Datování jaderných reaktorů v oblasti Oklo.

Příčinou sníženého obsahu izotopu U ve vzorku bylo částečné vyhoření paliva v době fungování přírodního reaktoru. Díky metodě datování, založené na radioaktivním rozpadu jader s dlouhodobými poločasy rozpadu např. U, Sm nebo Rb, je potvrzeno, že reakce probíhala již před dvěma miliardami let.  Doposud bylo lokalizováno v uranovém nalezišti Oklo více než 16 reaktorových zón a na základě geologických a radiochemických analýz se zjistilo, že ložiska uranu v tamních skalních masívech umožnily vznik a udržení štěpné jaderné reakce o průměrném výkonu cca 100 kilowattů v každé zóně po relativně dlouhou dobu, tj. přibližně 150 tisíc let. Jaderná reakce, která před dvěma miliardami let ve skalním masívu probíhala, je stejná jako ta, která dnes udržuje v chodu jaderné reaktory na celém světě.

Vznik uranových ložisek v oblasti Oklo.

Výskyt kyslíku v rané historii Země měl významný vliv na vznik prvních přírodních jaderných reaktorů. Uran se v přírodě nejčastěji vyskytuje ve čtyřmocné formě, která je nerozpustná ve vodě. V důsledku masivní fotosyntézy v éře zelených rostlin se obsah kyslíku ve vodě rapidně zvýšil, což zapříčinilo oxidaci uranu v horninách na šestimocnou formu, která v přítomnosti atmosférického oxidu uhličitého může ve vodě vytvářet rozpustné urany – karbonátové sloučeniny. Na základě této skutečnosti se stal uran jedním z mnoha prvků vyskytujících se ve stopovém množství ve vodě i dnes. Koncentrace údajně nepřevyšovala několik jednotek ppm, takže uran byl pouze jedním z mnoha iontů ve vodě. Proto pro vznik ložiska s vysokou koncentrací uranu muselo dojít k nakoncentrování uranu z vody. Předpokládá se, že v místě, kde je nyní důlní oblast Oklo, bylo moře, které obsahovalo mnoho mikroorganismů se schopností vázat a zadržovat uran s následnou tvorbou jeho minerálů. Tyto minerály časem na jednom místě vytvořily mohutné uranové ložisko vhodné k nastartování jaderné reakce v přírodních reaktorech.

Nastartování samovolné štěpné reakce.

V současné době žádný přírodní reaktor nikde na Zemi nepracuje. Proč to tedy bylo možné před dvěma miliardami let? Klíč k pochopení této skutečnosti je ukryt ve stupni obohacení přírodního uranu izotopem 235. Dnes připadá na každých 100 tisíc jader přírodního uranu v průměru jen asi 720 jader U, zbytek je většinou U, který tak tvoří více než 99 % přírodního uranu. Víme, že vyvolat jaderné štěpení u U je mnohem obtížnější než u U. Proto se ve většině typů provozovaných reaktorů palivo obohacuje izotopem 235. To byl také jeden z hlavních technických problémů v počátcích jaderného programu.  Jelikož izotopické složení uranu se v průběhu historie Země výrazně mění a tedy ani jeden ze zmíněných izotopů uranu není stabilní, dochází tak k rozpadům těchto jader vyzářením částice alfa (jádra hélia) a stávají se tím součástí známých radioaktivních rozpadových řad, které končí v oblasti mnohem lehčího olova. Poločas rozpadu U je srovnatelný se stářím Země, necelých 5 miliard let, zatímco poločas rozpadu U je asi šestkrát menší, a to 0,7 miliardy let. To znamená, že U se rozpadá rychleji a jeho zastoupení v přírodním uranu neustále klesá. Před dvěma miliardami let, kdy přírodní reaktory v Oklu fungovaly, nebylo toto obohacení jen 0,72 %, jako dnes, ale okolo 3 % (tedy 3000 jader U na 100 tisíc jader U). Tento fakt je pro pochopení možnosti samovolného nastartování řetězové reakce v prehistorických etapách zemského vývoje zcela zásadní.  Mimo jiné bylo zjištěno, že přírodní reaktory v Oklu si dokázaly část paliva samy vytvořit jadernými reakcemi doprovázejícími proces štěpení. Neutrony produkované při štěpení se totiž mohou v U pohlcovat, čímž vzniká U, který se přes neptunium postupně rozpadá dvojnásobnou emisí elektronu (tj. dvěma následnými rozpady beta) na Pu. To je samo alternativním štěpným materiálem k U (pozůstatky jeho štěpení byly v Oklu skutečně nalezeny), ale zároveň se toto plutonium emisí částice alfa rozpadá (s poločasem rozpadu cca 24 tisíc let) na U. Reaktory využívající tento proces jaderní inženýři nazývají množivé (""breed""). Reaktory v Oklu tak byly nejen prvními jadernými reaktory vůbec, ale také prvními reaktory množivého typu. Mohly tak štěpit ještě více U, než bylo původně přítomno v tamní uranové rudě.

Princip samoregulačního mechanismu.

Fakt, že se řetězová reakce udržela několik tisíc let a nedošlo k explozi, nabádá k zamyšlení, jak docházelo k jeho regulaci a kontrole reaktivity. Právě prudký nárůst štěpné reakce by měl za následek roztavení horniny či dokonce jaderný výbuch. Provedené výzkumy v dané oblasti objevily dva alternativní mechanismy, které se s největší pravděpodobností odehrály.  Dle druhé teorie, která byla později potvrzena a zveřejněna v časopise "Physical Review Letters" skupinou vědců pod vedením "A.P. Meshnikem" z Washingtonské university, pracoval reaktor v cyklickém režimu s cca tříhodinový intervalem, kde aktivní období probíhající řetězové reakce bylo vyčísleno na cca 30 minut. Veškeré závěry vědecké práce jsou založeny na analýze izotopického složení xenonu v aktivní zóně. Xenon není přítomen v samotné uranové rudě, ale vzniká v procesu jaderného štěpení, především z beta rozpadů přímých štěpných produktů. Jelikož xenon je plyn, při kontinuálním režimu fungování reaktoru s trvale ohřátou aktivní zónou by difuze musela způsobit jeho rychlý únik do okolí. Při cyklickém režimu, kdy se aktivní zóna periodicky ochlazuje, je však část vyprodukovaného xenonu uvězněna v zapouzdřených aluminium-fosfátových zrnech. Právě zmíněné zapouzdření štěpných produktů do aluminium-fosfátových zrn by mohlo být nápomocné pro vyřešení v současnosti asi největšího problému v jaderné energetice tj. skladování vyhořelého (použitého) paliva. Přírodní reaktory a jejich okolí v oblasti Oklo představují koncept tzv. mnohonásobné bariéry pro uložení radioaktivního odpadu. Tudíž jsou zbytky reaktorů v Oklu neocenitelným zdrojem poznatků o dlouhodobé míře migrací jednotlivých štěpných produktů v zemské kůře. Z toho důvodu těžba uranu, která v lokalitě Oklo probíhala od šedesátých let 20. století, byla dočasně zastavena. Oklo je vlastně jakýmsi testovacím úložištěm radioaktivního odpadu, které ukazuje, jak by lidmi vybudované úložiště mohlo vypadat po uplynutí geologických věků.

Stabilita konstanty jemné struktury.

Výzkumem v přírodním reaktoru se podařilo ověřit stabilitu konstanty jemné struktury, protože její hodnota ovlivňuje i izotopové složení produktů štěpení.  Například poměr izotopů Sm a Sm: Samarium 149 pohlcuje neutrony a stává se izotopem 150. Účinnost záchytu neutronů závisí mimo jiné i na konstantě jemné struktury.  Závěr je, že jaderné reakce tehdy probíhaly jako dnes a konstanta se tedy za 2 miliardy let nezměnila.

Přírodní jaderný reaktor pracoval již před dvěma miliardami let v uranovém nalezišti v Oklu, které se rozkládá až do 30 km vzdálené oblasti Bangombe, nedaleko města Franceville, správního centra provincie Haut-Ogooué. Jedná se o oblast západní rovníkové Afriky na území dnešního státu Gabon. O objev se zasloužil v roce 1972 francouzský analytický chemik Bouzigues pracující v závodě na výrobu paliva pro jaderné elektrárny. Při analýze izotopového složení uranu si všiml, že v jednom ze zpracovaných vzorků je obsah U nepatrně menší než očekávaných 0,7202 % jako je v zemské kůře, na Měsíci a dokonce i v meteoritech. Naměřená hodnota obohacení byla o 0,0031 % nižší, což se může zdát jako zanedbatelné, ale přesto se tímto malým rozdílem ve Francii začali zabývat. Byly tak provedeny další analýzy izotopového složení uranu, zda se nejedná o chybu a některá měření ukázala dokonce ještě větší rozdíly v zastoupení U oproti případu předešlému.

Les réacteurs nucléaires naturels d’Oklo auraient fonctionné il y a environ d'années. On a retrouvé dans la mine d'uranium d'Oklo, près de la ville de Franceville dans la province de Haut-Ogooué au Gabon, les résidus fossiles de réacteurs nucléaires naturels, où des réactions de fission nucléaire en chaîne auto-entretenues auraient eu lieu, bien avant l'apparition de l'Homme.


Biografie.

Původ, mládí.

Princezna Luisa se narodila jako jediná dcera prince Viléma Pruského, pozdějšího německého císaře Viléma I. (1797–1888), a jeho manželky, princezny Augusty Sasko-Výmarské (1811–1890), druhé dcery saského velkovévody Karla Fridricha Sasko-Výmarského a jeho manželky, ruské velkokněžny Marie Pavlovny, dcery ruského cara Pavla I. Jejími prarodiči z matčiny strany tak byli ruský car Pavel I. a jeho manželka Alexandra Fjodorovna, původem pruská princezna, prarodiče z otcovy strany pak byli pruský král Fridrich Vilém III. a jeho manželka Luisa Meklenbursko-Střelická.  Spolu se svým starším bratrem Fridrichem Vilémem, pozdějším německým císařem Fridrichem III. (1831–1888), vyrůstala Luisa v Berlíně, kde jako devítileté děvče zažila výbuch revoluce roku 1848. Její otec Vilém tvrdě povstání potlačil ostřelováním Berlína; díky tomu si vysloužil přezdívku "Kartätschenprinz" (Kartáčový princ). V důsledku toho se stal v Prusku velmi nepopulárním a na radu bratra odjel do Londýna, v roce 1849 pak byl jmenován generálním guvernérem provincií Porýní a Vestfálsko a v únoru následujícího roku 1850 ho do nového sídla v bývalém kurfiřtském paláci v Koblenzi následovala celá rodina.  Luisa byla vzdělávána významnými učenci, které pro ni vybrala matka, ve vědeckém duchu a ke "knížecím ctnostem"; k tomu kromě jiného náležely jak návštěvy sirotčinců a nemocnic, tak účast na dobročinných akcích. To se výrazně odrazilo v jejích pozdějších aktivitách. Od roku 1850 jezdila princezna každoročně na letní pobyt do Baden-Badenu. Jen několik týdnů po konfirmaci, kterou slavila v květnu roku 1855 v zámecké kapli zámku Charlottenburg, byla seznámena s tehdejším bádenským princem regentem Fridrichem (1826–1907). Ještě v září téhož roku bylo v Koblenzi oficiálně oznámeno jejich zasnoubení.

Manželství a potomci.

20. září roku 1856, několik týdnů po Fridrichově prohlášení bádenským velkovévodou, se konala v berlínském městském zámku jejich svatba. Velkovévoda Fridrich byl až druhým synem velkovévody Leopolda I. Bádenského a princezny Sofie Švédské, jeho starší bratr však byl duševně nemocen a po dvou letech regentství nastoupil na bádenský trůn Fridrich. Z manželství Luisy a Fridricha se narodily tři děti, dva synové a dcera:

Pozdní léta.

Luisa, stejně jako její švagrová, britská princezna a německá císařovna Viktorie, byly v opozici vůči kancléři Bismarckovi.  V roce 1859 založila velkovévodkyně v Karlsruhe první Bádenský ženský spolek, předchůdce sesterstva Červeného kříže Roku 1871 byla vyznamenána württemberským Řádem Olgy.  20. září roku 1881 (v den stříbrné svatby velkovévodského páru), se konala svatba dcery Viktorie se švédským korunním princem Gustavem, pozdějším švédským králem Gustavem V. Roku 1885 se oženil následník trůnu princ Fridrich s princeznou Hildou von Nassau, nejmladší dcerou lucemburského a nasavského vévody Adolfa.  Když se roku 1888 vekovévodský pár vracel z pobytu v San Remu, zastihla je v Basileji nečekaná, šokující tragická zpráva o smrti jejich druhorozeného syna Ludvíka Viléma, který zemřel 23. února ve věku 23 let na zápal plic. To alespoň byla oficiální příčina úmrtí; proslýchalo se však, že ve skutečnosti zemřel na následky zranění utržených v souboji. Bezprostředně poté, 9. března, zemřel Luisin otec, císař Vilém I., jen tři měsíce poté jej následoval její již delší dobu těžce nemocný bratr, císař Fridrich III. O dva roky později (7. ledna 1890) ztratila Luisa i svou matku, císařovnu Augustu. Nepochybně i v souvislosti s těmito ranami postihly Luisu zdravotní problémy. Dlouhodobé potíže se zrakem zmírnila operace v roce 1897.  Velkovévodkyni čekaly ještě dvě velké oslavy: 9. září roku 1906 to byly osmdesátiny jejího manžela a jen několik týdnů poté oslava jejich zlaté svatby. O rok později, 28. září roku 1907, Luisin manžel zemřel  V listopadu roku 1918 vedla vojenská porážka Německa i k pádu monarchie v Německu. Po útěku ze svého sídla a po krátkém mezipobytu na zámku Zwingerburg na Neckaru a na zámku Langenstein v Hegau žila Luisa krátce na ostrově Mainau, dokud nemohla přesídlit do zámku Baden-Baden. Zde zemřela 23. dubna roku 1924 ve věku 84 let. K poslednímu odpočinku byla uložena po boku svého manžela a syna Ludvíka Viléma ve velkovévodské pohřební kapli v Karlsruhe.

Památka.

K jejím 58. narozeninám věnovali Luise mannheimští nově vzniklý velký park a nazvali ho jejím jménem. Dnes se o něm hovoří jako o nejkrásnějším parku Evropy. V roce 1917 jí lékařská fakulta v Karlsruhe udělila čestný doktorát.

Princezna Luisa Pruská, plným jménem německy "Prinzessin Luise Marie Elisabeth von Preußen" (3. prosince 1838, Berlin – 23. dubna 1923, Baden-Baden), byla rodem pruská princezna, členka dynastie Hohenzollernů, a sňatkem s bádenským velkovévodou Fridrichem I. bádenská velkovévodkyně.

Élisabeth Marie Louise de Prusse (), née le à Berlin et morte le à Baden, est une princesse de Prusse, devenue par son mariage grande-duchesse de Bade.


Vznik, charakteristika a historie opery.

Armen Tigranjan vystudoval hudební školu ve Tbilisi a roku 1902 se vrátil do rodné Alexandropole, kde organizoval hudební život, zejména řídil sbor zaměstnanců železnice. Psal písně na verše tehdejších arménských básníků, podrobně studoval zpěv arménských potulných trubadúrů zvaných „ašugner“ a dlouho přemýšlel o napsání skutečně arménské opery, dlouho však nemohl najít vhodný námět. Teprve v Tumanjanově básni "Anuš" vytušil vhodný podklad pro operu. „Naprosto mne uchvátila,“ vzpomínal později skladatel. „Nemluvě o vysoké umělecké úrovni básně, samotná její stavba, její nádherný prolog, žalozpěv víl o nezištně zamilovných, serenáda Sara za úsvitu atd. – vše, co chybělo, bylo odít překrásnou báseň do hudební formy, podložit jí hudbu. Fascinován tématem jsem napsal operu...“.  Námětem opery je konflikt lásky na jedné straně a tradice a předsudků na straně druhé, přičemž Tumanjan i Tigranjan odhalují kořeny tragédie bez odsudku a moralizování. Zdánlivě zanedbatelné porušení tradice vyvolá krvavý spor mezi ženichem hlavní hrdinky Anuš (arménsky „něžná“) a jejím bratrem, který je ve slepém vleku neúprosné tradice. Když Anuš se svým snoubencem přes bratrův zákaz uteče, překročí ještě nesmiřitelnější společenské příkazy a oba na to musí doplatit životem. Téma vraždy ze cti ve společenstvích svázaných tradicí (včetně na Kavkaze) je aktuální i podle současných inscenátorů opery.  Opera vznikala pomalu od roku 1908 a 1912 ji Tigranjan nastudoval se skupinou ochotníků shromážděných kolem jeho sboru. Původní orchestraci pro malý orchestr (asi tucet hudebníků) vytvořil Grigorij Ju. Burkovič.  Tigranjanův soubor následně projel s představením značnou část Arménie a celého Zakavkazska, roku 1913 byla například hrána v Baku. Od roku 1913 působil Tigranjan v Tbilisi a tam roku 1919, k 50. narozeninám Hovhannese Tumanjana, z iniciativy Kavkazského sborového spolku poprvé zazněla "Anuš" s velkým sborem a orchestrem.  Ve své autorské podobě je Anuš typem písňové opery, v níž se střídají sóla a sbory. Ansámbly jsou nečetné a málo rozvinuté. Harmonická struktura je – i s ohledem na ochotnické představitele – prostá, původní orchestrace počítá jen se smyčcovými a dřevěnými dechovými nástroji, které jsou často nasazovány sólisticky. Mezi nimi zaujme arménský pastýřský šalmaj zvaný „svirel“ nebo bicí nástroj „tumbuk“.  Hudba "Anuš" kombinuje západní prvky s orientálními (bohatá melismata a různé figurace), z arménského folklóru pocházejí zejména písňové formy a celá struktura obřadů (hádání děvčat, svatba, zpěv nad mrtvým), modalita, prvky improvizace, specifický zvuk bicích nástrojů apod. Z arménské lidové hudby je přímo převzata pouze jedna melodie, a to v tanci doplněném do opery dodatečně. Podle kritika časopisu Los Angeles Times M. Bernheimera hudba "Anuš" obsahuje „specificky národní prvky... umně vmanipulované do rámce staromódní romantické opery“.  Mezi nejvýraznějí místa patří ariosa Sara v prvním a třetím dějství, scéna hádání ve druhém aktu, svatební tance ve třetím dějství, Mosiho přísaha pomsty ve čtvrtém a žalozpěv Sarovy matky a modlitba za Sarovu duši v pátém aktu.  Roku 1933 bylo v Jerevanu otevřeno nové divadlo opery a baletu a prostá zpěvohra psaná pro poloamatérská provedení byla pro tento účel přepracována na reprezentativní operu v duchu estetiky socialistického realismu. V první fázi provedl úpravy Sergej Alexandrovič Šatirjan (1907–1959), který ji znovu orchestroval pro velký symfonický orchestr a podstatně změnil i její harmonickou strukturu. Přitom mj. nahradil původní úvod opery – nářek víl a horských duchů nad smrtí obou milenců – vokálně-symfonickým prologem. V této podobě byla opera uvedena v jerevanském divadle 27. března 1935, jako druhá arménská opera po Spendiarjanově "Almast". Další úpravy provedl skladatel Anušavan Grigorjevič Ter-Gevondjan (1887–1961); tato verze byla poprvé uvedena v Moskvě 22. října 1939 na Dekádě arménského umění a literatury. tato nová verze nadále nahradila dosavadní. V roce 1941 byla opera uvedena v Baku, jinak zůstala především trvale na repertoáru jerevanského operního divadla. Ta ji uvádí i na zájezdových představeních, pamětihodně například roku 1989 v Los Angeles. Roku 1983 byla opera zfilmována jerevanským filmovým studiem.  Opera se hraje v amatérských či poloamatérských divadlech arménské diaspory: například roku 2012 ji uvedla v britské premiéře London Armenian Opera, roku 2015 ji uvedla kalifornská Lark Musical Society. Příležitostně se hraje i v profesionálních divadlech, například v letech 1970 a 1980 v Marseilles a roku 1981 v Detroitu (Michigan State Opera).  V roce 2013 inscenoval novou verzi "Anuš" francouzsko-arménský divadelní a filmový režisér Serge Avédikian. Upravil libreto podle Tumanjanovy básně, například doplněním o části, které byly v sovětské době vypuštěny (v rolích otce, kněze, vesnické chasy), a objednal novou orchestraci na základě Tigranjanova původního rukopisu. Toto komorní znění – připomínající Tigranjanův prvotní ochestr – vytvořila francouzsko-arménská skladatelka Anahit Simonjanová. Inscenace byla představena v jerevanském činoherním Sundukjanově divadle a následně v divadle Nanterre-Amandiers. V Arménii vzbudila netradiční inscenace pobouření a skupina intelektuálů žádala otevřeným dopisem prezidenta Serže Sarkisjana o její zákaz.  Tigranjan se k opernímu žánru vrátil až na sklonku života v opeře "David Bek", kterou nedokončil (zemřel roku 1950). "Anuš" však zůstala jeho nejznámějším dílem. Za nejstarší arménskou operu je sice považován "Aršak II." Tigrana Čuchadžjana z roku 1868, ale ten byl napsán na italské libreto ve stylu soudobé italské opery, a navíc poprvé inscenován až roku 1945. "Anuš" je první opera na arménské libreto a s hudbou hlásící se výslovně k arménské lidové tradici. Pomohla formovat národní operní styl a vydobyla si postavení prototypu arménské národní opery vůbec.

Děj opery.

1. dějství.

(1. obraz) Vysoko v arménských horách v oblasti Lorri vesničané žijí v dočasných letních příbytcích na pastvinách (jalas). V jednom ze stanů nyní přebývá dívka jménem Anuš, její bratr Mosi a jejich matka. Mosi je pryč se stádem a ženy sedí před stanem a zabývají se domácími pracemi, když zvenčí zvenčí zazní píseň, již zpívá mladý pastevec Saro. Anuš je do něj zamilována a nejraději by se zvedla a běžela za ním. Ale matka ji zadržuje, protože se to počestnou dívku nesluší, aby se potulovala sama s cizím mužem. Anuš musí dlouze prosit, aby ji matka pustila alespoň k obecní studni, kde se její družky v tuto dobu scházejí.  (2. obraz) Děvčata z celé vsi se sešla u studny. Nepospíchají s nabíráním vody, nýbrž zpívají si a tancují. Jedna po druhé zpívá o svém milém, a když přijde řada na Anuš, dorazí právě ke studni Saro a připojí se k její písni. Horoucně vyznává Anuš svou lásku. Dívka jeho vyznání opětuje, ale nedokáže se radovat s ním z jejich lásky. Trápí ji totiž nevysvětlitelná předtucha, že jejich štěstí nebude mít dlouhého trvání. Saro se pokouší rozrušenou Anuš upokojit, ale daří se mu to jen s obtížemi.

2. dějství.

Slaví se svátek Nanebevstoupení Páně – hambarcum. Tradiční oslavy zahrnují zpěv sborových písní, tance, hry i zápasy mezi hochy. Přicházejí iSaro, zádumčivá Anuš a její bratr Mosi. Soudruzi vyzývají Sara a Mosiho, aby se připojili k jejich hrám a změřili své síly v zápase. Mosi to ale odmítá. Vysvětluje, že souboj mezi přáteli je citlivá věc: ani jeden nesmí strhnout druhého na zem a tím ho porazit, protože by to znamenalo velkou urážku na cti; takový zápas smí skončit jen nerozhodně.  Další částí slavnosti je věštění děvčat, takzvaný „džan-gjulum“. Všichni chlapci se musí vzdálit, čarování je výlučně ženská záležitost a přítomnost muže by je zhatila. Za zpěvu zvláštních obřadních písní děvčata nahlédají do budoucnosti, hádání se týká především jejich milostného života. Každé děvče se dozvídá o svém osudu něco jiného, předpovědi jsou rozličné, ale vesměs příznivé. Avšak věštba týkající se Anuš nese tragické varování: jejího nastávajícího stihne kulka vystřelená přímo do srdce. Anuš v tom vidí účinek kletby, která nad ní byla vyřčen, když byla malá, a pod dojmem nového proroctví je na pokraji zhroucení. Družky vymlouvají Anuš její strach a tvrdí, že hádání je jen hra a legrace. Vrací se její bratr a chce rozrušenou Anuš odvést domů. I Saro se dozvědel, co džan-gjulum Anuš předpověděl, a přibíhá. Sotva mu Anuš pohlédne do tváře, skácí se v bezvědomí do bratrovy náruče.

3. dějství.

Anuš a Saro se berou. Celá ves se baví na jejich svatbě, všichni žertují, zpívají a tančí, zlé předtuchy a věštby se zdají projednou zapomenuty. Pastýři, Sarovi a Mosiho přátelé, přinášejí dary.  Průběh slavnosti řídí starosta. Ten také přijde s návrhem, aby si Saro a Mosi změřili síly v tradičním přátelském zápase. Všichni svatebčané se hlučně dožadují zápasu, až se Saro a Mosi jejich přání podvolí. Starosta a starší obce slavnostně upomínají oba mladíky na různá pravidla, která musí sledovat, a mezi nimi to hlavní: v přátelském souboji nesmí být vítěze ani poraženého. Pokud by jeden z noch druhého povalil na zem a tím zvítězil, bylo by to smrtelným proviněním.  Saro a Mosi se dávají do rituálního zápasu. Nejprve se drží pravidel, ale zápal boje je čím dál více rozvášňuje. Když pak Saro postřehne, s jakým obdivem jeho sílu, mrštnost a hru svalů sleduje Anuš, neudrží se, a aby prokázal svou sílu, jednou ranou srazí Mosiho k zemi.  Všichni strnou překvapením, takový obrat nikdo nikdo nečekal a nejméně Mosi. Je rozzuřen a hodlá urážku smýt Sarovou krví, vyzývá jej proto na skutečný zápas na život a na smrt. Marně se jej starosta a svatební hosté snaží uchlácholit a umoudřit. Saro se s ním chce smířit a podává u pohár, ale Mosi mu jej vyrazí z ruky a vytáhne na přítele svou dýku. Anuš se mu postaví do cesty, čímž Sara prozatím před pomstou uchrání, ale Mosi sokovi na odchodu stále hrozí. Svatba jeho sestry je zcela rozvrácena.

4. dějství.

Je chladná zimní noc. Mosi stojí na zápraží chalupy a přemítá o svém zahanbení a nutnosti pomsty. Z chalupy vycházejí Anuš a její matka. Anuš truchlí nad zmařenou svatbou a snaží se bratra pohnout k odpuštění, ale Mosi nemůže utrpěnou pohanu snést a dovolává se starých zvyků. Nakazuje Anuš, aby se Sara zcela vzdala. Anuš má z bratrových výhrůžek a hněvu strach a slibuje.  Avšak sotva Mosi vytáhne paty z domu, přichází k Anuš potají Saro. Dívka dlouho neváhá a rozhoduje se opustit neradostný domov a snoubence následovat. Oba se pod rouškou noci vydávají do hor, aby se tam skrývali.  Mezitím na obzoru vzplanul oheň – to hoří obecní stoh. Lidé se sbíhají a dohadují se, kdo může být žhářem: byl to Saro, aby odvrátil pozornost od svého útěku s Anuš – nebo je to naopak součást Mosiho pomsty? Vesničané se shromažďují kolem starosty, který dává zdráhavě za prvdu Mosiho verzi. Anušin útěk – či únos, jak ho nazývá – jej utvrzuje v odhodlání Sara najít a vykonat na něm krevní mstu. Veškeré jeho myšlenky směřují jen k tomuto cíli, činí o tom slavnostní přísahu a chopí se své lovecké pušky.

5. dějství.

Saro a Anuš se skrývají v nehostinných, liduprázdných horách. Po krátkém rozloučení odchází Anuš do vsi pokusit se přesvědčit svou matku, aby Sarovi odpustila a svolila s jejich sňatkem. Mezitím vypátrá Sarovu skrýš Mosi a svého někdejšího přítele bez milosti zastřelí.  Pověst o zabití Sara se rychle roznesla a na místo se scházejí vesničané. Stará Sarova matka pláče nad synovým tělem, ale bezmeznému žalu propadá především Anuš – utěšování své matky a přítelkyň na ni nijak nepůsobí, jako by je neslyšela. Hoře ji zcela zbavilo rozumu. Nešťastná dívka slyší jen Sarův hlas, jak ji volá k sobě. Vytrhne se svým družkám a běží na vysokou skálu, s níž se vrhne do vod Debedu. Vesničané zpívají smutnou píseň jako rozloučení s mladými milenci, již se stali obětí starých, krutých obyčejů a předsudků.

Anuš (v arménském originále ) je opera o pěti dějstvích a sedmi obrazech arménského skladatele Armena Tigranjana na vlastní libreto podle stejnojmenné básně Hovhannese Tumanjana z roku 1892. Byla napsána v letech 1908–1912 a měla premiéru 4. srpna (podle juliánského kalendáře, tj. 17. srpna podle gregoriánského kalendáře) 1912 ve Státním lidovém domě v Tigranjanově rodišti, městě Gjumri (tehdy nazývaném Alexandropol).

Anouch (ou Anoush, en ) est un opéra en cinq actes composé par Armen Tigranian, basé sur le poème du même nom écrit par Hovhannès Toumanian en 1892. À l'origine composé en 1912, il a été joué pour la première fois à Alexandropol, mais il a fallu attendre jusqu'en 1935 pour qu'il soit intégralement mis en scène à l'Opéra national arménien. "Anouch" reste dans le répertoire de l'opéra depuis lors.


Život.

Zpráv o Alanově životě je poměrně málo. Narodil se ve francouzském Lille někdy kolem roku 1128, přesné datum jeho smrti neznáme (dle výzkumu se předpokládá někdy mezi 14. dubnem 1202 a 5. dubnem 1203). Studoval v Paříži, kam nastoupil nejdříve kolem roku 1140 a kde později i vyučoval, a později působil i v Chartres. Ze psaní Jana ze Salisbury, který byl v té době Alanovým spolužákem, je velice pravděpodobné, že studoval pod mistry jako byl Pierre Abélard, Gilbert de la Porrée a Thierry z Chartres. Své nejstarší práce napsal pravděpodobně kolem roku 1150 právě v Paříži. Mnoho let působil jako profesor teologie na Pařížské univerzitě, v roce 1179 se účastnil III. lateránského koncilu a vystupoval proti albigenským sektářům.  Dochovalo se nám pouze několik záznamů z jeho hodin, avšak i z nich je patrné, že jeho styl učení byl poměrně excentrický. Navzdory tomu byl schopný se na univerzitě udržet do značně pokročilého věku. Později bydlel ve městě Montpellier (občas se mu tak přezdívá "Alanus de Montepessulano"), poté vystřídal několik klášterů, až nakonec vstoupil jako konvrš do cisterciáckého kláštera v Cîteaux, kde také umřel. Přesné datum jeho smrti neznáme, ale jako pravděpodobný se jeví rok 1202. Jeho hrob později upadl v zapomnění a znovu objeven byl až ve 20. století. V cisterciáckém řádu je uctíván jako světec a jeho památka je připomínána 16. července.  Během svého života se těšil obrovské reputaci a díky svým rozsáhlým znalostem byl svými kolegy nazýván "doctor universalis" (všestranný učitel). Většinu z Alanových spisů se bohužel nepodařilo přesně datovat a okolnosti jejich vzniku nám rovněž zůstávají skryté. Nicméně o jeho prvním významném dílu s názvem "Summa Quoniam Homines" víme, že bylo pravděpodobně dokončeno někdy mezi lety 1155 a 1165 (nejpravděpodobnější se jeví rok 1160), přičemž toto dílo sepisoval a vyvíjel prostřednictvím svých přednášek na Pařížské univerzitě. Z ohromného množství Alanových děl se o jeho čestné místo mezi středověkými spisovateli zasadily především dvě jeho básně: "De planctu naturae", satirická báseň o lidských neřestí, a "Anticlaudianus", alegorické pojednání o mravnostech.

Teologie a filosofie.

Ve své filosofii navazoval například na Anselma z Canterbury nebo Boethia. K velkým jeho vkladům do filosofie a teologie patří argumentace o nesmrtelnosti a nemateriálnosti duše. Stejně jako jeho ostatní kolegové z druhé poloviny 12. století byl Alan z Lille spíše než scholastice nakloněn mystice. Ve své básni "Anticlaudianus" píše: Rozum (Reason), když bude dostatečně prozíravý, může bez pomoci odhalit pravdy fyzického řádu; nicméně aby byl schopný pojmout a pochopit pravdy náboženské, musí se spolehnout na víru. Tento výrok opakuje a podporuje i ve svém dalším spise "Ars catholicae fidei": Teologie se sama o sobě může projevovat jako rozum. Zde se pokusil teologii transformovat do deduktivní vědy na principu matematicko-axiomatické metody.  Alanova filosofie má v sobě trošku z aristotelovy logiky i neoplatonické filosofie.

Díla.

Při psaní jedné ze svých nejvýznamnějších básní, kterou pojmenoval "De Planctu Naturae" (O nářku přírody), se Alan inspiroval Filosofií utěšitelkou od Boethia. Napsal ji kolem roku 1160. Báseň, ve které se střídá verš s prózou, pojednává o přírodě, která popisuje sebe samu jako podřízenou síle Boha. Alan se v ní snaží ilustrovat, jak se lidé kvůli svým sexuálním choutkám, především kvůli homosexualitě, vzdalují od přírody a od Boha samotného. "De Planctu Naturae" velmi pravděpodobně inspirovalo Geoffreyho Chaucera při psaní jeho "Ptačího sněmu". V díle "Anticlaudianus", což je další z jeho významných děl, se snaží pomocí poetického dialogu vyjádřit, jak si příroda uvědomí, že selhala, když se snažila stvořit dokonalého člověka. Jakožto příroda má schopnost stvořit pouze tělo bez duše, a tak „je přesvědčena, aby se vydala do nebe a požádala o duši“. O století po jeho napsání byl "Anticlaudianus" přeložen do francouzštiny a němčiny a později byl, kolem roku 1280, zhudebněn a přepracován Adamem de la Bassée do antologie. Další z Alanových důležitých děl je jeho manuál s názvem "De Arte Praedicandi" (O umění kázat), ve kterém vysvětluje, jak nejlépe sepisovat a podávat kázání. Z tohoto díla je patrné Alanovo přesvědčení, že získání rozsáhlých teologických znalostí je základním předpokladem k podávání správného kázání. Během svého života proto usiloval o to, aby se tento jeho rukopis dostal ke všem duchovním, kteří by jej používali jako „praktickou příručku při tvorbě svých kázání“.  Kromě básní napsal Alan tři významné teologické spisy, z nichž první nese název "Summa Quoniam Homines". Dalším je "De Fide Catholica", který se datuje někdy kolem roku 1200. V tomto spise Alan usiluje o vyvrácení kacířských názorů, které zastávali především valdenští a kataři. Ve svém třetím spise, který nese název "Regulae Caelestis Iuris", představuje soubor teologických pravidel (tím se vyznačovali především následovníci Gilberta de la Porrée, se kterými mohl být Alan spojován). Avšak kromě těchto teologických spisů a kromě výše zmíněných básní napsal Alan mnoho dalších prací na různá témata a v různých stylech. Z těchto dalších děl se hodí zmínit například Spekulativní teologii, Teoretickou morální teologii, Praktickou morální teologii a různé další sbírky básní.  Ve svých kázáních, ve kterých se zabývá smrtelnými hříchy, tvrdí, že homosexualita a vražda jsou nejvážnějšími hříchy, neboť zapříčinily zánik Sodomy a Gomory manifestací Božského hněvu. Svým nejvýznamnejším dílem "Liber poenitenitalis", ve kterém se zabývá pokáním, a které věnoval Jindřichu ze Sully, ovlivnil mnoho příruček k pokání, které se po čtvrtém lateránském koncilu vyrojily jako houby po dešti. Alanova klasifikace hříchů, které šly proti přírodě, zahrnovala zoofilii, masturbaci, orální a anální styk, incest, cizoložství a znásilnění. Kromě toho také ve snaze bojovat proti úpadku morálky napsal také knihu proti Islámu, Židovství a křesťanským kacířům, kterou věnoval Vilém VIII. z Montpellieru.

O nářku přírody.

"De Planctu Naturae", O nářku přírody, je jednou z nejvýznamnějších básní Alana z Lille, která inspirovala nespočet autorů – jedním z nich byl také anglický básník G. Chaucer. Tato báseň, napsaná pravděpodobně kolem roku 1160, byla ve středověku velice populární a hrála důležitou roli při formování pozdější lidové poezie. Popis Přírody, který Alan rozepisuje na několik stran, je ve středověku tak známý, že ostatním autorům stačí pouze zmínka a v mysli jejich čtenářů ihned vyvstane Příroda, jak ji Alan popisoval – například již zmíněný G. Chaucer píše: „Jak Alain ve svém „Nářku“ popsal ji, / i její tvář i její skvostný šat–, / tak Přírodu zde všichni poznají.”(překlad F. Krajník) Alan v básni kombinuje pohanský naturalismus a s křesťanskou ortodoxností. Píše o ubohosti člověka, která pramení z jeho nepřirozeného chování. Dvě Venuše zde zápasí o nadvládu nad člověkem, přičemž ta, která člověka nejvíce vzdaluje od jeho lidství, je ta, která vítězí. Zavrhnutí zákonů přírody člověkem a jeho posluhování této nepřirozené Venuši jsou v této básni popsány v sérii sotva zahalených perverzí, které jsou doloženy příběhy milenců z klasické mytologie.

Alanovi přisuzovaná díla.

Alan z Lille je často zaměňován s ostatními Alany, především s Alanem z Auxerre, Alanem z Podio, apod. Dokonce mu byly chybně přičteny některá z jejich děl: například "Život sv. Bernarda" není dílem Alana z Lille, ale Alana z Auxerre. Stejně tak Alan z Lille není autorem "Memoriale rerum" "difficilium", které bylo pod jeho jménem publikováno, ani není autorem "Moralium dogma philosophorum" nebo "Apocalipsis Goliae", které mu bylo v minulosti připsáno. Pochybnosti kolují i o tom, zda to byla skutečně ruka Alana z Lille, která napsala "Dicta Alani de lapide philosophico." Na druhou stranu se ale podařilo definitivně určit jeho autorství u řady jiných děl, u kterých jsme si nebyli jisti - například "Ars catholicae fidei" a "Contra haereticos."

Svatý Alan z Lille, také Alain, O.Cist. (latinsky "Alanus ab Insulis", 1128 – 1202 nebo 1203) byl francouzský cisterciák, filosof, teolog a představitel rané scholastiky. Svými současníky býval nazýván pro svou vzdělanost "doctor universalis" [všestranný učitel].

Alain de Lille, ou Alain de L'Isle (en latin : Alanus ab Insulis), né probablement en 1116 ou 1117 à Lille et mort entre le et le à l'abbaye de Cîteaux, est un théologien français, aussi connu comme poète.


Detektory.

Obecně se radiografické digitální detektory rozdělují na výpočetní (nepřímou) radiografii (Computed radiography - CR) a přímou radiografii (Direct Radiography - DR). Nebo také z hlediska způsobu jakým převádějí fotony rentgenové záření na elektrický signál na detektory s přímou a nepřímou konverzí.  Při nepřímé digitalizaci se obraz získává ve čtecím zařízení, pomocí digitalizace obrazu zaznamenaném na speciální fólii. Ta je umístěna v kazetě, která má shodné rozměry s klasickými filmovými kazetami. Naopak při přímé digitalizaci dochází ke snímání obrazu detektorem zabudovaným přímo v rentgenovém přístroji a odpadá tudíž veškerá manipulace s kazetami, snímek je během krátké chvíle po expozici automaticky digitalizován. Nevýhodou je, že tento systém není, na rozdíl od nepřímé digitalizace, kompatibilní s většinou rentgenových zařízení.  Další možností je nepřímo digitalizovat klasické rentgenové filmy pomocí automatických denzitometrů. Film je buď skenován laserem podobně jako tomu je u výpočetní radiografie, nebo je posouván nad zářivkou a pomocí řady CCD detektorů se sleduje množství prošlého světla. Oproti ostatním metodám digitalizace je nevýhodou, že je potřeba klasicky vyvolat rentgenový film, díky čemuž se jedná o velmi zdlouhavý proces.

Výpočetní radiografie.

Výpočetní radiografie (Počítačová radiografie) využívá nejčastěji paměťové fólie skládající se z citlivé vrstvy, která obsahuje atomy europia (BaFCl:Eu). Při dopadu fotonů dochází v citlivé vrstvě k excitaci a uvolnění elektronů, které jsou zachyceny v metastabilních hladinách (elektronových pastích), tím vzniká latentní elektronový obraz. Jedná se tedy o detektor s nepřímou konverzí. Latentní obraz se následně vyčte ve speciální čtečce pomocí fotostimulace červeným laserovým paprskem, který je volen tak, aby se jeho spektrum lišilo od emisního spektra filmu. Tím dochází k uvolnění “uvězněných” elektronů do vodivostního pásu, které je doprovázeno emisí fotonu ve viditelném spektru. Takto vyzářené fotony je následně možné registrovat citlivým fotonásobičem a pomocí AD převodníku je převést do digitální formy. Před fotonásobič se navíc vkládá barevný filtr propouštějící pouze fotony emitované scintilační vrstvou.

Přímá radiografie - Flat panel detektory.

Flat panel detektory (flat = plošný, plochý) se skládají z velkého množství detekčních elementů (pixelů) sestavených do matice (2000 x 2000 i víc). Úroveň elektrického signálu v daném elementu je úměrná intenzitě záření, které na dané místo dopadlo. Vzniklý signál se vyčte pomocí tzv. thin-film tranzistorové matice a následně putuje přes AD převodník do počítače. Během ozáření je ve fotonásobiči/fotodiodě zachycen elektrický náboj a tranzistor je v tu chvíli nevodivý. Naopak při vyčítání se tranzistor sepne a stává se tak vodivým, a tím umožňuje pohyb náboje mezi fotonásobičem/fotodiodou a zesilovačem. Rozlišujeme dva hlavní druhy flat panel detektorů:  Flat panel detektory se také používají ve verifikačních a dozimetrických systémech, v radioterapii s modulovanými svazky (IMRT) a v radioterapii řízené obrazem (IGRT) - v izocentrických ozařovačích s lineárním urychlovačem a v kybernetickém gama-noži, označují se zkratkou EPID (Electronic Portal Image Device).

Použití.

S digitální radiografií se můžeme nejčastěji setkat v medicíně (skiaskopie, skiagrafie, mamografie, subtrakční angiografie, dentální radiografie), ale své uplatnění nalézá také různých odvětvích průmyslu (nedestruktivní testování, ochrana obyvatel).

Vynález digitální radiografie.

Tento systém byl vynalezen na začátku 60 let 20 století, během vývoje kompaktního, lehkého, přenosného vybavení pro nedestruktivní testování na palubách amerického námořního letectva, Frederick G. Weighart a James F. McNutly spoluvynalezli zařízení, které bylo jako první schopné produkovat digitální rentgenový (skiaskopický) snímek.

Digitální radiografie je zobrazovací metodou používanou v radiologii při které se na místo filmu nebo luminiscenčního stínítka využívají elektronické zobrazovací systémy. Výhodou je především výrazná časová úspora, jelikož odpadá zdlouhavé chemické vyvolávání filmů, ale také možnost převedení snímků do digitální podoby a jejich následné vylepšování (postprocessing). Další výhodou, oproti klasickým zobrazovacím metodám je větší dynamický rozsah a také to, že k získání stejného kontrastu snímku je potřeba méně záření, a tím dochází ke snížení radiační dávky, kterou obdrží nejen pacient, ale i nemocniční personál.

La radiologie numérique est l'ensemble des techniques qui permettent d'obtenir des images radiologiques numérisées. En radiographie, la numérisation peut se faire :


Původ.

Název.

Zmínku o termínu Jolly Roger v souvislosti s pirátskými vlajkami lze nalézt v knize "A General History of the Pyrates" napsanou Charlesem Johnsonem, vydanou v roce 1724. Johnson se zmiňuje o dvou pirátech, kteří pojmenovali své vlajky jako Jolly Roger: Bartholomew Roberts tak učinil v červenci 1721, Francis Spriggs v prosinci 1723. I když Bartholomew a Roberts pojmenovali své vlajky totožně, jejich vzhled byl odlišný. To naznačuje, že Jolly Roger bylo všeobecné označení pro černé pirátské vlajky, nikoli jméno vztahující se k jednomu konkrétnímu vzhledu vlajky. Ani jedna z výše uvedených vlajek nenesla ve svém vyobrazení lebku a zkřížené kosti. Richard Hawkins, který byl zajat piráty v roce 1724, uvedl, že pirátská loď se plavila pod vlajkou sestávající z kostlivce, který probodává srdce oštěpem, jméno vlajky bylo Jolly Roger. Původ jména je nejasný. Jolly Roger bylo obecné označení pro žoviálního a bezstarostného člověka přinejmenším už od počátku 17. století. Odkud se termín zřejmě přenesl a začal užívat pro kostlivce či chichotající se lebky vyobrazené na pirátských vlajkách počátkem 18. století. V roce 1703 byl pirát John Quelch spatřen, jak se plaví pod vlajkou pojmenovanou "Starý Roger" podél pobřeží Brazílie. Starý Roger byla tehdejší přezdívka pro ďábla.  Další z raných odkazů na termín Starý Roger je možné nalézt v novinovém článku deníku Weekly Journal or British Gazetteer (Londýn, sobota, 19. října, 1723, výtisk 57, odstavec první):  "Rhode Island, 26. července." "V tento den zde bylo popraveno 26 pirátů zajatých lodí HMS Greyhound pod velením kapitána Solgarda. Někteří se ke svým činům vyjádřili písemně, většina však na místě popravy přednesla projev. Jeho obsahem bylo varování, ve kterém radili všem občanům, zvláště mladším generacím, aby si vzali příklad z jejich nešťastného osudu a vyhnuli se všem zločinům, které je k tomuto osudu přivedli. Jejich černá vlajka, pod kterou páchali nesčetné množství svých pirátských výpadů, byla připevněna k jednomu z rohů šibenice. Ona vlajka vyobrazovala postavu smrti držící přesýpací hodiny v jedné ruce, šíp v té druhé, bodaje ho do srdce, a tři kapky krve padajíce k zemi. Té vlajce říkali Starý Roger a měli s ní spojené jedno pořekadlo: „Pod touto vlajkou žijeme, pod ní též skonáme.“"

Vzhled.

První zaznamenané užití symbolu lebky a zkřížených kostí na námořních vlajkách se datuje do 17. století. Za vznikem zřejmě stojí berberští piráti tamní doby, kteří zkombinovali černý podklad vlajky Jolly Roger s muslimskou černou vlajkou. Avšak rané zmínky o muslimských korzárech plavících se pod vlajkou se symbolem lebky, v kontextu s bitvou o Cornwall roku 1625, explicitně uvádějí pirátské lodě se zelenými vlajkami. Existují teorie o tom, že Francis Drake se plavil pod černou vlajkou kolem roku 1585, nicméně pravdivost těchto tvrzení je zpochybňována. V současné době se má za to, že pirát Peter Easton používal čistě černou vlajku při svých útocích roku 1716, Edward Teach, Charles Vane a Richard Worley v roce 1718, Howell Davis v roce 1719.  Raný záznam o vlajce nesoucí symbol lebky a zkřížených kostí, avšak na červeném podkladu, se datuje na 6. prosinec 1687. Jedná se o zápis v knize umístěné ve Francouzské národní knihovně. Pisatel se zmiňuje o pirátech vztyčujících výše uvedenou vlajku, šlo však o užití na pevnině, nikoli na lodi.  V 17. a 18. století generální guvernéři obvykle vyžadovali, aby se privatýři plavili pod specificky stanovenou vlajkou. Jednalo se o prapor Union Jack z roku 1606 se dvěma bílými proužky uprostřed. Bylo tak možné odlišit námořní lodě od těch pirátských. Před zavedením podobných pravidel se britští privatýři, např. Henry Morgan, plavili pod barvami anglické koruny. Rané užití černé vlajky s lebkou, zkříženými kostmi a přesýpacími hodinami je přisuzováno pirátskému kapitánovi Emanuelu Wynnovi, který se pod tímto praporem plavil roku 1700. Věrohodnost tohoto tvrzení je založena na sekundárních zdrojích, které jsou údajně přepisem svědectví kapitána lodi HMS Poole, Johna Cranbyho.  S koncem války o španělské dědictví roku 1714 se mnoho privatýrů uchýlilo k pirátství. Stále používali červené a černé vlajky, došlo však na přidání dekorativních prvků. Za zmínku stojí Edward England, který plul hned se třemi vlajkami naráz. Na hlavní stěžni jeho plavidla bylo možné spatřit klasickou černou vlajku vyobrazenou výše, příďový stěžeň okupoval ten samý prapor v červených barvách, na hlavním stožáru vlála britská národní vlajka. Stejně jako bylo možné spatřit různé varianty klasického černého praporu, červené vlajky se rovněž dočkaly několika obměn. Konkrétně šlo o přidávání žlutých pruhů nebo obrazců znázorňující smrt. Barevné praporky či stužky bylo rovněž možné spatřit jako doplňující element. Profesor historie Marcus Rediker tvrdí, že většina pirátů aktivních v letech 1716–1726 byla součástí jedné ze dvou vzájemně propojených frakcí, které mezi sebou sdílely mnoho podobností. Uvádí, že to by zřejmě vysvětlilo rychlé přijetí černé vlajky mezi skupinu pirátů operující napříč širým oceánem. Symbol lebky a překřížených kostí se dle této teorie standardizoval zhruba ve stejném čase, kdy byl termín Jolly Roger zaveden jako označení pro výše uvedený vzhled.

Historické vzory.

Galerie níže zobrazuje dochované pirátské vlajky používané v letech 1693–1724.  Výčet praporů není definitivní. Níže je uveden popis vlajek dalších pirátů. Rovněž platí, že kapitáni měli několik variant vlajek Jolly Roger. Tyto alternativní verze jsou však stěží vypátratelné.

Užití v praxi.

Představa, že by piráti měli konstantně vyvěšenou jednu ze svých Jolly Roger vlajek, je mylná. Tak jako ostatní plavidla, i ta pirátská měla rozličnou zásobu vlajek. Za normálních podmínek se posádky plavily pod falešnou vlajkou, popřípadě pod žádnou. V okamžiku, kdy spatřily potenciální kořist v dostřelu, pirátská vlajka byla vyzdvižena na stožár; tento akt byl často doprovázen varovným výstřelem.  Vlajka s největší pravděpodobností indikovala, že na palubě útočícího plavidla jsou piráti. To mohlo posloužit jako varování a posádka napadené lodi tak dostala šanci vzdát se bez boje. Například když v červnu roku 1720 vplul Bartholomew Roberts do newfoundlandského přístavu s vyvěšenými černými vlajkami, posádky všech 22 kotvících plavidel opustily ve spěchu svoje stanoviště. Pokud by se mužstvo rozhodlo vzdorovat, Jolly Roger byl svinut a jeho místo nahradila červená vlajka. To věstilo, že úmyslem pirátu bylo zmocnit se lodi násilím. Anglický mořeplavec Richard Hawkins napsal: "„pokud se piráti plaví s Jolly Rogerem na stožáru, dokážou projevit slitování, pravý opak nastane, když je jejich vlajka červená či krvavě rudá.“"  Pro obchodní lodě bylo důležité vědět, zda za útokem na jejich plavidlo stojí piráti. Pokud by se totiž jednalo o privatýry či vládní zmocněnce, platila zde pravidla, kterých se poslední dvě jmenované skupiny musely držet. Pokud by například posádka obchodní lodi vzdorovala obsazení, poté se však vzdala, nesměla být v souladu s těmito pravidly popravena.  Rozhněvaný pirát tím pádem představoval pro posádky komerčních plavidel mnohem větší nebezpečí než naštvaný španělský pobřežní strážce či privatýr. Z tohoto důvodu se stávalo, že posádky obchodních lodí byly ochotné vzdorovat španělské pobřežní stráži či privatýrům, ačkoliv se jednalo o mnohem silnější protistrany. Aby tak piráti dosáhli svého cíle bez nutnosti krveprolití, bylo nutné se od ostatních lodí odlišit.  Plout se vztyčenou pirátskou vlajkou bylo považováno za neochvějný důkaz pirátství. Pouhé vlastnictví stačilo k tomu, aby byl člověk označen za kriminálníka a piráta; jedině pirát by se odvážil vyrazit na moře s podobnou vlajkou, neboť již byl pod pohrůžkou popravy.

Současné užití v armádě.

S postupným zaváděním ponorek mezi světová námořnictva, admirál Arthur Wilson (1SL/CNS) uvedl, že koncept ponorek je nečestný, nevyrovnaný a proklatě neanglický. Chtěl navíc přesvědčit britskou admiralitu, aby umožnila posádky zajatých ponorek věšet jako piráty.  Na podzim roku 1914 britská ponorka HMS E9 úspěšně potopila německý křižník SMS Hela. Pamatujíce si Wilsonova slova, velící důstojník Max Horton instruoval svou posádku, aby vyhotovila vlastní variantu Jolly Rogera. Ponorka poté vplula do přístavu s vyvěšenou vlajkou. Tradice se ujala a po každé další úspěšné patrole byla vyzdvižena nová vlajka. V momentě, kdy už nezbývalo místo pro nové vlajky, nechal Horton vyrobit mnohem větší verzi Jolly Rogera, na kterou byly přišity symboly poukazující na zdárně dokončené mise. Několik málo dalších ponorek si tento zvyk osvojilo: posádka HMS E12 vyvěsila červenou vlajku s lebkou a zkříženými kostmi, když se vracela z bitvy o Gallipoli v červnu 1915. První fotografie zachycující tuto zvyklost byla pořízena v červenci 1916 na palubě ponorky HMS H5.  Tradice byla obnovena během druhé světové války. V říjnu 1941 se HMS Osiris vracela z úspěšné patroly, během které potopila italský torpédoborec Pelastro. Při návratu do Alexandrie bylo posádce řečeno, aby vyčkala před protiponorkovou sítí, než se k nim přípoji velitel 1. ponorkové flotily. Velitel měl v plánu ocenit výkon posádky Osirisu, nechal proto vytvořit Jolly Rogera, který byl poté doručen na palubu ponorky. Jdouce v jeho stopách, velitelé ponorkových flotil začali udělovat vlajky ponorkám, jejichž operace dopadly úspěšně. Ačkoliv některé zdroje uvádějí, že všechny britské ponorky užívaly vlajku, tradice se neujala u těch velitelů ponorek, kteří tento akt považovali za chvástání, neboť ne vždy bylo možné si ověřit, zda byl cíl potopen. Během války bylo posádkám ponorek dovoleno vyzdvihnout Jolly Rogera v den návratu z úspěšně dokončené patroly. Vlajka se vztyčila v momentě, kdy plavidlo překonalo protiponorkovou síť. Zůstala poté vlát na stožáru až do soumraku. Symboly na vlajce znázorňovaly historii daného plavidla. Úkolem každého mužstva bylo postarat se o aktuálnost údajů. Muzeum ponorkového královského námořnictva (které k roku 2004 vlastnilo 15 Jolly Rogerů) rozeznává na 20 unikátních symbolů. Symbol pruhu značil potopení lodi za použití torpéda, barevné odlišení bylo následující: červený pruh znamenal válečné lodě, bílý zastupoval obchodní plavidla a černý s bílým písmenem "„U“" symbolizoval německé U-Boaty. Dýka označovala špionážní operace; většinou se jednalo o přepravu a extrakci členů námořní pěchoty operující na nepřátelském území. Hvězdy (občas svírající symbol zkřížených děl) dávaly najevo, že posádka použila palubní střeleckou věž. Minonosné operace byly znázorněny obrysem námořní miny; číslo uvnitř min značilo počet provedených operací. Symbol majáku či pochodně znamenal, že plavidlo bylo použito jako navigační bod pro invazní jednotky. Logo pochodně bylo zejména spjaté s Operací Torch (z angl. pochodeň).  Záchrana osádek sestřelených letounů či potopených lodí byla označena záchranným kruhem. Atypické operace měly své vlastní symboly, např. posádka HMS Proteus měla na své vlajce logo otvíráku na konzervy. To odkazovalo na událost, při které se italský torpédoborec pokusil do ponorky vrazit, rozpáral se však o výškové kormidlo. Na vlajce HMS United bylo možné nalézt čápa nesoucího dítě, neboť velitel ponorky se stal otcem během výkonu služby. Vyvěšování Jolly Rogera pokračovalo až do 21. století; ponorka HMS Conqueror vztyčila svou vlajku vyzdobenou siluetou křižníku, dávajíc najevo úspěšný útok na argentinský křižník ARA General Belgrano během války o Falklandy. Několik ponorek vracejících se z misí, během nichž odpálily střely tomahawk, zkrášlily své vlajky logem tomahavku; zkřížené sekery znamenaly blíže nespecifikovaný počet vypuštěných střel, naopak jednotlivé tomahavky značily každý úspěšný odpal. Jolly Roger se stal symbolem ponorkové flotily britského královského námořnictva.  Tato tradice, třebaže často spojována s britskými ponorkami, se neomezuje pouze na ně. Spojenecká vojska za druhé světové války okoukala tento trend od svých britských kolegů. Posádky polských ponorek ORP Sokół a ORP Dzik byly během operací ve Středozemním moři obdarovány Jolly Rogerem, vlajku jim předal generál Władysław Sikorski. Obě posádky se během války staraly o aktuálnost údajů na svých vlajkách. Australská ponorka HMAS Onslow vyvěsila Jolly Rogera v roce 1980, vzdávala tak hold úspěšnému zakončení vojenského cvičení, při kterém posádka plavidla figurovala jako nepřátelská jednotka. Vlajka na sobě nesla symboly sedmi lodí, které se účastnily simulace. Onslow úspěšně „potopila“ všech sedm.

Odkazy v populární kultuře.

Vlajka Jolly Roger se v průběhu 19. století stala devízou literárního klišé. Zlatý věk pirátství skončil v polovině 18. století a pirátství jako takové bylo silně potlačeno počátkem 19. století. I když barbarští piráti přetrvali až do doby francouzské okupace Alžírska v roce 1830. Během viktoriánského období se téma pirátství začalo promítat do chlapeckých románů. Spisovatel Robert Louis Stevensona se nechal tímto námětem inspirovat, což je patrné v jeho díle Ostrov pokladů. Opera "„The Pirates of Penzance“" představila piráty coby komediální postavy. Od druhé poloviny 20. století byli piráti užívající vlajku Jolly Roger vyobrazeni jako směšní a pošetilí jedinci. Termín Jolly Roger se taktéž objevil v knize Peter and Wendy jako jméno pirátské brigy kapitána Hooka.

Jolly Roger bylo anglické označení pro vlajky identifikující pirátské lodě se záměrem zaútočit. Jejich užití se datuje do počátku 18. století (rané období tzv. "zlatého věku pirátství"). Vlajka, se kterou se dnes běžně pojí termín Jolly Roger (lebka a zkřížené kosti na černém pozadí), byla užívána hned několika pirátskými kapitány začátkem 20. let 18. století, šlo například o Samuela Bellamyho, Edwarda Englanda a Johna Taylora. Postupem času se z ní stala nejpoužívanější pirátská vlajka 30. let 18. století.

Les pavillons pirates et corsaires sont les pavillons utilisés par ces derniers pour signifier leur intentions et intimider les navires attaqués. Ils sont parfois absents, de couleurs variables (noir ou rouge le plus souvent) et avec des représentations très différentes.


Historie.

Oblast Kanlho patří k oblasti Tibetu nazývané Amdo. Díky blízkosti Hedvábné stezky zde žije množství národností. Na severozápadě prefektury leží známý klášter Labrang.

Geografie.

Prefektura leží na severovýchodním okraji Tibetské náhorní plošiny, průměrná nadmořská výška se pohybuje okolo 3000 m n. m. Na jihu sousedí s tibetskou prefekturou Ngawa (S'-čchuan), na západě s prefekturami Chuang-nan a Golog, na severu a východě s městy Lung-nan, Ting-si a prefekturou Lin-sia. Nadmořská výška prefektury se pohybuje mezi 1100-4900 m n. m., většina západní části se nachází ve výšce nad 3000 m n. m. a nachází se tu rozlehlé pastviny.

Nerostné suroviny.

Oblast je bohatá na nerostné suroviny, těží se zde více než 45 druhů, z nejvýznamnějších např. zlato, uran, arsen, měď, bismut a rašelina.

Vodstvo.

Prefekturou Kanlho protékají Žlutá řeka, její přítoky řeky Tao, Da-sia a řeka Bailong.

Administrativní členění.

Od roku 2012 se prefektura dělí na jeden městský okres Che-cuo a 7 okresů. Z toho okresy Mačhu, Lučhu, Sangčhu, Thewo a město Che-cuo jsou pastevecké, ostatní pastevecké a zemědělské.

Zemědělství.

Většina prefektury Kanlho je tradičně nomádská oblast (pastviny tvoří až 70 % rozlohy prefektury). V Kanlhu roste množství bylin užívaných v čínském a tibetském lékařství.

Demografie.

V roce 2013 žilo v prefektuře 697 800 obyvatel, meziroční růst činí 4700 obyvatel. Ve městech žije 191 100 obyvatel, meziroční růst 11 000 obyvatel. Porodnost činí 14,79 %, úmrtnost 7 %. Dětí ve věku 0-14 let je 146 800 osob, 21 % z celkového počtu obyvatel. Lidí ve věku 15-64 let je 499 500, 71 % obyvatel. Osob starších 65 let je 51 500, 7,4 % z celkového počtu obyvatel.

Doprava.

Prefekturou prochází dálnice G213, která vede z Lan-čou na jih provincie Jün-nan. Od roku 2013 operuje letiště Xiahe (IATA: GXH, ICAO: ZLXH), ležící asi 70 km jihozápadně od hlavního města Che-cuo. Obsluhuje lety především do města Si-an, dvakrát týdně také lety do Lhasy.

Kanlho, nebo také Kan-nan, plným názvem Tibetská autonomní prefektura Kanlho, (tibetsky: ཀན་ལྷོ་བོད་རིགས་རང་སྐྱོང་ཁུལ་, Wylie: Kan-lho Bod-rigs rang-skyong-khul; ), je autonomní prefektura na jihu čínské provincie Kan-su. Má rozlohu 40 201 km2, žije zde 697 800 obyvatel (2013), prefektura se skládá ze sedmi okresů a městského okresu Che-cuo, který je zároveň hlavním městem prefektury.

La préfecture autonome tibétaine de Gannan (chinois simplifié : 甘南藏族自治州 ; pinyin : Gānnán zàngzú Zìzhìzhōu ; tibétain : ཀན་ལྷོ་བོད་རིགས་རང་སྐྱོང་ཁུལ་ ; translittération Wylie : kan-lho Bod-rigs rang-skyong-khul) est une subdivision administrative de la province du Gansu en Chine.


Ekologie.

Protěže nejčastěji vyrůstají na vlhkých plochách s rozvolněnými porosty, např. v polích, světlých lesích, na mýtinách nebo pastvinách a v místech do určité míry ovlivňovaných lidskou činností. Objevují se jako plevelné pionýrské rostliny, které s postupným zarůstáním stanoviště ustupují konkurenčně úspěšnějším rostlinám. Mnohé druhy se vyskytují také v horských oblastech.

Popis.

Rod protěž tvoří jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé byliny a ojediněle i polokeře. Lodyhu mívají jednoduchou nebo větvenou, přímou neb poléhavou a následně vystoupavou. Jsou porostlé listy střídavými, jednoduchými a celokrajnými které bývají plstnaté až vlnaté. Drobné a nenápadné květní úbory vytvářejí různá květenství, může to být strboul, hrozen, klas či lata; jen zřídkakdy vyrůstají jednotlivě. Květní lůžko je ploché nebo vyklenuté a nese drobné květy. Méně početné střední květy jsou oboupohlavné a mají pětilaločnou, úzce nálevkovitou korunu. Vnější samičí květy jsou četnější a jejich vláknitá koruna je nahnědlá až červená či žlutá. Víceřadý zákrov mívá tvar vejčitý, zvonkovitý nebo trubkovitý. Zákrovní listeny, vejčité či podlouhlé, jsou průsvitné, bělavé, nažloutlé či nahnědlé.  Květy bývají opylovány hmyzem z řádů blanokřídlých a dvoukřídlých. Častá jsou také samoopylení nebo opylení geneticky identickým pylem z květů stejného úborů, ta ale nesnižují počty nasazených plodů. Poměrně malé nažky jsou světle hnědé, chlupaté nebo lysé a mají jednořadý chmýr. Lehké nažky jsou dobře rozšiřovány větrem nebo přichycením na zvířata, jedná rostlina jich mívá i tisíce. Vytrvalé druhy se do kratších vzdáleností rozrůstají i oddenky. Chromozomové číslo rodu je x = 7.

Taxonomie.

V České republice rostou tyto čtyři druhy protěže: Z nich je v Česku nejvíce rozšířena protěž lesní, naopak protěž nízká je považována za kriticky ohrožený druh.  Mimo tyto druhy roste v české přírodě ještě Tento druh který byl v minulosti přemístěn do nového rodu "Pseudognaphalium" který má shodné české pojmenování „protěž“ nebo nověji „protěžka“. Protěž žlutobílá je také hodnocena jako druh kriticky ohrožený.

Význam.

Některé druhy protěže bývají užívány v lidovém léčitelství. V rostlinách se nejčastěji nacházejí různé flavonoidy které jsou hlavními zdroji léčebných účinků. Odstraňují propustnost a křehkost stěn buněčných membrán, z toho plyne tradovaná účinnost proti krvácivosti, otokům a křečím. Mají také antibakteriální účinky, schopnost působit močopudně, zvyšovat vylučování žlučí a vázat volné radikály.

Externí odkazy.

Protěž ("Gnaphalium") je velmi rozšířený rod rostlin, které se vyskytují téměř ve všech částech světa. Je tvořen asi 80 druhy, z nichž více než polovina se vyskytuje jen ve Střední a Jižní Americe. Název rodu "Gnaphalium" pochází z řečtiny a znamená plst nebo srst. Odkazuje na jemné chloupky které jsou charakteristické pro většinu druhů.

Gnaphalium (les gnaphales) est un genre de plantes annuelles de la famille des "Asteraceae". Ce genre compte à ce jour environ 120 espèces qui vivent presque toutes en région tempérée (et quelques-unes en montagne de zones subtropicales).


Vlastnosti.

Z důvodu zachování zpětné kompatibility do již vytvořeného archivu nelze přidávat další soubory – pro změnu obsahu je nutné celý archiv vytvořit znovu. I proto – jelikož rozšiřování obsahu je typickou vlastností archivů – Microsoft tyto soubory jako archivy neoznačuje (jinou příčinou je přizpůsobení terminologii užívané konkurenčními operačními systémy a programy, konkrétně názvosloví linuxových distribucí).  Balíček může být rozprostřen přes více souborů.  Algoritmus nepodporuje šifrování.

Podpora.

Každá verze systému Windows ve své standardní výbavě disponuje prostředky, jimiž lze k obsahu.cab souboru přistupovat – bez ohledu na to, zda tyto nástroje zpřístupňuje uživateli. V novějších verzích ke komprimovaným souborům uživatel může přistoupit prostřednictvím výchozího správce souborů, kterým je shell Průzkumník – archivy lze otevírat jako složky. Alternativu představuje systémový nástroj msconfig.  Jako příklady programů třetích stran pro práci s formátem.cab je možno jmenovat PowerArchiver nebo Cab File Maker; obě tyto aplikace balíčky dokáží vytvářet i rozbalovat.

Historie.

Algoritmus byl využíván již v systémech MS-DOS (předchůdce MS Windows), ale jeho výstupy se neukládaly do souborů s příponou.cab. V prostředí MS-DOSu platilo, že v jednom archivu byl obsažen pouze jeden komprimovaný soubor, a jmenná konvence byla taková, že archiv (tehdy ne balíček) se jmenoval jako pojmutý soubor s tím, že místo třetího (posledního) znaku přípony měl znak podtržítka.  Archivy s jedním souborem a příponou končící podtržítkem se extrahovaly programem "expand", jenž patřil do základní výbavy DOSu. Program se standardně volal se dvěma parametry: prvním byl název archivu, druhým jméno souboru, do něhož se měl zapsat výstup. Utilita expand.exe byla pevnou součástí softwarového vybavení operačních systémů firmy Microsoft od MS-DOSu verze 5.0 do Windows Millenium Edition.

Jiné významy.

Přípona ".cab" je používána taktéž jinými vývojáři softwaru než společností Microsoft; obvyklé je to u tvůrců počítačových her. Proto se může stát, že se najde soubor s touto příponou, jejž nástrojem pro práci s formátem.cab firmy Microsoft nebude možné zpracovat, ačkoli tento soubor bude konzistentní.

CAB ([kæb]; z angl. cabinet [ˈkæbinit]; ) je v softwarových produktech firmy Microsoft nativně používaný kompresní algoritmus pro instalační balíčky a současně přípona souboru pro tímto algoritmem vzniklé archivy. Formát, jehož soubory Microsoft nenazývá "archivy", nýbrž "balíčky", je využíván na instalačních médiích jeho operačních systémů i aplikací.

Les fichiers d'extension CAB (pour Cabinet) sont des fichiers archives compressés de Microsoft. On les retrouve par exemple sur les cédéroms d'installation de Microsoft Windows, ou de Microsoft Office. Le format de fichier CAB accepte trois méthodes de compression de données :


Geografie.

Rajón zaujímá rozlohu přibližně 2 998 km2, čímž se řadí na třetí místo mezi rajóny. Zabírá 9 % celkového území rajónu. Z toho asi 1 374 km2 představují lesy a 747,7 km2 připadá na zemědělskou půdu.  Ivacevický rajón je jedním z největších v Brestské oblasti. Délka jeho hranic přesahuje 250 km. Délka rajón od západu na východ činí 83 km, od severu k jihu 66 km. Rajón hraničí na východě s Baranavickým, Ljachavickým a Hancavickým rajónem, na jihu s Pinským rajónem, v jihozápadě s Ivanaŭským rajónem, na západě s Bjarozaŭským rajónem, na severozápadě Pružanským rajónem a na severu Slonimským rajónem v Hrodenské oblasti.  Území rajónu je rozděleno do tří částí: na bycjenskou, kosaŭskou a cjeljachanskou zónu.

Přírodní podmínky a klima.

Rajónu dominují rašeliniště a bahenní půdy, které zabírají 52 % z jeho rozlohy. Celkem 45,8 % území pokrývají lesy, 11 jezer se rozkládá na ploše 5 000 ha, z nichž největší je Vyhanaŭské jezero, které má rozlohu 2 600 ha.  Na území rajónu bylo nalezeno 73 druhů volně žijících živočichů a 29 druhů planě rostoucích rostlin, které jsou obsaženy v Červené knize Běloruské republiky. Podle odborníků je úroveň biologické rozmanitosti jedním z nejvyšších v Bělorusku. Rajón má stabilní populace druhů, jakými jsou například orel volavý (Aquila clanga), bekasina větší (Gallinago media), orel mořský (Haliaeetus albicilla), břehouš černoocasý (Limosa limosa) nebo puštík vousatý (též puštík bradatý, věd. Strix nebulosa).  Rajón se nachází na Slonimské a Baranavické vrchovině, jeho jižní část leží v Pripjaťském Polesí. Nejvyšší bod rajónu měří 203 m a nachází se u obce Miljejki. Rajón má ložiska rašeliny, hlíny, křídy a stavebních materiálů.  Průměrná teplota v lednu je −5,5 °C, v červenci 18,5 °C. Průměrné roční srážky činí 595 mm.  Rajónem protékají řeky Ščara se svým přítokem Hryŭda a Myšanka a také řeky Žyhuljanka, Rudňanka. K hlavním jezerům na území rajónu patří Vyhanaŭské jezero, Vulka-Cjeljechanskaja, Babrovické jezero a Somino. Mezi největší nádrže patří Damanaŭskaje, Hošča, Čamjaloŭská nádrž, které nese jméno podle obce Čamjaly a také Ahinský kanál, jehož délka je (spolu s Vyhanaŭským jezerem) 54 km a Kosaŭský kanál.

Pamětihodnosti.

V rajónu je mnoho dochovaných památek církevní architektury z různých období. Nejpozoruhodnější z nich je kostel svatého Michala z roku 1860 v obci Abrovo, kostel svatého Jiří z roku 1790 v obci Alba, kostel svatého Mikuláše z roku 1874 v obci Dobromysl a další.  V rajónu funguje 197 uměleckých amatérských skupin a 82 amatérských asociací. Šestnáct z těchto amatérských skupin má přídomek „národní“ a „modelový“. V ivacevickém městském paláci kultury je v provozu dětské umělecké centrum.  Daleko za hranicemi rajónu jsou známé folklorní skupiny „Ivaniči“, „Kolonjanka“, „Spadčyna“ a lidový pěvecký sbor veteránů ivacevického městského paláce kultury. Na území rajónu jsou v provozu tři školy lidového umění a 9 kroužků umění a řemesel, je zaregistrováno 322 mistrů lidového umění.  Rajón turistům nabízí ivacevické historické muzeum nebo umělecké muzeum Tadeusze Kościuszka.

Historie.

Rajón byl založen 15. ledna 1940 pod názvem Kosaŭský rajón, kde centrem bylo město Kosava. V roce 1947 bylo na základě rozhodnutí Rady ministrů běloruské SSR rozhodnuto, pracovní sídlo Ivacevičy získá statut městského sídla. V té době se stalo město rajónním centrem. Od 20. září 1947 nese rajón své současné jméno.  V roce 1962 byl Ivacevický rajón začleněn do Bjarozaŭského rajónu. V roce 1965 byl rajón obnoven a jeho rajónním centrem zůstalo sídlo Ivacevičy. Dne 28. května 1966 byl sídlu Ivacevičy udělen status města.  Rajón publikuje rajónní noviny „Ivacevicki vjesnik“ (Івацэвіцкі веснік).

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel v roce 2006 činil 65,9 tisíc osob, z čehož 47,9 % žilo v městském prostředí. Etnické složení: Bělorusové — 92,7 %, Ukrajinci — 1,2 %, Poláci — 0,8 % a Rusové — 0,5 %.

Doprava.

Rajónem prochází železniční trať Brest — Minsk (vzdálenost do Minsku je 200 km, do Brestu 136 km) a silniční spojení E30: Brest (Kazlovičy) — hranice Ruské federace (Redźka), R2: Stoŭbcy — Ivacevičy — Bjaroza — Kobryn, R6: Ivacevičy — Lahyšin — Pinsk — Stolin, R44: Ivacevičy — Kosava — Ružany — Skidzjel.

Ekonomika.

V 1. červnu 2011 působilo na území rajónu 1 084 individuálních podnikatelů a 204 právnických osob. Průmyslový sektor zastupuje hlavně 19 společností.  Vedoucími podniky jsou ОАО «Ивацевичдрев», ivacevická filiálka republikového unitárního podniku «Экран», ОАО «Ивацевичский льнозавод», ОАО «Квасевичская фабрика пуха и пера», ОАО «Ивацевичи агротехсервис», ГЛХП «Ивацевичский военный лесхоз, ГЛХУ «Ивацевичский лесхоз», ГЛХУ «Телеханский лесхоз», РУПП «Исправительное учреждение No5», ОАО «Домановский производственно-торговый комбинат», ОАО «Коссовское мебельное производственное объединение», ПРУ торфопредприятие «Березовское», РУПП «Телеханский завод столярных изделий», РУП «Ивацевичский завод железобетонных изделий», Филиал Ивацевичского райпо «Комбинат кооперативной промышленности», РУЛП «Телеханы», УПП «Ивацевичский леспромхоз», Филиал No 2 СП «Профитсистем», filiálka ivancevického lihovaru brestského likérnického závodu.  Hlavními průmyslovými odvětvími je lesnictví, výroba chemických výrobků na dřevo, zpracování dřeva, výroba stavebních materiálů, paliv a potravin.  Nejdůležitější produkty rajónu jsou palivové brikety, řezivo, terpentýnová silice borovice, dřevotřískové desky, nábytek, železobeton, stavební materiály, podlahy, lyže, peří a péřové výrobky, chemické výrobky pro domácnost, vysoušeče vlasů, motory s nízkým výkonem, kaseiny nebo kaseináty a jiné.

Ivacevický rajón (bělorusky "Івацэвіцкі раён", ukrajinsky "Івацевицький район", rusky "Ивацевичский район") je územně-správní jednotkou na severu Brestské oblasti v Bělorusku. Administrativním centrem rajónu je město Ivacevičy (bělorusky "Івацэвічы", rusky "Ивацевичи").

Le raïon d'Ivatsevitchy (en, "Ivatsevitski raïon") ou raïon d'Ivatsevitchi (en, "Ivatsevitchski raïon") est une subdivision de la voblast de Brest, en Biélorussie. Son centre administratif est la ville d'Ivatsevitchy.


Popis.

Lori vlnkovaný obývá pouze ostrov Mindanao (druhý největší z filipínských ostrovů), a jedná se tak o tamního endemita. Navíc je vůbec jediným druhem loriů, který se vyskytuje v rámci Filipín. Tento lori dosahuje délky kolem 20 cm a vytváří dva poddruhy, z nichž jeden žije ve střední a jihovýchodní části ostrova, zatímco druhý v západní oblasti kolem hory Malindang. Samice se od samce liší jen nepatrně, a to menší hlavou a žlutějším zbarvením tváří. Mladí jedinci mají okruží oka bílé, dospělí šedé. Zobák mláďat je načernalý, dospělých oranžově červený.

Poddruhy.

Lori vlnkovaný vytváří dva poddruhy:

Ekologie a biotop.

Lori vlnkovaný se vyskytuje v horských lesích v nadmořské výšce od 1 000 do 2 500 m n. m. Vytváří menší skupiny, které se potulují po okrajích lesů, hlavně v údolích říček a potoků. Živí se nektarem z květů, pylem, měkkým šťavnatým ovocem a bobulemi. Občas si přilepší hmyzem a drobnými semeny.  Doba hnízdění připadá na březen až květen. Jednotlivé páry si vyhledají dutinu v kmeni stromu, nejčastěji opuštěné datlí hnízdo. Samice pak snáší dvě vejce, na kterých sedí sama. Doba inkubace je 22 dní. Mláďata opouštějí hnízdo dříve - už po šesti týdnech. V zajetí je chován vzácně i když chov není obtížný.

Chov v zoo.

Jedná se o velmi vzácně chovaný druh. Evropský prvoodchov se podařil v ptačím parku v německém Walsrode v roce 1992. V roce 2018 byl chován v pouhých čtyřech zoo v rámci celé Evropy. V minulosti byly chovány jen v dalších třech zoo. V Česku je lori vlnkovaný chován hned ve dvou zoo – zatímco v Plzni je umístěný v zázemí, v Zoo Praha je k vidění v expozici.

Chov v Zoo Praha.

První jedinci tohoto druhu přišli do Zoo Praha na podzim roku 2010. V roce 2011 se podařil první odchov. V průběhu roku 2017 byla odchována tři mláďata, a na konci daného roku tak pražská zoo chovala devět jedinců. V roce 2018 bylo odchováno hned sedm mláďat a na konci roku 2018 bylo chováno 10 jedinců. Zoo Praha vede v rámci Evropské asociace zoologických zahrad a akvárií (EAZA) monitoring druhu.

Lori vlnkovaný (někdy též lori filipínský, "Trichoglossus johnstoniae") je druh papouška lori z čeledi "Psittaculidae". Někteří biologové ale tento druh řadí pod čeleď papouškovití.

Le Loriquet de Johnstone ("Trichoglossus johnstoniae") est une espèce de perroquet de la famille des Psittacidae. Il vit dans les forêts humides tropicales et forêts de nuages de Mindanao (Philippines).


Život a kariéra.

Gary Chapman vystudoval antropologii na Wheaton College a Wake Forest University, odkud si odnesl bakalářský (B.A.) a magisterský (M.A.) titul. Absolvoval také Moody Bible Institute a Southwestern Baptist Theological Seminary, kde dosáhl titulu Ph.D.  Od roku 1971 působí jako jeden z pastorů v Calvary Baptist Church ve městě Winston-Salem v Severní Karolíně, kde má na starosti především spirituální vyučování a péči o rodinu. Je mezinárodně uznáván jako biblický učitel a odborník na vztahy.  Nejvíce vešel ve známost pravděpodobně díky své myšlence pěti jazyků lásky, která lidem pomáhá vyjadřovat lásku různými způsoby a lépe vnímat, jak ji vyjadřují ostatní. Jeho pěti jazyky lásky jsou slova ujištění, pozornost, dary, skutky služby a fyzický kontakt. Chapman zastává názor, že přestože všech pět jazyků lásky běžně využíváme, má většina lidí nějaký primární jazyk lásky, ve kterém lásku nejčastěji vyjadřují, a v němž by ji také nejraději přijímali. Porozumění tomu, jakým jazykem lásky druhý člověk „mluví“, může pomoci zlepšit naše vztahy a manželství. Myšlenka pěti jazyků lásky je pro něj tak klíčová, že vydal další knihy, v nichž aplikuje pět jazyků lásky na různé užší oblasti: "Pět jazyků omluvy", "Děti a pět jazyků lásky", "Pět jazyků ocenění v pracovních vztazích". Na téma pěti jazyků lásky má také pravidelné výstupy v celoamerickém rádiu.  První kniha, "Pět jazyků lásky", byla vydána v roce 1992. V angličtině se jí prodalo přes 8 milionů výtisků, zařadila se mezi nejprodávanější knihy na Amazonu i v žebříčku New York Times, a byla přeložena do 49 jazyků. V češtině byla vydána v roce 2002 nakladatelstvím Návrat domů.  Kromě série o pěti jazycích lásky napsal Gary Chapman také další knihy o vztazích. V knize "Láska jako životní styl" nastiňuje sedm vlastností milujícího člověka. Pomocí testů, příběhů, a praktických nápadů pak ukazuje, jak lze tyto vlastnosti uplatnit v každodenním životě. Další kniha, "Příběhy lásky", je sestavena ze skutečných příběhů, které Chapman vybral a okomentoval, a které mohou být posilou v úsilí o láskyplné vztahy.  Gary Chapman žije v dlouholetém manželství s Karolyn J. Chapman (nar. 1939), s níž má dvě dospělé děti, Dereka a Shelley. Žije v Severní Karolíně v USA.

Gary Demonte Chapman (* 10. ledna 1938) je americký manželský poradce a autor knih o vztazích – nejznámější z nich je série "Pět jazyků lásky". Je ředitelem poradenské organizace Marriage and Family Life Consultants, Inc., a mezinárodně uznávaným řečníkem.

Gary Chapman, né le, est un auteur, conseiller conjugal, pasteur baptiste et conférencier américain spécialiste du mariage et de la famille. Dans ses œuvres, il prodigue des conseils pour réussir son mariage, sa vie de couple, l’éducation des enfants... Rendu célèbre par son best-seller "Les langages de l'Amour", sorti en France en 1997, il a depuis publié plusieurs autres manuels explorant différents aspects de l’amour et du couple.


Mládí a život s Morrisonem.

Pamela se narodila ve městě Weed v Kalifornii. Byla popsána jako samotářská mladá dívka z rodiny, která se moc nestýká se sousedy. Ve škole byla dobrá až do střední školy, odkud existují záznamy o záškoláctví. Pamela nenáviděla střední školu ve městě Orange, ze které nakonec v šestnácti letech odešla. Toho jara se odstěhovala do Los Angeles, kde si ona a její kamarád zařídili byt. Říká se, že Neil Young napsal písně ""Cinnamon Girl"" a ""The Needle and The Damage Done"" o ní, oba to však popřeli.  Pamela se s Morrisonem poprvé setkala v nočním klubu "The London Fog" na Sunset Strip v roce 1965, když byla studentkou na "Los Angeles City College". Vztah Pamely a Jima byl bouřlivý s hlasitými hádkami a nevěrou ze stran obou partnerů. Pamela krátce provozovala "Themis," módní butik, který jí Morrison koupil.

Smrt Jima Morrisona a Pamely Courson.

Dne 3. července 1971 se Pamela údajně probudila a našla Morrisona mrtvého ve vaně svého bytu v Paříži. Jako oficiální příčina jeho smrti je uvedeno srdeční selhání, ačkoliv nebyla provedena žádná pitva. Otázky nad skutečnou příčinou smrti přetrvávají dodnes. Ve své poslední vůli uvedl, že je svobodný člověk a že svůj majetek odkázal Pamele Coursonové. Pamela zdědila všechen majetek Jima Morrisona. Po jeho smrti už nezůstala dál v kontaktu s ostatními členy The Doors.  Po smrti Morrisona žila v Los Angeles a stal se z ní samotář. Začala brát heroin a vykazovala známky duševní nestability. Jerry Hopkins v Morrisonově životopise ""No One Here Gets Out Alive"" uvedl, že po smrti Morrisona provozovala Pamela prostituci. Prý nejspíš proto, že si chtěla udržet stejně bohatý život, jako když byla s Morrisonem. Morrison jí totiž zajišťoval úplně vše, co Pamela chtěla a potřebovala. Bývalý manažer The Doors, Danny Sugerman, se s Pamelou po smrti Morrisona sblížil. O mnoho let později Sugerman napsal ve "Wonderland Avenue", že její závislost na heroinu se zvětšovala a jednou, když v jeho autě drogy pašoval, schovala je do různobarevných balonků, které plánovala spolknout, pokud by došlo k policejní kontrole. Plánovala je dostat "hovnem ven" (její slova), až se vrátí domů.  25. dubna 1974 Pamela zemřela na předávkování heroinem na gauči v obývacím pokoji v apartmánu v Los Angeles, který sdílela se dvěma mužskými známými. Soused řekl, že dlouho mluvila o tom, jak se těší na brzké setkání s Morrisonem. Její rodiče ji chtěli nechat pohřbít vedle Morrisona na hřbitově Père Lachaise v Paříži. Bohužel se transport těla do Francie zkomplikoval. Její tělo bylo zpopelněno a urna byla uložena v boxu v "Fairhaven Memorial Park" v Santa Ana v Kalifornii. Na plaketě stojí ""Pamela Susan Morrison (1946–1974)"", i když nikdy nebyla za Morrisona vdaná. Několik měsíců po její smrti její rodiče, Columbus a Penny Coursonovi, zdědili její jmění. Rodičům Morrisona se to nelíbilo a poslali na jejich majetek exekutory, což vedlo k další právní bitvě.

Pamela Susan Courson Morrison (22. prosince 1946 – 25. dubna 1974) byla dlouholetou přítelkyní Jima Morrisona, zpěváka ve skupině The Doors. Pamela a Jim nebyli nikdy manželé, avšak na jejím hrobě stojí ""Pamela Susan Morrison (1946–1974)"." Její rodiče po její smrti požádali soud, aby je uznal za manžele a soud tento návrh schválil. Technicky vzato tedy jsou manželé, ale jejich manželství bylo uzavřeno až po jejich smrti.

Pamela Susan Courson née le à Weed en Californie, et morte le à Los Angeles, a été la compagne de Jim Morrison, le poète et chanteur charismatique du groupe de rock The Doors.


Historicko-literární kontext.

"Brand" je společně s hrou Peer Gynt a historickým dramatem Císař a Galilejský součástí volné trilogie her s jednotným ideovým záměrem. Jejich prostřednictvím se Ibsen vypořádává s politicko-společenskou situací v Norsku. Jako zastánce myšlenky skandinavismu se nedokázal smířit s postavením Norska v dánsko-pruské válce o Šlesvicko a Holštýnsko. Nejvyšší zklamání z postupu Norska v tomto konfliktu pro něj znamenala prohraná bitva u Dybbølu roku 1864, kdy Švédové ani Norové nepřišli na pomoc Dánům při prusko-rakouské invazi. Po této zkušenosti odjel Ibsen do zahraničí, kde pobýval až do roku 1890. Tyto tři hry znamenají zásadní průlom v Ibsenově tvorbě a zároveň přechod od raného období tvorby a historických dramat k realistickým společensky kritickým hrám. Z formálního hlediska je Ibsen považoval za vrchol svého umění, byla ovšem napsána jako knižní dramata, o jejichž inscenování dramatik původně neuvažoval.

Idea díla.

Hlavní ideou dramatu "Brand" je pietisticko-kierkegaardovská zásada „vše, nebo nic“. Ibsen zde nemilosrdně nastavuje zrcadlo pohodlným měšťákům žijícím vsobectví a lhostejnosti k okolí. Na postavu Branda se dá dívat ze dvou významových hledisek. Na jedné straně v ní Ibsen demonstruje svůj kritický postoj k pietistickému hnutí, který představuje Brandova fanatická láska k dogmatu a životní zásadě. Díky tomuto životnímu přesvědčení a skálopevné zásadovosti se sice dokáže postavit všem nástrahám života a v cestě za svým cílem zdolá hravě všechny překážky. Zároveň ale neváhá obětovat i svou vlastní rodinu. K tomu, aby mohl být vnímán jako kladný hrdina, mu chybí imperativ lidské lásky, lásky k bližnímu, což ho ve výsledku zahubí. V druhém plánu je v postavě Branda záměrně zobrazen i činorodý, aktivní člověk, který působí vedle průměrného norského měšťáka až nadpozemsky energicky.V této hře soudí Ibsen jak šíleného, nelidského Branda, tak i apatický lhostejný dav, který se nechal Brandem strhnout. Závěr hry lze interpretovat jako výzvu k přemýšlivosti, lásce a obětavosti.

Děj.

Do norské vesnice u fjordu zavítá ze svých cest protestantský kněz Brand, který zde vyrůstal. Poté co prokáže velké hrdinství, ho místní obyvatelstvo požádá, aby zůstal a kázal jim. Brand se zde setká s dívkou Agnes, kterou si vezme za ženu, a mají spolu syna Alfa. Brand touží po tom, aby zdejší lid nábožensky vzdělal a udělal z nich dobré křesťany. Proto je ke svému okolí velmi krutý a nelítostný, dokonce i ke své rodině, aby ukázal svou sílu ve vlastní víře v Boha a šel příkladem. Fanatičnost ho však přivede do neštěstí, což si nedokáže přiznat ani na samém konci a proto je zatracen.

České překlady.

Do češtiny byl "Brand" přeložen třikrát. Nejstarší překlad Karla Kučery vyšel v roce 1908 v nakladatelství Otto. Mladší překlad Břetislava Mencáka z roku 1975 byl vydán nakladatelstvím Odeon v edici Knihovna klasiků. V roce 2010 bylo drama přeloženo pro inscenaci "Brand/Oheň" sdružení Transteatral. Autorkou pracovního překladu je Karolína Stehlíková, básně přeložil Ondřej Buddeus. Inscenační úprava je dílem Terezy Marečkové, Karolíny Stehlíkové a Štěpána Pácla.

Česká uvedení.

Národní divadlo, Praha, premiéra 22. prosince 1922, režie Vojta NovákNárodní divadlo v Brně, premiéra 16. května 1928, režie Otto ČermákTransteatral (pod názvem Brand/Oheň), Praha, premiéra 6. června 2010, režie Štěpán Pácl

Brand je dramatická báseň norského dramatika Henrika Ibsena z roku 1866. Drama má pět dějství a kriticky pojednává o lidské lhostejnosti a sobectví prostřednictvím příběhu o fanatickém protestanském knězi Brandovi a jeho zániku.

Brand est une pièce de théâtre en cinq actes d'Henrik Ibsen publiée en 1866. Elle raconte le destin tragique du pasteur Brand, homme éperdu d’absolu.


Rozšíření.

Druh pravděpodobně pochází ze Středomoří, odkud se přirozenou cestou rozšířil do celé Evropy, severní Afriky a do Asie (mimo tropické oblasti). Lidským přičiněním byl následně zavlečen do Severní Ameriky, Austrálie i na Nový Zéland, takže lze nyní hovořit o kosmopolitní rostlině.  V České republice se vyskytuje, vyjma vyšších poloh, téměř na celém území. Nejhojnější je v nižších a teplejších polohách, v nadmořských výškách nad 1000 m vyrůstá jen roztroušeně a obvykle přechodně.

Ekologie.

Pryšec kolovratec je jednoletou rostlinou, přesto někteří jedinci, kteří vyklíčí na podzim, mohou přečkat zimu a kvést již brzy zjara. Je světlomilný a jinak ekologicky velmi plastický. Roste jako plevel na polích a zahradách, častý je na úhorech, rumištích, navážkách, skládkách, v příkopech i na železničních náspech. Preferuje půdy kypré, dusíkaté, hlinité až jílovité, neutrální či mírně zásadité, slabě vlhké až vysýchavé.

Popis.

Jednoletá, po poranění silně mléčicí bylina s jednoduchým kůlovitým kořenem, z něhož vyrůstá přímá lodyha vysoká 10 až 40 cm. Lodyha, která bývá nejčastěji jednoduchá a jen někdy je od báze větvená, má válcovitý průřez, může být tlustá 3 až 5 mm, lysá nebo řídce chlupatá, zelená či fialově naběhlá.  Listy vyrůstají střídavě a jejich tvar bývá klínovitě obvejčitý až kopisťovitý, bývají dlouhé asi 3 cm a široké 1 cm, směrem k vrcholu se zvětšují a za kvetení postupně opadávají. Listové čepele jsou zúženou bází přisedlé k lodyze, ve spodní části jsou celokrajné, v horní pilovité a na vrcholu zaokrouhlené až mírně vykrojené.  Květenství je lichookolík s pěti velkými listeny podobajícími se listům. Větve okolíků, mající na koncích cyathia, jsou hvězdicovitě rozložené v jedné rovině obvykle do pěti hlavních paprsků. Paprsky se obyčejně dále rozvětvují do tří větví a ty se ještě vidličnatě rozvětvují do dvou větviček, záleží na vitalitě rostliny. Zákrovní listence jsou vejčité, tupé až mírně vykrojené a mívají žluté nektarové žlázky oválného tvaru. Květy kvetou od května do září. Ploidie druhu je 2n = 42.

Rozmnožování.

Plodem je kulovitá, trojpouzdrá, žlutošedá, hladká nebo jemně tečkovaná tobolka, asi 3 mm velká. Každé pouzdro obsahuje jedno téměř kulaté, asi 2 mm velké hnědé semeno s jemnými dolíčky a masíčkem. V době zralosti pouzdra po celé délce prudce pukají a semena vymršťují do okolí. Na větší vzdálenosti jsou semena rozšiřována nevyčištěným osivem, statkovými hnojivy a komposty. Hojně je také roznášejí mravenci okousávající masíčko.  Pryšec kolovratec se množí výhradně semeny, zdatná rostlina jich vyprodukuje 250 až 500. Jsou dormantní a klíčí většinou až v průběhu druhého roku po přezimování v půdě, nejlépe z hloubky do 3 cm. V těžké půdě si klíčivost mohou podržet i více než dvacet let.

Význam.

Tento druh je řazen mezi málo významné plevelné rostliny, které nejsou příliš konkurenceschopné a nenadělají mnoho škody. Protože tento pryšec je světlomilný a poměrně nevysoký, zapleveluje kulturní rostliny, které jsou nízké a nevytvářejí zapojené porosty, mezi vyššími rostlinami nepřežije. Nejčastěji vyrůstá v zelenině a okopaninách, obtíže způsobuje v zahradnictví. Na nejvíce zaplevelených místech se používají herbicidy, nejúčinnější jsou postřiky ještě před vyklíčením semen.  Stejně jako ostatní pryšce obsahují i tyto rostliny bílé mléko vytékající po poranění. Mléko může při požití většího množství rostlin způsobit onemocnění dobytka. Je však nebezpečné i člověku při styku s jeho pokožkou a sliznicí. Pokud se dostane do očí, může způsobit i nevratné poškození zraku.

Odkazy.

Externí odkazy.

Pryšec kolovratec ("Euphorbia helioscopia") je nevysoká, ale vzhledem nápadná bylina, nejrozšířenější druh rodu pryšec v české přírodě. Má rozložitá, žlutavozelená, plochá květenství, která se stáčí ke slunci, odtud vědecké druhové jméno (helios=slunce, scopein=dívat se).

L'Euphorbe réveil-matin ou Petite Éclaire (Euphorbia helioscopia), est une plante herbacée de la famille des Euphorbiacées. Elle est très commune en France.


Životopis.

Narodil se ve Waterloo v Iowě, je synem Dennise a Penny DeVine. V roce 2002 odmaturoval na Millard South High School v Omaha v Nebrasce. Navštěvoval Orange Coast College. Později se přestěhoval do Los Angeles, kde začal pracovat jako stand-up komik a herec.

Kariéra.

V roce 2006 DeVine a jeho kamarádi Blake Anderson, Anders Holm a Kyle Newacheck vytvořili skeč-komediální skupinu Mail Order Comedy. Přesto, že skupina vystupovala živě, prožili velký úspěch prostřednictvím MySpace a YouTube. Seriál stanice G4 "Attack of the Show!" vysílala hudební video skupiny „Wizard Never Die“. Hudební album "Purple Magic", vydané 1. dubna 2009, obsahovala 14 písniček. Seriál "Workaholics" měl premiéru 6. dubna 2011 na stanici Comedy Central, ve kterém Adam hrál a stal se i jeho spolutvůrcem a producentem.  Malou roli si zahrál ve filmu "Mamminčin mazánek" (2007) a "The Legend of Awesomest Maximus" (2009). Získal vedlejší roli v seriálu "Samantha Who?". Objevil se v seriálech "Traffic Light" (2011), Zpátky do školy (2013) a Arrested Development (2014). V roce 2012 si zahrál roli Bumpera v hudebním filmu "Ladíme!." Za roli získal cenu Teen Choice Awards v kategorii Filmový zloduch. Roli si zopakoval v sequelu filmu "Ladíme 2" v roce 2015.  Svůj hlas propůjčil postavě Steva v animovaném seriálu "Uncle Grandpa", který měl premiéru 2. září 2013. Jeho vlastní seriál "Adam Devine's House Party", měla premiéru na stanicic Comedy Central v říjnu 2013. Vedlejší roli získal v páté a šesté sérii sitcomu stanice ABC "Taková moderní rodinka." V roce 2016 si zahrál ve filmu se Zacem Efronem "Mike i Dave sháněj holku".  V roce 2018 si zahrál hlavní roli v romantické komedii, ke které také napsal scénář "When We First Met". Ve filmu si zahrál s Alexandrou Daddario, Shelley Hennig a Robbiem Amellem. Ve stejném roce si také zahrál ve filmu "Game Over, Man!" V roce 2016 bylo oznámeno, že si zahraje po boku Jeffrey Tambora a Gillian Jacobs ve filmu "Magic Camp". Premiéra je stanovena na 4. dubna 2019. V roce 2019 měl také premiéru film "No není to romantika?", ve kterém hraje po boku Rebel Wilson a Liama Hemswortha"."

Osobní život.

Dva roky chodil s herečkou Kelley Jakle, se kterou se seznámil v roce 2012 na natáčení filmu "Ladíme!." Od ledna 2015 chodí s herečkou Chloe Bridges.

Adam Patrick DeVine (* 7. listopadu 1983, Waterloo, Iowa, Spojené státy americké) je americký komik, zpěvák, textař, producent, herec a dablér. Je tvůrcem a hvězdou seriálu "Workaholics" a "Adam Devine's House Party". Zahrál si roli Bumpera Allena v hudebních filmech "Ladíme!" (2012) a "Ladíme 2" (2015)

Adam DeVine, né le à Waterloo dans l'Iowa, est un acteur, scénariste, producteur et humoriste américain. Il est un des co-créateur et stars de la série "Workaholics". De 2013 à 2018, il incarne Andy Bailey, le petit ami de Haley Dunphy, dans la série "Modern Family".


Výskyt.

Komonice bílá je rozšířena jako původní druh téměř po celé Evropě (po 65. stupeň severní zeměpisné šířky), v Malé a Střední Asii i na Sibiři. Druhotně osídlila Severní a Jižní Ameriku, Austrálii i Nový Zéland.  V České republice se vyskytuje téměř na celém území, od nížin až do podhorských oblastí. V nadmořské výšce nad 800 m ji však můžeme spatřit jen výjimečně.

Ekologie.

Preferuje lehčí a písečné půdy na neutrálním až zásaditém podloží, vyskytuje se od planárního po subalpínský výškový vegetační stupeň. Roste na rumovištích, železničních náspech, štěrkovištích, písčinách i v lomech, lužních lesích, na pastvinách, výslunných mezích i okolo cest. Spokojuje se s půdami chudými na humus, dobře snáší sucho, upřednostňuje slunná stanoviště, nesnáší zamokřené a těžké půdy. Rostlina obsahuje velké množství kumarinu po kterém voní rozemnuté lodyhy i listy a hlavně květy.

Popis.

Jednoletá nebo dvouletá rostlina dorůstající do výše 70 až 150 cm (ojediněle i 200 cm). Z kuželovitého, málo větveného a 0,5 až 2 m hluboko sahajícího kořene roste nejčastěji přímá, vzácněji vystoupavá lodyha. Kořen je v horní části posetý bočními výrůstky s hlízkami se symbiotickými bakteriemi zachycující vzdušný dusík. Lodyha bývá bohatě rozvětvená, 2 cm hrubá, v průřezu válcovitá až šestihranná a často červenavě naběhlá. Je řídce střídavě porostlá sytě zelenými, lysými, trojčetnými listy s řapíky asi 1 cm dlouhými. Úzké zelené palisty jsou štětinovité, celokrajné nebo zoubkované. Lístky s krátkými řapíčky mají čepele obvejčité až čárkovité, dlouhé asi 15 mm a široké 5 mm, u báze zúžené až klínovité, po obvodě plytce zubaté a na vrcholu okrouhlé.  Květenství, vyrůstající z paždí listů, jsou až 8 cm dlouhé a štíhlé klasy, které se po odkvětu značně prodlouží. Klas, rozkvétající postupně, obsahuje 40 až 80 oboupohlavných květů na kratičkých stopkách, které se po odkvětu sklánějí. Zvonkovitý kalich, asi 2 mm dlouhý, má pět tmavě zelených, špičatých, trojúhelníkovitých lístků. Čistě bílá koruna, asi 5 mm dlouhá, má obvejčitou pavézu delší než křidélka a člunek. V květu je deset dvojbratrých tyčinek a blizna na dlouhé čnělce. Rostliny kvetou od května do srpna. Ploidie druhu je 2n = 16.  Plod je protáhle vejčitý, šedočerný, nepukavý lusk velký 3,5 × 2,5 mm s hrubě síťovaným povrchem. Obsahuje jedno až dvě nepravidelně ledvinovitá až oválná semena, která jsou žlutá či žlutohnědá, matná a hladká. Semeno bývá dlouhé 2,5 mm a široké 1,5 mm, hmotnost tisíce semen je asi 2 gramy.

Variabilita.

Komonice bílá je původně dvouletá rostlina a má vyšlechtěnou jednoletou formu. V ČR se lze setkat s dvouletými odrůdami „Krajová“ a „Běla“ i s jednoletou odrůdou „Adéla“. Dvouletá rostlina v prvém roce vytváří jen lodyhu a listy a na podzim uschne. Teprve druhým rokem znovu z kořene vyroste, vykvete a vytvoří semena. Jednoletá kvete hned v prvém roce a po vytvoření semen na podzim odumře.  V závislosti na podmínkách stanoviště bývá proměnlivá výška rostlin, tvar a šíře lístků, počet květů v květenstvích i velikost plodů.

Význam.

Používá se často jako pionýrská rostlina pro biologickou rekultivaci devastovaných ploch (skládek, výsypek) s cílem navrátit území pro smysluplné využití. Výhodné je současně pěstovat jednoletou a dvouletou formu komonice bílé, tehdy se dosáhne lepších melioračních účinků, zlepší se mechanická struktura zeminy a nahromadí se větší množství humusu i dusíku v půdě. V případě umožnění vysemenění jednoleté i dvouleté formy nabývá tato plocha charakteru vytrvalého porostu, který zcela potlačí běžné spektrum plevelů. Po dvou až čtyřech létech se doporučuje použít jako nástupnickou plodinu travní nebo jetelotravní směsku.  Komonice bílá se v suchých oblastech občas vysévá ke krmení domácích zvířat. Nedoporučuje se ji přímo zkrmovat ve velkém množství, neboť obsahuje toxické látky, hlavně kumarin, kumarovou a melilotovou kyselinu a nevhodné glykosidy. Navíc dobytku chutná hořce a páchne, proto se doporučuje ji zkrmovat ve směsí s kukuřicí nebo jílky. Při skladování nedosušeného sena se mění kumarin na toxický dikumarol, který může zapříčinit rozsáhle vnitřní krvácení. Tyto nepříznivé vlivy odpadají při silážovaní, kdy se škodlivé látky odbourají.

Externí odkazy.

Komonice bílá ("Melilotus albus") je vysoká a příjemné vonící bylina, která hojně roste ve volné přírodě a také bývá pěstována jako pícnina pro dobytek. Je to naturalizovaný archeofyt, jeden z několika druhů rodu komonice rostoucích v České republice.

Melilotus albus, le mélilot blanc, est une espèce de plantes dicotylédones de la famille des "Fabaceae" (légumineuses), sous-famille des "Faboideae", originaire de l'Ancien Monde. Ce sont des plantes herbacées, annuelles ou bisannuelles, aux feuilles trifoliées et au système racinaire pivotant.


Popis a příčina.

Současný software (ať už operační systém nebo aplikační software) potřebuje čím dál více operační paměti. Paměť RAM je poměrně drahá, zatímco místo na pevném disku je v poměru k ceně RAM výrazně nižší. Nabízí se tedy rozšířit paměť RAM na úkor místa na pevném disku a zajistit, aby právě nepoužívané části paměti byly odsunuty na pevný disk a v paměti RAM byla umístěna jen data nebo programy, které jsou právě zpracovávány. Mechanismus rozšíření paměti o pevné místo na disku využívá správu virtuální paměti, která je obsluhována pomocí jednotky správy paměti v procesoru (MMU) a řízena správcem paměti (memory manager) v jádře operačního systému. Virtuální paměť je řešena buď segmentací paměti nebo stránkováním paměti (modernější a účinnější metoda).  Úkolem memory manageru (MM) je vybrat nepoužívané stránky v paměti RAM a ty odsunout (nakopírovat) na pevný disk. V případě, že je taková stránka paměti později potřeba, je nutné nejprve uvolnit místo v paměti RAM (tj. odsunou jinou stránku na disk) a do uvolněného místa nakopírovat stránku která byla odložena na pevném disku. Této situaci se říká výpadek stránky ("page fault"). Pokud dojde při výměně stránek k situaci, že jsou dokola z paměti RAM na pevný disk vytlačovány stránky, které jsou v následující chvíli potřeba a proto jsou obratem zaváděny z disku zpět do RAM, nastává situace označovaná jako memory trashing.  Cílem tvůrců jádra systému (konkrétně memory manageru) je memory trashingu předcházet, což však není triviální záležitost. Za běžných okolností dochází v systému k malému množství výpadků stránek, protože RAM je zcela zaplněna a je v ní je téměř vše, co je při aktuální činnosti počítače potřeba (tj. optimální stav maximálního využití všech dostupných prostředků). V okamžiku, kdy uživatel například spustí další program, je potřeba nárazově paměť uvolnit (a vytlačit nejméně používané stránky na pevný disk), avšak ne vždy jsou na první pokus vybrány stránky, které nebudou vzápětí potřeba. To vede k tzv. swapové bouři ("swap storm"), která je v nejlepším možném případě velmi intenzivní, ale velmi krátká, protože záhy dojde k nalezení nového rovnovážného stavu. Memory trashing vzniká v okamžiku, kdy ideální stav nelze delší dobu nalézt.

Možné řešení.

Pro vyřešení problému z důvodu nadměrného stránkování uživatel může dělat:

Další případy.

Pojem thrashing se používá i v jiných situacích v rámci práce s pamětí, ne jenom pro stránkování. Pokud je k menšímu množství rychlého úložiště, určené k zrychlení přístupu k většímu, ale pomalejšímu úložišti, přistupováno takových způsobem, že dojde ke ztrátě všech výhod rychlého úložiště. Příkladem toho stavu je "cache thrashing", kde je k hlavní paměti přistupováno tak, že mnoho částí hlavní paměti soupeří o stejné záznamy v cache, což vede k velkému zvýšení latence čtení z cache paměti. Toto je nejvíce problematické pro cache, které mají malou asociativitu. Podobné tomuto je i "TLB thrashing", kde translation lookaside buffer je přetížen více dotazy než dokáže efektivně zpracovat.

Memory thrashing je v informatice označení situace, kdy je v počítači správa operační paměti ve stavu neustálého stránkování paměti (nesprávně "swapování") na pevný disk a zpět, což vede ke zpomalení činnosti počítače nebo až k jeho neschopnosti obsloužit běžné procesy. Memory trashing může pokračovat donekonečna, dokud není příčina problému vyřešena nebo odstraněna.

En informatique, le thrashing (littéralement « emballement ») est l'état d'un ordinateur avec mémoire virtuelle caractérisé par une fréquence des échanges de pages si élevée entre la mémoire RAM et le disque dur que ses performances s'en trouvent considérablement affectées et que très peu de ressources sont disponibles pour exécuter les applications des utilisateurs de l'ordinateur.


Obsah filmu.

"Muž s kinoaparátem" sleduje proměny města v průběhu jednoho dne. Začíná i končí scénou v kině, kde diváci sledují film Muž s kinoaparátem. Nejprve sledujeme probouzející se město (spící lidé, domy a stroje, vyprázdněné parky, promenády, náměstí a jiná veřejná prostranství, zavřené obchody a továrny, nehybné věci) v krátkých statických záběrech. Po východu slunce začíná město ožívat (v ulicích se objevují první auta a lidé, vyjíždí tramvaje a do ulic vyráží také náš kameraman). Obraz začíná prostřednictvím hemžení lidí a dopravních prostředků, kterými se plní ulice, získávat dynamiku. Ožívají také dříve nehybné věci a stroje. Přímo před našima očima je zpracováván filmový materiál, statické obrazy jsou spuštěním filmového pásu rozpohybovány.  Dynamičnost a dramatičnost postupně narůstá nejen díky stylu (rychlé, místy až jednookénkové záběry, pohyblivá kamera, víceexpozice), ale také obsaženými motivy (narození, smrt, nehody, výjezd hasičů apod.). Velkou pozornost věnuje film lidem při práci, ale zejména samotným strojům. Obsahuje řadu záběrů na pohyb strojů, je zde jasně patrná fascinace jejich dokonalým pohybem. Snímek tak dostává podobu oslavy práce strojů, která představuje vrchol celého filmu. Po práci se stroje zastavují a lidé odpočívají. Snímek přináší poselství, že také odpočinek má být aktivní a dynamický. Člověk se má po práci věnovat sportu, který zušlechťuje tělo a to pak svými zdokonalenými pohyby (na což je upozorňováno pomocí zpomaleného pohybu) připomíná pohyb stroje.  "Muž s kinoaparátem" dovádí svůj styl do závěrečného rychlého sestřihu různých výjevů propojených a víceexpozicí a dalšími triky. Kamera se trikově sama instaluje na stativ, dochází zde k povýšení samotného přístroje na něco víc než pouhý nástroj k záznamu, neustále se zde pracuje s motivem kamery jako oka, které vnímá svět specifickým způsobem. Jako celek působí film jako součást žánru symfonie velkoměsta, ale především jako oslava moderního života a práce strojů.

Styl.

"Muž s kinoaparátem" ukazuje práci kameramana a možnosti použití filmové kamery (pracuje se všemi možnými velikostmi záběrů od velkých celků až po detaily, používá různé úhly pohledu a kompozice, statickou i pohyblivou kameru atd.). Využívá proto všechny v té době existující použitelné trikové efekty (zpomalený pohyb, zpětná projekce, nahýbání obrazu, víceexpozice, různé dělení obraz na několik částí atd.), pracuje s výraznými kontrasty (staví proti sobě pomalé a rychlé sekce, dynamické a nehybné záběry a kontrastní motivy jako život versus smrt apod.) a se záběry z jedoucího vlaku či auta.  Využívá montážní postupy a pomocí spojení různých záběrů vytváří nové významy. Zdůrazňuje setkání filmaře se subjektem a současně přítomnost tvůrce zde nabývá hlubšího významu. Od počátku ve filmu vystupuje přiznaná kamera. Není zde perspektiva žádné osoby, ale kinematografického přístroje, který vybírá a zaznamenává dění kolem sebe. Tento přístroj navíc zachycuje postavu kameramana a jeho filmového přístroje, jehož počínání sleduje. Následuje jeho putování městskou krajinou a občas nás nechává nahlížet na okolní svět i z perspektivy jeho objektivu (což je zdůrazněno prostřihy na objektiv). "Muž s kinoaparátem" je němý film bez mezititulků a bez původní hudby. Jako diváci jsme proto plně soustředěni na obraz a pohlceni děním na plátně.

Muž s kinoaparátem ( "Человек с киноаппаратом", "Man with a Movie Camera") nazývaný též Muž s filmovou kamerou je němý experimentální dokumentární film sovětského režiséra Dzigy Vertova z roku 1929. Představuje mezník dokumentární filmové tvorby. Dziga Vertov se jeho pomocí pokusil vytvořit nový filmový jazyk. Nový způsob filmování, kdy snímal realitu bez použití scénáře a z obrazů civilního života se snažil vytvářet drama všedního dne. "Muž s kinoaparátem" patří k žánru symfonie velkoměsta.

L'Homme à la caméra (en, "Chelovek s kinoapparatom") est un film soviétique réalisé par Dziga Vertov en 1929. Ce film muet a été tourné à Odessa et dans d'autres villes soviétiques. Son synopsis repose sur le quotidien de ses habitants, du matin au soir, explorant diverses facettes du travail, des loisirs, de la ville.