Život.

Pocházel z kvakerské rodiny. Vystudoval politologii a mezinárodní vztahy na Washington State University. Nejvíce ho na škole ovlivnila Ida Lou Andersonová, která ho učila rétorice a modulaci hlasu. Během studií si změnil jméno na Edward. V letech 1929–1931 byl prezidentem Národní studentské asociace ("National Student Association"). V letech 1932-1935 pracoval v neziskové organizaci Institute of International Education, která organizovala zahraniční pobyty studentů, a zejména v komisi, která pomáhala přijímat řadu studentů z Německa, které v té době vypudil nacismus ("Emergency Committee in Aid of Displaced Foreign Scholars").  Pak se však rozhodl pro novinařinu. V roce 1935 nastoupil do CBS. Roku 1937 byl vyslán do Londýna, aby vedl evropské korespondenty CBS. Když se situace v Evropě začala vyhrocovat, byl to on, kdo informoval o hlavních událostech (Anšlus, Mnichovská dohoda, bombardování Londýna). Právě během bombardování Londýna prvně užil závěrečnou větu "Good night, and good luck", to proto, že věděl, že ho poslouchá i mnoho místních, kteří budou v noci, kdy nejvíc padají bomby, štěstí rozhodně potřebovat. Jeho reportáže měly podle mnohých odborníků velký vliv na pokles izolacionismu v americké veřejnosti. Stal se hvězdou jak v Americe, tak v Británii, a Winston Churchill mu nabídl, aby vedl BBC. Murrow odmítl, nicméně během kontaktů s britským premiérem prožil krátký milostný románek s jeho dcerou Pamelou. V roce 1945 dělal Murrow slavnou reportáž o osvobození koncentračního tábora Buchenwald. Zajímavostí je, že tehdy Murrow vyzpovídal i československého národněsocialistického politika a bývalého primátora Prahy Petra Zenkla, který byl v táboře vězněn. V soukromém rozhovoru Murrow Zenkla prý varoval před komunisty.  V roce 1945 se Murrow stal viceprezidentem a šéfem zpravodajství CBS. Tím skončila jeho kariéra reportérská. Z rozhlasových vln však nezmizel, stal se moderátorem. Roku 1947 způsobil "UFO horečku", když referoval o pozorování "létajících talířů" amatérským pilotem Kennethem Arnoldem, s nímž udělal interview. Uváděl zprávy a zároveň publicistické pořady jako "This I Believe" a "Hear It Now".  Právě tento pořad pak převedl na televizní obrazovky, když CBS rozjíždělo i televizní vysílání, a to pod názvem "See It Now". Murrow v pořadu silně kritizoval mccarthysmus, který v té době kulminoval. O konfliktu mezi Murrowem a senátorem McCarthym v 50. letech pojednává i film George Clooneyho z roku 2005. Jmenuje se "Good night, and good luck", podle slavné Murrowovi závěrečné věty v pořadu. Slavný díl "See It Now" z roku 1954, kritizující McCarthyho, zakončil Murray slovy: "Nebojme se jeden druhého. Nenechme se vláčet strachem. V naší historii vidíme, že nejsme potomky zbabělců". Následná konfrontace Murrowa a McCarthyho v přímém přenosu v dalším díle pořadu, kdy McCarthy nebyl schopen argumentovat a nakonec bezdůvodně obvinil Murrowa ze sympatií ke komunismu, bývá považována za začátek pádu vlivného senátora. Pořad sice v roce 1955 skončil, když sponzor, firma Alcoa, stáhl svou reklamní podporu, ale stal se vzorem pro mnoho dalších podobných. Pořad byl sice později obnoven, avšak nezískal již tak prestižní vysílací čas. Zanikl definitivně v roce 1958, po prudkém Murrowově sporu s ředitelem CBC Billem Palleym o postupující komercializaci vysílání, která se Murrowovi nelíbila. Mezitím však Murrow vytvořil i jiné pořady: v roce 1953 vymyslel a moderoval pořad rozhovorů s osobnostmi nazvaný "Person to Person". Roku 1958 vymyslel další nový formát, pořad "Small World", v němž proti sobě postavil dva politiky, aby vedly debatu, kterou on moderoval. Zrušení "See It Now" vzbudilo rozruch i na politické scéně a Murrow dostal nabídku kandidovat za Demokratickou stranu na senátora v New Yorku (tedy tam, kde to mají Demokraté takřka jisté). Zvažoval ji, ale nakonec mu politickou kariéru rozmluvil Harry Truman, který ho upozornil, že by okamžitě ztratil punc "hrdiny milionů".  Murrow tedy pokračoval, ač frustrovaný, v práci pro CBS, jednak dál uváděl debaty "Person to Person" a "Small World" a také reportážně přispíval do nového pořadu "CBS Reports". V roce 1960 například vzbudil pozornost reportáží "Harvest of Shame" o strašlivých pracovních podmínkách přistěhovalců na zemědělských farmách. Ve stejném roce však CBS definitivně opustil.  Prezident John F. Kennedy mu pak nabídl funkci ředitele United States Information Agency, která mj. řídila známou rozhlasovou stanici "Hlas Ameriky" ("The Voice of America"), jež měla propagovat postoje Spojených států v zahraničí. Brzy však Murrow onemocněl rakovinou a instituci de facto nevedl. Oficiálně rezignoval roku 1964, ve stejném roce obdržel vyznamenání Prezidentská medaile svobody. Zemřel rok poté na rakovinu plic, jakožto silný kuřák dvou krabiček cigaret denně. Paradoxem je, že to byl právě on, kdo v pořadu "See It Now" jako první v USA informoval o spojitosti kouření s rakovinou.

Edward R. Murrow, rodným jménem Egbert Roscoe Murrow (25. dubna 1908, Polecat Creek – 27. dubna 1965, Pawling) byl americký novinář a televizní moderátor. Začínal v rozhlase, pracoval pro CBS, a to i jako válečný reportér během druhé světové války - s jeho hlasem mělo miliony Američanů zážitek války spojený. Tým válečných korespondentů, který tehdy v Evropě pro CBS vytvořil a vedl, se nazýval "Murrowovi hoši" (""Murrow Boys""). Po válce se stal průkopníkem publicistiky televizní. Proslavil se zejména v pořadu "See It Now" a také větou ""Good night, and good luck"“ („Dobrou noc a hodně štěstí“), kterou každý pořad "See It Now" končil.

Edward R. Murrow (né Egbert Roscoe Murrow et surnommé « Ed »), né le dans le comté de Guilford (Caroline du Nord) et mort le dans le comté de Dutchess (État de New York), était un journaliste américain, dont les émissions d'information radiophoniques pendant la Seconde Guerre mondiale ont été suivies par des millions d'auditeurs aux États-Unis et au Canada. Les historiens traditionnels le considèrent comme l'une des plus grandes figures du journalisme ; Murrow était connu pour l'honnêteté et l'intégrité dans son travail de journaliste. Pionnier de la diffusion du journal à la télévision, Murrow a produit une série de reportages TV qui ont aidé à la chute du sénateur Joseph McCarthy.


Projektování a výstavba.

Melnikov snil o vlastním domě s ateliérem již během studia na Moskevském učilišti malířství, sochařství a stavitelství. Původně zamýšlel adaptovat pro své potřeby nějakou starší stavbu, dochované jsou jeho plány z let 1916-1917 na přestavbu neoklasicistního objektu v Moskvě. Již ve 20. letech však pracoval na prvních projektech novostavby rodinného domu s ateliérem. Rodina byla pro Melnikova velmi důležitá, přál si proto tvořit v domácím prostředí.  Byl to jediný projekt, kde měl Melnikov naprostou tvůrčí svobodu, neboť zde byl zároveň zákazníkem a zároveň architektem. Nejstarší projekty pracovaly s tvarem kvádru, nakonec se však rozhodl pro dva do sebe zanořené válce. S tímto tvarem začal architekt pracovat právě v roce 1927 (viz nerealizovaný projekt Domu kultury S. M. Zujeva či Klub továrny Burevestnik).  Že dokázal Melnikov v letech 1927-1929 postavit v centru Moskvy rodinný dům, je malý zázrak. V období tzv. nové ekonomické politiky se aktivně podporovala výstavba domů-komun, individuální bydlení bylo naopak potlačováno. Melnikov za to vděčí shodě několika okolností. Jednak byl na konci 20. let na vrcholu slávy, když celosvětově proslavil nový stát vynikajícím pavilonem na mezinárodní výstavě v Paříži v roce 1925 (oceněn zlatou medailí). Jednak byl v té době zahrnut zakázkami, disponoval tedy dostatečným množstvím finančních prostředků (stavělo se výhradně na náklady architekta). Velkou roli však sehrálo i to, že dům neprezentoval jako svou osobní rezidenci, ale jako experiment s kruhovou kompozicí, která by v budoucnu mohla být využita u domů-komun. Jedním z hlavních argumentů pro kruhový tvar bylo to, že při stejné užitné ploše má kruhový dům znatelně menší obvod zdí, dochází tak k úspoře stavebního materiálu (jehož byl v porevolučním SSSR citelný nedostatek).  Konečná varianta projektu byla potvrzena 19. června 1927, ovšem vnitřní dispozice se ještě během výstavby upřesňovala. Aby bylo pro stavitele srozumitelnější, co přesně architekt chce, zhotovil rozměrnou maketu domu.  Dům je originální nejenom svým vzhledem, ale i použitými stavebními technologiemi, z nichž několik bylo záhy patentováno. Jedná se především o konstrukci vnější zdi s pravidelnými otvory, které vytváří mřížku (celkem je ve fasádě 124 takových otvorů). Některé otvory byly osazeny okny (60), většina však byla zaplněna stavebním odpadem. Tento postup umožnil jednak výrazně snížit náklady na stavbu (z pozemku prý nebylo odvezeno ani jedno kolečko suti), jednak toto řešení umožnilo podle potřeby měnit polohu oken, aniž by se narušovala nosná zeď. Navíc byla hmotnost stavby rovnoměrně rozložena, nebylo tak potřeba použít žádné nosné sloupy či trámy. Bývá proto někdy přirovnáván k americkému architektu Buckminsteru Fullerovi, daleko blíže však má k Vladimiru Šuchovovi, autorovi Šuchovovy věže, se kterým Melnikov úzce spolupracoval a jehož práci dobře znal. Melnikov zde vlastně aplikuje Šuchovovu metodu úspory materiálu pomocí zvláštní konstrukce pláště na cihlový dům.  Originální bylo také řešení stropní konstrukce, které opět umožnilo úsporu materiálu. Zhotovena je z dřevěných prken, sestavených do tvaru velké mříže, tvořící pravidelné čtverce o hraně 0,5 m, které jsou z obou stran zakryty dalšími prkny. Vznikla tak pevná konstrukce, která nevyžadovala žádné sloupy ani nosníky. Nicméně je třeba dodat, že časem se podlaha vlastní vahou poněkud prověsila.  Ačkoliv Melnikov původně neplánoval dům podsklepit, při kopání základů byl však na místě odhalen sklep původního domu, architekt se jej proto rozhodl využít pro technické zázemí.

Objemová kompozice.

Architektonické řešení.

Dům je tvořen dvěma různě vysokými válci stejného průměru, které jsou jeden do druhého ponořené na hloubku třetiny poloměru. Půdorys tak připomíná číslici 8. Nižší z válců je zakončený terasou, na kterou se vstupuje z ateliéru v nejvyšším patře druhého válce.  Ze strany obrácené do ulice je nižší válec seříznutý, nachází se zde jediný vchod do domu a nad ním obrovské okno přes celou výšku druhého podlaží (za ním se nachází obývací pokoj). Nad tímto oknem stojí nápis: KONSTANTIN MELNIKOV ARCHITEKT.  Zbytek fasády je tvořen hladkou zdí s celkem 57 šestihrannými vertikálními okny, které vytváří jedinečný ornament. Okna jsou přitom uspořádána do pásů (odpovídajících struktuře nosných zdí), které odpovídají patrům - první dva pásy odpovídají prvním dvěma patrům, vrchní tři pásy třetímu patru. Mezi prvním a druhým pásem oken je přitom širší mezera. Okenní rámy nejsou ve všech výškách stejné, jsou zde tři různé typy: jeden v prvním pásu, druhý ve druhém a ve čtvrtém, třetí ve třetím a pátém pásu oken.  Budovu je těžké přiřadit k nějakému konkrétnímu architektonickému stylu. Někdy se hovoří o duchu konstruktivismu či funkcionalismu, nicméně dům je natolik jedinečný, že v něm nelze nalézt prakticky žádné typické prvky těchto směrů. Navíc sám Melnikov se proti takovýmto kategorizacím ostře vymezoval.

Uspořádání interiérů.

Vnitřní dispozice je funkčně velmi dobře promyšlená, byť je na první pohled poněkud nepřehledná. Ostatně Melnikov se údajně rád bavil tím, že nechával své hosty hádat, kolik je vlastně v domě pater. V budově se nachází 3 patra a sklep (podsklepený je pouze nižší válec). Ve sklepě se nachází úložné prostory, sklad potravin a zařízení na ohřev vzduchu, který se rozvádí do celého domu a kterým se vytápí.  V prvním patře je situována předsíň (6,3 m2), jídelna (17 m2), kuchyň (7 m2), koupelna a záchod (7 m2), dva dětské pokoje (po 4,5 m2), šatna (11 m2), pracovna paní domu (5,4 m2) a chodba (11,7 m2).  Ve druhém patře je obývací pokoj (50 m2) a ložnice (43 m2). Obývací pokoj byl zařízen skutečně s rozmachem - obrovské okno, piano, pohovka, křeslo, velký stůl. Zde Melnikov přijímal hosty a besedoval s nimi. Kromě hlavního okna se zde nachází ještě jedno malé, jediné osmiúhelníkové na celé fasádě. Architekt si totiž při stavbě povšimnul, že jím při východu slunce pronikají paprsky vycházející nad střechu sousedního domu, nechal proto v otvoru zřídit okno. Během složitých podmínek za 2. světové války zde byla ještě přistavěna nevelká cihlová kamna, která se zachovala dodnes. Velkou pozornost věnoval Melnikov nezvykle prostorné ložnici. Zde realizoval své teorie o spánku - v rozsáhlé místnosti s 12 okny nebylo nic než 3 postele jakoby vystupující z podlahy, oddělené spíše symbolickými příčkami. Kromě postelí zde nebyl žádný nábytek, vymalováno bylo medově-zlatou barvou. Měla zde spát celá rodina, dětské pokoje byly myšleny pouze jako pracovny. Architektovy teorie o spánku se ovšem prakticky příliš neosvědčily, později proto byla ložnice na nátlak jeho manželky vybavena standardním nábytkem a stěny dokonce pokryty růžovými tapetami.  Třetí patro celé zabírá ateliér (50 m2) s 38 šestiúhelníkovými okny, díky kterými pronikalo světlo do pracovny všemi směry, a nevznikaly tak architektovi při tvorbě pod rukou stíny. Později zde pracoval Melnikovův syn Viktor, který se stal malířem, otec si zřídil ateliér v obývacím pokoji, který je rozměry téměř identický. Z ateliéru se po dřevěném schodišti vychází na terasu, kde Melnikovovi v létě s oblibou pili čaj, opalovali se či prostě odpočívali.

Další osudy budovy.

Dům se již krátce po své dostavbě setkal s ostrou kritikou. V první polovině 30. let zněla zejména z úst členů Všeruské společnosti proletářských architektů, kteří hovořili o samoúčelném formálním experimentu a o buržoazních manýrech. Kritika ještě zesílila v polovině 30. let, kdy byly v Sovětském svazu oficiálně zavrhnuty avantgardní směry a nastala etapa socialistického realismu. V ní už pro avantgardní architekty nebylo místo.  Během 2. světové války byla ložnice předělána, zmizely původní postele i příčky. Bomba, která dopadla na nedaleké Vachtangovovo divadlo, tlakovou vlnou vybila všechna okna v domě, jinak stavba poškozena nebyla. Roku 1976 byla fasáda natřena na světle šedou barvu, dům tak ztratil svůj původní bílý nátěr z nehašeného vápna.  V 90. letech byly provedeny restaurátorské práce (organizované Odborem ochrany památek Moskvy), které však byly velmi nekvalitní. V důsledku toho byly poničeny unikátní stropní konstrukce, objevily se praskliny na fasádě a plísně. I přes protesty obyvatelů byla rekonstrukce úředně uznána za výbornou. Dům byl také poškozen vlhkostí, neboť s pádem SSSR se v okolí rozeběhnul čilý stavební ruch. Vysoké novostavby změnily svažitost okolního terénu a budova začala vlhnout.  Špatný technický stav domu vedl k tlaku mezinárodní architektonické veřejnosti na příslušné ruské orgány, aby zajistily řádnou památkovou péči a ochranu. To však nebylo možné, neboť dům byl předmětem vleklého právního sporu. Konstantin Melnikov totiž dům odkázal svým dvěma dětem, Viktorovi a Ljudmile (mezi nimiž došlo také k vleklému soudnímu sporu o právo na užívání domu). Ljudmilinu polovinu zdědil její syn, který ji prodal senátorovi Gordějevu, jenž ji věnoval státu za účelem zřízení muzea. Velké problémy však nastaly s Viktorovou polovinou. Malíř sice původně odkázal svou polovinu (i svou malířskou tvorbu) státu za účelem zřízení muzea otce a syna Melnikovových. Později se však objevila závěť, která odkazovala Viktorovu polovinu jeho dceři Jeleně. Malíř veřejně vystoupil v televizi a prohlásil závěť za podvrh. To nezabránilo vleklým soudním sporům, které sice roku 2006 druhou polovinu přiřkly státu, avšak snahy toto rozhodnutí zvrátit neustávaly. Navíc zde byl problém s Melnikovovou vnučkou Jekatěrinou Karinskou, která v domě žila a odmítala jej opustit. Spory vyvrcholily roku 2014 tím, že starou paní pracovníci muzea nepustili zpět dovnitř, když vyšla před dům kouřit. Téhož roku zde bylo zřízeno muzeum a začaly probíhat pravidelné prohlídky.  V současnosti je dům v majetku města Moskvy a spravuje jej Muzeum architektury Ščuseva. Prohlídky jsou však silně omezené - kvůli špatnému technickému stavu chodí dovnitř pouze 5 návštěvníků denně. Stavba potřebuje komplexní rekonstrukci, kterou však znemožňují stále probíhající soudní spory o dědictví architekta Melnikova, do kterého spadá i dokumentace k budově.

Dům Konstantina Melnikova je rodinný dům s ateliérem v Moskvě, jedna z předních staveb sovětské avantgardy. Zbudován byl v letech 1927-1929 pro potřeby architekta Konstantina Melnikova a jeho rodiny.

La maison Melnikov, aussi appelée Villa Arbat, est un bâtiment créé par Constantin Melnikov en 1929 et situé au 10 de l'allée Krivoarbatsky à Moscou.


Popis.

Pumpavy jsou jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé, jednodomé nebo dvoudomé byliny s jednoduchými listy s palisty a přímou, vystoupavou nebo poléhavou lodyhou. Přízemní listy jsou nejčastěji uspořádány do listové růžice. Lodyžní listy mohou být vstřícné nebo střídavé. Čepele listů jsou nejčastěji zpeřeně členěné, řidčeji celistvé. Květy jsou pravidelné nebo lehce dvoustranně souměrné, pětičetné, uspořádané v úžlabních nebo vrcholových vrcholičnatých, stopkatých květenstvích, obvykle připomínajících okolík. Stopka květu po odkvětu mění své postavení vůči ostatním květům a stopce květenství. Kalich i koruna jsou složeny z 5 volných lístků. Koruna je nejčastěji červená, růžová nebo modrofialová, řidčeji bílá nebo nažloutlá. Horní 2 korunní lístky jsou nezřídka tvarem, barvou a velikostí odlišné od ostatních. Mezi korunními lístky jsou přítomna přisedlá nektária. Tyčinek je 5 a střídají se s 5 sterilními staminodii bez prašníků, někdy redukovanými jen na šupiny. Semeník je srostlý z 5 plodolistů, obsahuje 5 komůrek a vyrůstá z prodlouženého květního lůžka. V každé komůrce je po 2 vajíčkách. Čnělka je zřetelně pětiklanná. Plod je dlouze zobanitý, poltivý (schizokarp), rozpadající se na 5 jednosemenných plůdků. Plůdky nesou nápadnou, spirálně stočenou paosinu pokrytou štětinami. Semena jsou elipsoidní, s hladkým nebo skulpturovaným povrchem.

Rozšíření.

Rod pumpava zahrnuje asi 80 druhů. Je rozšířen na všech kontinentech, zejména v oblastech s mediteránním klimatem. Centrum druhové diverzity je ve Středomoří, kde také roste v jednotlivých pohořích celá řada endemitů. V České republice se stabilně vyskytuje jediný druh, pumpava obecná. Roste roztroušeně až hojně na světlých stanovištích od nížin do podhůří. Některé další druhy bývají zřídka zavlékány ze Středomoří, případně zplaňují z kultury: pumpava jeřábí ("Erodium gruinum"), pumpava malokvětá ("E. neuradifolium"), pumpava pižmová ("E. moschatum") a pumpava zobanitá ("E. botrys").  Některé evropské druhy byly zavlečeny i do jiných oblastí světa, např. do Asie, do hor a jižních oblastí Jižní Ameriky či do jižní Austrálie.

Ekologické interakce.

U pumpav jsou známa zajímavá přizpůsobení k šíření semen, představující kombinaci vystřelovacího mechanismu a hygroskopických pohybů. Na vrcholu plodů se z prodloužené, vytrvalé, dřevnatějící čnělky formuje zoban, který se za zralosti štěpí na 5 paosin. Tyto paosiny se při rozpadu plodu prudce svinují a jsou společně s připojeným semenem vystřeleny do blízkého okolí, řádově do vzdálenosti 30 cm až 1 metru. Paosina u druhů z podrodu "Erodium" má na vnitřní straně dlouhá vlákna a plůdky mohou být dále šířeny větrem, u druhů z podrodu "Barbatum" jsou na paosině tuhá vlákna, jimiž se plůdky přichycují na srsti zvířat. Paosina je silně hygroskopická. Za sucha je svinutá do spirály, zatímco ve vlhkém prostředí se narovnává. Při střídavé vlhkosti tak dochází k pohybům, jimiž se plůdek posunuje po povrchu půdy. Tyto pohyby se uskutečňují řádově v časovém rozmezí od 20 minut u drobnosemenných druhů až po 2 hodiny u druhů s robustnějšími semeny, přičemž semeno se po jednom navlhčení posune řádově o 1 až 3 cm. Na vhodném místě se plůdek zachytí v půdním povrchu a vlivem spirálovitých pohybů se postupně zavrtává do země. Toto přizpůsobení má řadu výhod. Semena se tak chrání před hlodavci a mravenci, kteří je vyhledávají jako potravu. V mediteránním klimatu také lokalizace pod povrchem půdy zabraňuje vyklíčení semen po náhodném letním dešti, který bývá následován delším obdobím sucha. Navíc je prodlužována dormance semen, kterou zkracuje zejména vystavení vysokým a střídavým teplotám. Semena pak ve zvýšené míře klíčí např. při narušení půdního povrchu nějakou disturbancí, což souvisí s častým výskytem pumpav na narušených stanovištích. Také míra přežití semenáčků je u semen klíčících pod půdním povrchem vyšší než u semen spočívajících na povrchu.  U jednoletého kalifornského druhu "Erodium brachycarpum" je známo, že vytváří semena ve 2 velikostech. Menší semena jsou schopna klíčit bezprostředně, zatímco větší mají prodlouženou dormanci.

Ohrožení a ochrana.

Některé endemické druhy jsou řazeny mezi kriticky ohrožené rostliny. Mezi nejohroženější druhy náleží "Erodium astragaloides", jehož stávající populace na severozápadě španělského pohoří Sierra Nevada se rozkládá na ploše pouze 1 km, a rovněž "Erodium hendrikii" ze sz. Anatolie.

Taxonomie.

Rod "Erodium" je členěn na 2 podrody, "Erodium" a "Barbatum". Pumpavy lze od příbuzného rodu kakost rozeznat podle počtu fertilních tyčinek (5 u pupavy, 10 u kakostu) a většinou také podle zpeřeně členěných listů.

Význam.

Některé druhy pumpav jsou pěstovány jako ceněné skalničky. Jedná se vesměs o druhy pocházející z horských poloh ve Středomoří. Pěstuje se např. "Erodium alpinum", "E. cheilanthifolium", "E. chrysanthum", "E. corsicum", "E. daucoides", "E. petraeum", "E. reichardii", "E. rupestre", "E. glandulosum", "E. manescavi" a "E. reichardii". Byly též vypěstovány různé okrasné hybridy a kultivary.

Pumpava ("Erodium") je rod rostlin z čeledi kakostovité. Jsou to jednoleté až vytrvalé byliny s jednoduchými, většinou zpeřeně členěnými listy a pětičetnými květy. Plody jsou rozpadavé na 5 jednosemenných plůdků opatřených spirálovitou paosinou. Rod zahrnuje asi 80 druhů a je rozšířen na všech kontinentech. Centrum druhové diverzity je ve Středomoří. V České republice roste trvale jediný druh, pumpava obecná, některé další druhy jsou zřídka zavlékány ze Středomoří. Pumpavy mají zajímavá specializovaná přizpůsobení při šíření semen. Hospodářský význam těchto rostlin není velký, některé druhy se pěstují jako delikátní skalničky.

Le genre botanique Erodium regroupe diverses plantes de la famille des Géraniacées, auxquelles on donne généralement le nom vernaculaire de becs-de-grue, en raison de leurs fruits comparables à de longs becs érigés. On en compte en tout une soixantaine d’espèces, pour la plupart originaires des régions méditerranéennes ou d’Asie occidentale.


Odvážná cesta Vikingů.

Kensingtonský kámen je runový památník, uznávaný jako důkaz cesty Poula Knutsona a jeho posádky do Severní Ameriky. Roku 1355 byla vyslána norsko-švédská expedice vedená zkušeným mořeplavcem Poulem Knutsonem, jejímž úkolem bylo zjistit osud části Vikingů, kteří prakticky emigrovali na americký kontinent. Poul Knutson vyrostl na malém ostrůvku u Bergenu a byl zkušeným mořeplavcem. Jejich loď, nazvaná Knarre, vyplula z přístavu v Bergenu, dorazila na Island a poté dále do Grónska. Po vyplutí už o expedici nikdo neslyšel až do ledna roku 1908, kdy americký historik Hjalmar R. Holand zveřejnil runový nápis z tzv. kensingtonského kamene, který dal do souvislosti z Knutsonovou cestou. Runový text na Kensingtongském kameni přeložil Hjalmar Holand do angličtiny takto: :  Poslední věta byla vyryta do okraje kamene napříč ke směru písma.  Dlouhá léta byl nápis na kameni považován za padělek. Dnes je pravost runového nápisu všeobecně uznávána a roku 1953 byla zformulována teorie o plavbě Poula Knutsona. Ten se plavil nejprve známým kurzem do Vinlandu. Doplul do Leifsbudiru v dnešním Massachusettsu, kde Gróňané měli své chýše, ve kterých v případě potřeby přezimovali. Bohužel na tomto místě nenašel nikoho, rozdělil tedy výpravu na dvě části. Jedna část setrvala v zálivu dnes zvaným Narrgansettský na Rhode Island na poloostrově Cod. Druhá část se vydala na pátrat po osadnících. Na Rhode Islandu vybudovali zbožní Norové kamennou rotundu, dlouho považovanou za starý větrný mlýn. Dnes je určen jako kopie kostela v Tunsbergu v Norsku a nazývá se "New Port Tower". Byla vystavěna před šesti sty lety a je považována za nejstarší křesťanskou stavbu v Americe. Druhá část výpravy pokračovala v pátrání. Na březích Severní Ameriky několikrát přezimovala cestou kolem pobřeží Labradoru do Hudsonova zálivu. Nehostinné pobřeží zálivu je přesvědčilo, že zde své krajany nenaleznou. Obrátili se tedy zpět na Rhode Island. Malou hlídku ponechali v ústí řeky Nelson u námořní lodi s tím, že se tito muži později vrátí do Grónska nebo na Island. Ostaní se vydali na cestu na jihovýchod po velkých vnitrozemských řekách. Jejich cestu zmapoval Hjalmar Holand podle kamenů, opatřených rýhami, ke kterým Vikingové připoutávali své lodě na noc. Šestitýdenní putování Seveřanů mezi řekou Nelson a horním tokem Mississippi vedlo po řekách, jezerech, bažinami až k dnešnímu městu La Crosse ve státě Wisconsin. I bez důkazů upevňovacích kamenů existují tři dokázaná místa této cesty:  Tyto nálezy povzbudily další pátrání a bylo objeveno nářadí, zbraně, i hroby nordického původu. Tyto nálezy dokazují, že pobřeží Hudsonova zálivu bylo bodem vstupu Skandinávců na americký kontinent, i když ke skutečné kolonizaci vyčerpaní osadníci z Grónska již neměli sílu. Deset mužů přeživších Knutsonovu expedici se vrátilo domů a loď Knorre se potopila cestou z Grónska do Norska v roce 1369.

Kensingtonský kámen je kamenná deska o hmotnosti 92 kg s runovým nápisem na čelní a boční straně. Švédský přistěhovalec Olof Ohman jej, podle vlastního tvrzení, objevil v roce 1898 na své farmě v okrese Douglas v Minnesotě a pojmenoval po nejbližším městečku, Kensingtonu.

La pierre runique de Kensington est une pierre plate rectangulaire en grauwacke couverte de runes sur sa face et son côté. Son origine et sa signification ont été contestées depuis sa « découverte » en 1898 à Solem Township (Comté de Douglas) près de Kensington, Minnesota. Elle suggère que des explorateurs scandinaves auraient atteint le milieu de l'Amérique du Nord au.


Život.

Jeho otec, Loukas Daralas, byl zpěvák stylu "rembetiko", pocházel původem z Trikaly v Tesálii. Jeho matka byla z Izmiru v dnešním Turecku.  Hrál na kytaru od svých šestnácti let. Díky zpěvákovi Vangelisovi Perpiniadisovi, který byl známý jeho otce, mladý Dalaras vydal své první dvě písně maloasijského žánru. Dalaras hrál v různých klubech, kde se postupně stával stále populárnějším. Setkal se se známými řeckými skladateli, jako byli Mikis Theodorakis, Manos Loizos, Stavros Kujumtzis a Jorgos Mitsakis, kteří mu výrazně pomohli. Ve 20 letech vydal své první album a začal spolupracovat s populární zpěvačkou Marinellou.  Dalarasova popularita vzrostla zejména v sedmdesátých letech, kdy se stal nejoblíbenějším řeckým zpěvákem. Tehdy vydal album nazvané "Na ́ tane to 21" ("Kdyby byl rok 1821"), kde nazpíval skladby stylu laiko skladatele Kujumtzisa. Poté spolu se skladatelem Manosem Loizosem vydali slavné písně jako "Ach chelidoni mou" ("Ach, moje vlaštovičko") nebo "Deka palikaria" ("Deset správných chlapů"), která má silně politický obsah, byla složená po pádu řecké diktatury a Dalaras v ní zpívá o svobodě. I díky tomu ho proslavila po celém světě.  V roce 1972 vydal album starých maloasijských řeckých písní, mezi nimi byla například "Sagapo jati ise orea" ("Miluji tě, protože jsi hezká"). Nahrál také písně z dvacátých a čtyřicátých let ve stylu rembetiko, mnohé takto uchoval. (např. "Mi mu thimonis matia mu"; "Nezlob se na mně").  V roce 1987 vydal album jihoamerické hudby, pak se věnoval italské opeře. Spolu s řeckým operním zpěvákem Mariosem Frangoulisem přezpíval píseň Andrei Bocelliho "Con te partiro". V roce 1988 vydal byzantské církevní písně v albu "Axion esti" ("Důstojné jest").  Zpívá každý rok na řeckých hudebních festivalech v aténském starořeckém divadle Heroda Attica.

Jorgos Dalaras či Giorgios Dalaras, řecky Γιώργος Νταλάρας (* 29. září 1949 Pireus) je řecký zpěvák. Zpívá různé druhy řecké hudby, jako jsou "rembetiko", "laiko", "cifteteli" nebo maloasijské řecké písně. Zpívá též italskou operu a latino. Je znám duety s proslulou řeckou zpěvačkou Charis Alexiosovou.

ou George Dalaras George Dalaras (en grec : - Yórgos Daláras), né le dans le quartier populaire de Nea Kokkinia au Pirée, est un chanteur et musicien grec. Il est l’une des grandes figures de la scène musicale contemporaine grecque et depuis 2006, Ambassadeur de bonne volonté auprès du Haut Commissariat des Nations Unies pour les réfugiés.


Život.

Ignacy Dobrzyński se narodil v Romanivě na Ukrajině v Žytomyrské oblasti. (V letech 1933–2003 se město jmenovalo Dzeržinsk.) Hudební základy získal u svého otce, který byl houslistou, skladatelem a hudebním ředitelem. V Romanivě Ignacy navštěvoval jezuitskou školu a ve studiu pokračoval na gymnáziu ve Vinnycji.  V roce 1825 odešel do Varšavy, kde byl nejprve soukromým žákem skladatele Józef Elsnera a o rok později začal studovat na varšavské konzervatoři, kde byl jeho spolužákem Fryderyk Chopin. Absolvoval v roce 1828.  V roce 1835 získal druhou cenu ve skladatelské soutěži za "2. symfonii c-mo"ll, která byla později nazvána "„Symfonie v charakteristickém duchu polské hudby“". Získal si pověst jako vynikající učitel hry na klavír. V roce 1845 vydal ve Varšavě "Školu hry na klavír" (Szkoła na fortepian). V témže roce odcestoval do Německa, kde vystupoval jako sólista i jako dirigent. Nějaký čas pobýval v Berlíně, kde se živil jako učitel hudby. V té době mu byl úřady zakázán návrat do Polska kvůli několika vlasteneckým písním na texty Adama Mickiewicze. Domů se mohl vrátit až v září 1847.  V letech 1836–1838 zkomponoval Dobrzyński svou první operu "Monbar czyli Flibustierowie" (Monbar aneb Piráti) op. 30. Části opery byly nejprve koncertně provedeny ve Varšavě, Poznani, Berlíně a v Drážďanech. Jako celek byla opera uvedena poprvé ve Velkém divadle ve Varšavě v roce 1863. Od roku 1841 vyučoval hudbu na Alexandrově ústavu pro vzdělávání dívek.  V roce 1852 byl Dobrzyński jmenován šéfem opery Velkého divadla ve Varšavě, ve funkci však vydržel méně než rok. V následujících letech řídil operní orchestr na symfonických koncertech. V letech 1858–1860 byl členem zakládajícího výboru Hudebního institutu a členem Lvovské hudební společnosti.  V roce 1860 se zhoršilo jeho zdraví, postupně odešel z varšavského hudebního života a věnoval se pouze komponování. Zemřel ve Varšavě 9. října 1867 ve věku šedesáti let.

Ignacy Feliks Dobrzyński (25. února 1807 Romanow, Ukrajina – 9. října 1867 Varšava) byl polský hudební skladatel, dirigent, klavírista a pedagog.

Ignacy Feliks Dobrzyński (né le à Romanów en Volhynie, aujourd'hui Romaniv en Ukraine, et mort le à Varsovie) est un pianiste et compositeur polonais.


Vývoj.

Suezská krize, která v říjnu 1956 přerostla do ozbrojeného konfliktu, později vedla Francii k tomu, aby si vytvořila "strategickou intervenční jednotku" vybavenou jadernými zbraněmi. Tento projekt počítal v první řadě s vývojem vhodného letadla, ke kterému měla později přibýt balistická střela. V té době už měla Francie nadzvukovou stíhačku Dassault Mirage III, která však dokázala dosáhnout rychlosti 2 Machy jen na několik minut. Proto bylo nutné při požadavcích na nové letadlo zohlednit nejen parametry velikosti a hmotnosti, ale i požadavky na odolnost konstrukce, která bude schopná snést vysoké tření a zahřívání. Specifikace nového bombardéru byly definovány státními orgány společně se zaměstnanci společnosti Dassault a 20. března 1957 byly definitivně schváleny.  Prvním prototypem byla Mirage IV 01, která byla určena k identifikaci problémů spojených s trvalým nadzvukovým letem. Její výroba zabrala 18 měsíců a bránu továrny opustila na konci roku 1958. Celkovým vzhledem byla Mirage IV 01 velmi podobná svému předchůdci Mirage III A, přesto interně nesla třikrát více paliva. Její pohon zajišťovaly proudové motory Snecma Atar 9B, které byly odzkoušeny na letounu Mirage III A ještě v květnu 1958.  Souběžně s konstrukcí strategického bombardéru probíhal i vývoj letadla elektronického zpravodajství a elektronického boje. Toto letadlo mělo v případě náletu připravit cestu pro bombardéry a mělo být také postaveno na bázi Mirage IV.  Prototyp Mirage IV poprvé vzlétl 17. června 1959 a tento let trval 40 minut. 19. září 1960 prolomila Mirage IV 01 světový rychlostní rekord na 1 000 km okruhu, když dosáhla rychlosti 1 822 km/h. O pár dní později během 138. letu byla na 500 km okruhu dosažená rychlost 1 972 km/h, létající mezi 2,08 a 2,14 Machu.  V říjnu 1959 byly schváleny nové požadavky na letadlo nazvané Mirage IV A, které mělo být poháněny motory Snecma Atar 9 D: vzletová hmotnost 32 tun, minimální dolet 1 100 km (z toho jedna polovina při nadzvukové rychlosti), přičemž letadlo mělo být schopné prodloužit svůj dolet doplněním paliva během letu.  29. května 1962 byla podepsána objednávka na 50 letadel a 4. listopadu téhož roku na dalších 12 letadel, které měly mít stejné charakteristiky, ale měly být schopny nést průzkumný kontejner. První sériově vyrobené letadlo bylo francouzskému letectvu dodáno v únoru 1964. Do října téhož roku byla oficiálně zavedena do služby první bombardovací letka na letecké základně Mont-de-Marsan. Francouzské letectvo získávalo dvě každá letadla Mirage IV a dodávky těchto strategických bombardérů probíhaly až do března 1968.  Kdyžvstoupila v roce 1964 Mirage IV A do služby, byla prvním evropským vojenským letadlem, které dokázalo letět udržitelnou rychlostí 2 Machy. Francie se tímto stala skutečnou jadernou velmocí. Tyto strategické bombardéry provozovalo francouzské letectvo až do roku 1996 a v roce 2005 byly vyřazeny i letouny v průzkumném provedení.

Konstrukce.

Mirage IV svým vzhledem nápadně připomíná Mirage III, od svého předchůdce se však lišila asi o 50% delším trupem a dvojnásobnou hmotností. Dalším rozdílem byla dvojice motorů s maximálním výkonem 70,61 kN (namísto jednoho s výkonem 60,8 kN). V přívodech vzduchu do motorů se nacházely pohyblivé polokužely, jejichž poloha se měnila v závislosti na různých podmínkách proudění vzduchu.  Mirage IV bylo celokovové letadlo vyrobené většinou ze slitin hliníku. Byl to dolnoplošník s rozpětím křídel 11,85 m. Delta křídla měla šípovitost 60°, což byla stejná hodnota jako u Mirage III. V křídlech a uprostřed trupu se nacházely integrální palivové nádrže.  Jelikož letadla s delta křídlem potřebují delší vzletovou dráhu, Mirage IV byla vybavena pomocnými raketovými motory (čtyři kusy; připojené v zadní části každého z křídel). Kvůli delta křídlu Mirage IV přistávala při vyšší rychlosti, proto byla vybavena brzdícím padákem.  Kabina posádky měla tandemové uspořádání. Pilot z ní měl velmi slabý výhled dozadu a navigátor měl po obou stranách jen malá okénka, i když měl k dispozici ještě periskop, který mu umožňoval pohled dolů. Oba členové posádky seděli na vystřelovacích sedadlech značky Martin Baker Mark 4, které umožňovaly katapultaci i v nulové nadmořské výšce, ale aby se správně otevřel padák, vyžadovala se alespoň minimální dopředná rychlost.

Dassault Mirage IV byl francouzský proudový nadzvukový strategický bombardér a průzkumný letoun vyvinutý firmou Dassault Aviation. Do služby u francouzského letectva letoun nastoupil v říjnu 1964. Po mnoho let byl životně důležitou součástí jaderné triády francouzské úderné síly vzájemně zaručeného zničení zvané "Force de Frappe". Z této role byla Mirage IV vyřazena v roce 1996 a nakonec byly všechny z nich vyřazeny v roce 2005.

Le Mirage IV est un bombardier stratégique français dont les études ont débuté au milieu des années 1950. Entré en service en 1964, il fut le premier vecteur de la « triade » de la dissuasion nucléaire française. Sa carrière va durer plus de (retrait du service en ) dont les dix dernières années seront uniquement consacrées à des missions de reconnaissance. À partir de 1960, le "Mirage IV" est l'un des deux premiers avions au monde (avec le Convair B-58 Hustler) capables de voler à Mach 2 soutenu pendant plus d'une demi-heure d'affilée. L'expérience du vol bi-sonique acquise servira ensuite au programme "Concorde".


Ekologie.

Půda vhodná pro zdárný růst musí být dostatečně vzdušná, dobře odvodněná, hluboká, nezasolená a podzemní voda nesmí sahat blízko k povrchu. Nejvhodnější jsou stanoviště s průměrnou roční teplotou 21 °C, kde se denní teplota pohybuje od +5 °C do +35 °C. Starší strom přežije krátkodobě pokles teploty pod bod mrazu, plody nikoliv. Rostlina musí mít průběžně dostatek vláhy, vhodná jsou místa s ročními srážkami 1000 až 2500 mm v nadmořské výšce nepřevyšující 2500 m n. m. Při nesprávné teplotě v době dozráváni jsou plody zelené nebo hnědě skvrnité.

Popis.

Pomerančovník čínský je neopadavý strom, s pravidelně větvenou, kulovitou korunou, vysoký 10 až 15 m. Jeho mladé větve jsou mírně hranaté a mívají štíhlé trny.Větve jsou porostlé střídavými listy se slabě křídlatým řapíkem a bývají dlouhé 7 až 15 a široké 3 až 8 cm. Jejich kožovité čepele jsou leskle, tmavě zelené, eliptické nebo podlouhle vejčité, na bázi klínovité nebo vejčité, na vrcholku zašpičatělé, po obvodě celokrajné nebo jemně zubaté a jsou protkané žlázkami s aromatickým olejem. Někdy jsou listy považovány za lístky složených listů.  Vonné, kolovité, voskovitě bílé květy, velké 2 až 3 cm, vyrůstají jednotlivě nebo až po šesti v paždí listů na koncích větví. Květy vytvářejí vrcholíková květenství, jsou oboupohlavné, mají pět špičatých kališních lístků a pět podlouhlých, bílých či narůžovělých korunních lístků velkých 15 × 5 mm, obsahují 20 až 25 tyčinek s výrazně žlutými prašníky, vícedílný vejčitý semeník s jedním nebo dvěma vajíčky v oddíle a krátkou čnělku s kyjovitou bliznou. Květy nejsou schopné samoopylení a bývají opylovány hlavně včelami.  Plod je kulovité, oválné nebo mírně zploštělé hesperidium, což je modifikovaná bobule, měřící v průměru 6 až 10 cm, které se stává zralým nejméně po devíti měsících. Jeho vnější vrstva flavedo je oranžová nebo žlutá a je posetá žlázkami s aromatickým olejem. Vnitřní vrstva albedo je bílá, houbovité struktury a nevonná. Endokarp je tvořen 10 až 14 oddíly uzavřenými v klínovitých, blanitých váčcích obsahující sladkou šťavnatou dužinu. V závislosti na kultivaru může mít barvu žlutou, oranžovou, červenou až krvavě tmavě červenou. V každém dílku mohou být dvě až čtyři nepravidelná semena s kožovitým osemením. Semena si zachovávají klíčivost nejdéle půl roku, s vysycháním jejich životaschopnost rychle klesá. Jsou vyšlechtěné i bezsemenné kultivary. Asi 3500 semen váží 1 kg.

Pěstování.

Semenáče pomerančovníku čínského si nezachovávají vyšlechtěné vlastnosti svých rodičů. Nové stromy se proto získávají naočkováním požadovaných kultivarů na podnože, které se volí podle místa stanoviště. Podnože ovlivňují rychlost růstu, odolnost k chorobám i produktivitu a vlastnosti plodů, nejčastěji se používá pomerančovník hořký ("Citrus aurantium"), který odolává půdním nemocem a umožňuje velký výtěžek plodů v dobré kvalitě. Následný rok jsou roubovance přesazeny na trvalé stanoviště.  Pro docílení co největšího přínosu se pomerančovník čínský ve velkovýrobě pěstuje na plantážích ve sponu nejčastěji 7,5 × 7,5 m. Stromy tam začínají plodit ve věku 3 až 5 let, jsou pravidelně prořezávány, hojně hnojeny, ošetřovány proti škůdcům a v případě potřeby i zavlažovány. Statné, volně rostoucí stromy v oblasti Středomoří mohou dát ročně až 3000 plodů, stromy na plantáží asi 300 ks. Z plantáží se získá 130 až 160 tun z 1 ha při průměrné váze plodu 0,3 kg. Zralé plody se sklízejí převážně ručně, odrůdy určené ke strojnímu zpracování (k lisování) i setřásáním.

Význam.

Dřevo stromu je tvrdé, nažloutlé, dobře se opracovává s vyrábí se z něho nábytek a další truhlářské výrobky, dobře se soustruží a je vyhledáváno rytci. Je však náchylné k napadení termity a jeho jemné piliny vznikající při broušení mohou způsobit astma. Nadměrný kontakt se slupkou plodů způsobuje u citlivých osob dermatitidu. Olej vylisovaný ze semen sloužívá jako stolní olej, vzniklé pokrutiny obsahují mnoho bílkovin vhodných ke zkrmení. Z 1 kg květů se získá 1 g oleje ceněného v kosmetice. Další oleje jsou lisovány z listů, mladých větviček i nezralých plodů. Strom je důležitou medonosnou dřevinou, květy během kvetení poskytují hojnost nektaru a např. v Kalifornii je asi 25 % všeho medu citrusového původu. Z vrchních vrstev kůry se získávají terpeny používané k výrobě nátěrových hmot pro lodě.  Využití plodů a obsažené látky v nich je uvedeno v článku Pomeranč.

Pomerančovník čínský ("Citrus sinensis") je jedním z nejrozšířenějších druhů rodu citrus. Dnes již neexistuje jeho planá forma a tím není jeho původ zcela jasný. Podle novějších výzkumů je považován za křížence ("Citrus ×sinensis") mezi druhy mandarinkou obecnou ("Citrus reticulata") a pomelem ("Citrus maxima"). Bylo vypěstováno mnoho morfologicky odlišných odrůd, mezi kterými je úzká genetická diverzita, většina z nich má původ v jediném exempláři.

L’oranger "(Citrus sinensis" (L.) Osbeck, 1765) est une espèce d'arbustes fruitiers de la famille des Rutacées. Cultivé dans les régions chaudes, comme les pays méditerranéens par exemple, cet hybride ancien est probablement un croisement entre le pamplemousse et la mandarine. Ses fruits sucrés et comestibles sont les oranges.


Příběh.

Problémová teenagerka Nikita je těsně před vykonáním trestu smrti zachráněna tajnou americkou agenturou zvanou Divize. Ta zinscenuje její smrt a řekne jí, že byla dána druhá šance, že může začít nový život a sloužit své vlasti. Následně byla vycvičena jako špión a zabiják bez emocí. Ze spárů Divize ale utekla a skrývala se. Po třech letech se v New Jersey vrací zpět s cílem Divizi zlikvidovat.

Produkce.

Stanice The CW se dlouho zajímala o akční seriál, který se bude odehrávat okolo silné ženské postavy v hlavní roli. Dne 27. ledna 2010 stanice objednala pilotní díl k seriálu. Seriál je inspirovaný francouzským filmem "Brutální Nikita" z roku 1990 a má k němu blíž, než jeho stejnojmenná seriálová adaptace z 90. let. Ze seriálu si však nový pořad vypůjčil několik postav, nebo alespoň jejich jmen.  Dne 21. května 2010 stanice oficiálně potvrdila vybrání seriálu do televizní sezóny 2010/2011.

Vysílání.

Seriál byl v USA vysílán od 9. září 2010 do 27. prosince 2013. První řada měla 22 dílů, druhá 23 dílů, třetí 22 dílů a poslední čtvrtá řada měla šest dílů. "Nikita" byla nasazena ve čtvrteční večer po seriálu "Upíří deníky". Dne 17. března 2011 byla objednána druhá řada, která se vysílala v pátek večer. Třetí řada byla objednána 11. května 2012. Poslední čtvrtá řada byla zkrácena na šest dílů a byla natočena kvůli dokončení děje.  V Česku byl první díl seriálu poprvé vysílán 12. září 2012.

Ocenění.

Seriál získal několik nominací na ceny jako People's Choice Awards, Teen Choice Awards a Emmy. Shane West získal v roce 2011 cenu Teen Choice Awards v kategorii Nejlepší televizní herec v akčním seriále. V roce 2012 získal seriál cenu IGN Summer Movie Award v kategorii Nejlepší akční seriál.

Nikita je americký dramatický televizní seriál, jehož autorem je Craig Silverstein. Je adaptací filmu "Brutální Nikita" z 90. let 20. století. Premiérově byl vysílán v letech 2010–2013 na stanici The CW. Celkově bylo natočeno 73 dílů ve čtyřech řadách.

Nikita est une série télévisée américaine en 73 épisodes de 42 minutes, développée par Craig Silverstein d'après le film français éponyme de Luc Besson et diffusée entre le et le sur et en simultané au Canada sur /A\ /, puis rediffusée sur.


Letadlo.

Letadlo zapojené do události byl model Airbus A380-842 registrovaný jako VH-OQA výrobního čísla 014. Do služby bylo nasazeno 18. září 2008 a šlo o první A380 dodaný společnosti Qantas. Jednalo se o čtyřmotorový letoun osazený motory Rolls-Royce. Pojmenovaný byl po Nancy Bird Walton, australské průkopnici v létání. Po kompletní opravě v Singapuru, jejíž celkové náklady se vyšplhaly na 139 milionů dolarů, byl letoun navrácen do Sydney 22. dubna 2012 a nasazen zpátky do služby.

Incident.

Incident započal v 10:01 Singapurského času (02:01 UTC) a byl způsoben poruchou turbínového motoru č. 2, zatímco bylo letadlo nad ostrovy Batam v Indonésii.  Trosky explodujícího motoru prorazily část levého křídla a poškodily palivový systém, což způsobilo prosakování paliva a následný oheň v palivové nádrži, dále se poškodil jeden okruh hydraulického systému včetně automatické brzdy. Motory č. 1 a č. 4 byly následně letadlovým počítačovým systémem sepnuty do nouzového stavu. Poškozeny byly zároveň i přistávací klapky a ovládací prvky pro levý motor č. 1. Posádka, poté co shledala, že je letadlo ovladatelné, se rozhodla pro manévr tzv. zdržení v blízkosti letiště Changi, zatímco se snažila zjistit stav letadla. To se posádce podařilo po 50 minutách. Druhý pilot (kopilot) spolu s dohlížejícím kontrolním kapitánem (SCC) poté vložil do počítačového systému přistávací vzdálenosti letadla (LDPA – Landing Distance Performance Application) dostupná data o letounu, která zahrnovala přistání s téměř o 50 tun přetíženém letadle na letišti v Changi. LDPA nemohl na základě těchto informací spočítat přistávací vzdálenost. Po poradě s ostatními členy posádky se rozhodli nezařadit do programu údaj o vlhké ranveji s vědomím, že ranvej byla po jejich vzletu suchá. LDPA následně vyhodnotilo, že přistání na letišti v Changi na 4000 m dlouhé ranveji je i přes přetížení letounu možné a to s malou 100metrovou rezervou. Let se poté vrátil na Singapurské Letiště Changi, kde bezpečně přistál v 11:45 singapurského času i přes poruchu vysunutí podvozku, který byl vysunut nouzově na principu jeho gravitačního spuštění. Následkem přistání, které bylo o 35 uzlů rychlejší než obyčejně, došlo k výbuchu čtyř pneumatik.  Po přistání nebyla posádka schopná vypnout motor č. 1, který byl nakonec vypnut násilně hasicí pěnou záchrannými složkami tři hodiny po přistání, protože ostatní hasiva nebyla schopná motor uhasit. Bezprostředně po přistání se piloti rozhodovali, zdali evakuovat celé letadlo, protože unikající palivo z levého křídla teklo přímo na brzdy, které byly extrémně horké z náročného brzdícího manévru. Dohlížející kontrolní kapitán (SCC) David Evans v rozhovorech poznamenal, že "„... byli v situaci, kde bylo palivo, horké brzdy a motor, který nemohli vypnout. A skutečně nejbezpečnější místo bylo na palubě letadla, než došlo k uhašení motoru č. 1. Takže jsme měli posádku v pohotovosti celou dobu připravenou k evakuaci, k otevření dveří a spuštění skluzavek. Postupem času nebezpečí klesalo a díkybohu jsme měli tolik štěstí, že se všichni dostali ven velmi klidně a metodicky pomocí jedné sestavy letištních schodů.”" Letadlo bylo zatím napájeno bateriemi a muselo celou situaci komunikovat pouze přes jedno VHF rádio, kde koordinovali záchranné práce s místní hasičskou posádkou.  Nebyla nahlášena žádná zranění 440 pasažérů a 29 členů posádky letadla. Některé trosky dopadly na školu, rodinné domy a jeden automobil. Způsobily však jen škodu na majetku.

Posádka.

Kapitánem letu byl Richard Champion de Crespigny, v době incidentu pilot s 35 letou praxí. Po přistání byl pověřen informovat cestující v terminále o průběhu letu, včetně vysvětlení některých detailů incidentu a nabídl pomoc pasažérům. V roce 2016 byl Champion de Crespigny vyznamenán členstvím v řádu Order of Australia pro významnou službu leteckému průmyslu, a to jak na vnitrostátní, tak i na mezinárodní úrovni, zejména v oblasti bezpečnosti letu, a v komunitě pilotů.  V roce 2010, Richard Woodward, viceprezident Australské a mezinárodní asociace pilotů oznámil, že v během letu bylo v kokpitu přítomno pět pilotů. Mimo normální posádku skládající se z kapitána, kopilota a palubního inženýra, zde byli přítomni i dva kontrolní kapitáni. Jeden z nich, který byl v okamžiku letu trénován na dohlížejícího kapitána (Check Captain - CC) a poté dohlížející kapitán (Supervising Check Captain - SCC), který měl na starosti výcvik. Během incidentu se kapitán de Crespigny soustředil na let a ovládání letounu a kopilot se soustředil na počítačový systém letounu (ECAM). Dohlížející kapitáni se podíleli na monitorování všech akcí a asistovali tam, kde bylo potřeba. Dohlížející kontrolní kapitán (SCC) se spolu s kopilotem zabýval chybovými hláškami, které počítačový systém po explozi motoru uváděl.

Příčina.

Vyšetřování Australského úřadu pro bezpečnost v dopravě (ATSB) zjistilo únavovou trhlinu na hadici potrubí uvnitř motoru, které vedlo k úniku oleje následovaného požárem tohoto oleje v prostoru motoru. Požár vedl k uvolnění disku meziproudové tlakové turbíny (IPT). Výrobce motorů Rolls-Royce posléze zjistil, že přímou příčinou únavové trhliny byla nestejnorodá tloušťka hadice potrubí, způsobená vadnou výrobní technologií. Závěry předběžných vyšetřování ATSB potvrdily zjištění společnosti Rolls-Royce. Výrobce letounu Airbus zjistil, že disk turbíny IPT uvolnil tři různé fragmenty, z nichž dva velkou rychlostí narazily do konstrukce levého křídla, kde poškodily vedení výše uvedených systémů. Z tohoto důvodu nemohl být poté po přistání motor č. 1 odstaven.  Evropská agentura pro bezpečnost v letectví (EASA) vydala dne 10. listopadu 2010 směrnici pro zachování letové způsobilosti, která aerolinkám používající letadla s motory Rolls-Royce Trent 900 nařizuje časté a přísné testy, jako například rozsáhlé jízdy na volnoběh, kontrola tlaků v turbínách motorů, inspekci olejových trubek atd. 22. listopadu však agentura zmírnila své požadavky. Dne 2. prosince 2010 doporučil australský úřad ATSB jednorázovou kontrolu motorů Trent 900 během dvou letových cyklů.  Dne 3. prosince 2010 vydala ATSB předběžnou zprávu, která obsahovala klíčová zjištění o výrobní chybě. V hadici potrubí, která přivádí olej do nosné konstrukce motoru byla zjištěna oblast únavové trhliny. Olej unikl z trhliny do prostoru motoru, kde za vysokých teplot vznikl požár a tím pádem i poškození disku turbíny IPT. Únavová trhlina byla způsobena špatným výrobním postupem, kdy docházelo k tomu, že stěny hadice byly nestejnorodě tlusté. Jedna strana byla zkrátka příliš tenká na to, aby odolala únavovému namáhání. Zpráva potvrdila, že "toto mohlo vést k vyššímu riziku úniku a růstu únavových trhlin, úniku oleje a potenciálního katastrofického výpadku motoru z důsledku požáru oleje".  Zjištění ATSB bylo hodnoceno jako "kritická bezpečnostní otázka" a ATSB doporučila okamžité prohlídky motorů Trent 900, které byly tou dobou v provozu. 8. prosince ATSB oznámila, že bylo zkontrolováno 45 motorů Trent 900, z nichž tři neuspěly a musely být vyřazeny z provozu. Dne 18. května 2011 vydala ATSB prozatímní věcnou zprávu, která uvadla, že 53 motorů Trent 900 bylo vyřazeno z provozu. Celkem 11 z důvodu nedostatné tolerance stěn hadic olejového potrubí a 42 kusů kvůli nedostatku záznamů týkajících se hadic olejového potrubí.

Reakce.

Propad akcií.

Bezprostředně po incidentu, klesly akcie výrobce motorů Rolls-Royce Holdingu o 5,5% na 618,5 pencí na akciové burze v Londýně, což byl jejich největší propad za 18 měsíců. Jednalo se o nejnižší cenu od září 2010. Pokles byl připisován přímo incidentu. Akcie Airbus Group SE, která vlastní Airbus taktéž poklesly.

Odstavení letadel a nahrazení motorů.

Jak Qantas, tak i aerolinky SIA dočasně odstavily všechny A380 po nouzovém přistání letu 32, které byly vybaveny motory Rolls-Royce, než bude provedeno vyšetřování a inspekce letadel. SIA odstavilo letadla až den po incidentu.  Inspekce zbývajících čtyř A380 Qantasu, které byly v provozu, odhalilo znepokojení na dvou motorech. Tyto motory byly nahrazeny a stroje poté opět navráceny do provozu. Společnost oznámila, že problém s jedním motorem mohl potenciálně vést k opakování incidentu letu 32. Dne 8. listopadu 2010 generální ředitel společnosti Qantas Alan Joyce uvedl, že flotila A380 musela být odstavena, protože se objevily nové problémy s motory, a to včetně úniků oleje uvnitř motorů. Společnosti Singapore Airlines, která původně uvedla, že nezjistila na motorech A380 žádné problémy, nakonec 10. listopadu oznámila, že plánuje nahradit tři motory na třech letadlech a dočasně odstavuje flotilu A380, dokud nebudou problémy vyřešeny. Po zjištění výsledků vyšetřování se letadla vrátila do provozu. 10. listopadu oznámila Lufthansa, že provedla preventivní výměnu prvního motoru na své první A380. 3. prosince Qantas oznámil, že bude zapotřebí vyměnit celkem 16 motorů Trent 900, z nichž pět v době oznámení již nahradila.  Dne 23. listopadu Qantas oznámil, že začně částečně vracet flotilu A380 do provozu, a to počínaje 27. listopadem. Zpočátku byly vráceny pouze dva stroje ze šesti A380, ostatní čekaly na prohlídky a výsledky změn motorů. Dvě letadla vstoupily do provozu na trase Sydney - Singapur - Londýn, kde jsou motory využívány pod hranicí maximálního tahu. V roce 2011, po rozhovorech s výrobci Qantas obnovil nasazení A380 na nejdelším letu světa Los Angeles - Sydney, kde je požadován maximální výkon motorů. Letadlo VH-OQA, poškozené při nehodě, se v dubnu 2012 vrátilo do provozu.

Významné reakce.

Tom Ballantyne, spisovatel "Leteckého magazínu Orientu", popsal incident jako "jednoznačně nejvážnější incident, který potkal A380 od jejich nasazení", a vyjádřil obavy, že tato nehoda může být způsobena "velkým problémem", nicméně ne v údržbě. Generální ředitel Qantasu Alan Joyce 5. listopadu poznamenal, že společnost považuje za přičinu incidentu "nějaký druh materiálového selhání a nebo problém v návrhu letadla".  Poškození letadla, popsané v The Sydney Morning Herald jako "potenciálně život ohrožující a nesmírně vzácné", podnítilo leteckého inženýra Petera Marosszekyho z Univerzity Nového Jižního Walesu k prohlášení, že: "stěží někdy uvidím stejnou poruchu, jako na tomto motoru.", zatímco federální prezident Australské asociace licencovaných leteckých inženýrů uvedl, že "méně než 5% selhání motoru je způsobeno troskami opouštějící obal motoru.", jako tomu bylo v případě tohoto incidentu.  Carey Edwards, spisovatel a letecký odborník popsal let Qantasu 32 jako "jeden z nejlepších příkladů umění řízení letadla v historii letectví".

Předcházející události.

Tento incident Airbusu A380 následoval dva předchozí incidenty zahrnující motory Rolls-Royce Trent 900. V září 2009 došlo k poruše motoru A380 společnosti SIA z Paříže do Singapuru a v srpnu 2010 nahlásila Lufthansa na lince Tokio–Frankfurt vypnutí jednoho z motorů z důvodu nízkého tlaku oleje. A380 společností Emirates a Air France s motory Engine Alliance neměly mezitím hlášeny žádné incidenty.  Evropská agentura pro bezpečnost letectví vydala 4. srpna 2010 směrnici o zachování letové způsobilosti, která vyžadovala kontrolu některých aspektů motorů Rolls-Royce Trent 900.

Kompenzace a oprava.

Dne 22. června 2011 společnost Qantas oznámila, že souhlasila s kompenzací od společnosti Rolls-Royce ve výši 95 milionů australských dolarů. Letoun VH-OQA byl opraven s odhadovanou cenou 139 milionů dolarů. Letadlo má čtyři nové motory, opravené levé křídlo (včetně nahrazení 6 km rozvodů elektroinstalace) a má za sebou rozsáhlé testy na zemi a dva zkušební lety. VH-OQA "Nancy Bird Walton" se vrátil do Austrálie 22. dubna a 28. dubna 2012 se vrátil do aktivní služby. Opravy přidaly 94 kilogramů váhy letadla.

Směrnice úřadu pro leteckou bezpečnost.

Při opravách po incidentu byly objeveny praskliny v křídlech letadla. V důsledku zjištění byla vydána směrnice o letové způsobilosti, která postihla dvacet letadel A380-841, A380-842 a A380-861, které měly nalétáno více než 1 300 hodin letu. Letouny s letovým časem do 1800 hodin měly být kontrolovány během 6 týdnů nebo 84 letů (podle toho, co nastane dříve), zatímco lety s letem větším než 1800 hodin byly zkoumány během čtyř dnů nebo 14 letů. Dne 8. února 2012 byly kontroly rozšířeny na všech 68 letadel Airbus A380.

Let Qantas 32 byl pravidelný let společnosti Qantas, kterému 4. listopadu 2010 selhal jeden z motorů. Letadlo bylo nuceno nouzově přistát na letišti Changi v Singapuru. Tato událost byla první závadou svého druhu na letadle Airbusu A380, největšího dopravního letadla světa. Je označena za první letecký incident týkající se Airbusu A380. Následné vyšetřování zjistilo závadu na motoru Rolls-Royce Trent 900, kdy došlo vlivem špatného výrobního postupu k prasknutí olejové hadice, která následně uvolnila olej do prostoru turbínového disku motoru č. 2. Vlivem zapálení oleje a následné destrukce i vymrštění trosek motoru bylo částečně zničeno křídlo, palivový systém, podvozek a ovládací prvky motoru č. 1. Posádkou nezjištěný požár v levé vnitřní palivové nádrži v křídle nakonec se sám od sebe uhasil.

Le, l'Airbus A380 assurant le vol Qantas 32 entre Singapour et Sydney a connu une défaillance non-contenue d'un de ses réacteurs, obligeant l'appareil à retourner à l'aéroport de Singapour pour y effectuer un atterrissage d'urgence.


Život.

Bloemaert se narodil v Gorinchemu. Byl synem architekta Cornelise Bloemaerta I., který v roce 1575 svou rodinu přestěhoval do Utrechtu. Abraham byl nejprve žákem Gerrita Splintera, což byl žák Fransise Florise a Joose de Beera. Mezi roky 1581 a 1583 žil v Paříži. Studoval zde šest týdnů u Jehana Bassota a snad i u Jeana Cousina mladšího. Další zkušenosti získal v umělecké škole ve Fontainebleau od svého spolužáka Hieronyma Franckena. Do Utrechtu se vrátil v roce 1583. Další fáze francouzských náboženských válek později zničila mnoho uměleckých děl na zámku Fontainebleau. Když byl jeho otec v roce 1591 jmenován městským architektem v Amsterdamu, Abraham ho tam následoval. Po smrti svého otce se v roce 1593 konečně vrátil do Utrechtu, kde založil vlastní dílnu. Zemřel v Utrechtu 27. ledna 1651.

Dílo.

Podle Encyclopedia Britannica vynikal Bloemaert jako kolorista. Byl nesmírně produktivní a maloval a vytvářel lepty historických a alegorických obrazů, krajin, zátiší, obrazů zvířat a květeny. V první dekádě sedmnáctého století začal Bloemaert vytvářet své krajinné malby tak, aby ukazovaly malebné zřícené chatky a další pastorační prvky. V těchto dílech mají náboženské nebo mytologické náměty podřadnou roli. Život na venkově zůstal oblíbeným tématem Bloemerta, maloval jej s rostoucí naturalitou.  Mezi jeho mnoha žáky byli jeho čtyři synové, Hendrick, Frederick, Cornelis a Adriaan, kteří si získali značnou pověst jako malíři nebo rytci. Dalšími žáky byli Jan Aerntsz de Hel, Abraham Jacobsz van Almeloveen, Cornelius de Beer, Nicolaes van Bercheyck, Jan van Bijlert, Gerhard van Honthorst, Leonaert Bramer, Bartholomeus Breenbergh, Hendrick ter Brugghen, Jacob Gerritsz Cuyp, Willem van Drielenburg, Wybrand de Geest, Nicolaus Knüpfer, Hendrik Munnicks, Frederick Pithan, Cornelis van Poelenburch, Henrik Schook, Anthoni Ambrosius Schouten, Robert Jansz Splinter, Matthias Stom, Herman van Swanevelt, Dirck Voorst, Quintijnus de Waerdt, Jan Baptist Weenix, Petersz van Zanen.

Abraham Bloemaert (25. prosince 1566, Gorinchem – 27. ledna 1651 Utrecht) byl nizozemský malíř, rytec, vytvářel lepty a také je tiskl. Jeho umělecké začátky se datují do roku 1585, kdy maloval v manýristickém stylu. V novém století změnil svůj styl tak, aby odpovídal novým barokním trendům. Věnoval se hlavně krajinomalbě či historickým námětům. Jako umělec po jistou dobu učil většinu z tzv. utrechtských Caravaggistů (Utrecht Caravaggisti).

Abraham Bloemaert, né le à Gorinchem et mort le à Utrecht, est un peintre et graveur néerlandais (Provinces-unies) du siècle d'or.


Životopis.

Narodila se na předměstí kanadského Toronta, má sestru (dvojče) Melyssu. Dětství prožila na Bermudách, kde se narodil její otec, jako desetiletá přesídlila do USA a od roku 1998 se věnovala krasobruslení ve "Washington Figure Skating Clubu", původně jako sólistka. Díky otcově původu získala britské občanství a v roce 2006 se stala mistryní Velké Británie v ženské kategorii. Startovala na mistrovství světa juniorů v krasobruslení 2007, kde obsadila 27. místo. Poté se začala věnovat sportovním dvojicím; jejím prvním partnerem byl Hamish Gaman, kterého pak nahradil Francouz Yannick Bonheur. Jamesová se proto počátkem roku 2008 přestěhovala do Paříže, kde vstoupila do klubu Français Volants a přijala francouzské občanství. S Bonheurem skočili v roce 2009 desátí na mistrovství Evropy v krasobruslení a dvanáctí na mistrovství světa v krasobruslení, v roce 2010 byli sedmí v Evropě, dvanáctí na světě a čtrnáctí na olympiádě, kde byli první černošským párem v historii.  Na konci sezóny 2009/10 Bonheur a Jamesová ukončili spolupráci, nevyšel plán na vytvoření dvojice s Maximinem Coiou, který mezitím ukončil amatérskou kariéru, nakonec se jejím partnerem stal Morgan Ciprès, který do té doby jezdil soutěže mužů. Spolu se stali pětinásobnými mistry Francie, v roce 2013 vyhráli International Challenge Cup v Haagu a v roce 2014 Denkova-Staviski Cup v Sofii. Na olympiádě 2014 byli sedmí v soutěži sportovních dvojic a šestí v soutěži družstev, získali bronz na Univerziádě 2015, na mistrovství Evropy byli třetí v roce 2017, čtvrtí 2013 a 2016 a pátí 2014 a 2015. Na mistrovství světa bylo jejich nejlepším výsledkem osmé místo v roce 2017.

Vanessa Jamesová (* 27. září 1987 Scarborough, Kanada) je reprezentantka Francie v krasobruslení. Jejím partnerem v disciplíně sportovní dvojice je o čtyři roky mladší Morgan Ciprès.

Vanessa James, née le à Scarborough au Canada, est une patineuse artistique franco-britannique. Elle a d’abord pratiqué le patinage individuel pour les États-Unis puis le Royaume-Uni. À partir de la fin de 2007, elle est associée au Français Yannick Bonheur pour concourir dans le patinage par couple pour la France, et avec qui elle est devenue championne de France 2010. Séparés en, elle patine depuis avec Morgan Ciprès avec qui elle est sextuple championne de France, médaillée de bronze des championnats d'Europe 2017 et championne d'Europe 2019.


Incident.

Útok.

Útok se odehrál na lince metra District Line na stanici Parsons Green v západním Londýně. V metru se nacházeli také školáci. Výbuch vytvořil ohnivou kouli, která se řítila v přeplněném vlaku. Několik pasažérů bylo zasažen ohněm z výbuchu, další utrpěli zranění z následné tlačenice. 30 lidi potřebovalo lékařské ošetření, z nichž 19 jich bylo převezeno do nemocnice sanitkou a ostatní tam odjeli sami.  Zařízeni bylo umístěno v bílém kbelíku uvnitř nákupní termotašky značky Lidl dle obrázků zveřejněných těsně po incidentu. Dráty viditelně visely. Zprávy ohlásily, že zařízení mělo připojený časovač. Dle závěrů vyšetřování obsahoval kbelík 400 g peroxidu acetonu a přes 2 kg malých kovových předmětů. Takový výbuch by vytvořil smrtelnou tlakovou vlnu do 1 m od nálože a fragmenty by mohly zabít přibližně 10 lidí. Důvody selhání nejsou přesně známé, připravený peroxid acetonu mohl být špatně vysušený a velmi vlhký.

Islámský stát.

K útoku se přihlásil Islámský stát prostřednictvím agentury Amaq. Metropolitní police popsala tvrzení jako „velmi rutinní v takovýchto okolnostech... bez ohledu na to, zda již dříve spolupracovali s jednotlivci.“ Dne 17. září oznámila britská ministryně vnitra Amber Rudd, že neexistují důkazy, které by naznačovaly účast Islámského státu na útoku a dodala, že zjistí, kým byl útočník radikalizován.

Vyšetřování.

Britská transportní policie vede vyšetřování útoku. Na tomto vyšetřování se dle londýnské policie podílejí stovky detektivů. Lidl se zavázal, že pomůže policii při vyšetřování. Metropolitní policie identifikovala osobu, která by mohla být pachatelem.  Dne 16. září policie hrabství Kent oznámila, že 18letý podezřelý, byl zatčen v Doverském přístavu. Ten samý den provedla policie zátah na dům ve městě Sunbury-on-Thames v hrabství Surrey. Později ten stejný den policie zatkla 21letého muže v londýnském obvodu Hounslow a hledala dům v Stanwellu, Surrey, který je spojen s útokem. 21letý muž byl později označen jako Yahyah Farroukh, Syrský uprchlík z Damašku, který do Spojeného království přišel někdy v roce 2013 a 18letý jako uprchlík z Íránu. Dle Farroukhovi facebookové stránky studoval od roku 2013 na West Thames College. Ten a 18letý kluk byli vychováni stejnými pěstounskými rodiči, Ronaldem a Penelopou Jonesovými. Jejich dům je jedním z nemovitostí v Surrey, které hledá policie. Druhý dům v Stanwellu je ten, kde žil Farroukh po pěstounské péči. Farroukh byl zatčen před Aladdins Chicken Shop v Hounslow, kde pracoval.  Oba dva byli zatčeni podle § 41 legislativy Terrorism Act 2000 a policistům bylo nařízeno, aby je zadrželi pro další výslechy. Dne 19. září byl zatčen třetí 25letý muž byl v Newportu, jižním Walesu. Před útokem byl 18letý odkázán na vládní program proti extremismu.  Dne 21. září byl propuštěn 21letý muž bez jakýchkoliv obvinění. 23. září 2017 se 18letý muž objevil u soudu s obviněním z pokusu o vraždu a způsobení výbuchu, který ohrozil životy lidí. Byl zadržen a dne 13. října měl další soud v justiční síni v Old Bailey. Sedmý 20letý muž byl zadržen 25. září v Cardiffu. Šest ze sedmi zatčených mužů bylo propuštěno bez obvinění.  Ahmed Hassan byl v březnu 2018 obviněn z pokusu o vraždu, kterou odmítl. Proces stále probíhá.

Oběti.

Při útoku bylo zraněno 30 lidí. Z větší části se jednalo o popáleniny a zranění pocházející z následné tlačenice u východu ze stanice.

K bombovému útoku na Parsons Green došlo 15. září 2017 okolo 8:20 BST na lince metra District Line v obvodě Hammersmith a Fulham. 30 většinou popálených lidí bylo převezeno do nemocnic. Metropolitní policie vyšetřuje tento incident jako teroristický útok.

L'attentat de Londres du est provoqué par l'explosion d'un sac de voyage à la station Parsons Green du métro londonien. Le gouvernement convoque une réunion d’urgence via le dispositif COBRA.


Příběh.

Hlavním hrdinou filmu je Billy, neúspěšný spisovatel, který má podivínskou obsesi. Tou obsesí je, že sleduje lidi. Ne proto, že by byl zvrhlík, ale proto, že nemá co na práci. Jednou takto začne sledovat muže s taškou. Billy zjišťuje, že tím mužem je Cobb, zloděj „gentleman“. Po vzájemné konverzaci Cobb Billymu nabídne, jestli se nechce stát jeho žákem. Billy přijímá a společně s Cobbem začne vylupovat byty.  Mezitím se také Billy zamiluje do jedné ženy, kterou potkal v baru. Billy však netuší, že jeho milovaná má ráda Cobba. Billy se tím dostává do spirály, z které se nedokáže dostat...

Natáčení.

Christopher Nolan se po úspěchu svého krátkého filmu "Doodlebug" (1997) rozhodl pustit se do vod celovečerních filmů. Na film však nesehnal dostatečný rozpočet (pouhých 6000 dolarů), proto zastal víc funkcí najednou (režisér, scenárista a kameraman) a film točil na černobílou kameru přibližně jeden rok pouze o víkendech (herci byli normálně zaměstnaní, proto se jindy točit nemohlo).  Herecký ansábl tvořili hlavně Nolanovi příbuzní či přátelé, hlavní roli si střihl Jeremy Theobald (předtím spolupracovali na krátkých filmech "Larceny" a "Doodlebug"), roli policisty si zase zahrál Nolanův strýc John (jediný ze štábu měl výraznější herecké zkušenosti, Nolan ho poté obsadil ještě do několika svých filmů).  Hudbu k filmu složil David Julyan, pro kterého to byla teprve druhá filmová kompozice (první kompozici složil pro Nolanův krátký film "Doodlebug").

Přijetí.

Filmu se dostalo příznivých hodnocení na několika filmových festivalech a vydělal mnohonásobně víc, než stál.

Sledování (v anglickém originále Following) je britský nezávislý thriller z roku 1998, který si napsal a natočil režisér Christopher Nolan. Zahráli si v něm Jeremy Theobald, Alex Haw, Lucy Russell, John Nolan, Barbara Stepansky a další. Film neměl téměř žádný rozpočet, i s postprodukcí se rozpočet filmu zastavil na pouhých 6 000 dolarech. Šlo o první Nolanův celovečerní film, má stopáž 68 minut.

, le suiveur (") est un thriller britannique de 69 minutes tourné en noir et blanc par Christopher Nolan et sorti en 1998.


Formát.

Čtyři tenisté týmu se kvalifikovali na základě nejvyššího postavení na singlovém žebříčku ATP. Zbylá dvě místa určili kapitáni podle vlastního výběru do pondělí po skončení US Open. Každé družstvo bylo doplněno jedním náhradníkem a nehrajícím zástupcem kapitána.  Každý ze tří hracích dnů zahrnoval tři dvouhry a jednu čtyřhru. Celkově se tak na jediném dvorci mohlo uskutečnit 12 zápasů a případně rozhodující debl. V první, páteční den, se každý vítězný duel hodnotil jedním bodem, ve druhém z nich – sobotě, měla výhra hodnotu dvou bodů, a ve třetí, nedělní den, pak tří bodů. Výsledný poměr celkového součtu všech bodů určil vítěze daného ročníku. Při nerozhodném poměru se vítězem stalo družstvo, jehož deblový pár vyhrál zápas v podobě standardního setu zakončeného 7bodovou zkrácenou hrou.  Jeden zápas byl hrán na dva vítězné sety. Za vyrovnaného stavu sad 1–1 o vítězi rozhodoval supertiebreak do 10 bodů, s potřebným rozdílem dvou míčů.  Každý hráč odehrál minimálně jednu a maximálně dvě dvouhry. Nejméně čtyři z šesti hráčů družstva museli nastoupit do čtyřher, v nichž byla povolena jedna výměna složení, s výjimkou případného rozhodujícího utkání, kde byl povolen volný výběr.  Kapitání určovali nasazení hráčů pro jednotlivé zápasy, a to vždy před úvodním deulem každého hracího dne.

Týmy.

Evropa.

Kapitánem evropského týmu se stal vítěz jedenácti grandslamů Björn Borg ze Švédska a zástupcem kapitána byl 14. září 2017 jmenován jeho krajan Thomas Enqvist.  Sezónu 2017 předčasně ukončili grandslamoví šampioni, světová trojka Andy Murray pro zranění kyčle, pátý hráč žebříčku Novak Djoković pro poraněný loket a světová osmička Stan Wawrinka v důsledku kolenního zranění.  Roli náhradníka plnil Španěl Fernando Verdasco.

Svět.

Kapitánem světového týmu se stal vítěz sedmi singlových a desíti deblových grandslamů John McEnroe ze Spojených států. Zástupcem kapitána byl 14. září 2017 jmenován jeho mladší bratr Patrick McEnroe.  V polovině května 2017 se stal prvním původně potvrzeným členem jedenáctý hráč žebříčku Milos Raonic, jenž se 26. srpna odhlásil po operaci zápěstí. Se zapojením nejvýše postaveného Asiata Keie Nišikoriho z Japonska organizátoři nepočítali. Japonec figurující na čtrnácté příčce mimoto v srpnu předčasně ukončil sezónu pro zraněné zápěstí. Argentinský semifinalista US Open 2017 Juan Martín del Potro, figurující na dvacáté čtvrté pozici klasifikace, se odhlásil 19. září pro nedoléčené zdravotní problémy. Patnáctý muž světové klasifikace a finalista skončeného US Open Kevin Anderson z Jihoafrické republiky nebyl původně nominován. Po uvolnění míst krátce před zahájením a možnosti donominování kapitánem, již však nebyl dosažitelný.  Roli náhradníka plnil Australan Thanasi Kokkinakis.

Laver Cup 2017 byl premiérový ročník exhibiční tenisové soutěže dvou šestičlenných mužských týmů, který se odehrál v pražské O areně mezi 22. až 24. zářím 2017 na dvorci s tvrdým povrchem. V zápase se střetli hráči Evropy s tenisty výběru světa. Základem Federerova projektu se stala myšlenka týmového utkání nejlepších aktivních hráčů na jediném místě.

La Laver Cup 2017 est la première édition de la Laver Cup, compétition de tennis masculine qui oppose deux équipes de 6 joueurs, la première venant d'Europe et la seconde du reste du monde. Elle se déroule du 22 au, à l'Arena de Prague. Elle est remportée par l'équipe Europe sur le score de 15 à 9.


Průběh.

Vojenská operace německé armády měla tří fáze, které měly probíhat postupně:  Na území dnešního Chorvatska, Bosny a Hercegoviny a Srbska se nacházelo v uvedené době na 700 000 německých a italských vojáků, dále pak i ustašovců, četniků a chorvatských domobranců. Původně se očekávalo, že vojska Osy nasadí do boje 90 000 lidí a hlavní jádro útočné skupiny bude tvořit německá armáda, přesněji 7. divize SS Prinz Eugen. Vzdušnou podporu mělo zajistit 150 letadel. Partyzáni měli k dispozici 1. chorvatský korpus s 16 000 lidmi, 1. bosenský korpus s 11 500 lidmi a Hlavní operační skupinu s 14 500 lidmi. Celkem mohli na boj vyčlenit 42 000 vojáků. V případě potřeby mohla řeku Sávu na území Bosny a Hercegoviny překročit i 4. slavonská divize, nebo mohla vykonávat záškodnické akce na území východního Chorvatska s cílem dislokovat některé německé vojsko mimo hlavní bojiště.  Boje začaly dne 20. ledna a v prvních okamžicích byl postup německých, italských a chorvatských vojsk značný. Aby Tito zabránil prohře, navrhl zahájení bojových operací i na územích, kde zatím útok vojsk Osy neprobíhal. Přesun však byl složitý, neboť německý úder vyhnal řadu lidí z jejich obydlí na útěk, takže důležité komunikace byly přeplněné uprchlíky.  Poté, co skončily boje na území západní Bosny, se stáhli jugoslávští partyzáni na východ a jih Bosny. Dne 15. února 1943 obsadili partyzáni několik měst v údolí řeky Neretvy a porazily místní italskou divizi Murde. (jižní Bosna byla, ač formálně součást Nezávislého státu Chorvatsko, okupována italskými vojsky a v italské operační zóně). Porážka této divize vytvořila mezeru v liniích Osy a partyzáni mohli pokračovat do údolí Neretvy. Na přelomu února a března partyzáni zahájili útok v blízkosti města Gornji Vakuf. Cílem ofenzivy bylo zabránit německým vojákům v cestě Bosnou na jih, kde by mohli posílit zesláblé italské jednotky. Boje o město trvaly dva dny.  Nejtvrdší boje vypukly na začátku března.  Partyzánům se podařilo zajmout německého majora Arthura Streckera, jako prvního vysoce postaveného zástupce německé armády. Dne 4. března nařídilo partyzánské vrchní velení zničení čtyř mostů přes Neretvu, což bylo následně i vykonáno. Partyzáni následně začali budovat jeden most pontonový. V té době bylo nezbytné přesunout i 3500 raněných z partyzánské nemocnice. V kaňonu řeky Neretvy tak musel být postup partyzánů zpomalen. Ve dnech 6. až 7. března byl uskutečněn přechod řeky. Proti partyzánům bylo připraveno četnické vojsko v počtu 11-20 tisíc lidí. Četnici, kteří na rozdíl od Němců nebyli vyčerpání zdlouhavým bojem, však nebyli schopni partyzány zastavit a jejich oddíly byly mezi 14. a 23. březnem tvrdě poraženy. Závěrečná část bitvy je známá také pod názvem "Bitva o raněné" (srbochorvatsky "Bitva za ranjenike").

V kultuře.

Pro jugoslávský komunistický režim představovala tato bitva jeden ze symbolů odporu země proti fašistické okupaci. V roce 1969 byl natočen historický film o událostech bitvy.

Bitva na Neretvě, známá též i pod německým kódovým označením Fall Weiss, v jugoslávské historiografii též i pod názvem Čtvrtá nepřátelská ofenziva, byla bitva mezi jugoslávskými partyzány a německou armádou, podpořenou o vojenské oddíly fašistického Chorvatska, okupovaného Srbska a fašistické Itálie.

La bataille de Neretva, connu également sous le nom de quatrième offensive anti-partisane ou opération "Fall Weiss", qui s’est déroulée de janvier à mars 1943, a opposé à Jablanica les résistants yougoslaves aux forces conjointes allemandes, italiennes, oustachis et tchetniks lors de la phase finale des opérations de guerre sur le théâtre des Balkans après le début de l'offensive allemande "Fall Weiss" (), opération stratégique lancée au début de 1943 pendant la Seconde Guerre mondiale. La bataille tire son nom du fleuve Narenta ("Neretva" en croate), où se sont déroulés les moments décisifs de l'opération. Ce fut l'un des affrontements les plus importants de la guerre en Yougoslavie.


Historie.

Praxe čtení haftar byla zřejmě zavedena po makabejském povstání. V období náboženského pronásledování za Antiocha IV. Epifana bylo totiž židům mimo jiné zakázáno předčítaní z Pěti knih Mojžíšových. Tento zákaz byl zbožnými židy obcházen tak, že se předčítaly texty z prorockých knih, které svým obsahem připomínaly úseky, jež měly být z Pěti knih Mojžíšových předčítány.

Předčítaný text.

Texty určené pro čtení haftary jsou vybrány podle určitého klíče a pocházejí z různých prorockých knih Bible. Předčítaný úsek má obsahovat alespoň 9 veršů, zpravidla však bývá značně delší. Podle ustáleného pravidla nemá šabatová haftara obsahovat méně než 21 veršů, což odpovídá délce sedminásobku nejkratšího úseku z týdenního oddílu čtení z Tóry. Přesné vymezení předčítaných úseků z prorockých knih se mírně liší podle jednotlivých liturgických tradic, například aškenázské či sefardské, případně i místních zvyklostí. Výjimečně je haftara „poskládána“ z několika úryvků z různých prorockých knih.  Obsah haftary obvykle tematicky souvisí s obsahem čteného úseku z Pěti knih Mojžíšových, nicméně nemusí tomu tak být tehdy, když se uvedená haftara čte s ohledem na určité období. Zvláštní cyklus deseti haftar předepsaný pro období od 17. tamuzu po Jom kipur zdůrazňuje charakter této části liturgického židovského roku a přináší téma výstrahy, útěchy, pokání a odpuštění. Obdobně jsou čtyři tematické haftary určeny pro čtyři šabaty v období kolem svátku Purim. Zvláštní haftary jsou předepsány pro šabat připadající na Roš chodeš nebo na den jemu předcházející, dále pro svátky a půsty a také pro poslední šabat před svátkem Pesach.

Obřad předčítání.

Čtení haftary bezprostředně navazuje na obřadní čtení ze svitku Tóry. Osoba pověřená čtením haftary („maftir“) je současně vyvolána jako poslední z řady volaných ke čtení Tóry. Předčítá buď znovu posledních několik veršů z předepsaného týdenního oddílu, nebo čte zvláštní úsek určený pro příslušný svátek či půst.  Čtení haftary má tradiční kantilační melodie, odlišné od melodií pro čtení Tóry. Ačkoli prorocké knihy používají stejné kantilační značky jako Tóra, a dokonce s obdobným sémantickým významem, jejich hudební provedení se liší. U některých textů bývá zvykem určité verše předčítat responsoriální formou.  Na rozdíl od čtení Tóry lze haftaru předčítat z tištěné knihy opatřené příslušnými vokalizačními a kantilačními značkami; čtení je pak výrazně snadnější. Řada autorit však doporučuje, jsou-li k tomu v příslušné komunitě podmínky, číst i haftaru ze svitku psaného podle stejných pravidel jako svitky Tóry a připisuje takovému čtení mnohem větší hodnotu.  Čtení z haftary je doprovázeno jedním požehnáním před a 3–4 požehnáními po. Být vyvolán ke čtení haftary je považováno za poctu. Často je zvykem, že maftir vede i zbývající část bohoslužby, zejména pak modlitbu musaf.

Haftara (hebrejsky, doslova „závěr“ nebo „propuštění“) je výraz, který označuje úsek z prorocké knihy, jenž je v synagógách obřadně čten při šabatové, sváteční nebo postní bohoslužbě po čtení příslušné paraši neboli předepsaného úseku z Pěti knih Mojžíšových.

La haftarah (en hébreu : הפטרה - "haftara" ou "haftarot" au pluriel) est un texte issu des livres de Neviim (les Prophètes), lu publiquement à la synagogue après la lecture de la parasha, lors du chabbat ou des jours de fêtes juives.


Příčiny vzniku konfliktu.

Francouzské království bylo spojencem Spojených států během Americké revoluce od jara 1776. V roce 1778 tyto dva státy podepsaly „Smlouvu o spojenectví“. Nicméně v roce 1794, po Francouzské revoluci a pádu monarchie, Spojené státy podepsaly smlouvu "Jay Treaty" s Královstvím Velké Británie, která vyřešila několik sporných bodů mezi oběma stranami. Smlouva obsahovala i ekonomické klauzule.  Fakt, že Spojené státy vyhlásily neutralitu ve sporu mezi Velkou Británií a Francií a že americká legislativa se tímto obchodem stala partnerem jejich britského nepřítele, Francouze pobouřil. Francouzská vláda byla také rozhořčená odmítnutím Spojených států pokračovat v splácení svých dluhů vzniklých francouzskou podporou Americké revoluce. Spojené státy to odůvodnily tím, že dluhy byly vůči bývalé monarchii a nikoli vůči nové republice.  Francouzské námořnictvo začalo konfiskovat americké lodě obchodující s Británií a odmítlo jednat s americkým vyslancem Charlesem Cotesworthem Pinckneyem, když přišel do Paříže v prosinci 1796. V jeho výroční zprávě Kongresu na konci roku 1797 prezidentovi Johnu Adamsovi oznámil francouzské odmítnutí vyjednávat a mluvil o potřebě „dát naši zemi do pozice defenzívy“. V dubnu 1798 prezident Adams informoval Kongres o „aféře XYZ“, v níž francouzští agenti ministra zahraničí Charlese-Maurice de Talleyrand-Périgord požadovali úplatek za obnovení diplomatických vztahů se Spojenými státy.  Francouzské námořnictvo způsobilo značné ztráty americkému loďstvu. Dne 21. června 1797 státní sekretář Timothy Pickering hlásil Kongresu, že Francouzi v předchozích jedenácti měsících zabavili 316 lodí amerických obchodníků. Válečný stav způsobil zvýšení škod na pojištění amerických lodí o více než 500 procent, od té doby, co francouzští korzáři začali křižovat vody podél atlantického pobřeží. Spojené státy neměly válečné lodě, poslední byla prodána v roce 1785. Disponovaly pouze flotilou malých kutrů a několika zanedbanými pobřežními pevnostmi.  Stupňující se plenění pirátů (korzárů) již od Francouzské revoluce zamezilo obnově amerického námořnictva, které by bylo mohlo chránit americké obchodní loďstvo. Kongres pověřil prezidenta zakoupit a vyzbrojit více než 12 plavidel, z nichž každé mělo mít nejméně 22 děl. Několik plavidel bylo bezprostředně nakoupeno a přeměněno na válečné lodě.  7. červenec 1798, kdy Kongres anuloval smlouvy s Francií, je považován za začátek „Kvaziválky“. Následovalo rozhodnutí Kongresu o útoku proti francouzským lodím. Zároveň byla vyhlášena blokáda francouzských obchodních lodí a americké loďstvo útočilo nejen na bojové lodě korzárů ale i na obchodní loďstvo Francie.

Výsledek konfliktu.

Na podzim roku 1800 námořnictvo Spojených států a Královské námořnictvo Spojeného království zredukovalo aktivity francouzských korzárů a válečných lodí Francie. Toto se událo částečně s pomocí diplomatických vyjednávání s vládou konzula Napoleona Bonaparta. Bonaparte utlumil francouzské námořní akce. Dohoda z roku 1800, nebo též Mírová smlouva z Mortefontaine, podepsaná 30. září, ukončila americko-francouzskou válku. Ke škodě prezidenta Johna Adamse, zprávy o ukončení této války nepřišly včas, aby mu tento úspěch pomohl při prezidentských volbách v roce 1800.

Kvaziválka (angicky "Quasi-War", francouzsky "Quasi-guerre") byla nevyhlášená válka mezi Spojenými státy americkými a Francouzskou republikou v letech 1798 až 1800, vybojovaná téměř výhradně na moři. Po zhroucení Francouzského království během francouzských revolučních válek odmítly Spojené státy pokračovat ve splácení dluhu vůči Francii s odůvodněním, že věřitelský režim přestal existovat. Rozhořčení Francouzi provedli řadu útoků na americkou námořní dopravu, což nakonec vedlo odvetě Američanů. Krátce poté, v roce 1800, však byla podepsána mírová smlouva v Mortefontaine, která "kvaziválku" ukončila.

Entre 1798 et 1800, la quasi-guerre ("Quasi-War" en anglais) est une période de conflit larvé entre la République française et les États-Unis, véritable guerre maritime non déclarée. Aux États-Unis, le conflit est nommé quelquefois la guerre non déclarée avec la France ("").


Historie.

Na místě dnešního Cavtatu se nacházela řecká kolonie "Epidaurum", kterou v roce 228 př. n. l. ovládla Římská říše. Osídlení zde vzniklo v dávné době především díky vynikající strategické poloze poloostrova "Rat" u otevřeného moře a nedalekému úrodnému Konavelskému polji. Počet obyvatel se postupně zvyšoval a přicházeli osadníci i z Apeninského poloostrova. Osada se později rozvinula do podoby otevřeného města; Římané zde pro pobavení obyvatel vybudovali amfiteátr, kde se konaly gladiátorské hry. V roce 614 město poprvé napadli Slované a Avaři, což donutilo místní obyvatele město opustit. Někteří z nich se vydali podél pobřeží dále na sever a založili Dubrovník.  Město poté, co jej obsadili Slované, připadlo Travuniji. Mezi 13. a 14. stoletím bylo krátce pod vládou Dubrovnické republiky, později jej spravovali také i bosenští a srbští vládci. Roku 1426 jej od posledního z nich odkoupila Dubrovnická republika a její součástí zůstal až do 18. století. Ve středověku zde bylo rozšířeno opevnění, jehož část se do dnešní doby dochovala, a také postaven renesanční zámek. Až do roku 1526 se zde nacházela loděnice; poté nechal Dubrovník stavbu lodí přemístit do Gruži. Pro republiku se stal druhým významným městem a obchodním střediskem. Jeho vojenský význam spočíval především v ochraně Dubrovníku z jihu; lodě bylo možné kotvit v blízkých zálivech, což poskytovalo flotile bezpečí.  Po roce 1806 Cavtat krátce spravovali Francouzi, poté byl součástí Rakousko-Uherska. Od roku 1918 patřil Království Srbů, Chorvatů a Slovinců, později Jugoslávie a od roku 1991 je součástí Chorvatska. Během Chorvatské války za nezávislost obec obsadily v říjnu 1991 jednotky Jugoslávské lidové armády bez jediného výstřelu, vyloupily však několik místních muzeí a exponáty odvezly do nedaleké Černé Hory. Jejich postup vyvolal pobouření na mezinárodní scéně.

Památky.

Mezi turisty navštěvované památky Cavtatu patří např. mauzoleum rodiny Račić, které navrhl známý chorvatský sochař Ivan Meštrović a které se nachází na hřbitově sv. Roka na poloostrovu Rat. Dále se zde nachází řada starých paláců a sídel bohatých námořníků. Dochován je částečně i římský amfiteátr, středověké hradby a renesanční palác "Knežev dvor", který v současné době slouží jako galerie. V Cavtatu se nachází také i muzeum Vlaha Bukovace, známého chorvatského malíře přelomu 19. a 20. století, který se zde narodil.

Ekonomika.

Ekonomika Cavtatu záleží především na turistice, především během letní sezóny, a na rybářství. V současné době se zde nachází celkem pět hotelů, z nichž nejznámější je pětihvězdičkový hotel "Croatia", vybudovaný v roce 1972.  Cavtat se nachází na Jadranské magistrále. Do 70. let vedla do obce i železniční trať, která byla později zrušena. Dnes je obec napojena na dubrovnickou síť veřejné dopravy. Východně od Cavtatu se nachází Letiště Dubrovník.

Cavtat (italsky Ragusavecchia) je obec v opčině Konavle v jižní Dalmácii. Patří k nejjižnějším sídlům v Chorvatsku. Je přímořským letoviskem na jadranském pobřeží, v blízkosti Bosny a Hercegoviny a Černé Hory. Nachází se 18 km jihozápadně od Dubrovníku na úzké šíji mezi poloostrovem "Rat" a pevninou.

Cavtat (Italien: Ragusavecchia, en latin "Epidaurus", en français Vieux-Raguse), est une localité de Croatie situé dans la municipalité de Konavle, dans le comitat de Dubrovnik-Neretva à au sud de Dubrovnik. Au recensement de 2001, le village comptait habitants.


Děj.

Ciri a Yennefer přijíždí do města Gors Velen, které leží blízko ostrova Thanned. Na něm leží čarodějnická škola, do které plánuje Yennefer svojí svěřenku přihlásit a kde se zároveň má konat čarodějnický sněm. Ciri se ovšem dozvídá, že se zde nachází také Geralt a utíká ho najít. Během jejího útěku se objeví Divoký Hon, který jí začne pronásledovat. Ciri se podaří uniknout a najde Geralta, jenž se následně po dlouhé době setká také s Yennefer. Oba dva se zúčastní slavnostního plesu na Thannedu, druhý den ráno ovšem propukne povstání, během kterého na jedné straně stojí čarodějové podporující Nilfgaard, na té druhé čarodějové, kteří zůstali věrní králům. Geralt se snaží najít Yennefer, jejíž vinou se do centra dění dostane Ciri. Společně se snaží utéct nilfgaardským vojákům, když je Geralt nucen utkat se s mágem Vilgefortzem. Ten ho poráží a Ciri se teleportuje pomocí portálu ve věži Tor Lara.  Tento portál je ovšem nestabilní a Ciri se dostane někam na vyprahlou poušť. Na ní se pokusí čerpat magickou moc z ohně, je jí ale téměř a Ciri se pouze s velkým zapřením ovládne; zároveň tím také přijde o své magické schopnosti. Následně je chycena skupinou banditů, kteří hlídají území ovládané Nilfgaardem, jenž na Ciri vypsal velkou odměnu. V jedné vesnici se setkají s další bandou, která zajala Kayleigha, člena skupiny Potkanů, kteří přepadají bohaté na nilfgaardských cestách. Ciri mu pomůže se osvobodit a následně jsou oba zachráněni zbylými Potkany. Ciry s nimi utíká a poté se k nim přidává pod jménem Falka. Geralt se mezitím v Brokilonu zotavuje ze zranění, když se dozvídá, že byla Ciri zajata Nilfgaardem a že se nachází na císařském dvoře. Tyto informace potvrzuje také jeho přítel Marigold, který Geralta v Brokilonu navštěvuje a společně vyráží Ciri hledat.

Čas opovržení (v polském originále "Czas pogardy") je druhá část fantasy ságy o Zaklínači od polského spisovatele Andrzeje Sapkowského. Knížka byla v polském originále vydána roku 1995, následující rok vyšel také český překlad u nakladatelství Leonardo.

Le Temps du mépris (titre original : "") est le deuxième roman et le quatrième volume de la série littéraire de fantasy "Le Sorceleur", créée par l'écrivain Andrzej Sapkowski. Il est publié en Pologne en 1995 et en France en 2010.


Historie.

První verze.

Baletní adaptace byly od počátku většinově vystavěny na prvních dvou kapitolách knižního zpracování. Poprvé tak učinil v roce 1740 Franz Hilverding ve Vídni. Jean Georges Noverre pak roku 1768 přišel s novou verzí vídeňského "Dona Quijota" za hudebního doprovodu Josefa Starzera při zachování původní Hilverdingovy produkce.  Otec ruského baletu Charles Didelot představil v roce 1808 dvouaktové provedení "Dona Quijota" v petrohradském Velkém kamenném divadle pro soubor Carského baletu. O rok později byla pozměněná verze Jamesem Harveym D'Egvillem hrána ve westminsterském Královnině divadlu. Berlínský baletní mistr Paul Taglioni, a strýc Marie Taglioniové, uvedl vlastní zpracování "Dona Quijota" na scéně Berlínské státní opery v roce 1839 a jeho strýc Salvatore Taglioni, pak vyprodukoval představení na prknech turínského Královského divadla roku 1843.

Původní produkce Maria Petipy.

Nejvýznamnější adaptaci, která se stala základem pozdějších produkcí, vytvořili choreograf a hlavní baletní mistr petrohradských carských divadel Marius Petipa se skladatelem Ludwigem Minkusem. Se zvláštním pověřením zinscenoval Petipa představení pro Carské velké divadlo v Moskvě. Premiéra se uskutečnila 26. prosince 1869.  Petipa poté rozvedl jevištní podobu do bohatší a propracovanější produkce na scéně Velkého kamenného divadla v Petrohradu, kde ji členové Carského baletu představili 21. listopadu 1871. Novou produkci tvořilo pět dějství (s jedenácti částmi, prologem a epilogem).

Nové zpracování Alexandra Gorského.

Ruský choreograf Alexandr Gorskij připravil nové zpracování baletu pro moskevské Carské velké divadlo s uvedením 19. prosince 1900. S touto produkcí později také vystoupil Carský balet v Petrohradu, když se tamní premiéra odehrála 2. února 1902.  Gorského příspěvkem se v představení staly nové taneční scény. V nastudování z roku 1900 se jednalo o tanec na hudbu Antona Simona – variaci pro královnu dryád s dalším španělským tancem v posledním obraze. Do petrohradské verze z roku 1902 zakomponoval skladatel Riccardo Drigo dvě variace pro Matildu Kšesinskou, představitelku Kitri a Dulciney – "Variaci Kitri s vějířem" pro závěrečný baletní duet "pas de deux" a "Variaci Kitri jako Dulciney" do snového obrazu Dona Quijota.  Původně panovalo přesvědčení, že Gorskij vložil do představení tanec "Grand Pas des toréadors" pocházející z baletu roku 1881 od Petipy a Minkuse "Zoraija, maurská dívka ve Španělsku", tanec, jenž zůstal zachován i v moderních produkcích "Dona Quijota". Odpovídající hudba pro něj však byla objevena již v partituře z roku 1882. Proto je pravděpodobné, že španělský tanec zakomponoval do "Dona Quijota" samotný Petipa.  Gorského verze z roku 1902 se v Petrohradu dočkala negativního přijetí a pohoršila Petipu i příznivce baletu, kteří tvrdili, že nová produkce vytvořená jedním z Petipových žáků poškodila originální mistrovský kus.  Balet se hrál na ruských jevištích i po Říjnové revoluci v roce 1917, kdy byla řada jiných představení v sovětské éře zakázána. Dílo se stalo trvalou součástí repertoáru Velkého divadla v Moskvě a Kirovova divadla v Leningradu.

Příběh.

Milostný příběh je založen na zakázaném vztahu krásné dcery hostinského Kitri s chudým lazebníkem Basilem. Otec Lorenzo dceři vyhlédl bohatého ženicha v podobě šlechtice Gamacha. Ta ovšem jeho lásku neopětuje a z Barcelony utíká s Basilem k cikánům přebývajícím u větrného mlýna, kam za dvojicí míří i Don Quijote. Stařík, který citově zahořel ke Kitri, se domnívá, že je rytíř a v mlýnu spatřuje nebezpečí, s nímž je nutné se utkat. Ve snových představách se mu zjevují víly dryády a mezi nimi Kitri. Vyrušen je Lorenzem a Gamachem pátrajícími po dívce. Don Quijote hodlá pronásledovatele svést na špatnou cestu. Jeho plány však hatí prosťáček Sancho Panza, který mužům sděluje správný směr útěku mileneckého páru. Otec s nápadníkem dostihnou dvojici v krčmě, v níž jsou ohlášeny zásnuby Kitri s Gamachem. Lorenzo však neprokoukne lest a poté, co Basil zaranžuje sebevraždu, jej Don Quijote přesvědčí, aby splnil poslední přání naoko zemřelého mladíka. Otec tedy bez rizika požehná mladé dvojici, aby v zápětí zjistil, že lazebník „vstal z mrtvých“. Požehnání platí a tak je na barcelonském náměstí vypraven svatební obřad Kitri s Basilem. Pozván byl i Don Quijote, jenž z hostiny míří vstříc novým vzrušujícím příběhům.

Don Quijote je balet v původní moskevské verzi o čtyřech dějstvích a osmi obrazech založený na příbězích románu "Důmyslný rytíř Don Quijote de la Mancha" od španělského spisovatele Miguela de Cervantese. Původní choreografii vytvořil Marius Petipa na hudbu Ludwiga Minkuse. Premiéra proběhla 26. prosince 1869 v moskevském Carském velkém divadle. Petipa s Minkusem poté upravili balet do delšího celku s propracovanějším dějem o pěti dějstvích a jedenácti obrazech pro Carský balet, jenž byl nejdříve uveden 21. listopadu 1871 v petrohradském Velkém kamenném divadle.

Don Quichotte est un ballet en 4 actes, 8 tableaux et un prologue de Marius Petipa, musique de Léon Minkus, représenté pour la première fois au Théâtre Bolchoï de Moscou le.


Terminologie.

Lze se setkat se srovnáním, že hluboký web (deep web) je temný web a naopak, avšak hluboký web jsou dokumenty a webové stránky, které mají dostupný obsah pouze po přihlášení či jiném druhu autorizace nebo jednoduše nejsou indexované žádným vyhledávačem a jsou dostupné pouze se znalostí URL.  Dark web je část deep webu, protože se k němu lze dostat pouze za využití specifického softwaru a i případné autorizace, není dohledatelný běžným internetovým vyhledávačem. Příkladem sítě a prohlížeče, kterým se dá do dark webu vstoupit, je Tor. Názvy domén na dark webu jsou tvořené číslicemi a písmeny s koncovkou.onion. Obsah domén je šifrovaný.

Legalita.

Dark web je síť zcela legální. Umožňuje lidem přístup k internetu a ke svobodným informacím s vyšší úrovní anonymity a bezpečnosti. To má zvláštní význam například v zemích, které omezují nebo kontrolují přístup k internetu a ke svobodným informacím, nebo například pro sdílení citlivých dokumentů či pro zkušenější a odbornější uživatele k tunelování přípojení k domácí síti či jiné lokální síti (LAN), která nemá přidělenou veřejnou adresu či nemá nastavené přesměrování portů.  Ovšem vzhledem k tomu, že dark web nabízí anonymitu, mohou se zde nacházet stránky s ilegálním obsahem, jako jsou stránky s prodejem drog, falešných identit, kradených kreditních a debetních karet, čísel bankovních účtů, zbraní a jiné. V rámci fór se vyskytují kontroverzní a nelegální témata, na úložištích se vyskytuje i nelegální pornografie. K placení za tyto nelegální věci se dříve využívalo kryptoměny bitcoin. Transakce v bitcoinové síti jsou ovšem pseudoanonymní - všichni uživatelé sítě znají všechny adresy, zůstatky na účtech (respektive veřejných klíčích) i všechny transakce, jen neznají majitele oněch účtů. Pokud se ovšem podařilo spárovat veřejný klíč se jménem nebo skupinou, staly se účty již vlastně veřejné a nebylo možné ani měnu převést jinam, protože transakce jsou zcela transparentní a zanonymizování stojí nemálo úsilí i finančních prostředků. Místo bitcoinu se tak k nelegálnímu placení přešlo na zcela anonymní kryptoměnu Monero. Nezákonné aktivity provozované na dark webu jsou monitorované speciálními skupinami bezpečnostních služeb po celém světě.

Využití.

Základní myšlenkou temného webu je snaha nepodléhat jakékoli cenzuře a zákonům, ovšem nikoli nutně jen kvůli ilegálním aktivitám. Může jít například o publikování informací, proti kterým by na běžném webu zasáhla cenzura. Hlavní možnosti využití tedy jsou:

Temný web (anglicky dark web) je ta část obsahu World Wide Webu, která je umístěna na darknetech, tj. překryvných sítích, které využívají internet, ale jsou přístupné pouze prostřednictvím speciálního softwaru nebo konfigurace. Temný web tvoří část hlubokého webu, což je oblast webu, kterou vyhledávače neindexují.

Le, Internet clandestin ou encore lInternet sombre est le contenu de réseaux "overlay" qui utilisent l'internet public mais sont seulement accessibles via des logiciels, des configurations ou des protocoles spécifiques. Le terme est formé sur l'anglais « "dark" », qui signifie « noir, sombre », et sur "web", qui renvoie aux réseaux internétiques. Le "dark web" forme une petite partie du "deep web", la partie d'Internet qui n'est pas indexée par les moteurs de recherche, bien que le terme « "deep web" » soit parfois utilisé de façon erronée comme un équivalent de "dark web." Ces appellations sont parfois contestées"."