v severní Číně císařskou dynastii Ťin. V polovině 12. století se Džürčeni dostali do sporu s Mongoly, jejichž chána Ambagaje roku 1156 zavraždili. Jeho prasynovec Čingischán v letech 1215–1234 říši Džürčenů dobyl. Evenky si však Mongolové nikdy nepodmanili. Přímými potomky Džürčenů jsou Mandžuové, podíleli se také na etnogenezi Nanajců a spolu s nivchskými kmeny také Oročů a Ulčů. Džürčeni však ovlivnili i kulturu jižních a východních Evenků, kteří pod jejich vlivem začali chovat dobytek, koně a obdělávat půdu. Od počátku 17. století na území Evenků ze západu pronikali ruští kozáci, kteří od Evenků vybírali "jasak" - daň placenou ve formě kožešin. Zároveň na jihu usilovali o podmanění Evenků Mandžuové, což vyvolalo neúspěšné povstání náčelníka Bombogora. Ten sice dokázal sjednotit kmeny jižních a východních Evenků, byl však mandžuským vojskem poražen a roku 1640 zabit. V 19. století byla část Evenků formálně obrácena na pravoslavné křesťanství, ve skutečnosti ale dál zůstali šamanisty. Za sovětské éry v Rusku byli Evenkové nuceni se vzdát svého tradičního způsobu života a pracovat na státních farmách. Sovětská vláda potlačovala jazyk a většinu tradic.

Dnešní situace.

Po zániku Sovětského svazu dostali Evenkové možnost obnovit svou kulturu a tradice, včetně šamanství a chovu sobů. Velkým problémem zůstává alkoholismus. Na území Ruska je častá asimilace s Rusy. Na území Mongolska a Číny je situace podobná, zejména co se týče asimilace s majoritním etnikem.

Jazyk.

Jazykem Evenků je evenčtina z tunguzo-mandžuské skupiny altajské jazykové rodiny. Ovládá jí ještě přibližně 30 000 osob. Hlavním jazykem je však pouze pro necelých 16 000 Evenků, ti ostatní používají v každodenní komunikaci spíše ruštinu nebo čínštinu. Evenčtina se dělí na tři skupiny dialektů: severozápadní, jimiž se hovoří severně od Nižní Tunguzky, jihozápadní mezi Jenisejem a Vitimem a východní mezi Vitimem a Ochotským mořem. Dialekty se rozlišují výslovností sykavek, hlásce "s" ve východních dialektech odpovídá na severozápadě "h" a na jihozápadě "š".

Náboženství a mytologie.

Z jejich jazyka se vžilo do mezinárodního povědomí hlavně slovo šaman, které už v 17. století uvedl do literatury ruský kněz protopop Avvakum, který se s šamany Evenků setkal během svého vyhnanství na Sibiři. Dodnes si mnozí Evenkové udržují tradiční šamanistické náboženství, i když byli ovlivnění pravoslavným křesťanstvím. Nejvyšší evencký bůh se nazývá "Ekšarí" – bůh tajgy. Mezi další důležitá božstva patří "Dilača" – sluneční božstvo nebo zlý duch Chargi.  Evenkové věří, že dříve zde byla pouze voda, země málo a člověk neměl kde kočovat. Mamut jménem "Cheli" se rozhodl člověku pomoc a svými kly vytáhl z vody velký kus země, na kterém se usídlili všichni lidé.

Tradiční způsob života.

Evenky můžeme rozdělit podle tradičního způsobu života do tří skupin.

Evencký kalendář.

Tak jako jiné přírodní národy si i Evenkové vytvořili kalendář, v němž jsou jednotlivé měsíce nazvány podle typických činností nebo dění v přírodě. Názvy měsíců jsou obdobné jako u kalendářních systémů severoamerických indiánů, některé názvy si přímo odpovídají, např. březen - měsíc vran, červen - měsíc trávy. Evenkové slaví příchod nového roku v období zimního slunovratu. Názvy měsíců jsou následující.

Folklór.

Mezi folklór řadíme ústní tradice (písně, příběhy), tradiční odívání, tradiční kuchyni a jiné. Evenkové mají folklór podobný hlavně folklóru etnických skupin Sibiře tunguzo-mandžuské jazykové větve altajské rodiny – Evenové, Oročové, Nanajci.

Hudební a taneční tradice.

K důležitým prvkům evenckého folklóru patří zpěv, při kterém se napodobují zvuky zvířat (hlavně ptáků) a kruhové tance. Kruhové tance, tzv. "chora" spočívají v tom, že lidé v kruhu tancují rychleji nebo pomaleji podle rychlosti písně, kterou zpívají. Zde je evencká píseň:

Tradiční kuchyně.

Mezi nejdůležitější složky evencké kuchyně patří produkty ze soba, tedy maso, mléko a vnitřnosti. Kromě masa ze sobů používají Evenkové maso z ryb a jiných zvířat žijících v tajze. Evenkové konzervují maso tak, že ho usuší. Usušené a na plátky nakrájené maso se nazývá "chulikta". Chybějící vitamíny Evenkové doplňují různými lesními plody, jako například brusinkami. K dalším tradičním pokrmům evencké kuchyně patří "óma" – chlebová placka z nekvašeného těsta. K tradiční nápojům patří sobí mléko a "brága" (kvas) – nízkoalkoholický nápoj z cukru, vody a chlebového droždí.

Evenkové (, "Evenki"), též zvaní Tunguzové, jsou z části kočovný národ čítající asi 67 000 osob (2009) v Rusku, Číně a Mongolsku. Žijí na střední a východní Sibiři, hlavně mezi řekami Jenisej a Lena, ale i kolem Amuru a Ochotského moře a na Sachalinu. Nejvíce jich je soustředěno v bývalém Evenckém autonomním okruhu, od roku 2007 součásti Krasnojarského kraje. Zhruba polovina Evenků žije v Číně, malá část i v Mongolsku.

Les Evenks ou Ewenkis (russe : ; ) constituent l'un des peuples Toungouses de Sibérie (Russie et Nord-Est de la Chine). Leur langue est une langue toungouse, l'evenki. Les Evenks forment au total une population d'environ. Les Evenks ne pratiquent pas tous la même religion ; certains pratiquent le lamaïsme, d'autres sont orthodoxes et d'autres encore restent dans un système animiste articulé autour du chamanisme. Ils constituent également l'une des nationalités de Chine où, selon le recensement de 2000, ils seraient autour de.


Vznik.

Jedinou legální konfesí vedle katolicismu byl v českých zemích před rokem 1575 (staro-)utrakvismus, jehož právní postavení bylo upraveno basilejskými kompaktáty, jimž se museli formálně přizpůsobit i luteráni, zatímco Jednota bratrská byla de iure zakázána. Za vlády Maxmiliána II. se snažily české nekatolické stavy dosáhnout legalizace své víry zavedením augšpurské konfese, panovníka však přiměly jen ke zrušení kompaktát (1567). Největší šance se naskytla roku 1575, kdy Maxmilián svolal zemský sněm, který měl projednat nové daně a korunovaci Maxmiliánova syna Rudolfa českým králem. Při zahájení sněmu 21. února 1575 přistoupil panovník na to, že nejprve budou projednávány konfesní otázky. Luteránskou většinu sněmu vedl Bohuslav Felix Hasištejnský z Lobkovic, který připravoval společný postup s českými bratry. Staroutrakvisté vedení Janem z Valdštejna se odmítli na tomto postupu zúčastnit, protože v něm (oprávněně) viděli ohrožení vlastní konfese. Text konfese byl vypracován zvláštní komisí na začátku května a 18. května předložen císaři.

Obsah.

Konfese nese titul "Vyznání víry svaté křesťanské všech tří stavův království českého Tělo a Krev Krista Pána pod obojí přijímajících", je rozčleněna do 25 článků, její struktura se do značné míry podobá augšpurské konfesi.  Články české konfese:  Patnáctý článek o večeři Páně byl při projednávání konfese nejkontroverznější, výsledný text stojí na hraně mezi přijetím a odmítnutím reálné přítomnosti Krista v této svátosti (přesto v bratrských vydáních konfese byly jeho formulace ještě zeslabeny).  Ve zbylých článcích shledáváme umírněně protestantské názory.  Hlavními autory konfese byli novoutrakvističtí teologové Pavel Pressius a Matěj Dvorský z Hájku, vedle nich text ovlivnili i jiní novoutrakvističtí učenci, za české bratry se podílel např. Jiří Strejc. Text konfese je velmi smířlivý, teologicky byl pevně zakořeněn v domácí duchovní tradici, přitom se inspiroval Melanchtonovým konzervativním luterstvím. Na žádost teologů Jednoty bratrské z něho byly odstraněny všechny odsudky radikálnějších proudů reformace. Celkově lze Českou konfesi charakterizovat jako dokument podporující soužití vícera proudů protestantismu, tedy dokument ekumenický.

Dobové překlady.

V německém překladu byla Česká konfese vydána v letech 1584, 1609 a 1610; v překladu do latiny pak v letech 1614 a 1619.

Ohlas a další vývoj.

Spolu s konfesí byl králi předložen spis „Patrné důvody ze starých sněmů“, který měl dokázat návaznost českých protestantů na původní utrakvismus a tím jejich legalitu. Česká konfese se dočkala negativní reakce jak z katolické strany tak i od staroutrakvistů, kteří se jí právem cítili být ohroženi; jejich „Ohlášení a přiznání k svaté staré obecné křesťanské víře podobojí přijímajících“ ze 4. června 1575 odmítalo novoutrakvistické nároky na dědictví původního utrakvismu. Mnohem větší praktický dopad než konfese měl mít navrhovaný církevní řád sestavený protestantskými stavy ve dnech 10. – 12. září. Podle něho měla být utrakvistická konzistoř podřízena defenzorům jmenovaným jednotlivými stavy. Naproti tomu měla být zrušena závislost konzistoře na panovníkovi a na pražskému arcibiskupovi. Tak by novoutrakvistická většina zemského sněmu ovládla dosud formálně staroutrakvistickou církevní organizaci – nejen konzistoř, ale i jí podřízenou farní soustavu. Tento církevní řád navíc navrhoval protestantskou ordinaci kněží, tedy pro staroutrakvisty nepřijatelné opuštění praxe svěcení od biskupů v apoštolské posloupnosti. Oproti tomu Jednota bratrská měla být začleněna do této církve spíše formálně jako její autonomní jednotka.  Takový církevní řád nemohl král Maxmilián II. akceptovat, navíc již předtím prohlásil, že nemůže konfesi uzákonit s ohledem na papežského nuncia a na své španělské příbuzné. České nekatolické stavy proto souhlasily s tím, že konfesi mu pouze „dají na vědomí“. Dne 20. září 1575 císař získal od zemského sněmu přijetí Rudolfa II. za krále, 22. září se konala Rudolfova korunovace a poté se sněm rozešel pouze s ústním příslibem schválení české konfese. Namísto toho však následoval 5. října císařský mandát zakazující její tisk.  Česká konfese zůstávala společným východiskem českých protestantů v následujícím období, požadavky na její uznání panovníkem zazněly například na zemském sněmu roku 1583. Stala se i podkladem pro legalizaci českého protestantismu Rudolfovým Majestátem na náboženskou svobodu v roce 1609. Přitom bylo realizováno i církevní uspořádání podle návrhu z roku 1575, staroutrakvistická strana byla v období Majestátu již natolik oslabena, že tomu nemohla zabránit. Česká konfese byla základním dokumentem české utrakvistické církve v následujících letech, zůstávala beze změny v platnosti i v průběhu českého stavovského povstání, byť vláda Fridricha Falckého přinesla kalvinizaci utrakvistického církevního života.  Počátek pobělohorské rekatolizace znamenal opuštění principů české konfese, církevní správa byla podřízena arcibiskupovi, kněží vysvěcení v apoštolské posloupnosti se mohli začlenit do katolické církevní správy, zatímco ostatní museli opustit zemi. Ani mezi exulanty ani mezi domácími tajnými nekatolíky nepřetrvalo žádné společenství, které by se řídilo českou konfesí; kontinuitu si zachovaly pouze exilové pozůstatky Jednoty bratrské řídící se vlastním vyznáním; luteránští a staroutrakvističtí exulanti se přizpůsobili církvím hostitelských zemí. Při legalizaci nekatolických vyznání tolerančním patentem císaře Josefa II. roku 1781 nebyl umožněn vznik církve hlásící se k české konfesi, která ostatně byla v tomto období téměř zapomenuta. Teprve ke konci 19. století se začínal prohlubovat zájem o ni zejména v české církvi augšpurského vyznání, značnou zásluhu na tom měl historik české konfese Ferdinand Hrejsa. Roku 1919 prohlásila nově utvořená Českobratrská církev evangelická Českou konfesi za jeden ze základů své víry.

Česká konfese, latinsky "Confessio Bohemica", je společné vyznání víry, které předložily české nekatolické stavy na zemském sněmu roku 1575. Byla požadována i v následujícím období a v letech 1609–1620 byla legálním základem luteránství v Čechách.

La Confessio Bohemica (confession tchèque) est une confession de foi protestante élaborée en 1575 qui tente de faire la synthèse de plusieurs courants confessionnels alors présents en Bohême. Fondé sur la Confession d'Augsbourg, le texte incorpore des éléments provenant des écrits hussites et des confessions des Frères tchèques. Le point de vue luthérien sur la justification et la conception calviniste de la Cène y sont notamment présents. L'initiative de ce document revenait aux milieux utraquistes et luthériens de la Diète bohême. Ceux-ci s'inquiétaient des progrès de la reconquête catholique et cherchaient à obtenir une reconnaissance de la situation confessionnelle de la Bohême de la part de l'empereur Maximilien II. Profitant des divisions au sein de la Diète et de la présence en son sein d'un parti catholique, l'empereur ne confirma qu'oralement la confession tchèque, qui n'avait donc aucun statut légal. Son fils et successeur Rodolphe II, pourtant réputé plus ouvert au protestantisme, refusa de reconnaître officiellement la confession de foi en 1585, et ce n'est que par la Lettre de Majesté de 1609 qu'elle trouva une traduction juridique.


Pozorování.

Malá úhlová velikost a poměrně nízká jasnost této mlhoviny jsou příčinou toho, že je mimo dosah triedrů, a to i při pozorování za mimořádně příznivých podmínek. K jejímu nalezení je tedy potřeba alespoň malý hvězdářský dalekohled, který ji ukáže jako malou kulatou mlhavou skvrnku s ostrými okraji. Další podrobnosti, jako například dvě tmavší oblasti uvnitř mlhoviny, které připomínají oči sovy, jsou viditelné až většími dalekohledy. Mlhovina leží mezi hvězdami Merak (β UMa) a Phekda (γ UMa), od hvězdy Merak leží 2,3° jihovýchodním směrem. Pouhých 48′ severozápadně od mlhoviny leží galaxie M108 a při malém zvětšení se oba tyto objekty vejdou do zorného pole dalekohledu.  Mlhovina má velkou severní deklinaci, proto je na velké části severní polokoule cirkumpolární, a to v celé Evropě a severní Americe. Naopak na jižní polokouli je viditelná pouze do středně nízkých zeměpisných šířek mírného podnebného pásu. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od ledna do srpna.

Historie pozorování.

Tuto mlhovinu poprvé pozoroval Pierre Méchain 16. února 1781, popsal ji jako obyčejnou skvrnu blízko hvězdy β Ursae Majoris a poznamenal také, že je obtížně pozorovatelná. Charles Messier ji pak přidal do svého katalogu a přitom zmínil další dvě mlhoviny, které spolu s ní pozoroval. Do svých zápisků potom ručně připsal jejich souřadnice a na základě toho byly tyto dva objekty do katalogu později také přidány pod označením M108 a M109. William Herschel ji popsal jako stejnoměrně zářící mlhovinu a pokoušel se ji rozložit na jednotlivé hvězdy, což se mu nepodařilo, takže ji považoval za velmi vzdálený objekt.  Mezi planetární mlhoviny ji zařadil admirál Smyth v roce 1844. Lord Rosse při jejím pozorování 11. března 1848 vytvořil kresbu, na které zachytil její vzhled a popsal ji takto: „Ve středové oblasti jsou dvě od sebe značně vzdálené hvězdy. Oba spirální útvary obklopuje tmavý polostín.“ Rosse také poprvé použil název „Soví mlhovina“. Mnoho dalších pozorovatelů však vidělo pouze jednu místo dvou popisovaných hvězd. Aby Rosse pochopil její podstatu, opakovaně ji pozoroval až do roku 1874 a vytvořil mnoho jejích dalších kreseb. William Huggins v roce 1866 pozoroval její spektrum a když v něm našel dvě spektrální čáry, objevil její plynnou podstatu.

Vlastnosti.

Soví mlhovina se svým úhlovým rozměrem 3,4′ patří mezi největší a nejlépe pozorovatelné planetární mlhoviny na pozemské obloze. Přesto patří mezi nejslabší objekty Messierova katalogu, ve kterém jsou zapsány pouhé čtyři planetární mlhoviny. Od Země je vzdálená asi 2 600 světelných let a její skutečný průměr je přibližně 3 světelné roky. Je stará přibližně 6 až 8 tisíc let a její vnější halo je staré více než 40 000 let. Její vzdálenost od Země se, jako u ostatních planetárních mlhovin, velmi těžko určuje. Různí autoři uvádí velmi odlišné hodnoty od 1 300 do 12 000 světelných let.  Podobně jako jiné planetární mlhoviny je i M 97 výrazně jasnější vizuálně (9,9 mag) než fotograficky (12 mag), protože většinu světla vyzařuje na jedné spektrální čáře odpovídající zelené barvě. Patří mezi složitější planetární mlhoviny. Její vzhled se dá vysvětlit tak, že má tvar válcovitého prstence, tedy mírně protáhlé kulové obálky s vyříznutými póly, jehož osa je od Země šikmo odkloněná, takže konce s menší hustotou materiálu odpovídají sovím očím.  Ústřední hvězdou mlhoviny je bílý trpaslík, který měl původně hmotnost 150 až 200 % hmotností Slunce. Po odvržení vnějších obálek ve formě planetární mlhoviny má tato hvězda hvězdnou velikost 16, hmotnost zhruba 0,7 hmotnosti Slunce a okolní hmota mlhoviny má 0,15 hmotnosti Slunce.

Soví mlhovina (také M 97 nebo NGC 3587) je planetární mlhovina v souhvězdí Velké medvědice. Objevil ji Pierre Méchain 16. února 1781 a Soví mlhovinou ji nazval Lord Rosse roku 1848.

M97 (parfois appelée nébuleuse du Hibou, ou NGC 3587) est une nébuleuse planétaire située à une distance de dans la constellation de la Grande Ourse. Elle s'étend sur une distance d'environ 2,35 années-lumière. Son âge est estimé à. Elle a été découverte par Pierre Méchain le.


Život.

Narodil se v Crosby nedaleko Liverpoolu v Anglii do dobře situované rodiny, která žila především z obchodu se dřevem. Gardner po většinu svého života trpěl astmatem a proto ještě v mladém věku odcestoval do Asie, kde strávil velkou část svého života.  V roce 1908 se stal správcem kaučukové plantáže, nejprve na Borneu, později v Malajsii. Po roce 1923 pracoval v Malajsii jako vládní inspektor. Do důchodu odešel v roce 1936 ve věku 52 let. "Publikoval práci Keris a jiné zbraně z Malajsie" (1936) pojednávající o zbraních a magických praktikách jihovýchodní Asie.  Po svém návratu do Anglie se začal (zřejmě na radu lékaře) intenzivně věnovat naturismu a jeho zájem o okultismus se prohluboval. Ti, kteří jej znali uvnitř společenství čarodějů tvrdili, že věřil v silnou léčivou sílu opalování.  Publikoval dvě fiktivní práce A Goddess Arrives (1939) a High Magic's Aid (1949). Následovaly faktografické práce Witchcraft Today (1954) a The Meaning of Witchcraft (1959). Gardner si vzal ženu jménem Donna, která jej životem provázelo po celých 33 let, ale nikdy se neúčastnila jeho okultních aktivit. Její smrt nesl velmi těžce a začal opět trpět chronickým astmatem.  Zemřel v roce 1964 následkem infarktu na lodi na cestě z Libanonu. Pohřben byl v Tunisku.

Wicca.

Tvrdil, že v roce 1939 byl zasvěcen do tradice náboženského čarodějnictví, o které věřil, že je pokračováním evropského pohanství. Doreen Valiente, jedna z Gardnerových velekněžek později identifikovala ženu, která jej Gardnera, jako Dorothy Clutterbuckovou (V Knize Witches' Bible od Janet a Stewarta Farrarových). tato identifikace byla založena na Gardnerově vyprávění o ženě, kterou jmenoval jako Stará Dorothy. Ronald Hutton ve své práci "Triumph of the Moon" namítá, že gardnerova tradice čarodějnictví byla ve skutečnosti spíše inspirací členy roskruciánského řádu Crotona a zejména pak ženou známou pod magickým jménem Dafo. Tuto osobu později ve svých pracích identifikoval Philip Heselton jako Edith Woodford Grimes. Dr. Leo Ruickbie ve své práci "Witchcraft Out of the Shadows" analyzoval dostupnou dokumentaci, že osobou, která sehrála klíčovou roli v Gardnerově pozdější inspiraci byl také Aleister Crowley. Ruickbie, Hutton a další tvrdí, že část z toho, co bylo z wiccanské praxe publikováno, pochází od Doreen Valiente, Aleistera Crowleyho a dalších zdrojů. Nicméně se zdá, že Crowley inspiroval Gardnera do značné míry nevědomky. Zakladatel Wiccy Gerald Gardner byl totiž zasvěcencem řádu Ordo Templi Orientis (OTO), odkud se znal s Crowleym a odkud také pochází například velká část wiccanského iniciačního rituálu třetího stupně. Tento obřad je odvozen z Crowleyho „Gnostické mše“, kterou Crowley napsal pro OTO v roce 1913.

Gerald Brusseau Gardner (13. června 1884 – 12. února 1964) byl anglický úředník, amatérský antropolog, spisovatel a okultista, který založil současnou tradici čarodějnictví Wicca, o níž také publikoval několik knih.

Gerald Brosseau Gardner ( - ) est un écrivain ésotériste britannique. Il est une des figures majeures du néo-paganisme moderne. Il est le fondateur de la Wicca moderne. Il publie des ouvrages sur la sorcellerie.


Život.

Narodil se pravděpodobně v roce 1347, 1358 nebo 1360. Studoval na pražské univerzitě, kde nejprve v roce 1382 složil bakalaureát ze svobodných umění. Po dalším studiu se v roce 1387 stal doktorem z medicíny a zřejmě byl profesně velmi úspěšný – v roce 1399 se totiž stal osobním lékařem českého krále Václava IV. Po ukončení studií medicíny v Praze se přestěhoval do Padovy, kde získal roku 1404 doktorát z práva. V roce 1411 se stal arcibiskupem, avšak již v roce 1412 se úřadu vzdal. Úřad pražského arcibiskupa vyměnil za hodnost probošta vyšehradského, která byla tradičně spojena s úřadem nejvyššího kancléře království českého a pro jeho osobu s titulem arcibiskupa caesarejského. Věnoval se medicíně a učitelskému působení na univerzitě (stal se kancléřem univerzity). Po smrti Václava IV. se pravděpodobně stal osobním lékařem jeho bratra krále Zikmunda Lucemburského, který ho za zásluhy povýšil do šlechtického stavu. Během husitských válek musel Albík uprchnout ze země a zanechal v Praze většinu svého majetku, kterého nabyl jakožto lékař a arcibiskup.  Na univerzitě se snažil přispět k zvýšení odborné úrovně medicíny (např. zdůrazňoval studium fyziologie) i její společenské prestiže (lékařství nebylo počítáno mezi artes – umění). Předpokladem ke studiu medicíny byla v té době důkladná znalost některých prací Aristotelových, Alberta Velikého a a další filozofů; a naopak: „některé koncepty formulované lékaři nebo jimi získané jednotlivé informace se stávaly součástí filozofických argumentací a někteří lékaři, v Praze například Albík z Uničova, je pokládali za relevantní i pro právníky a teology“ (Dějiny UK I, 1995). Jako přední představitel medicíny a současně znalec filozofie byl Albík z Uničova povolán i za člena smírčí komise pro řešení sporu mezi Janem Husem (a jeho přívrženci) a jeho univerzitními odpůrci (Štěpánem z Pálče a další)  Z jeho literární pozůstalosti jsou nejvýznamnější spisy "Compendium medicinae" a „populárněji“ koncipované "Regimen sanitatis seu Vetularius" (Pravidla pro zachování zdraví).

Zikmund Albík z Uničova, známý také jako "Sigismundus Albicus de Uniczow", či německy "Albich von Prag", "Albich von Neustadt" a "Albik von Uničov" (asi 1358, Uničov – 23. července 1427, Budín nebo 23. srpna Bratislava), byl český humanistický lékař, právník, probošt vyšehradský a arcibiskup pražský.

Sigismund Albicus () (né vers 1360 - mort le ), est un médecin morave, qui fut archevêque de Prague de 1411 à 1413.


Vznik a vývoj.

Bezprostředním podnětem pro vznik tohoto stroje byla zhoršující se zahraničně-politická situace začátkem 30. let, která si vyžádala modernizaci leteckého parku. Ministerstvo národní obrany proto vyhlásilo soutěž na novou standardní stíhačku pro československé letectvo. Konstruktér František Novotný v továrně Avia navzdory neúspěchu se strojem B-234, který měl problémy s hvězdicovým motorem R-29, přepracoval konstrukci a umístil do pozměněného draku licenční motor Hispano-Suiza 12Ybrs o výkonu 860 k. Z přestavěného draku Avia B-234.2 tak vznikl první prototyp letounu Avia B-534.1.  Konstrukce továrny Avia se ukázala ve srovnání s konkurenčními stroji továren Letov a Praga jako nejlepší. Stroje oplývaly výbornou stoupavostí, manévrovatelností a i poměrně vysokou rychlostí, která se blížila k 400 km/h. Dvojplošná koncepce, pevný podvozek a otevřený kokpit však předurčovaly stroj k tomu, že mírně zaostával za nejnovějšími stroji, které v té době vznikaly v ostatních zemích. Navzdory tomu všemu se na podzim 1935 k leteckým jednotkám dostávají první sériové stroje.  Letouny B-534 byly dodávány v sériích označených římskými číslicemi. Podle některých zdrojů se jednalo o čtyři série a sérii Bk-534, jiné hovoří o pěti sériích B-534 a dvou sériích Bk-534. Kromě sérií jsou rozlišovány také čtyři verze B-534 (opět označené římskými číslicemi) a verze Bk-534. Existuje rovněž několik způsobů zápisu samotného názvu letounu: B-534, B 534 a B.534.  I. série MNO (B-534.2 až B-534.147) měla otevřenou kabinu a dva lapače vzduchu pro kompresor, umístěné pod trupem před tunelem chladiče vody a oleje. Stroje měly dřevěnou vrtuli Avia a kola bez kapot. Letouny čísel.2 až.47 byly vyzbrojeny dvojicí kulometů vzor 30 ve spodním křídle a dvěma synchronizovanými kulomety v trupu. Letouny čísel.48 až.101 už byly dodávány bez křídelních kulometů, od čísla.102 byly vyzbrojeny čtveřicí synchronizovaných kulometů instalovaných po dvou na bocích trupu. Několik exemplářů obdrželo zkušebně kovové vrtule a testovaly se ve VTLÚ v Letňanech. Stroj B-534.136 byl zkušební, dostal zakrytou kabinu s vytápěným pilotním prostorem, zkoušel se s různými vrtulemi a různě tvarovaným tunelem vodního a olejového chladiče. Zkušenosti s tímto letounem byly uplatněny u všech strojů od čísla.147 výše. Deset kusů bylo doplněno elektroinstalací pro létání za noci (.73,.74,.75,.102,.103,.104,.105,.115,.116, a.117).  II. série MNO (B-534.148 až B-534.193) se od I. série odlišovala pouze jedním kruhovým lapačem vzduchu pro kompresor, který byl umístěný za vrtulí pod přídí trupu. Několik strojů bylo opět vybráno pro zkušební zabudování elektroinstalace pro noční lety. Od čísla.174 byla montována kovová vrtule Letov Hd-43 a uzavřený vytápěný pilotní prostor podle vzoru B-534.136. Kola podvozku byla opatřena kapotami, většinou však během létání v polních podmínkách demontovanými, protože se zanášely blátem. Všechny letouny II. série byly vyzbrojeny čtyřmi synchronizovanými kulomety vždy po páru na obou bocích trupu.  III. série MNO (B-534.194 až B-534.377) měla jen jeden společný přívod vzduchu ke kompresoru, kryt kabiny, kovové vrtule a dva páry kulometů na boku trupu. Stroje měly upraveny vnitřní detaily, instalovanou radiostanici s anténou a přístrojové vybavení pro létání za noci (Bn-534).  IV. série MNO (B-534.378 až B-534.445) měla nové náběžné hrany křídel a zpevněnou kýlovou plochu. Vnějším vzhledem byly tyto Avie B-534 totožné s III. sérií. Dodávka byla ukončena až za německé okupace.

Varianty.

Změny vyplývající z nových požadavků vojenské správy továrna Avia realizovala po dodání podkladů, většinou z VTLÚ, nebo plynoucí z nově upravených technických podmínek MNO i během rozestavěné série. Tím byly dány i odchylky verze letounů v rámci téže série.  Mnohé z vojenských požadavků byly na strojích uskutečňovány dodatečně (přístrojové, rádiové a bombardovací zařízení). Letouny vyšších čísel byly místo ostruhy vybaveny kolečkem z tvrdé gumy. Dva stroje II. verze (.136 a.143) byly během roku 1938 pokusně vybaveny kapkovitým překrytem kabiny. Je pravděpodobné, že další stroje jiných verzí byly upraveny po zániku Československa.  S ohledem na modifikace letounu tedy existovaly kromě sérií také čtyři verze, všechny s pohonnou jednotkou HS 12Ydrs.

I. verze.

I. verze (B-534.2 až B-534.101) měla dva lapače vzduchu pro kompresor umístěné pod trupem před tunelem chladiče vody a oleje, dřevěné vrtule Avia, otevřený pilotní prostor a kola bez kapot. Výzbroj se skládala ze dvou synchronizovaných kulometů v trupu po jednom na každé straně.

II. verze.

II. verze (B-534.102 až B-534.147) měla instalované dva lapače vzduchu pro kompresor pod přídí za dřevěnou vrtulí Avia, otevřený pilotní prostor a kola bez kapot. Hlavňová výzbroj byla složena ze dvou kulometů na každé straně trupu.

III. verze.

III. verze (B-534.148 až B-534.173) byla vybavena jedním kruhovým lapačem vzduchu pro kompresor pod přídí za dřevěnou vrtulí Avia, otevřeným pilotním prostorem a většinou kapotovanými koly podvozku. Na obou bocích trupu bylo umístěno po dvou kulometech.

IV. verze.

IV. verze (B-534.174 až B-534.455) měla jeden lapač vzduchu pro kompresor pod přídí, kovové stavitelné vrtule Letov Hd-43, pilotní prostor uzavřený posuvným krytem a kapotovaná podvozková kola. Po bocích trupu byly vždy dva kulomety.

Bk-534.

Vyvinuta byla i nová Bk-534 s motorem HS 12Ycrs, která měla být vyzbrojena jedním 20mm kanónem Oerlikon FFS a dvěma synchronizovanými kulomety vz. 30 ráže 7,92 mm. Kanóny ale zpočátku nebyly k dispozici, takže z rozhodnutí zákazníka byly stroje první objednávky (55 kusů s výrobními čísly Bk-534.501 až.555) dodávány s třetím kulometem místo kanónu (k 16. září 1938 bylo dodáno 18 kusů, dalších 37 bylo dodáno před 15. březnem 1939; zbytek z objednaných 121 strojů Bk-534, tedy letouny do výrobního čísla Bk-534.621, byly dodány až za okupace zbytků okleštěného Československa). Poslední stroje, které sjely z výrobních linek, tedy přebírali již okupanti (ti se ostatně zmocnili prakticky všech strojů, které se nacházely ve výzbroji našeho vojenského letectva).

Technický popis.

Avia B-534 je jednomístný, jednomotorový vzpěrový dvojplošník. Kovová kostra trupu, křídel, pevných i pohyblivých ocasních ploch byla částečně potažená duralem, částečně plátnem. Příhradová konstrukce trupu byla tvořena ocelovými trubkami spojenými nýty a šrouby. Přední část trupu, v níž se nacházelo motorové lože, byla až po pilotní kabinu zakryta duralovými plechy, z nichž některé byly ke konstrukci přinýtovány, zatímco jiné byly odnímatelné. Zadní část trupu byla pokryta plátnem.  Řadový motor poháněl dvoulistou dřevěnou vrtuli, která neměla nastavitelný úhel náběhu. U strojů IV. verze a Bk-534 byla montována na zemi stavitelná kovová vrtule Letov Hd-43. Podvozek byl pevný, hlavní podvozkové nohy byly kapotované (u III. a IV. verze), ale při provozu z travnatých letišť se kryty kol obvykle nepoužívaly, protože se zanášely bahnem. Rozchod kol podvozku činil 1975 mm, pneumatiky typu Dunlop měly rozměr 800×150 mm nebo 850×150 mm. V zadní části trupu byla ostruha; počínaje strojem B-534.194 mohla být ostruha vyměněna za kolečko o rozměru 160×80 mm.

Operační historie.

Československé letectvo.

První B-534 přišly k letkám v únoru 1935. Nejdříve je převzal Letecký pluk č. 4 a následně stíhací letky Leteckého pluku č. 1, 2 a 3. Ojediněle se vyskytovaly také u bombardovacího pluku č. 5 a 6. Celkem 27 kusů B-534 vojenské letectvo zapůjčilo ČLH.  K 1. září 1938 bylo ve stavu Československého letectva 326 Avií, počty ale rychle rostly, do 16. září bylo přijato do služby 18 ks Avií Bk-534 (se 3 kulomety) a poslední B-534, ve službě k 30. září 1938 bylo tedy nejméně 380 Avií. Podpis Mnichova zpomalil jak výrobu, tak i předávání strojů letectvu, přesto bylo k 10. listopadu 1938 ve stavu už 424 Avií, z toho 54 Avií Bk-534. V březnu 1939 se ve stavu nacházelo celkem 443 Avií B-534 a Bk-534.

Řecké královské letectvo.

Jedinou zahraniční dodávkou byly dvě B-534, které v srpnu 1936 pro Řecko zakoupil soukromník George Koutarélis. Sloužily jako cvičné a v dubnu 1941 byly při útoku na letiště Argos zničeny.

Slovenské vzdušné zbraně.

Po rozpadu Československa v březnu 1939 zůstalo na Slovensku 66 standardních B-534 a 15 Bk-534 z bývalého leteckého pluku 3 „Generála-letce M. R. Štefánika“.  Křest ohněm prožily Avie B-534 během pohraničních bojů mezi nově vzniklou Slovenskou republikou a maďarskými vojsky v březnu 1939 na východním Slovensku a na Podkarpatské Rusi. Účastnily se jich 37., 38., 39., 45. z Piešťan a 49. stíhací letka ze Spišské Nové Vsi. Je ovšem nutno zdůraznit, že dodnes často opakované tvrzení o slabosti československých Avií, které se mělo údajně projevit při střetnutí s maďarskými Fiaty CR.32, se nezakládá na seriózním hodnocení; sice je skutečností, že tyto stroje utrpěly ztráty, ale to nebylo způsobeno nízkými výkony ani špatnou konstrukcí či nedostatky ve výstroji, nýbrže podmínkami při konkrétních bojových střetnutích — patrně nejčastěji uváděný případ boje z odpoledne 24. března 1939 sice skončil ztrátou dvou B-534, ale v tomto (takřka vždy záporně hodnoceném) případě kritikové zapomínají uvést, že tehdy trojice B-534 doprovázela tři stroje Š-328 — a tyto byly napadeny devíti maďarskými stíhačkami... Pochopitelně ovšem boj s přesilou 3÷9 ve prospěch útočníka by dopadl obdobně i u jakéhokoli jiného typu stíhacího letounu. Větší úspěchy zaznamenaly Avie B-534 39. a 45. letky při podpoře německého útoku na Polsko, při kterém se jejich bojová činnost soustředila zejména na ochranu střemhlavých bombardérů Ju 87 a na ochranu vlastního vzdušného prostoru.  Reorganizací SVZ, která byla dokončena počátkem roku 1940, došlo k redukci původních pěti letek B-534, z nichž byly vytvořeny tři. 11. letka v Piešťanech, 12. v Spišské Nové Vsi a 13. v Piešťanech. 13. letka byla založena 31. ledna 1940 a jejím prvním velitelem se stal npor. Ondrej Ďumbala. V rámci příprav na operaci Barbarossa byla 13. letka 19. června 1941 s celkem dvanácti B-534 a Bk-534 přesunuta z Piešťan do Spišské Nové Vsi. 25. června 1941 se přesunula na východoslovenské letiště Lyska s úkolem letecké ochrany zdejších letišť, pozorovacích letek a vykládacích prostorů pozemních jednotek. Letka 13 překročila hranice SSSR 3. července 1941, kdy dosedla na letiště Sambor. Během tohoto prvního nasazení na východní frontě vystřídala letka 13 řadu polních letišť v Haliči a na Ukrajině. Po přesunu z Rzesna do Czortkówa 12. července 1941, byla pověřena ochranným doprovodem Hs 126 letky 4.(H)/32. Spolupráce s německou letkou byla ukončena 1. srpna 1941 a 15. srpna 1941 13. letka odletěla zpět na Slovensko.  Pět pilotů letky 13 zůstalo nadále na východní frontě, kde posílili letku 12, která se na Slovensko s letouny B-534 vrátila 17. října 1941.  Během bojů na východní frontě Avie se slovenskými letci pomáhaly německé Luftwaffe mimo ochrany Štuk i jako průzkumné a pozorovací stroje. Letci 11., 12. a 13. letky vybojovali přitom 1119 soubojů a zaznamenali mnoho sestřelů, přičemž sami neutrpěli nijak zvlášť těžké ztráty.

Luftwaffe.

Němci používali početné Avie B-534 pro nejrůznější účely. Zhruba 30 strojů bylo po nezbytných úpravách zařazeno ke stíhací jednotce I./JG 71 ve Friedrichshafenu. Kolem sedmdesáti B-534 s přídavnými nádržemi bylo po určitou dobu používáno k vlekání kluzáků DFS 230 u různých Lastenseglerstaffeln, například v bojích u Děmjansku. Zajímavé byly též německé testy u Erprobungstelle Travemünde, při kterých byly tři stroje upraveny pro přistávání na letadlové lodi Graf Zeppelin. Další letouny B-534 posloužily jako cvičné.

Bulharské královské letectvo.

78 strojů předali Němci v roce 1940 přes RLM Bulharsku. Utvořily výzbroj pěti letek 2. leteckého pluku na základnách Karlovo a Vraždebna. Dne 1. srpna 1943 „zasáhlo“ 46 B-534 v bulharských barvách proti náletu amerických B-24 Liberator na Ploješť. Američtí letci se tomuto útoku údajně vyhnuli tak, že vystoupali do větší výšky, kde jim B-534 nemohly ublížit. Tato událost jasně ukázala, že dvojplošné Avie byly v té době už dávno za svým zenitem. Po státním převratu v září 1944 se celkem 26 B-534 účastnilo bojů proti jednotkám Osy nad Bulharskem, Jugoslávií, Maďarskem a Rakouskem.

SNP.

Jejich nejslavnější doba však měla přijít až během Slovenského národního povstání. Trojici strojů (dva B-534 a jeden Bk-534), která se nacházela ve výzbroji tzv. kombinované letky na letišti Tri Duby, používali povstalci pro podporu pozemních jednotek a k průzkumu. V důsledku bojových ztrát, opotřebení a nakonec opuštění povstaleckého letiště byly všechny Avie zničeny.  2. září 1944 zaznamenal slovenský letec František Cyprich poslední registrovaný sestřel pomocí stíhacího dvojplošníku s pevným podvozkem, když napadl a sestřelil neozbrojený Junkers Ju 52/3m 102/1. futárszálito század maďarského letectva.  Díky útěkům slovenských letců do okolních zemí stejně jako válečné kořisti se Avie B-534 dostaly i do SSSR, Rumunska a Maďarska.

Dochované exempláře.

Do současnosti se nedochoval žádný kompletní exemplář.  Avia B-534, která se nachází v hale leteckého muzea Praha-Kbely věnované období první republiky, je rekonstrukcí podle původních výkresů, vzniklou s použitím zachovaných dílů, především podstatné části příhradové konstrukce trupu a motoru.  Rovněž druhá z vytvořených replik, vystavená ve slovenském leteckém muzeu v Košicích, obsahuje původní konstrukční díly.

Specifikace (B-534).

B-534 IV. verze – tedy stroje s výzbrojí čtyř synchronizovaných kulometů v trupu, s plně zakrytou pilotní kabinou a dvoulistou kovovou na zemi stavitelnou vrtulí Letov (Hochfeld) Hd-43, jedná se o stroje výr. čísel B-534.174 až B-534.445 (část 2. a celá 3. a 4. objednávka MNO).

Avia B-534 byl československý jednomotorový stíhací dvouplošník z období mezi světovými válkami. Celkové přezbrojení stíhacího letectva na tento typ začalo na podzim 1935 a dokončeno bylo v roce 1937. Avie B-534 si brzy získaly velkou popularitu, k čemuž dopomohly zejména úspěchy československých letců, kterých dosáhli například na letecké soutěži v Curychu roku 1937. V roce 1938 začala být zaváděna „kanónová“ verze Bk-534, která však byla kvůli průtahům při zástavbě kanónu vyzbrojena pouze kulomety. Letouny B-534 a Bk-534 sloužily během druhé světové války v několika vzdušných silách, v jejichž službách se také zapojily do bojů.

L’Avia B.534 est un avion de chasse monoplace tchécoslovaque conçu durant l'entre-deux-guerres. Ce fut l'un des derniers appareils de type biplan à avoir été construit et utilisé durant la Seconde Guerre mondiale. Durant le meeting international militaire de Zurich en juillet 1937 l'Avia B.534 se classa second, juste derrière le Messerschmitt Bf 109, ce qui en dit long sur la qualité de ce biplan.


Život.

Immelmann se narodil v Drážďanech jako syn místního zámožného průmyslníka. Od mládí se zajímal o techniku. Po ukončení školy v roce 1905 vstoupil jako kadet do armády k "Eisenbahnregimentu" v Berlíně. Byl zde však zklamán malým množstvím praktické technické práce. Od roku 1912 byl důstojnickým čekatelem – rezervistou. Mezi lety 1913 a 1914, studoval mechaniku na drážďanské technice.

První světová válka.

Když začala válka, byl Immelmann povolán do aktivní služby, převelen k letectvu ("Luftstreitkräfte") a v listopadu byl poslán do výcvikového kurzu pilotů. Po ukončení byl poslán na frontu v Ardenách v severní Francii jako pilot průzkumného letounu u "Fliegerabteilung 10". Pak byl převelen k "Fliegerabteilung 62", vybavené letadly Fokker Eindecker, prvními stroji se synchronizovaným kulometem.  3. června 1915 byl jeho letoun poškozen v souboji s francouzským pilotem a Immelmann byl přinucen přistát. Podařilo se mu však bezpečně přistát až za německými liniemi. Za záchranu letounu byl vyznamenán Železným křížem druhé třídy. V roce 1915 se stal stíhacím pilotem. Immelmann byl vynikající taktik a excelentní pilot. Byl prvním pilotem využívajícím výhodu útoku "ze Slunce" tak, aby o něm protivník do poslední chvíle nevěděl. V soubojích využíval maximálně i kinetické energie, rychlosti a výšky. Prováděl i akrobatické figury, z nichž některé jsou po něm pojmenovány (např. "Immelmannův překrut").  Od počátku roku 1916 spolu s Oswaldem Boelckem létal Immelmann nad oblastí Flander. Immelmann a Oswald Boelcke byli v lednu tohoto roku prvními piloty, které císař Vilém II. Pruský vyznamenal řádem Pour le Mérite, nejvyšším německým vyznamenáním. Medaile se díky tomu stala známou také jako "Modrý Max".

Poslední let.

Immelmann byl zabit při souboji nad městem Sallaumines v severní Francii 18. června 1916. Některé zdroje včetně německého letectva v té době uváděly, že jej omylem sestřelilo německé protiletadlové dělostřelectvo. Jiní (mezi nimi jeho bratr) věřili, že příčinou nehody byla fatální porucha zařízení na synchronizaci kulometu. V souladu s oficiální britskou zprávou byl Immelmann sestřelen letounem F.E.2b řízeným G.R. McCubbinem s J. H. Wallerem jako střelcem-pozorovatelem náležícím k "25. peruti" Royal Flying Corps. Wallerovi byl sestřel oficiálně uznán, avšak ve statistikách německého letectva je dodnes uvedeno, že Immelann byl sestřelen dělostřeleckou palbou.  Immelmannovi bylo uznáno 17 vzdušných vítězství. Byl znám jako "Der Adler von Lille".

Max Immelmann (21. září 1890 – 18. června 1916) byl německý stíhací pilot – letecké eso v první světové válce.

Max Immelmann ( à Dresde -, au-dessus de Sallaumines) est un as de l’aviation allemand de la Première Guerre mondiale.


Závodní kariéra.

Začátky.

První závod, kterého se zúčastnil, byla amatérská soutěž s vypůjčeným vozem Avenger 1600. Tu dokončil na čtrnácté pozici. V roce 1985 si pořídil vlastní vůz Talbot Sunbeam. V posledním závodě sezony havaroval, ale v následujícím roce se zúčastnil kompletního skotského šampionátu. Spolujezdcem mu byl Ian Grindrod, dřívější spolujezdec slavných jezdců jako Henri Toivonen nebo Tony Pond. V šampionátu měl několik havárií, nakonec skončil osmnáctý, ale získal ocenění Snaživec roku. Vystřídal několik spolujezdců a pro další rok se domluvil s Derekem Ringerem. Na konci sezony 86 také získal nový vůz Vauxhall Nova a dokonce i vlastní sponzory. V následujícím roce se poprvé zúčastnil soutěže mistrovství světa, konkrétně na švédské rally. Nakonec skončil třetí ve své třídě a šestatřicátý celkově. Stejné umístění ve skupině zopakoval i na britské RAC rallye 1987. Národní šampionát ve své třídě vyhrál.  V roce 1988 vyhrál první závod národního šampionátu a otec mu pořídil nový závodní vůz Ford Sierra Cosworth. Spolujezdkyni na této soutěži mu dělala Alison Hamilton, která se později stala jeho ženou. S novým vozem dvakrát vyhrál a dvakrát dojel druhý a stal se nejmladším skotským šampionem. Součástí výhry byl i start s vozem Peugeot 205 GTI na RAC rallye 1988, tu ale nedokončil kvůli technickým problémům. V roce 1989 se opět vydal na trať švédské rally, kde dojel patnáctý a také startoval na Rallye Nový Zéland 1989, kde dojel pátý. Pak startoval dvakrát i proti otci. Na Manx rally ho vyřadila technická závada, ale na Audi Sport rally otce porazil a dojel třetí. na konci sezony pak kvůli havárii nedokončil britskou RAC rallye 1989. Pro sezonu 1990 měl připraven nový vůz Ford Sapphire. S ním vyhrál první soutěž v britském šampionátu a stal se nejmladším vítězem. Jednou dojel třetí, jednou odstoupil a kvůli finančním problémům musel startovat se starším vozem Ford Escort RS 2000, se kterým vyhrál. Pro britskou RAC rallye 1990 měl zapůjčen vůz Ford Sierra, který měl pohon všech kol. Nakonec s ním dojel i přes velké potíže šestý.

Subaru.

Pro rok 1991 mu David Richards nabídl angažmá v týmu Subaru World Rally Team Prodrive, kde startoval s novými vozy Subaru Legacy RS. Smlouva byla na kompletní britský šampionát a několik startů v mistrovství světa. čtyřikrát vyhrál, dvakrát nedokončil a v posledním závodě dojel třetí, což stačilo na zisk titulu. Na RAC rallye 1991 vedl, ale havaroval. V následujícím roce vyhrál v britském šampionátu šest soutěží. Startoval i ve švédsku, kde dojel druhý. Na Acropolis rallye 1991 dojel čtvrtý, na Novém Zélandu musely pro technickou závadu odstoupit všechny vozy Subaru. Také poprvé startoval na Rally 1000 jezer 1991, kde několikrát havaroval a skončil čtvrtý. Na RAC rallye 1991 dojel čtvrtý, když do něj na přejezdu narazil civilní vůz. Pro další rok se tak stal členem týmu jezdícího mistrovství světa. Ve švédsku dojel třetí, v Portugalsku sedmý, na Safari rally 1992 startoval mimořádně s vozem Subaru Vivio, ale musel odstoupit. Na Korsice dojel pátý, ale na Acropolis rallye 1992 havaroval a musel odstoupit. Pak nebyl nominován na Finsko, ale až na Rallye Nový Zéland 1992, kde poprvé vyhrál. Bylo to první britské vítězství od roku 1976 a první mimo británii vůbec. V Austrálii dojel šestý. Na britskou rally tým připravil nový vůz Subaru Impreza 555. Musel sice odstoupit, ale byl v mistrovství světa celkově pátý.  Na následující dva roky mu byla prodloužena smlouva a jeho týmovým kolegou se stal Carlos Sainz. V Monte Carlu dojel desátý, Portugalsku musel odstoupit kvůli požáru a na Acropolis rallye 1993 byl diskvalifikován za výměnu okna. V Argentině opět odstoupil a nebyl tak nominován na Finsko. Na Novém Zélandu vyhrál a na San remu dojel pátý. Konečně ale zvítězil na RAC rallye 1993 a celkově skončil v mistrovství světa v rallye 1993 čtvrtý. Další rok chtěl vybojovat titul, ale v Monte Carlu odstoupil po havárii a ve Švédsku po technických problémech. V Portugalsku skončil třetí a na Korsice pátý. Na Zélandu vyhrál a v Austrálii dojel druhý. Ve Španělsku musel po týmové režii nechat Sainze vyhrát. Britskou RAC rallye 1995 ale vyhrál a stal se v roce mistrovství světa v rallye 1995 prvním britským mistrem světa. V dalším roce dojel čtvrtý ve Švédsku, stejně jako na Safari rallye 1996. V Indonésii nedojel, ale na Acropolis rallye 1996 zvítězil. V Argentině a ve Finsku ale odstoupil. V Austrálii skončil čtvrtý, v San remu a Španělsku vyhrál, což znamenalo druhé místo v celkovém pořadí. Na konci sezony vyměnil i spolujezdce. Novým navigátorem se stal Nicky Grist.  V roce mistrovství světa v rallye 1997 měl opět špatný začátek sezony. V Monte Carlu nedojel a ve Švédsku skončil čtvrtý. Na Safari rallye 1997 se mu podařilo ale zvítězit, ale následující soutěž v Portugalsku kvůli technickým problémům s novým vozem opět nedokončil. Ve Španělsku skončil opět čtvrtý, ale podařilo se mu zvítězit na Korsice. Pak přišlo druhé místo v Argentině, kterým se dotáhl na vedoucího Makinena jen na rozdíl čtyř bodů. Na Acropolis rallye 1997, Rallye Nový Zéland 1997, ve Finsku a v Indonésii ale musel odstoupit pro technické problémy. Na Sardínii dojel druhý, ale kvůli penalizaci týmového kolegy se posunul na první místo. V Austrálii a na RAC rallye 1997 zvítězil, ale Makinen se stal o jeden bod mistrem světa. V následujícím roce dojel na Monte Carlu třetí. Ve Švédsku ho ale opět vyřadily technické problémy, které se opakovaly i na Safari rallye 1998. Podařilo se mu ale zvítězit v Portugalsku a na Korsice. V Argentině dojel pátý, ale zvítězil na Acropolis rallye 1998. Na Rallye Nový Zéland 1998 dojel pátý. Mistrovství se přesunulo do Finska, kde Colin podepsal smlouvu s Fordem na příští rok. Ve Finsku ale soutěž nedokončil a v San Remu dojel třetí. V Austrálii dokonce až čtvrtý. Na RAC rallye 1998 musel po poruše odstoupit.

Ford.

Pro rok mistrovství světa v rallye 1999 jej angažoval tým Ford M-Sport a testoval nový Ford Focus WRC. Na Monte Carlu dojel třetí, ale vozy Ford byly nakonec ze soutěže vyloučeny kvůli špatné vodní pumpě. Ve Švédsku ale musel odstoupit. Na safari rallye 1999 ale se zcela novým vozem zvítězil a zopakoval to i v Portugalsku. Ve Španělsku odstoupil a na Korsice dojel čtvrtý. V Argentině opět odstoupil pro technickou závadu, stejně jako na Acropolis rallye 1999, Rallye Nový Zéland 1999, Finsku a v Číně. Na San Remu a v Austrálii havaroval. A havaroval i ve Walesu. Pro rok mistrovství světa v rallye 2000 se jeho týmovým kolegou opět stal Carlos Sainz. V Monte Carlu opět nedokončil, ale ve Švédsku dojel třetí. Na Safari rallye 2000 a v portugalsku ale odstoupil. Ve Španělsku se mu ale podařilo zvítězit. V Argentině opět odstoupil, ale Acropolis rallye 2000 zvítězil. Na Rallye Nový Zéland 2000 skončil druhý stejně jako ve Finsku a na Kypru. Na Korsice ale těžce havaroval a měl četná zranění. Přesto se objevil už na další soutěži v San remu, kde skončil šestý. V Austrálii odstoupil stejně jako v británii.  Pro rok 2001 Ford představil třetího jezdce, kterým byl Francois Delecour. V Monte Carlu Colin vedl, ale odstoupil pro technickou závadu. Ve Švédsku trefil sněhovou bariéru a dojel až devátý a v portugalsku opět odstoupil. další odstoupení následovalo ve Španělsku. V Argentině se mu ale konečně podařilo zvítězit, což zopakoval na následujícím závodě na Kypru i v dalším závodě na Acropolis rallye 2001. Na Safari rallye 2001 havaroval už ve třetí zkoušce, ve Finsku dojel třetí. Na Rallye Nový Zéland 2001 pak skončil dokonce druhý. V San remu ale skončil osmý a na Korsice kvůli poruše posilovače až jedenáctý. V Austrálii skončil pátý a vedl šampionát o jediný bod. V Británii havaroval a skončil celkově druhý. V roce mistrovství světa v rallye 2002 na Monte Carlu měl opět technické potíže, ale nakonec dojel čtvrtý. Ve Švédsku kvůli defektu šestý. Zvítězit se mu povedlo až na Acropolis rallye 2002 a Safari rallye 2002. Celkově skončil až čtvrtý.

Poslední roky kariéry.

Pro sezonu mistrovství světa v rallye 2003 se stal členem týmu Citroën Sport. Nejlepším umístěním bylo druhé místo na Rallye Monte Carlo 2003. Jinak se ani jednou nedostal na stupně vítězů. Smlouva mu nebyla prodloužena a pro sezonu mistrovství světa v rallye 2004 neměl žádné angažmá. V roce 2005 startoval jen dvakrát s vozem Škoda Fabia WRC. V Britské rallye se stal prvním jezdcem týmu Škoda Motorsport, který v roce 2005 bodoval v hodnocení jezdců. Na Australské rallye bojoval o druhé místo, 3 rychlostní zkoušky před cílem ale byla u jeho vozu nařízena výměna spojky, která neproběhla do stanoveného časového limitu a tak byl Colin diskvalifikován. Tým Škody ale další rok nepokračoval a tak se McRae objevil jen v Turecku jako náhrada za Sebastiena Loeba. Musel ale odstoupit pro technické problémy. Plánoval účast na Rallye Dakar 2008 v týmu Nissan Motorsport.  V roce 2004 závodil i ve slavném závodě Le Mans, kde skončil na deváté pozici.

Úmrtí.

Dne 15. září 2007 se v čase 16:10 zřítila jeho helikoptéra typu Eurocopter AS 350 jen cca 2 km severně od jeho domu. Helikoptéru v době nehody podle jeho agenta Jeana-Érica Freudigera pilotoval sám Colin. Z posádky, kterou tvořili Colin, jeho pětiletý syn Johnny, rodinný přítel Graeme Duncan a šestiletý Johnnyho kamarád Ben Porcelli, nepřežil nikdo.

Colin McRae, MBE (5. srpna 1968 − 15. září 2007) byl pátým nejúspěšnějším automobilovým závodníkem historie rallye v počtu vyhraných podniků, za Carlosem Sainzem, Marcusem Gronholmem,Sébastienem Ogierem a Sébastienem Loebem. Pocházel z rodiny závodníků ze skotského města Lanark. Jeho otec Jimmy McRae je pětinásobný vítěz Britské rallye. Colin McRae vybojoval titul Mistra světa automobilových soutěží v roce 1995, jako celkově druhý skončil v letech 1996, 1997 a 2001, třetí v roce 1998. Byl členem týmů Subaru, Citroën, Ford a Škoda. Po jeho prvním získaném titulu se na trhu objevila počítačová hra Colin McRae Rally.

Colin McRae, né le à Lanark en Écosse et mort le près de Lanark, est un pilote automobile écossais de rallye.


Historie.

V roce 1940 se začala ve městě budovat trolejbusová síť, která byla v létě 1941 prakticky před dokončením. Trolejbusy na ni však již dodány nebyly, vzhledem k postupující válce zůstalo tak několik let jen torzo trolejbusové sítě. Po konci války roku 1945 bylo nakonec rozhodnuto zřídit dopravu tramvajovou a koncept trolejbusové opustit.  Se stavbou se začalo roku 1946 a 5. listopadu 1948 se slavnostně rozjely první tramvaje na úseku mezi dnešním "Palácem sportu" a stanicí "Golutvin" (jednalo se o severní část dnešní sítě). Dnešní vozovna však ještě tehdy dobudována nebyla; slouží teprve od roku 1951. Do provozu byly nasazeny tramvaje typu KP vyrobené v Moskvě. Později, když přibyly nové úseky, se objevily i další a modernější typy, jako například KM, též z ruské metropole. V roce 1955 byly od rižského výrobce Rīgas Vagonbūves Rūpnīca dodány tramvaje typu MTV-82.  K prodlužování docházelo pak v letech 1954 (k dnešnímu "Politechničeskému institutu") a 1956 (do zastávky "ZTS"'). O další dva roky později byla dobudována i jižní část dnešního okruhu, nicméně pouze jen jako jednokolejná trať (zdvojkolejněna o další dva roky později). Pro nové úseky byly dovezeny tramvaje původem z Rižského závodu koncepce PCC typu RVZ-6 a později (od roku 1962) též i velmi rozšířené a známé KTM-5. K dalšímu rozšiřování pak došlo až 1. ledna 1971, kdy byla otevřena trať vedoucí na "Kirovově prospektu", na jihu města. Další úseky, vedoucí k místnímu masokombinátu vedoucí za hranice Kolomny přibyly v 70. a 80. letech. V srpnu 2002 pak byl otevřen dosud poslední úsek, díky němuž vznikl okruh i v jižní části města. Nejnovějším typem tramvají, jež je dosud v provozu, jsou LVS-97 a LM-99 vyrobené v Petrohradu.

Kolomna, město v ruské Moskevské oblasti, s celkem 161 100 obyvateli, je od roku 1948 obsluhováno tramvajovou sítí. Délka tramvajových tratí v současnosti dosahuje přibližně 40 km.

Le tramway de Kolomna est le réseau de tramways de la ville de Kolomna, centre administratif du raïon Kolomenski, en Russie. Le réseau comporte dix lignes pour environ 40 kilomètres de voies. Sa construction a débuté en 1940, mais a été interrompue entre 1941 et 1946 en raison de la Seconde Guerre mondiale. La première ligne du réseau a été officiellement mise en service le.


Původ.

Akreditiv je starobylý institut obchodního práva. Jeho název je odvozen z francouzského "accréditer" (pověřovat). Podle komercionalisty Karla Marka se institut vyvinul z prosté kupecké poukázky, jak ostatně napovídají i ekvivalentní názvy jako jsou "letter of credit", "lettre de crédit", "Kreditbrief" nebo starší český "úvěrní list".

Použití a účel.

Akreditiv vzniká uzavřením "smlouvy o otevření akreditivu", která byla upravena v již zrušeném obchodním zákoníku v § 682–691 (měla povahu absolutního obchodu), nyní je upravena v § 2682–2693 občanského zákoníku. Stranami smlouvy jsou příkazce a výstavce, nejčastěji banka. Banka se ve smlouvě zavazuje, že poskytne osobě příkazcem ve smlouvě určené, oprávněnému (beneficientovi) na účet příkazce určité plnění za příkazcem stanovených podmínek. Příkazce se naopak zavazuje k úplatě ve prospěch banky. Podstatnými náležitostmi jsou určení plnění, určení beneficienta, podmínek a doby a vyjádření vůle zaplatit úplatu. Závazek výstavce vůči oprávněnému vzniká až vystavením akreditivu. Dojde-li k jeho potvrzení jinou bankou, jedná se o "potvrzený akreditiv", a oprávněný pak může žádat plnění od obou těchto výstavců.  Účelem akreditivu bývá především zvýšení jistoty při platbě (garanční funkce, platební funkce), popřípadě i zprostředkovací funkce.

Dokumentární akreditiv.

Dokumentární akreditiv představuje neodvolatelný abstraktní závazek vystavující banky poskytnout určité peněžní plnění beneficientovi (nejčastěji se jedná o exportéra) proti předložení požadovaných dokumentů (odtud pojmenování dokumentární akreditiv) a splnění dalších akreditivních podmínek.  Vystavující banka nese riziko svého klienta – příkazce (nejčastěji se jedná o importéra). Z toho plyne nutnost řízení tohoto rizika, vystavující banka se proto snaží o omezení svého závazku stanovením maximální částky akreditivu (popř. rámce), lhůtou platnosti, přesnou formulací akreditivních podmínek a zajišťovacími instrumenty (zástava termínovaného vkladu, zástava nemovitostí, pohledávek atp). Vystavení importního/odběratelského akreditivu vyžaduje schválení limitu pro takové obchody ze strany vystavující banky a podpis smlouvy (jednorázové nebo rámcové) mezi vystavující bankou a příkazcem.

Finanční výhody, cashflow.

Kromě toho umožňuje akreditiv i zlepšení "cash flow":

Akreditiv představuje závazek "výstavce", nejčastěji banky, že na základě žádosti klienta ("příkazce") a na jeho účet poskytne oprávněné osobě ("beneficientovi") určité plnění. Akreditiv má několik pojmově vyhraněných podtypů, nejrozvinutější a nejužívanější je "dokumentární akreditiv", naopak např. "cestovní akreditiv" se již nepoužívá.

La lettre de crédit (aussi appelée accréditif, L/C, crédit documentaire ou « crédoc ») est un document prouvant un engagement de paiement souscrit par la banque d'un acheteur vis-à-vis du vendeur. La banque s'engage par ce document à payer le vendeur, pour le compte de l'acheteur, si le vendeur fournit les documents (document de transport, la facture, le document d'assurance, la liste de colisage "packing list", les signatures, la lettre de change si besoin, le délai de présentation du dossier), conformément aux conditions énoncées dans le crédit documentaire. Ces documents sont censés attester de la bonne exécution de ses obligations par le vendeur.


Důsledky konformity.

V úzké skupině lidí představuje konformita způsob, jímž se lze chránit před vnějšími negativními vlivy. Vede k urychlení procesu konfirmace a tím lze například urychlit proces vytváření zákonů. Lze tedy pozorovat, že díky konformismu existují samotné normy, které jsou zpětně konformitou validovány. Můžeme tedy tvrdit, že konformismus přispívá k nastolení sociálních norem a pořádku ve společnosti. Na druhou stranu konformita ve společnosti způsobuje i vyšší pravděpodobnost nemorálního jednání. Za 2. světové války se např. zjistilo, že německé vojenské jednotky byly díky konformnímu následování rozkazů schopny páchat zločiny vůči lidskosti, zatímco voják jako jedinec se od takového jednání distancoval. Přílišná konformita tak může ničit schopnost rozlišování kvality informací a nekritické následování způsobuje mělkou analýzu okolního světa, čímž jedince vystavuje nebezpečí rozhodnutí na základě přejatých postojů či informací. To lze demonstrovat i Aschovým experimentem. Muzafer Sherif zkoumal, kolik lidí by změnilo jejich názory, aby byly v souladu se stanoviskem skupiny. V jeho experimentu, účastníci byli umístěni do temné místnosti a měli za úkol sledovat světelný bod ve vzdálenosti 4,5 m. Účastníci poté odhadovali, o jakou vzdálenost se tečka pohnula. Ve skutečnosti se světelná tečka nepohnula, dojem z pohybu byl způsoben vizuální iluzí známou jako autokinetic effect. Nejdříve se odhady lidí lišily, ale postupně se lidé začali shodovat a přiklánět k většinovým názorům. Podle Sherifa se jednalo o simulaci, jak se ve společnosti vyvíjí sociální normy, které poskytují společné referenční rámce.

Výzkum sociální konformity.

V dalším experimentu účastníci plnili úlohu očitého svědka a měli z několika podezřelých lidí určit viníka. Nejdříve jim byli podezřelí ukazováni po jednom a poté všichni dohromady. Pro ztížení dostali účastníci na identifikaci pachatele limit 1 sekundu. Jedné skupině bylo řečeno, že jejich odpověď je velmi důležitá a bude použita v soudním procesu. Pro ostatní to byl jen výzkum. Větší motivace první skupiny k vyřčení správné odpovědi zapříčinila až 51% konformitu, zatímco v druhé skupině se shodlo pouhých 35% uchazečů.  Solomon Asch v roce 1951 zkoumal vliv tlaku skupiny na odpovědi jedince týkajících se zcela zřejmé otázky. 74% účastníků testu podlehlo konformnímu jednání a odpovědělo očividně chybně.  Šokující výsledky přinesl experiment Stanleyho Milgrama, který zkoumal poslušnost lidí vůči autoritě. Odhalil, že velká část lidí zachová poslušnost vůči autoritě, i když je to v konfliktu s jejich svědomím.

Typy konformity.

H. Kelman rozlišuje 3 základní typy konformity.  Je typem vnějšího přizpůsobení, které je pouze dočasné. „S vyhověním se setkáváme v běžném životě například v situacích, kdy vyjdeme někomu vstříc. Příklad: Situace na silnici: řidič zpomalí na požadovanou rychlost, třebaže by jel dle svého úsudku a zvyku jinak. Přizpůsobí se proto, že to dělají i ostatní řidiči očekávajíce policejní kontrolu. Po určité době ale opět zrychlí.  Je vnitřní přijetí, podle kterého se člověk bude řídit už napořád. Příklad: Řidič jezdící stále nepřiměřenou rychlostí se na základě podnětu z okolí, vlivu rodiny či dopravní nehody změní a začne jezdit opatrněji. Tato změna je trvalá a vnitřně přijatá. Řidič „souhlasí, že názor většiny je správnější.“ Člověk se ztotožňuje s nějakým vzorem a jedná podle něho. Příklad: „Změníme své názory či stanoviska, abychom se podobali nějaké jiné osobě, kterou respektujeme či obdivujeme.“

Projevy konformity.

Prvním projevem konformity je poslušnost. Tato forma je považována za nejpovrchnější. Jinými slovy člověk nemusí změnit své přesvědčení, názory, ale pouze své chování. Jejími nejčastějšími důvody je odměna či hrozba trestu. Doba trvání této proměny je tedy velmi silně ovlivněna tím, jak dlouho je přislíbena odměna či hrozí trest. Slaměník (2009) chápe poslušnost jako změnu chování vyvolanou přímým příkazem nebo nařízením. V krajním případě se jedná o požadavek, který je v rozporu s morálními zásadami jednice, tehdy je to velmi nepříjemné. „"Přesto, že poslušnost je většinou jednoznačně odsuzovaným jevem, i ona má svou roli ve fungování společnosti."“ Slaměník (2009) jako příklad uvádí příkazy policie či armády v situacích živelních pohrom, ohrožení životů a majetku při hrozbě teroristických útoků apod.  Dalším projevem je vyhovění. To se může odehrávat na vědomé či nevědomé úrovni. Slaměník (2009) vyhovění chápe jako přímý požadavek jiné osoby, resp. přání jiného člověka v naději, že mu bude vyhověno. Vyhovění je něco mezi akceptací a poslušností, tedy „provází konflikt mezi tím, co člověk chce a nechce, ale v mírnější podobě, a proto je vyhovění označováno za vnější, povrchní konformitu.“ K vědomému ztotožnění nejčastěji dochází například pokud nám daná osoba přijde vtipná, milá, a to se může silně projevit na našem chování. To nevědomé může probíhat například pozorováním rodičů, ke kterým máme většinou už od dětství velmi silný vztah. Tedy jde o identifikaci na základě statusu: „"dítě napodobuje role rodičů, protože touží mít jejich kompetenci, být jako jsou oni, způsobilí a mocní"“ Jako další příklad nám mohou sloužit každodenní situace běžného života, jako je „přeparkování auta, protože soused bude stěhovat rozměrnější předměty a více místa mu to usnadní, koupě zboží nabízené podomním prodavačem, přispění nadační částkou na nějaký fond apod.“  Posledním a také nejsilnějším projevem konformity je akceptace. Jedná se o úplné ztotožnění s naším vzorem či se skupinou. „"Člověk začne myslet a jednat v souladu se skupinou, aniž by pociťoval rozpor se svým přesvědčením."“ Jde tedy o propojení našeho chování v souladu s našimi vnitřními hodnotami. Toto propojení je tedy vzhledem k provázanosti s naším vnitřním přesvědčením poměrně trvalé. „"Podle Freuda vstřebávání rodičovských příkazů a zákazů dítětem, vede k vytvoření super-ega, jeho osobní morálky. Toto super-ego reprezentuje strukturu norem a stává se „instancí řídící chování v souladu s těmito normami"“ (Staub)“

Faktory ovlivňující konformitu.

Příklad: "Skupina domluvených lidí byla požádána, aby odpovídala na dané otázky špatně. Zbytek několika testovaných i přes svou znalost správné odpovědi taktéž odpověděl špatně – zkonformoval se. Stačil však jeden člověk, který nesouhlasil a přidali se i další"  Příklad: "Partnerka přivede svého přítele poprvé do rodiny a ten, aby udělal co nejlepší dojem, bude se chovat co nejlépe."  Národnost - I národnost je faktorem konformního jednání. Existují národy, pro které je typický individualismus, kde bude konformita nižší a naopak národy, které projevují vyšší míru kolektivismu bude konformita vyšší.

Deindividualizace.

Deindividualizace vyjadřuje ztrátu individuality. Posiluje konformismus a jedinci se přestávají vnímat jako jedinci a stávají se anonymními osobami. Tato anonymita může být podpořena maskováním, nebo jednotným oblečením, jako například u Ku-Klux-Klanu.  Deindividualizace společně s anonymitou má negativní důsledky na společnost a její jedince, protože deindividualizovaní jedinci mají tendenci k prolomování norem a k přenášení zodpovědnosti na jiné. Proto se v anonymních prostředích (například: velkoměsta, karnevaly v maskách,...) u jedinců zvyšuje pohotovost k agresivnímu a antisociálnímu jednání.  Philip Zimbardo se intenzivně zabýval deindividualizací a v roce 1983 provedl experiment se skupinou studentek, kde se ukázalo, že při navození anonymního prostředí studentky udělovali dvakrát více elektrošoků, než individualizované.

Nekonformnost.

Nekonformnost je opak konformity a jedná se o projev nezávislosti v názoru a jednání. Nekonformní jedinec může vystupovat proti názoru ostatních a zpravidla si stojí za svým názorem, ať už má pravdu nebo ne a je pro něj důležité, že se nachází v opozici. Rozdíl mezi nezávislým a nekonformním jedincem je, že nezávislý jedinec si vyslechne názor ostatních a je schopen přijmout názor, který vyhodnotí jako správný.

Důvody konformity.

Častým důvodem konformního chování lidí je, že se takové chování vyplácí. Psychologické vysvětlení vychází z konstrukce následujících psychologických potřeb či motivů. Potřebou je rozuměn určitý „nedostatek“, který lidé chtějí naplnit, motivem je pak důvod, smysl a původ jednání.  Lidé chtějí být oblíbenými členy skupiny, někam zapadnout. Kvůli tomu přizpůsobují své chování očekáváním ostatních členů skupiny. Nejčastěji toho dosahují aplikováním vzorců chování, které se buď naučili v dětství, nebo je odpozorovali od svých vzorů. Nejvlivnějšími faktory jsou nejčastěji rodina, potažmo prostředí, ve kterém vyrůstali. Motivy potřeby být oblíben se velmi liší, záleží na nastavení vnitřních hodnot jedince. Motivem jednoho může být například ekonomický zisk, motivem jiného může být blaho společnosti. U dítěte může fungovat tzv. „morálka hodného dítěte“, kdy dítě jedná tak, jak se od hodného dítěte očekává. Konformita spočívá v osvojení si toho, co za správné považují ostatní.  Na základě prožitých situací lidé přiřazují objektům určitou hodnotu: jeví se jim v určité míře jako žádoucí nebo nežádoucí, dobré nebo špatné, užitečné nebo neužitečné, morální či nemorální, důležité či zbytečné, krásné či ošklivé, pravdivé či nepravdivé... Skupina má přitom na ně informační vliv. Pokud si členové skupiny nejsou něčím jisti, nebo mají odlišný názor, mají pak sklony ke konformnímu chování. Za pravdu je tak považováno často opakované přesvědčení a tvrzení skupiny. To sice bývá často pravdivé, ale nemusí to být pravidlem. Zvláště u menších skupin, např. rodin může docházet k dezinformacím, jež jsou způsobeny rodiči a přenášeny na děti. Pro děti jsou rodiče přirozeným vzorem a tím, že si informace od rodičů zpravidla neověřují, mohou si internalizovat dezinformace.

Menšinový vliv.

Přestože konformita obvykle vede jednotlivce k tomu, aby mysleli a konali jako skupina, jednotlivci jen příležitostně zvrátí tuto tendenci a snaží se v menšině ovlivnit okolí. Tento jev je známý jako menšinový vliv, speciální případ informačního vlivu. Menšinový vliv je více pravděpodobný v případě, že lidé umí zaujmout jasné a konzistentní stanovisko z jejich úhlu pohledu. Pokud je menšina nekonzistentní a vykazuje známky nejistoty, šance na ovlivnění ostatních je malá. Avšak menšina, která předloží silné a přesvědčivé argumenty nebo fakta zvyšuje pravděpodobnost změny přesvědčení a chování většiny. Členové menšiny, kteří jsou vnímáni jako experti, mají větší šanci na úspěch. Jako příklad nám může sloužit jednání školní rady o výzdobě školy. Předpokládejme, že z deseti učitelů jsou dva učitelé výtvarné výchovy. Tito mohou, vzhledem ke svému vzdělání, přesvědčit ostatní členy skupiny o tom jakou zvolit dekoraci, a tak ovlivní i ostatní členy skupiny, kteří pro jejich návrhy mohou hlasovat.  Další forma menšinového vlivu může v některých případech převážit konformismus a vést k nezdravé dynamice skupiny. Průzkum americké University of Washington z roku 2007 zjistil, že jeden narušitel skupinové dynamiky může podstatně zvýšit množství konfliktů a snížit kvalitu týmové spolupráce. Narušitelé často vytvářejí negativní emocionální prostředí, které ruší zdravé fungovaní skupiny. Takovým případům se lze vyhnout pečlivým výběrovým řízením nebo narušitele přidělit na pozice, které vyžadují méně sociální interakce.

Externí odkazy.

Grafologie a Psychologie: Konformita

Konformita nebo konformismus (z lat. "con-formis", shodného tvaru, podoby) je přizpůsobení se převažujícím či dominantním názorům, požadavkům, normám skupiny či společnosti, v níž člověk žije, a potlačení projevů vlastních. Tento pojem poprvé zmínil ve svém článku A. Jenness.

Le conformisme est une attitude très largement étudiée en sciences sociales qui correspond à un comportement qui est en accord avec ce qui est attendu d'un individu ou d'un groupe dans une situation donnée : être conforme veut dire ne pas dévier de la norme admise, ne pas prendre une liberté en agissant de façon différente de ce qui est attendu, socialement.


Historie.

Sportovní gymnastika vznikla z nářaďového tělocviku, který se prosadil v 19. století v Německu (tzv. turnerství) a v pozměněné podobě také v českém sokolském hnutí. Mezinárodní gymnastická federace FIG (: ) byla založena v roce 1881. Až do třicátých let byly součástí závodů ve sportovní gymnastice i atletické disciplíny (běhy, skoky, šplh nebo vzpírání).  Historickým vývojem se stabilizoval gymnastický víceboj u žen na čtyřech (přeskok, bradla, kladina, prostná) a u mužů na šesti disciplínách (prostná, kůň, kruhy, přeskok, bradla, hrazda).

Pravidla.

Základem hodnocení sportovní gymnastiky je posuzování obtížnosti a kvality provedení jednotlivých prvků v sestavách. Pravidla přitom mají vést gymnasty k tomu, aby na závodech zařazovali jen takové prvky, které mají bezpečně zvládnuté z tréninku.  Soutěže posuzují dva panely rozhodčích. Panel A hodnotí obtížnost sestav podle tabulek prvků uvedených v pravidlech. Panel B posuzuje kvalitu provedení a sráží body za všechny chyby počínaje špatným držením těla a nečistým provedením prvků a konče pády.  Gymnastická pravidla byla dlouhá desetiletí založena na přibližování hodnocení k nejvyšší známce 10 bodů. První gymnastkou, která dosáhla absolutní desítky, byla na olympijských hrách v roce 1976 v Montrealu Nadia Comaneciová. Po roce 2004 došlo ke změně pravidel, po které může známka za obtížnost dosáhnout vyšších hodnot a výsledná známka tak překračuje deset bodů. Výslednou známku potom tvoří součet dvou oddělených známek. Jedna známka je za provedení (hodnocení techniky, držení těla a plynulosti cvičení) a druhá známka za obtížnost.

Soutěže.

Ve sportovní gymnastice jsou tři hlavní disciplíny: víceboj družstev, víceboj jednotlivců a finále na jednotlivých nářadích. Ve víceboji družstev se počítají známky více členů jednoho týmu, v konkrétním případě za všechny předvedené sestavy nebo se nejhorší známka na každém nářadí může škrtat. O vítězi rozhoduje součet známek. Ve víceboji jednotlivců musí každý účastník absolvovat cvičení na všech nářadích. V minulosti byly součástí víceboje kromě nynějších volných také povinné sestavy, které předváděli všichni gymnasté beze změny.  Ve finále na jednotlivých nářadí obvykle startuje osm nejlepších z předchozí kvalifikace a rozhoduje jediná finálová známka.  Vrcholnou gymnastickou soutěží jsou letní olympijské hry, v jejichž programu je sportovní gymnastika hned od her v Aténách v roce 1896. Mistrovství světa se pořádá pravidelně od roku 1903, další velkou akcí je mistrovství Evropy. Světový pohár je každoroční série závodů, dříve s dvouletou periodicitou. Do roku 2008 vrcholila finálovým závodem.  Jednotlivé vrcholné mezinárodní soutěže jako jsou OH, MS a ME mají svá specifika týkající se závodu družstev a závodu jednotlivců. V soutěži družstev na OH a MS je družstvo šestičlenné, pět závodníků nastupuje na každou disciplínu, kde se počítají jen čtyři nejvyšší známky. Na ME startuje v soutěži družstev pětičlenné družstvo, na každou disciplínu nastupují tři závodníci a všechny známky se počítají.  Některé soutěže mají zvláštní formát, jako například vyřazovací závod smíšených dvojic (např. Grand Prix v Brně).

Přeskok.

Letní olympijské hry Mistrovství světa Nářadím na přeskok býval kůň, pro ženy postavený příčně. Po roce 2000 ho ale nahradil přeskokový stůl s podstatně větší pohmatovou plochou, která umožňuje předvádění obtížnějších skoků. K přeskoku používají gymnastky odrazový můstek. Gymnasté a gymnastky se při přeskoku musí odrazit rukama od stolu.  Ve finálové soutěži družstev a ve finále víceboje předvádějí ženy jeden přeskok, ve finále na tomto nářadí pak dva přeskoky, jež musejí mít rozdílnou odrazovou techniku. V kvalifikaci předvádějí ženy dva (a to rozdílné) přeskoky jen v tom případě, chtějí-li se pokusit o postup do finále na tomto nářadí; jinak předvádějí pouze jeden přeskok, který se jim započítává do kvalifikačního součtu pro postup do finále soutěže družstev a víceboje.

Bradla.

Letní olympijské hry Mistrovství světa Bradla žen jsou ve skutečnosti dvě spojené žerdě ve výšce 155 cm a 235 cm. Gymnastky na nich předvádějí toče a veletoče, letové prvky na jedné žerdi i z jedné žerdě na druhou a povinnou součástí cvičení je i seskok, kterým je salto, na nejvyšší úrovni i vícenásobné.

Kladina.

Letní olympijské hry Mistrovství světa Kladina je pět metrů dlouhé břevno široké pouhých deset centimetrů, umístěné ve výšce jednoho a čtvrt metru. Gymnastky na něm předvádějí kromě skoků a obratů i náročné akrobatické prvky jako jsou přemety a salta. Kvůli úzké ploše nářadí (10 cm) je obtížné hlavně udržování rovnováhy při cvičení.

Prostná.

Letní olympijské hry Mistrovství světa Prostná žen jsou cvičena na koberci o rozměrech 12×12 metrů. Oproti prostným mužů jsou sestavy doprovázené hudbou a součástí hodnocení je i posuzování estetické stránky pohybu. Gymnastky cvičí gymnastické i akrobatické prvky, kterými jsou přemety a salta.

Víceboj.

Letní olympijské hry Mistrovství světa

Sportovní gymnastika mužů.

Přeskok.

Letní olympijské hry Mistrovství světa Gymnasté absolvovali soutěž na přeskoku přes koně, který byl na rozdíl od žen postaven podélně. Po roce 2000 ale byl rovněž nahrazen přeskokovým stolem.  Muži absolvují ve vícebojích jen jeden přeskok, pouze ve finále na nářadí musejí předvést přeskoky dva.  Základem gymnastického přeskoku je dynamický rozběh. Gymnasta může předvést jeden prvek už před odrazem z můstku (tzv. rondát), po odrazu ze stolu předvádí nejlepší gymnasté salta s obraty.  Mezi vrcholně obtížné přeskoky patří například přemet vpřed s dvojným saltem.

Prostná.

Letní olympijské hry Mistrovství světa Sestava na prostných je složena hlavně z akrobatických prvků(přemety, salta, vruty), které jsou spojeny s neakrobatickými prvky(silové prvky, prvky rovnováhy, prvky uvolněnosti). Všechny tyto prvky tvoří dynamický celek, předvedený s využitím celé plochy 12x12m. Na akrobacii jsou 4 skupiny prvků a to: 1.Neakrobatické prvky, 2.Akrobatické prvky vpřed a prvky s kotouly vpřed(nikoli v saltech), 3.Akrobatické prvky vzad a prvky začínající skokem vzad s obratem, 4. Závěry: do této skupiny patří prvky ze skupiny 2, nebo 3.

Přeskok.

Letní olympijské hry Mistrovství světa

Bradla.

Letní olympijské hry Mistrovství světa

Hrazda.

Letní olympijské hry Mistrovství světa

Kruhy.

Letní olympijské hry Mistrovství světa

Kůň našíř.

Letní olympijské hry Mistrovství světa

Víceboj.

Letní olympijské hry Mistrovství světa

Sportovní gymnastika je sportovní odvětví, při němž jednotliví závodníci předvádějí silové nebo švihové gymnastické prvky na koberci (prostná) nebo na nářadích. Ve sportovní gymnastice soutěží muži i ženy a jejich disciplíny se odlišují. Sportovní gymnastika je stálou součástí olympijského programu, mistrovství světa se v ní pořádají od roku 1903.

La gymnastique artistique est une discipline athlétique consistant à enchaîner des mouvements acrobatiques sur des agrès. On distingue la gymnastique artistique masculine et la gymnastique artistique féminine. Chaque année se déroulent les championnats du monde de gymnastique artistique sauf les années des Jeux olympiques.


Život a dílo.

Když se Le Bon narodil, jeho matce Annette Josephine Eugénic Tétiot Desmarlinais bylo 26 let, jeho otci Jean-Marie Charles Le Bonovi bylo 41 let, pracoval jako provinční funkcionář francouzské vlády. Když bylo Le Bonovi 8 let, jeho otec získal nové postavení ve Francouzské vládě a proto musela celá rodina opustit jeho rodné město Nogent-le-Rotrou. Do rodného města už se nikdy nevrátili. Dnes je zde po něm pojmenovaná jedna z ulic. Později docházel k výuce na gymnáziu v Tours, jeho prospěch zde byl průměrný.  V roce 1860 začal studovat medicínu na univerzitě v Paříži, v roce 1866 získal doktorát. Během jeho studia napsal mnoho článků s medicínským tématem, první z nich se týkal onemocnění, kterým trpí lidé, kteří žili v bažinatých podmínkách. Dále publikoval mnoho článků o vlasovci očním a asfyxii.  První kniha, kterou napsal, byla kniha o zdánlivé smrti ("La Mort apparente et les Inhumations prématurées", 1886), dále studoval například nemoci urogenitálního systému.  Le Bon se naučil mluvit německy a anglicky díky četbě Shakespearových prací.  V roce 1870 vstoupil do francouzské armády ve francouzsko-pruské válce. Během války organizoval divizi vojenské ambulance. Byl šéflékařem jednoho oddělení vojenské ambulance v Paříži, pozoroval chování vojáků v nejhorších situacích, jejich chování ve stresu a utrpení. Všechny své úvahy a poznatky sepisoval. Psal o praktické hygieně vojáků a raněných.  Le Bon se zabýval antropologií, procestoval Evropu, Asii a Severní Afriku. Protože byl ovlivněn Charlesem Darwinem, Herbertem Spencerem a Ernstem Haeckelem, podporoval biologický determinismus. Po rozsáhlém výzkumu uvedl vztah mezi kapacitou lebky a inteligencí člověka (Recherches anatomiques et mathématiques sur les variations de volume du cerveau et sur leurs relations avec l'intelligence – 1879). Za toto dílo získal cenu od Francouzské akademie věd.  V roce 1884 byl pověřen vládou, aby procestoval Asii a zjistil něco o tamější civilizaci". V"e státních službách poznal Orient a Indii (studoval zde například buddhistickou architekturu). Starým východním civilizacím pak věnoval několik publikací, např. "Arabské civilizace", 1884; "Indické civilizace", 1887; "První civilizace", 1888–1889; "Památky Indie", 1891.  V osmdesátých letech devatenáctého století se začal zabývat studiem moderní společnosti a jejímu vývoji věnoval knihu "Člověk a společnost, jejich původ a dějiny", 1881.

Psychologie davu.

Mezi jeho nejznámější práce patří kniha Psychologie davu, která poprvé vyšla v roce 1895 ve francouzštině a o dva roky později byla přeložena do češtiny. Svou koncepci v ní vypracoval v souvislosti s chováním davu během francouzské revoluce. Dav je podle něj soubor individuí, jež jsou sjednocena iracionální připraveností k činnosti, která vyplývá z faktu rozplynutí individua v mase a jeho rezignace na sebekontrolu. Je to shromáždění, které podléhá snadno davové sugesci a není schopno si utvořit vlastní názor na nic, protože každý názor je davu imputován zvnějšku. Velký význam mají vůdci davů, kteří s davovou sugescí dokáží pracovat – vnutí myšlenku tak, že ji ostatní pojmou za svou." "  Dav aktivuje spící či utlumené instinkty – ten, kdo je obklopen davem se chová jinak (hůř); nechá v sobě probudit nízké pudy a špatné vlastnosti, které nedává v běžném životě najevo. Člověk se v davu chová jinak, než když jedná jako individuum. Klesá na pomyslném civilizačním žebříčku níž, než by stál jako jedinec.  Le Bon v knize dochází k závěru, že každá lidská skupina je davem – když se člověk dostane do skupiny, mění se jeho chování a chová se jako příslušníci davu. Tvrdil, že věk, do kterého se společnost dostává (20. století) je věkem davů – dostává se do nebezpečného století, kde budou rozhodovat davy a jejich vůdci.

Odkazy.

Literatura.

LE BON, Gustave. "Psychologie davu". Překlad L. K. Hofman, Z. Ullrich. Portál 2016. 168 s..

Gustave Le Bon (7. května 1841, Nogent-le-Rotrou – 13. prosince 1931, Marnes-la-Coquette) byl francouzský sociální psycholog, sociolog, antropolog a amatérský fyzik.

Gustave Le Bon, né le à Nogent-le-Rotrou et mort le à Marnes-la-Coquette, est un médecin, anthropologue, psychologue social et sociologue français.