Historie.

Ke konci 11. století zřídilo převorství Saint-Martin-des-Champs kapli zasvěcenou sv. Mikuláši pro řemeslníky a sedláky, kteří sídlili v okolí. Kaple je zmiňována v bule papeže Kalixta II. z roku 1119. Na přelomu 12. a 13. století byla přestavěna na větší kostel, ze kterého se však dnes nic nedochovalo. V roce 1184 se stal Saint-Nicolas-des-Champs farním kostelem. Dnešní kostel byl postaven mezi lety 1420 a 1480 a v 16. a počátkem 17. století byl rozšířen. V roce 1615 byly stavební práce dokončeny. V roce 1668 byla věž zvýšena o jedno patro. V polovině 18. století byly podle soudobého vkusu pilíře chóru upraveny na kanelurové dórské sloupy a původní barevné vitráže nahrazeny bílými tabulemi.  Během Velké francouzské revoluce byl kostel uzavřen a posléze přeměněn na "Chrám Hymnu a Věrnosti". V roce 1802 byl po uzavření konkordátu opět předán katolické církvi.  V roce 1887 byl kostel zanesen na seznam historických památek.

Architektura.

Nad jižní boční lodí za pravým štítem se zdvihá zvonice, jejíž spodní patro pochází z 15. století. Je na všech třech patrech a na všech čtyřech stranách opatřená zašpičatělými spojenými arkádami. Na její západní straně je připojena úzká šestiboká věž se schodištěm. Štít na západní fasádě kostela je opatřen rozetou. Pod ní se nachází velké okno s kružbou ve stylu flamboyatntní gotiky.  Západní portál je opatřený kraby a bájnými postavami a obklopen archivoltou. Na vnitřních obloucích jsou postavy andělů sedící pod baldachýnem a držící nástroje Kristova umučení. Vnější oblouky jsou zdobeny vinnými listy a hrozny. Sochy po obou stranách portálu vytvořil kolem roku 1843 Louis Desprez a nahradily původní, které byly zničeny během Francouzské revoluce. Představují apoštoly Petra a Pavla, svatou Cecílii, patronku církevní hudby, svatou Jenovéfu, patronku města Paříže, svatého Mikuláše a Jana Křtitele.  Jižní portál vznikl kolem roku 1580 podle plánů Philiberta Delorma (1510–1570). Je členěný čtyřmi žlábkovanými pilastry s korintskými hlavicemi. Mezi nimi se nacházejí medailony z černého mramoru, ze kterých vycházejí girlandy. Nad nimi běží vlys s arabeskami, kymami a dalšími ozdobnými tvary. Je zakončený trojúhelníkovým frontonem se dvěma anděli hrajícími na hudební nástroje. Štít nad vchodem je zdoben reliéfem s anděly.  Interiér je rozdělen do pěti lodí. Část hlavní lodě a jižní část boční lodě pocházejí ještě z gotické výstavby. Svými špičatými arkádami se odlišují od východní části hlavní lodi a severní části bočních lodí, které mají obloukové arkády ze 16. století. Chór s chórovým ochozem a kaplemi vznikl v letech 1613–1615. Dvoupodlažní střední loď je zakončená křížovou klenbou a ústí do okrouhlého chóru přestavěného v 18. století. Kostel je bez transeptu.

Vybavení.

Mramorový hlavní oltář vyrobil v roce 1629 sochař Jacques Sarazin (1592–1670). Oltářní obraz "Les Apôtres au tombeau de la Vierge" (Apoštolové u Mariina hrobu) a "L'Assomption de la Vierge" (Nanebevzetí Panny Marie) vytvořil Simon Vouet (1590–1649). Další malby v kostele jsou:  Varhany jsou v kostele zmiňovány již v roce 1418. Současný nástroj vytvořil v roce 1777 varhanář François-Henri Clicquot. V roce 1834 se zdejším varhaníkem stal Louis Braille. Varhany v roce 1930 renovoval Victor Gonzales. Jsou zakončeny sochou sv. Mikuláše obklopenou hrajícími anděly.

Kostel Saint-Nicolas-des-Champs (doslovně "svatého Mikuláše v Polích") je katolický farní kostel ve 3. obvodu v Paříži, v ulici "Rue Saint-Martin".

L'église Saint-Nicolas-des-Champs, de culte catholique, est située rue Saint-Martin dans le de Paris. Elle est de style gothique flamboyant. Elle fait l’objet d’un classement au titre des monuments historiques depuis le.


O Albu.

Jde o první sólo debutové album rappera 2 Chainz, který dříve pod jménem Tity Boi vystupoval v duu Plazay Circle, s kterým vydal dvě alba. O vydání alba bylo rozhodnuto po úspěchu nezávislého sólo mixtapu s názvem "T.R.U. REALigon", který byl vydán roku 2011 a následně díky úspěchu písní "Mercy" od Kanye West & GOOD Music a "Beez In the Trap" od Nicki Minaj.  Původně mělo album nést název "T.R.U. 2 My REALigion", ale nakonec byl změněn na "Based on a T.R.U. Story".

Singly.

Prvním singlem byla píseň "No Lie" (ft. Drake). Ten se umístil na 24. příčce US žebříčku Billboard Hot 100 a na prvních pozicích Hot R&B/Hip-Hop Songs a Hot Rap Songs. Singl získal zlatou certifikaci od společnosti RIAA za 500 tisíc prodaných kusů v USA.  Druhým singlem byla píseň "Birthday Song" (ft. Kanye West). Ta se dostala na 47. místo žebříčku Billboard Hot 100.  Třetím singlem se stala píseň "I'm Different", která se vyšplhala na 27. příčku.  Po vydání se do žebříčku Hot 100 dostala i píseň "Yuck!" (ft. Lil Wayne). Umístila se na 80. příčce, o singl však nejde.

Po vydání.

Album předčasně uniklo na internet 8. srpna 2012, i přesto se v první týden prodeje v USA prodalo 147 000 kusů, a tím se umístilo na prvních příčkách žebříčků Billboard 200, Top R&B/Hip-Hop Albums a Rap Albums. V prosince 2012 americká asociace RIAA udělila albu certifikaci zlatá deska za 500 000 prodaných kusů. Celkem se v USA prodalo 588 000 kusů.

Based on a T.R.U. Story je debutové studiové album amerického rappera 2 Chainz, vydané 14. srpna 2012 u nahrávací společnosti Def Jam Recordings.

Based on a T.R.U. Story est le premier album studio de 2 Chainz, sorti le. L'album s'est classé au Top R&B/Hip-Hop Albums, au Top Digital Albums, au Top Rap Albums et au Billboard 200 avec exemplaires écoulé la première semaine. Il a été certifié disque d'or par la Recording Industry Association of America (RIAA) le avec plus de exemplaires vendus.


Dřevěné pelety.

Dřevěné pelety se vyrábějí lisováním dřevěných pilin a hoblin jako vedlejší produkt při zpracování dřeva. Vyznačují se extrémní hustotou a nízkým obsahem vody. Používají se jako kvalitní ekologické palivo. Obsah vody je důležitým parametrem pro výhřevnost paliva i dlouhodobé opotřebení kotlů, proto by vstupní materiál měl být před vlastní peletizací vhodně dosušován v sušárnách.

Výroba.

Pelety se vyrábějí v peletárnách lisováním vstupního materiálu na tvarovacích lisech, jde o tzv peletizaci. Materiál je při peletizaci pod vysokým tlakem protlačován skrz malé kruhové otvory ocelové matrice, přičemž se zahřívá na teplotu okolo 100 °C. Celulóza, která se nachází ve dřevě, vlivem teploty měkne a stává se lepivou. To umožní lisovat dřevěné piliny do tvaru pelety bez přidávání jakýchkoliv přísad. Po vychladnutí jsou pelety pevné a zachovávají si svůj válcovitý tvar.

Použití.

Pelety se používají jako náhrada fosilních paliv v kotlích, domácích kamnech a krbech. Protože jsou sypké, mohou se používat i v kotelnách s automatickým provozem. Pomocí dopravníku je možné přesně a plynule regulovat přísun paliva a tím regulovat tepelný výkon kotle. Vytápění tímto palivem je značně rozšířeno ve skandinávských zemích a v Itálii.  Pelety se z těchto důvodů dělí na pelety určené pro domácnosti a pelety určené pro průmyslové vytápění a ohřevy (například teplárny, elektrárny).  Pelety určené pro průmysl bývají zpravidla horší jakosti, mívají větší obsah příměsí, nižší výhřevnost a vyšší obsah popelovin resp. nespalitelných látek, pro domácí kotelny obvykle nejsou vhodné.  U pelet určených pro domácnost je také výhodné, pokud jsou vyrobeny ze dřeva pocházejícího z jednoho druhu stromů (smrk, borovice, modřín apod.).  V pivovarnictví při procesu chmelovaru jsou velkými pivovary používány chmelové pelety či granuláty.

Agropelety.

Agropelety nebo také alternativní pelety jsou vyráběny z přebytků zemědělské výroby jako je sláma, seno, odpady vznikající při čistění obilí, olejnin a luštěnin. Oproti dřevěným peletám mají obvykle vyšší obsah popela (5 %). Agropelety jsou významným zdrojem obnovitelné energie a představují značný potenciál pro ekonomický rozvoj venkova.

Peleta je obvykle malý, slisovaný kousek libovolné hmoty nejčastěji válcovitého tvaru. Pelety ze dřeva se používají jako náhrada fosilních paliv. Pelety se používají také v potravinářském průmyslu. Většina velkých pivovarů tak místo klasického hlávkového chmele, používá chmel peletovaný/granulovaný, který se lépe skladuje i přepravuje. Pelety všech druhů potom poskytují velkou výhodu svou vhodností k přepravě, skladování či dávkování, čímž umožňují snazší nebo hlubší automatizaci. Typicky se manipulují pomocí šnekových či vzduchových dopravníků.

Le granulé de bois, aussi connu sous le terme anglais de « "pellet" », est un petit bâtonnet cylindrique de combustible compacté. Il est principalement issu du compactage des résidus de scieries comme les sciures et copeaux provenant directement de la sylviculture.


Děj opery.

První jednání.

První scéna.

Pastýři zpívají v podvečer na břehu jezera Loch Katrine ve Skotsku. Z lesů je slyšet zpěv lovců. Přes jezero přijíždí na loďce Elena a zpívá o svém milém Malcolmovi. Na břehu se setkává se skotským králem Jakubem, který se představí jako "Uberto". Elena považuje Uberta za zbloudilého lovce a pozve jej k sobě domů.

Druhá scéna.

Po příjezdu do Elenina domova poznává Uberto v Elenině otci svého bývalého poručníka Douglase, který se přidal na stranu horalských povstalců. Elena se má podle otcovy vůle stát nevěstou vůdce povstalců Rodriga.

Třetí scéna.

Horalští povstalci vítají svého náčelníka - Rodriga. Ten se těší na svou nevěstu, kterou mu přivádí její otec Douglas. Oba ale zjišťují, že Elena ve skutečnosti miluje Malcolma. Přichází Serano a varuje před útokem králových vojsk. Povstalci se chystají na nadcházející bitvu.

Druhé jednání.

První scéna.

Uberto/Jakub přichází před bitvou zachránit Elenu a vyznává jí lásku. Ta ale zůstává věrná Malcolmovi. Dostane od Uberta prsten, který ji má ochránit. Objeví se Rodrigo a rozhodne se ztrestat cizince v souboji.

Druhá scéna.

Malcolm hledá svou milou a dozvídá se od Serana, že následovala svého otce, který se vydal do královského paláce jednat o uzavření míru. Rodrigo je mezitím zabit.

Třetí scéna.

Douglas žádá o mír, ale král odmítá. Vzápětí přichází Elena, které darovaný prsten zaručuje volný průchod. Zaslechne hlas Ubertův a zjišťuje, že neznámý cizinec je vlastně král Jakub.

Čtvrtá scéna.

Královský sál: král Jakub obměkčen Eleniným citem propouští v milosti Douglase i Elenina miláčka Malcolma. Je obnoven mír.

Jezerní paní (italsky La donna del lago, též "Jezerní panna" či "Dáma z jezera") je opera seria Gioacchina Rossiniho z roku 1819. Libreto napsal Andrea Leone Tottola na motivy stejnojmenné poémy Waltera Scotta ("The Lady of the Lake") z roku 1810. Byla to první opera na Scottův námět.

La donna del lago ("") est un opera seria en deux actes de Rossini, sur un livret d'Andrea Leone Tottola d'après le poème de Walter Scott "The Lady of the Lake" (1810). Il est créé le au Teatro San Carlo à Naples. Première à l'Opéra de Paris en 1824, première américaine en 1829, première reprise moderne au Mai musical florentin en 1958 sous la direction de Tullio Serafin avec Rosanna Carteri et Cesare Valletti.


Historie.

Nejstarší zmínka o parcele z roku 1377 připomíná zahradu domu měšťana Konráda Hausera. V 15. století byla parcela rozdělena pro pět domků, z nichž nárožní čp. 896/I vlastnil nejvyšší hofmistr krále Jiřího z Poděbrad, Jindřich z Dubé. Další domy vlastnili Kolovratové z Bezdružic, kteří také podnikli renesanční přestavbu. V letech 1570-1600 se dům nazýval "U tří černých hvězd" a byl majetkem Albrechta Kolovrata-Krakovského a Hynka Valdštejna na Vranově.  Při švédském bombardování roku 1648 byl dům poškozen. V raně barokní podobě se palác roku 1690 dostal do majetku hraběnky Johanny Barbory Eusebie Carretto-Cavrianiové z Millesima, která jej spojila se svými sousedními domy 896b/I a 896c/I. Jako šosovní dům se zahradou zdědil dům 896a roku 1699 Barbořin starší (nevlastní) syn Jan Ignác hrabě Carretto-Cavriani di Millesimo (̹zemřel 1740), zatímco dům 896c dědil mladší (vlastní) syn Jan Bernard Carretto-Cavriani di Millesimo (zemřel 1724).  Oba domy byly opět poškozeny dělostřelbou, a to při obléhání Prahy pruskými vojáky roku 1757. Poté byly sjednoceny do klasicistní podoby jediného domu v majetku hraběte Adolfa z Kounic, jehož vnuk roku 1860 dům prodal Sofii von Lämel, podle níž se dům jmenoval, poté, co jej dala zásadně přestavět a přistavět vozovnu, konírnu a sklad. Autorem architektonického návrhu přestavby byl Vojtěch Ignác Ullmann.  V zadní části parcely přistavěl v letech 1905 - 1906 Matěj Blecha dvoupatrovou administrativní budovu pro deník Prager Tagblatt. K této budově po roce 1929 přibyla tiskárna tiskařské firmy J. Mercy a syn.

Okolí.

V nedalekém okolí paláce nacházejí také další zajímavosti:

Millesimovský palác, též "Lämelův palác", "Prager Tagblatt" či "U tří černých hvězd", je jednopatrová klasicistní budova palácového typu čp. 896/II v ulici Panská č.o.8, na Novém Městě v městské části Praha 1, chráněná jako kulturní památka České republiky.

Le palais Millesimov, également "Palais Lämel", "Prager Tagblatt" ou "Aux Trois Etoiles Noires", est un bâtiment de type palais classique comportant deux étages situé n° 8 rue Panská, dans le quartier de Nové Město à Prague 1. Il est protégé en tant que monument culturel de la République tchèque.


Životopis.

Od šesti let docházela do tanečního studia, baletu se ale věnovala až od deseti let, kdy začala navštěvovat Kyjevské choreografické učiliště. Tam trénovala především s Valerií Suleginovou. V roce 1995, po ukončení šestiletého studia v kyjevské škole, se zúčastnila Mezinárodní soutěže mladých tanečníků v Petrohradě. Vyhrála druhé místo s variací princezny Floriny v "Pas de deux"" Modrého ptáka" z baletu "Spící krasavice", s Balanchinovým pas de deux a první místo s variací z baletu "Paquita".  Po soutěži měla přestoupila do Akademie A. Vaganovové v Petrohradě. Místo očekávaného druhého ročníku byla přijata rovnou do třetího, do třídy význačné kirovovské baleríny minulé generace Jeleny Jevtějevové. Ještě za studií ztvárnila Stín v "Bajadéře", Mášenku v "Louskáčkovi", královnu Dryád v "Donu Quijotovi" a umírající labuť přímo na jevišti Mariinského divadla.  Roku 1996 absolvovala Akademii Vaganovové a okamžitě byla přijata do souboru Mariinského baletu, i když jí bylo pouze 17 let. O rok později byla jmenována první sólistkou. V souboru tančila pod vedením baletní mistryně Olgy Mojsejevové, se kterou navázala dobrý vztah. V Petrohradě ztvárnila mnoho rolí jak v klasické, tak moderní choreografii, např.: Odetu-Odilii v "Labutím jezeře", Auroru ve "Spící krasavici", Medoru v "Korzárovi", Nikiju v "Bajadéře", Giselle ve stejnojmenném baletu a mnoho jiných rolí. Jejím stálým partnerem tam byl Igor Zelenskij.  V roce 2003 se stala členkou souboru moskevského Velkého divadla, rovněž se smlouvou první sólistky. Tam se dále zdokonalovala pod vedením Ljudmily Semeňakové. Kromě již uvedených rolí tam do svého repertoáru přidala Aspicii ve "Faraónově dceři", Kitri v "Don Quijotu", Carmen ve "stejnojmenném baletu", Hyppolitu/Titanii ve "Snu noci svatojánské" a další. V roce 2013 měla tančit Taťánu v "Oněginovi" Johna Cranka po boku Davida Hallberga, ale odmítla vystoupit z rozhořčení nad tím, že neměla být sólistkou v premiérovém obsazení.  Vystupovala také na nejvýznamnějších zahraničních scénách, např. v Royal Opera House v Covent Garden v Londýně, v Metropolitní opeře v New Yorku, v Paříži, nebo Mnichově. Mezi její partnery patřili kupř. José Manuel Carreño, Roberto Bolle, Jiří Bubeníček, Laurent Hilaire nebo Andrej Uvarov.  15. a 17. května 2013 vystoupila také poprvé v Praze, na scéně Státní opery tančila titulní roli v baletu "Giselle "a vysloužila si nadšené recenze.  Byla také jednou z hvězd slavnostního zahájení Zimních olympijských her 2014 v Soči (vystoupila mj. s Ivanem Vasiljevem ve fragmentu podle "Vojny a míru" Lva Nikolajeviče Tolstého).

Ocenění.

V roce 2005 byla jmenována zasloužilou umělkyní Ruské federace, v roce 2007 byla vyznamenána Státní cenou Ruské federace. V roce 2008 se stala národní umělkyní Ruské federace.  Obdržela dvakrát ruské divadelní ocenění Zlatá maska (v letech 1999 a 2000 za výkony v Balanchineově "Serenádě" a ve "Spící krasavici"). Za výkon v roli Hyppolity/Titanie v baletu "Sen noci svatojánské" získala v roce 2005 Cenu Benois de la danse.

Světlana Jurjevna Zacharovová (:, * 10. června 1979, Luck, Ukrajina) je ruská baletka, první sólistka Velkého divadla v Moskvě.

Svetlana Iourievna Zakharova (en, ) est une prodigieuse ballerine russe surnommée « La tsarine de la danse ». Elle est Prima Ballerina du Ballet du Bolchoï et de la Scala di Milan.


Historie.

Město vzniklo v rané fázi španělské kolonizace území Mexika v polovině 16. století. Jeho zakladatelem je španělský conquistador baskického původu Juan de Tolosa, zakládající listina je datována dnem 8. září 1548. Jméno města pochází od aztézkého názvu jednoho z místních indiánských kmenů, který jej získal od slova "zacatl", jenž označuje druh místní trávy.  První lidé se v regionu objevili před cca 10 000 lety, kdy klima bylo teplejší a vlhčí nežli dnes. Mezi řadou různých kmenů nakonec převládli Zacatecos. Krom jiného dobývali stříbro v okolních horách, a to již dlouho před příchodem Evropanů. Právě objev těchto bohatých zásob stříbra Španěly se stal impulzem pro založení města.  8. září 1548 byla oficiálně založena pevnost nazvána "Minas de Nuestra Señora de Remedios (Doly Naší paní Remedioské)", o dva roky později byla založena katolická farnost. Roku 1585 bylo místo povýšeno na město s názvem "Muy Noble y Leal Ciudad de Nuestra Señora de Zacatecas (Velmi ušlechtilé a spravedlivé msto Naší paní zacatecaské)" a získalo od krále Filipa II. Španělského svůj znak. Koncem 16. století bylo již město co do významu v těsném závěsu za Mexikem. Zacatecas se stalo jedním z nejvýznamnějších dolů na území Nového Španělska (další byly San Luis Potosí a Guanajuato). Město sloužilo jako výchozí bod pro další kolonizaci území severně od něj.  Záhy po získání nezávislosti Mexika se Zacatecas stal hlavním městem stejnojmenného státu. V polovině 20. let 19. století zde bylo otevřeno operní divadlo, pedagogická kolej, státní pokladna, Vrchní soud státu a další úřady a instituce. První železniční trať, spojující Zacatecas s Guadalupe byla dokončena roku 1880, spojení se Ciudad de México a El Pasem bylo navázáno roku 1884. Za mexické revoluce (1910–1917) byla v roce 1914 v městě svedena bitva mezi silami povstalců vedenými Franciscem Villou a vládními vojsky Victoriana Huerty; počet obětí této války byl vyčíslen na 8000.  Od roku 1993 figuruje historické centrum města na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO.

Zacatecas je mexické město v centrální části státu. Je hlavním městem stejnojmenného státu Zacatecas. Nachází se na mexické náhorní plošině v nadmořské výšce 2 440 m n. m. Jako hlavní město státu představuje Zacatecas kulturní, ekonomické, vzdělanostní, obchodní i správní středisko celého regionu. V aglomeraci měst Zacatecas a Guadalupe v roce 2010 žilo 298 143 osob.

Zacatecas est le chef-lieu de l'État de Zacatecas au Mexique, à au nord d'Aguascalientes. Elle est située à d'altitude au fond d'une vallée encaissée, au nord de la Sierra Fría, au pied du "Cerro de la Bufa".


Výskyt.

Výzkumy shodně ukazují, že muži mají sexuální fantazie celkově častěji než ženy; v počtu fantazií spuštěných "vnitřně", tj. bez podnětu v vnějšku, se muži a ženy sice neliší, ovšem u mužů je mnohem pravděpodobnější než u žen, že je myšlenky kolem sexu přivede nějaký podnět z vnějšího prostředí (může jít o něco, co muž viděl, slyšel, četl atd.). Tak například dotazníková studie 349 univerzitních studentů a zaměstnanců ukázala, že muži udávají průměrně 76,7 sexuálních fantazií za měsíc (tedy cca 2,5 denně), ženy 34,1 (tedy cca 1 denně). Ve skutečnosti jsou tyto počty založené na retrospektivních odhadech značně podhodnocené. V metodologicky dobře propracované studii využívající ruční mechanické počítadlo bylo zjištěno, že muži měli nejčastěji 18,6 myšlenek vztahující se k sexuální aktivitě za den (přitom retrospektivně odhadovali 5x denně), ženy na sex pomyslely 9,9x (a odhadovaly průměrně 3x). Zajímavé je, že muži nejen mysleli častěji na sex, ale mysleli též podstatně častěji i jiné základní potřeby, konkrétně na jídlo a spánek.  Nejčastěji mají sexuální fantazie muži i ženy v době mimo sexuální aktivitu, potom při masturbaci, ovšem mnoho lidí se jimi vzrušuje i v průběhu sexuálního styku s partnerem: ve výzkumu uvedlo 5% mužů a 6% žen, že sexuální fantazie má při souloži "téměř vždy", něco přes 50% mužů i žen je má "někdy" a "nikdy" cca 40% mužů i žen. Jako smysl sexuálních fantazií v průběhu pohlavního aktu muži i ženy shodně udávají usnadnění sexuálního vzrušení, zvýšení atraktivity partnera a představa aktivit, které s partnerem neprovozují.  Výskyt sexuálních fantazií zjištěných z dotazníků se také mění s dobou podle toho, jak se mění postoje společnosti k sexualitě. Např. ve studii z r. 1991 uvedlo sexuální fantazie jen 7% z žen narozených v r. 1910 oproti 44% z žen narozených v r. 1958.

Genderové rozdíly.

Mezi sexuálními fantaziemi mužů a žen jsou určité rozdíly, kromě rozdílů ve kvantitě (muži v dotaznících udávají zhruba 2x větší množství sexuálních fantazií než ženy) jsou zde i rozdíly kvalitativní. Mužské fantazie jsou sexuálně explicitnější (např. představy genitálu partnerky, detaily pohlavního styku atd.) a více jsou zaměřené vizuálně (jde v nich především o fyzický vzhled partnerky). Ženské fantazie jsou více emocionálnější (častěji obsahují představy pocitů a nálady), častěji se v nich zabývají i prostředím, v kterém sexuální aktivita probíhá a častěji zahrnují i osobní charakteristiky představovaného sexuálního partnera a svůj vztah k němu (představy romantického vztahu, oddanosti apod.) Fantazie mužů častěji než u žen zahrnují více sexuálních partnerů v průběhu jedné fantazie, více sexuálních styků s cizími partnery, častěji se vyskytuje tematika skupinového sexu. Ženy bývají v představách častěji v pasivnější roli jako příjemci sexu, muži v aktivnější roli. Muži mají stejné množství představ, ve kterých vystupují jako dominantní, jako představ, ve kterých jsou submisivní, ženy však mají více představ, ve kterých jsou submisivní. Muži také mají více druhů představ než ženy – ve výzkumu, kdy bylo mužům a ženám předložen seznam 55 sexuálních fantazií, z nichž měli zatrhnout ty, které měly v posledních 3 měsících, muži v průměru zatrhli 26,0 fantazií a ženy 14,2.

Nejčastější sexuální fantazie.

Nejčastější sexuální fantazie mužů i žen jsou:  Přehled hlavních témat a námětů sexuálních fantazií podávají následující dvě tabulky.

Další fantazie.

Fantazie o "znásilnění".

Zvláště u žen jde o relativně běžnou sexuální představu – podle různých výzkumů ji někdy mělo 31%-57% žen (medián 42%), přičemž pravidelně se touto představou vzrušuje 9%-17% žen (medián 14%). Tyto fantazie zahrnující počátečním donucení k sexuální aktivitě však rozhodně neznamenají, že by snad ženy chtěly zažít nebo v minulosti zažily nechtěnou vynucenou sexuální aktivitu, např. znásilnění. Pro tento druh fantazií je totiž typický posun z počáteční neochoty k ochotě a souhlasu se sexuální aktivitou v průběhu fantazie. Existence těchto fantazií bývá vysvětlována jako touha vidět sebe sama tak atraktivní, svůdnou a žádoucí, že muž, o kterého má žena zájem, avšak díky své počestnosti má zábrany jej vyjádřit, nad sebou ztrácí kontrolu až je ochoten použít sílu k překonání hraného odporu ženy k tomu, aby se jí zmocnil.

Fantazie s obsahy parafilií.

Na velkém reprezentativním vzorku 2450 lidí ze Švédska bylo zjištěno, že 11,6% lidí udává, že je vzrušuje představa voyerismu, 14,1% lidí udává, že je vzrušuje představa exhibicionistického chování.  Odhaduje se, že zhruba 5-10% populace mužů a žen provozuje nějakou formu sexuálního masochismu a to způsobem, s kterým souhlasí oba partneři, je jim příjemný a je považován za nepatologický. S tím jsou v souladu zjištění, že asi 8% žen fantazíruje o tom, jak je sexuálně degradováno, a asi 5% žen má lehce masochistické představy, např. o tom, jak je partner šlehá či jim jinak způsobuje fyzikou bolest.

Sexuální fantazie zahrnují jakékoliv bdělé erotické nebo sexuálně vzrušující představy či myšlenky. Mohou nabývat různých forem – od záměrně vytvořených a propracovaných příběhů po spontánní letmé myšlenky na sex, od reálných vzpomínek na dřívější proběhlé sexuální aktivity až po bizarní a zcela vybájené imaginace.

Un fantasme sexuel (ou fantasme érotique) est une représentation imaginaire qui permet à une personne d'imaginer des scénarios jusque là inassouvis. Le fantasme reste un stimulant efficace lorsqu'il n'expose pas le rêveur à des scènes qui deviennent obsessionnelles et qui nuiraient à son épanouissement social.


Složení.

Podle Plútarcha byl oddíl vytvořen osobním výběrem Gorgida a muži byli rozřazeni do pederastických párů, kdy starší muž byl zván "erastês" („milenec“/„milující“) a mladší "erômenos" („milovaný“). Přesný věk, ve kterém se muži stávali členy oddílu a kdy z něj odcházeli není přesně zaznamenán, ale komparací s obdobnými oddíly ve Spartě a Athénách se předpokládá, že muž byl po intenzivním víceletém výcviku regulérně přijat do oddílu tím, že dostal od svého erastêna plnou sestavu brnění a výzbroje, zhruba ve věku 20–21 let. Dále se předpokládá, že muži z oddílu odcházeli jako veteráni ve věku asi 30 let.

Nasazení a zánik.

Thébský Svatý oddíl se značně vyznamenal roku 371 př. n. l. v bitvě u Leukter, kde sehrál klíčovou úlohu v porážce Sparty. K zničení a rozpadu Svatého oddílu došlo roku 338 př. n. l. v bitvě u Chaironeie, kde bylo 254 mužů zabito a 46 zraněno nebo zajato. Jednalo se o drtivou porážku Théb, která vedla ke vzniku Korintského spolku pod vedením Filipa II. Makedonského roku 337 př. n. l.

Památník.

V Chaironei byl Thébami na počest svého padlého elitního oddílu postaven monumentální památník v podobě lva na podstavci. Později byl památník ztracen, dokud na něj náhodou nenarazil roku 1818 anglický architekt George Ledwell Taylor, který trávil léto s přáteli v Řecku. Památník byl odkryt, ale již během řecké osvobozenecké války byl z větší části zničen z rozhodnutí řeckého generála, který doufal, že pod ním nalezne ukrytý poklad, ale objevil pouze těla s výzbrojí.  Později v 19. století byl na místě památníku podniknut archeologický průzkum, který nalezl 254 těl pohřbených v 7 řadách. Od konce 19. století začal britský archeolog Cecil Harcourt Smith nabízet řeckému království, že památník zrekonstruuje, což úřady dlouho nechtěly povolit, ale nakonec roku 1902 ustoupily. Lev byl rekonstruován úlomek po úlomku, pouze podstavec musel být zbudován nový.

Svatý oddíl (ve starověké řečtině: "Ἱερὸς Λόχος", "Hieròs Lóchos") byl elitní oddíl v armádě starověkého řeckého města Théby tvořený 150 páry mužů, kteří spolu žili ve stejnopohlavních svazcích. Skupina byla vytvořena pravděpodobně roku 378 př. n. l. thébským velitelem Gorgidem. Hlavní ideou elitního oddílu byla představa, že muži, kteří jsou si vzájemně romantickými partnery a chovají k sobě hluboké city, budou výrazně efektivněji společně bojovat, aby zabránili zranění nebo dokonce smrti svého milovaného.

Le Bataillon sacré (en grec ancien / ) était un corps d'élite, peut-être mythique, de l'armée thébaine, dans la Grèce antique. Il est parfois appelé légion thébaine, bien que cette expression désigne plus couramment une légion mentionnée par le martyrologe chrétien (voir article Massacre de la légion thébaine).


Lokace.

Kostel se nacházel na území dnešního 5. obvodu. Vedl na ulici "Rue Saint-Jacques" v místě, kde se dnes nachází Sorbonna a ulice "Rue des Écoles".

Název.

Kostel byl původně zasvěcen syrským mučedníkům svatým Sergiovi a Bacchovi. Místo se nazývalo „"Benoît Sire Dieu"“ (Požehnaný Pán Bůh) a sémantickou deformací se od 13. století změnilo patrocinium na kostel Saint-Benoît (tj. svatého Benedikta). Oproti křesťanské tradici nebyl kostel postaven s kněžištěm na východ, ale směřovalo na západ, takže byl lidmi nazýván "bétourné", ve staré francouzštině špatně otočený nebo přetočený.  Francouzský král František I. nechal na počátku 16. století kostel přestavět do správné osy a kostel se pak nazýval „"bistourné"“ (tedy dvakrát otočený) a deformací se také nazýval „"bestourné"“.

Historie.

Kostel byl založen v 5. století na místě, kde byl podle legendy zatčen svatý Diviš před svou popravou.  Kostel byl ve středověku místem kultu svatého Mathurina, který byl vzýván při léčbě duševně nemocných a posedlých. Zdejší oltář mu byl zasvěcen. Kostel byl proto poutním místem mnoha duševně nemocných s nadějí na uzdravení.  V roce 1431 se kaplanem v kostele stal Guillaume de Villon, adoptivní otec Françoise Villona.  Během Velké francouzské revoluce byl kostel zrušen a v roce 1790 přeměněn na obchod s moukou.  Kostel byl zbořen v roce 1854 při stavbě současných budov Sorbonny a ulice "Rue des Écoles".

Pozůstatky.

Varhanní skříň a kazatelna byly po zboření přeneseny do nedalekého kostela Saint-Jacques-du-Haut-Pas. Mramorové sousoší Ukládání do hrobu bylo přesunuto do kostela Saint-Étienne-du-Mont. Gotický portál se sochami svatého Benedikta a svaté Scholastiky byl rovněž zachráněn a dnes je umístěn v severní zdi Musée Cluny. Existuje rovněž ulice s názvem "Rue du Cimetière Saint-Benoist" odkazující na kostelní hřbitov.

Kostel Saint-Benoît-le-Bétourné (doslovně "svatého Benedikta špatně otočeného") byl kostel založený v 5. století v Paříži a zbořený v roce 1854.

L'église Saint-Benoît-le-Bétourné est une église dédiée aux martyrs syriens Serge et Bacchus et fondée au à Paris, sur la rue Saint-Jacques dans l'actuel de Paris. Elle fut détruite en 1831 pour faire place au théâtre du Panthéon, rasé en 1854 pour permettre le percement de la rue des Écoles.


Jméno a tituly.

Védské "agni" znamená jednoduše „oheň“ a vychází z praindoevropského "*hngwni" téhož významu, stejně jako latinské "igni" nebo řecké "oheň". Na rozdíl od kořene "*péhur", taktéž označujícího oheň a objevující se ho například v řeckém "pýr" nebo anglické "fire", však je rodu životného a tak naznačuje chápání ohně jako živoucí, snad i božské, síly.  Mezi různá Agniho jména a postavy s ním splývající patří:

Funkce.

Agni splývá s obětním ohněm, nazývaným též "agni", v Rgvédu jsou oba pojmy těžko rozlišitelné. Do ohně se vhazovala či vlévala obětina a jeho prostřednictvím se dostávali oběti k bohům, pro které je oheň jejich ústy, jazykem a lžící, a jehož zásluhou se také obětiny stávají chutnými. Je nejlepší hótarem – obětníkem, proto má obětovat za lidi, je sám s obětinou identifikován či se sám obětuje. Agni je hojně spojován s ghí – přepuštěným máslem, běžnou védské obětí, tím je je zaléván, koupe se v něm, je v něm oděn, je jeho okem a máslem se mu lesknou vlasy.

Zrození.

Existuje řada podání o jak byl Agni zrozen, ačkoliv nejčastějším je že jej sám zplodil nebeský bůh Djaus:  Podle Arthura A. Macdonnela odráží množství podání o Agniho zrození mnoho přirozeností tohoto božstva. Ve své pozemské podobě může být také zrozen z rozdělávání dvěma dřívky či obecně ze dřeva, díky svému neustálému znovuzrozování je je mladým bohem, ale zároveň je starý a někdy je označován za nejstaršího z bohů.  V Šatapathabráhmaně se bůh stvořitel Pradžpati spojí tříkrát s Vák – Řečí, prostřednictvím "manas" – myšlení otěhotněl a porodil osm bohů a z nich jako prvního Agniho, poté dvanáct Áditjů a nakonec "višvé dévás" – všechny bohy.

Vlastnosti.

Agniho podoba ve védech kromě spojení s máslem odráží především jeho ohnivý charakter. Má plamenné či zlatohnědé vlasy, ostré či planoucí čelisti, zlaté či zářivé zuby, železné stoličky, hořící hlavu či je trojhlavý. Také má tři či sedm jazyků, později byl každý z nich pojmenován a sedm jazyků mají i jeho koně, dále má čtyři či tisíc očí. Díky své zářící a jasné přirozenosti stejně jako Slunce zahání temnotu a když je narozen či rozžehnut nastává úsvit. Zároveň jsou však jeho stopy a lýtka černá a jeho koně za sebou zanechávají černou brázdu. Je přirovnáván k býkovi, hřebci, případně orlu či jinému ptáku. Je lučištníkem, ostří svůj plamen jako se ostří meč a je spojován se zlatem a sekerou. Jeho potravou je dřevo či přepuštěné máslo – ghí a je proslulý svou velkou chutí k jídlu. Jezdí v zářícím či bleskovém voze taženém jemu podobnými koňmi.

Agni (v sanskrtu अग्नि „Oheň“) je védský bůh ohně, obětník bohů a prostředník mezi bohy a lidmi. Reprezentuje oheň pozemský, bleskový i sluneční, pozemský oheň zahrnuje především oheň obětní, jehož prostřednictvím obětují lidé bohů, ale také oheň domácí a pohřební. Díky své široké funkci byl velice významným božstvem a v Rgvédu je mu věnováno minimálně dvě stě hymnů, což je druhý největší počet hymnů po Indrovi, na rozdíl od něj však nemá výrazné antropomorfní rysy. Je řazen mezi Vasuje, božstva reprezentující živly a vesmírná tělesa, a v pozdější době byl považován za jejich vůdce. Jeho manželkou je Sváhá, s kterou zplodil boha války Skandu. V pozdějším hinduismu jeho význam upadal v souvislosti s nahrazením zápalné oběti "agni" nezápalnou púdžou. Stal se především ochráncem jihovýchodního směru a byl zobrazován jezdící na beranu, s dvěma či třemi páry paží, ohnivým oštěpem a dýmem.

Agni (sanskrit en devanagari : अग्नि) est l'une des principales puissances agissantes numineuses du Védisme, seigneur du feu sacrificiel et du foyer.


Výskyt.

Šupinatky se vyskytují v rovníkové Africe od Guiney na západě přes Sierru Leone, Ghanu, Nigérii a další menší státy u pobřeží Guinejského zálivu; v centrální Africe pak přes Demokratickou republiku Kongo zasahuje i do Keni a Tanzanie až téměř k pobřeží Indického oceánu. Nejjižněji pak žijí v severních částech Angoly, Zambie a Malawi.  Obývají tropické deštné lesy a zasahují i do okrajových oblastí světlých tropických lesů, ale např. druh "Anomalurus beecrofti" se přizpůsobil i životu na plantážích olejnatých palem.

Taxonomie.

Známé rody jsou rozděleny do dvou podčeledí:  podčeleď Anomalurinae  podčeleď Zenkerellinae

Vzhled.

Šupinatky svým vzhledem připomínají létající veverky – zejména poletuchy a poletušky (tribus Pteromyini) – ale charakteristické znaky jejich zubů, lebky i dalších částí kostry bližší příbuznost vylučují. Vnější podobnost je zřejmě výsledkem adaptace na stejné prostředí.  Délka jejich těla je v rozmezí 63–432 mm, ocas měří 60–456 mm. Jejich srst je hladká a většinou výrazně barevná. Mají dobře vyvinuté prsty se silnými drápy.  U kořene ocasu mají dvě řady překrývajících se šupin, které jim pomáhají při lezení po hladké kůře stromů a zřejmě také působí jako protiskluzová podložka při přistávání. Ostatní část ocasu je osrstěná a na jeho konci bývá štětička chlupů.  Šupinatky mají mezi předníma nohama, zadníma nohama a ocasem blánu, která je podobná bláně australských vakoveverek (rod "Petaurus"), ale vpředu je vyztužena chrupavčitým výběžkem, který vystupuje z loketního kloubu (poletuchy a poletušky mají podobný výrůstek, který však vychází ze zápěstí). Oči a uši šupinatek jsou velké. Mají celkem 20 zubů; jejich zubní vzorec je

Způsob života.

Většina šupinatek jsou noční tvorové, kteří začínají být aktivní krátce po západu Slunce. Šupinktka plchovitá ("Zenkerella insignis"), která jako jediná nemá po bocích těla blánu, žije denním životem. Podobně jako poletuchy nebo letuchy nejsou schopny aktivního letu, ale vhodným napínáním své blány dokáží přeletět velkou vzdálenost – byl pozorován let dlouhý 250 m.  Doupata si budují v dutinách stromů až 40 m nad zemí. Přes den se někdy přidržují na kmenech stromů. Často žijí v párech a někdy se sdružují do větších skupin (např. šupinatka západoafrická).  Potrava je obecně rostlinná; konkrétněji je známá jen u některých druhů – jde o tropické ovoce, květy a listy, ale i kůra stromů a hmyz.

Stupeň ohrožení.

Žádný druh této čeledi není ohrožen a v červeném seznamu druhů jsou tedy šupinatky vyhodnoceny jako málo dotčený druh. Pouze u šupinatky západoafrické ("Anomalurus pelii"), dříve považované za obecně se vyskytující druh v Libérii, Pobřeží slonoviny a Ghaně, není dostatek pozorování z novějšího období, a proto je její „stupeň ohrožení“ označen jako Chybí údaje.

Šupinatkovití (Anomaluridae) je čeleď menších až středně velkých hlodavců z podřádu Anomaluromorpha, kam patří i noháčovití (Pedetidae). Zahrnuje 3 rody s celkem 7 druhy žijícími v tropických, okrajově i subtropických oblastech rovníkové Afriky.

Les Anomaluridés (Anomaluridae) sont une famille de mammifères rongeurs souvent appelés écureuils volants bien que ne faisant pas partie des écureuils proprement dits de la famille des Sciuridae. Il faut donc les distinguer des vrais écureuils volants qui forment la tribu des Pteromyini au sein des Sciuridés. Les Anomaluridés ne se rencontrent que dans les forêts d'Afrique. Ces rongeurs se déplacent en planant grâce à une membrane, le patagium, qui relie leurs membres antérieurs aux membres postérieurs.


Anatomie CARů.

Nejčastější formou těchto molekul jsou splynuté jednoduché řetězce variabilních fragmentů (scFV), odvozených od monoklonálních protilátek, připojené k CD3-zeta transmembránové části a endodoméně. Tyto molekuly přenášejí signál zeta, jako odpověď na rozpoznání cílové molekuly pomocí scFV. Příkladem takového konstruktu je 14g2a-Zeta, kde jsou připojeny scFV odvozené od hybridomu 14g2a (který rozpoznává disialogangliosid GD2). Když T buňky exprimují tuto molekulu (obvykle v důsledku transdukce onkoretrovirovým vektorem) rozpoznává a zabijí cílovou buňku, která exprimuje GD2 (např. neuroblastomové buňky). K zacílení maligních B buněk je využíváno CAR-modifikovaných T buněk, které rozpoznávají specifické molekuly pro B buněčné linie, např. CD 19.  Variabilní části na těžkém a lehkém řetězci imunologlobinu jsou spojeny pomocí flexibilního linkeru do formy scFV. scFV má k sobě připojen signální peptid k řízení vznikajícího peptidu do endoplazmatického retikula a jeho následné expresi (je štěpen). Flexibilní spacer umožňuje scFV orientovat se v různých směrech, což umožňuje vazbu k antigenu. Transmembránová doména je typicky hydrofobní alfa-helix struktura, odvozena z původní molekuly signální endodomény, která vyčnívá do buňky a přenáší požadovaný signál. Skutečnost, že tyto molekuly skutečně fungují, je na první pohled překvapující. Na druhý pohled si uvědomíme, že bílkovina typu I jsou de facto dvě bílkovinné domény spojeny transmembránovým alfa-helixem. Lipidovou dvouvrstvou prochází transmembránová doména, která od sebe izoluje vnější část (ektodoména, z ang.: ectodomain) od vnější části (endodoména, z ang.: endodomain). Není tedy už překvapením, že propojením ektodomény z jednoho proteinu k endodoméně druhého proteinu vznikne molekula, která je schopna rozpoznat svůj cíl a následně přenést signál do buňky.  Pro lepší pochopení dané problematiky, budou jednotlivé složky tohoto systému probrány jednotlivě:

Ektodoména – signální peptid.

Signální peptid řídí vznikající protein v endoplasmatickém retikulu. Je to důležité, jestliže má být receptor glykosilovaný a ukotvený v buněčné membráně. Eukaryotické signální peptidy obvykle dobře fungují. Obecně platí, že ve většině případů je signální peptid přirozeně připojen k NH2 konci (např. u scFV se orientuje: lehký řetězec – linker – těžký řetězec).

Ektodoména – rozpoznání.

Jako antigen rozpoznávající doména slouží obvykle scFV, ale existuje však mnoho alternativ. Například u nativního TCR alfa a beta řetězce byla antigen rozpoznávací doména popsána jako jednoduchá ektodoména (např. CD 4 ektodoména k rozpoznání buňky nakažené HIV), ale bylo též popsáno mnoho dalších, více exotických rozpoznávajících komponentů, jako je např. navázaný cytokin (které rozpoznávají buňky, které nesou receptor pro daný cytokin). Jako antigen rozponávající region můžeme použít cokoli, co váže cílovou molekulu s dostatečnou afinitou.

Ektodoména – spacer.

Spacer váže antigen-vázající doménu k transmembránové doméně. Měla by být dostatečně flexibilní, aby zaručila, že se antigen-vazebná doména může orientovat v různých směrech a tím usnadnit rozpoznání antigenu. Nejjednodušší formou je tzv. hinge region z IgG1. Alternativou je CHCH region z imunoglobulinu, nebo části z molekuly CD3. Pro většinu scFV konstruktů je tzv. hinge region z molekuly IgG1 dostatečný. Nicméně nejlepší spacer musí být stanoven empiricky.

Transmembránová doména.

jedná se o hydrofobní alfa-helix, který prochází buněčnou membránou. Obecně se používají transmembránové domény z nejproximálnějších membránových částí endodomén. Zajímavé je, že užití CD3-zeta transmembránové domény má za následek inkorporaci artificiálního TCR do nativního TCR, faktoru, který je dependentní na přítomnosti nabitého zbytku kyseliny aspartamové transmembránového nativního CD3-zeta. Rozdílné transmembránové domény mají za následek rozdílnou receptorovou stabilitu. CD28 transmembránová doména má za následek jasnou expresi a stabilní receptor.

Endodoména.

Jedná se o koncovou část. Po rozpoznání antigenu se receptory shlukují a přenášejí signál do vnitra buňky. Nejčastěji používanou endodoménou je CD3-zeta, která obsahuje tři molekuly ITAM. Slouží jako přenašeč signálu T buňkám po navázání antigenu. CD3-zeta však nemusí vždy poskytovat zcela dostačující signál k aktivaci, a je nutné přidat ještě další kostimulační signály. Například je možné použít chimerní CD28 nebo OX40 společně s CD3-zeta k přenosu signálu k proliferaci, či k přežití buňky. V některých případech lze kombinovat všechny tři molekuly dohromady.

Evoluce v projektování T buněčných CARů.

První generace CARů zpravidla měla intracelulární doménu z CD3ξ řetězce, který sloužil jako primární vysílač signálů z endogenních TCR. U Druhé generace CARů byly přidány do cytoplazmatických částí CARů intracelulární signální domény z různých kostimulačních receptorů (např. CD28, 41BB, ICOS), které poskytovali další signály T buňkám. V případě Druhé generace CARů, předklinické studie poukázaly na to, že dochází u T buněk k posílení protinádorové imunity. Novější Třetí generace CARů již kombinuje různé signalizační domény, jako je CD3-zeta – CD28 – 41BB nebo CD3-zeta – CD28 – OX40.

Klinické studie testující Chimérní antigenní receptory.

Tato metoda je založena na reprogramování T buněk vektorem (např. virovým). Buňky následně exprimují chimerické antigenní receptory, které jsou cíleny proti nádorovým buňkám a jejím rozeznáním umožňují jejich následné zničení. Díky tomuto poznatku, se CARs-modifikované T buňky staly středem zájmu vědců z celého světa, kteří se v pre-klinické fázi zajímají o jejich optimalizaci v oblasti struktury a signalizace. V současné době již probíhají klinické studie, které naznačují jisté budoucí využití této metody v léčbě maligních stavů.  První generace CARs-modifikovaných T buněk zaznamenala úspěch během preklinických testů a následně vstoupila do první fáze klinických studií. CARs-modifikované T buňky byly cíleny na ovariální karcinom, neuroblastom a různé typy leukemií a lymfomů (viz tab.). Klinické studie neprokázaly významný klinický přínos a upozornily na nedostatečnou anti-nádorovou aktivitu, poruchu aktivace, nedostatečnou perzistenci a homing do místa nádoru. Jen v několika případech u pacientů s B-lymfomem (léčených αCD20-CD3ζ CAR-modifikovanými T-buňkami) a neuroblastomem (léčených ScFv-CD3ζ CAR-modifikovanými T buňkami), byla pozorována částečná odpověď - stabilizace stavu, nebo došlo k remisi onemocnění. Druhá a třetí generace CARs-modifikovaných T buněk vedla ke zlepšení aktivačního signálu, zvýšení proliferace, zvýšení produkce cytokinů a celkovému zlepšení efektorových funkcí CAR-modifikovaných T buněk v pre-klinických modelech. Obě dvě tyto generace CARs-modifikovaných T buněk vstoupily do klinických testů. Již první klinické testy naznačují velmi slibné výsledky. Ve studii s αCD19.4-1BB-CD3ζ T buněk u pacientů s chronickou lymfatickou leukemií došlo ke kompletní remisi a u jednoho pacienta k dílčí reakci, která probíhala 10 měsíců po léčbě. Navíc bylo nalezeno zvýšení CAR-modifikovaných buněk o tři řády, které infiltrovali a lyzovali nádorovou tkáň. Zajímavostí je, že některé CARs-modifikované T buňky vykazovaly fenotyp paměťových buněk, což může sloužit jako prevence relapsů onemocnění. Ačkoli tyto modifikované T buňky vykazovaly výrazný terapeutický efekt, jejich cytotoxická činnost vedla k nebezpečnému syndromu z lýzy nádoru, který se vyvinul 3 týdny po podání první infuze CARs-modifikovaných T buněk.  Nedávno zveřejněné vedlejší účinky poukazují na fakt, jak je důležité dbát na opatrnost, při použití CARs-modifikovaných T buněk druhé a třetí generace. Pacient zemřel 5 dnů po cyklofosfamidové chemoterapii, která zahrnovala infuzi modifikovaných T buněk, obsahující část z CD28. Toxicita vedla k nárůstu prozánětlivých cytokinů, plicní toxicitu, multiorgánové selhání a eventuální smrt pacienta. Dalším problémem je tzv. off target cytotoxicita, která vede k autoimunním reakcím, kvůli tomu, že většina tumor-asociovaných antigenů se vyskytuje i na normální tkáni.  Velkým slibem do budoucna je imunoterapie rakoviny, bez toxicity konvenční léčby. Podle pre-klinický a klinických studií CAR-modifikované buňky dávají naději. Léčba touto metodou má několik výhod: rozpoznání cíle nezávislé na HLA antigenech, použitelnost pro většinu pacientů a rychlé dodání buněk. Pro úspěšnou aplikaci těchto buněk bude však nutné identifikovat cílové antigeny vyjádřené na nádorových buňkách, čímž se značně sníží riziko cytotoxicity.,  Aktuální seznam tumorových antigenů a CARs uplatněných v in-vitro a in-vivo trudiích, :

Zlepšení bezpečnosti adoptivního přenosu CAR-modifikovaných buněk jako terapie rakoviny.

Adoptivní přenos buněk, které exprimují chimerní antigenní receptory, jsou považovány za slibné protirakovinné terapeutikum. CAR-modifikované buňky mohou být navrženy tak, aby byly cíleny proti některým tumor-asociovaných antigenům a díky tomu mohou být specificky cíleny individuálně pro každého pacienta. Díky tomu se jedná se o slibnou terapeutickou metodu léčby rakoviny. Poté co jsou pacientovi odebrány T-buňky, jsou geneticky upraveny k expresi CARů, konkrétně zaměřených proti pacientovým nádorovým antigenům. Následně jsou připraveny k infúzi zpět do těla pacienta. Ačkoli adoptivní přenos CAR-modifikovaných buněk je jedinečným a perspektivním léčebným prostředkem rakoviny, existují významné obavy o bezpečnost této metody. Klinické studie této terapie ukázaly potenciální toxické účinky CARů, když zdravé tkáně exprimují stejné cílové antigeny jako jsou obsaženy v nádorových buňkách, což vede ke stavům podobným graft-versus-host disease(GvHD). Potenciálním řešením tohoto problému je sestrojení sebevražedného genu, který by byl vložen do modifikovaných T-buněk. Touto cestou by došlo ke spuštění sebevražedných genů v aktivovaných CAR-modifikovaných T-buněk. Tato metoda byla již bezpečně a efektivně při transplantaci hematopoetických kmenových buněk (HSCT). V současné době jsou sebevražedné geny podrobeny klinickým testum, pro svůj potenciál zmírnění těchto vedlejších účinků při současném zvýšení protinádorových účinků.

Artificiální T buněčné receptory (známé také jako chimerní T buněčné receptory, dimerní T receptory, chimerní antigenní receptory - CARs) jsou receptory, které jsou navrženy tak, aby přenesly libovolnou antigenní specifičnost na imunní efektorovou buňku. Tyto receptory jsou užity k přenosu specificity monoklonální protilátky na T buňku, s přenosem jeho kódovací sekvence napomáhá retrovirový vektor. Tímto způsobem můžeme vytvořit velký počet nádorově specifických T buněk. Již během první fáze klinických studií CARs se ukázala účinnost těchto přístupů.

Un récepteur antigénique chimérique (de l'anglais "chimeric antigen receptor" ou CAR) est une molécule créée en laboratoire pour permettre aux cellules immunitaires de reconnaître et de cibler des protéines présentes à la surface d'autres cellules, par exemple présentes à la surface de cellules tumorales.


Život.

Grigorij Valerijevič Alfejev se narodil 24. června 1966 v Moskvě. V letech 1972–1982 studoval hru na violu a klavír v moskevské škole Gněsinského, v letech 1983–1986 v Moskevské státní konzervatoři. V období 1984–1986 sloužil v sovětské armádě. V lednu roku 1987 se stal mnichem, v roce 1991 ukončil studia na Moskevské duchovní akademii.  V letech 1991–1993 studoval homiletiku, dogmatickou teologii, Nový zákon a byzantskou řečtinu v Moskevské duchovní akademii, v Teologickém institutu sv. Tichona a na Pravoslavné univerzitě sv. apoštola Jana.  V období 1993–1995 studoval na University of Oxford (UK) pod vedením biskupa Kallista Wareho. V roce 1995 dokončil disertaci na téma Sv. Symeon Nový Teolog a pravoslavná tradice, za niž obdržel titul doktora filosofie.

Církevní činnost.

V roce 1987 vstoupil do kláštera sv. Ducha v litevském Vilniusu, kde byl postřižen na mnicha, diákona i kněze v tomtéž roce. Do roku 1991 působil v Litvě jako farní kněz. V letech 1995–2001 působil jako zmocněnec mezikřesťanských vztahů Oddělení vnějších vztahů Moskevského patriarchátu. Rovněž přednášel v Rusku (Smolensk, Kaluga), Spojených státech (Saint Vladimir's Orthodox Theological Seminary, Saint Herman’s Orthodox Theological Seminary) a Velké Británii (Cambridge University).  27. prosince 2001 byl jmenován biskupem a 14. ledna 2002 vysvěcen patriarchou moskevským a vší Rusi Alexijem II.  Z funkce vikáře biskupu v surožské diecézi ve Velké Británii byl na žádost metropolity Antonije Surožského odvolán a 17. června 2002 jmenován vedoucím mise Ruské pravoslavné církve u evropských institucí v Bruselu.  7. května 2003 byl jmenován rovněž biskupem vídeňským a rakouským (s působností též v budapešťské diecézi a Maďarsku).  31. března 2009 byl jmenován biskupem volokolamským, vikářem Jeho Svatosti patriarchy moskevského a vší Rusi, vedoucím Oddělení vnějších církevních vztahů moskevského patriarchátu, a také stálým členem Svatého synodu RPC. Na velikonoční pondělí roku 2009 byl povýšen na arcibiskupa a 1. února 2010 povýšen do hodnosti metropolity.

Vědecká činnost.

Metropolita Ilarion je autorem více než 600 publikací, z nichž byla řada přeložena do cizích jazyků. Z nejdůležitějších knih zmiňme alespoň monografie věnované Izáku Syrskému (Духовный мир преподобного Исаака Сирина, Sankt-Peterburg 2002, česky Izák Syrský a jeho duchovní odkaz, Červený Kostelec 2010) Řehoři z Nazianzu (Жизнь и учение св. Григория Богослова. Moskva, 1998, 2001, 2007), byzantskému mystikovi Symeónu Novému Theologovi (St Symeon the New Theologian and Orthodox Tradition, Oxford 2000, 2005; ruská verze: Преподобный Симеон Новый Богослов и православное Предание, Moskva 1998, 2001) či dvousvazkové dílo věnované dějinám onomatodoxie a tzv. imjaslavským sporům na Athosu a v Rusku na přelomu 19. a 20. století (Священная тайна Церкви. Введение в историю и проблематику имяславских споров. Sankt-Peterburg 2002, 2007). Do sedmi jazyků byl přeložen jeho úvod do pravoslavné dogmatiky (Таинство веры. Введение в православное догматическое богословие. Moskva 1996, 2000, 2004, 2005, 2007). Za završení katechizačního úsilí autora lze považovat třídílné kompendium Pravoslaví, z něhož dosud vyšly dva objemné svazky (Православие. Том I: История, вероучение и каноническое устройство Православной Церкви. Moskva, 2008; Том II: Храм и икона. Таинства и обряды. Богослужение и церковная музыка. Moskva 2009). Kromě vědecké hodnosti doktora filosofie z Oxford University je rovněž držitelem doktorátu z oblasti teologie, který získal v pařížském Pravoslavného institutu sv. Sergije (1999). V únoru 2005 byl zvolen privat-docentem Fribourské univerzity ve Švýcarsku.

Hudební a skladatelské aktivity.

Metropolita Ilarion Alfejev se rovněž věnuje vážné hudbě – jeho skladby Božská liturgie (Божественная Литургия), Celonoční bdění (Всенощное бдение), Vánoční oratorium (Рождественская оратория) a nejnověji též Umučení podle Matouše (Страсти по Матфею) byly s úspěchem provedeny v letech 2006–2009 mj. v Moskvě, Římě, New Yorku, Washingtonu, Torontu, Bostonu a Melbourne.

Ekumenické aktivity.

Jako člen komisí v rámci Světové rady církví se metropolita Ilarion výrazně profiluje i na poli ekumenickém, a to již od roku 1998. Je rovněž členem komise pro pravoslavno-katolický dialog, pravoslavno-anglikánský dialog a dialog mezi pravoslavím a reformovanými církvemi. V září roku 2009 přijal pozvání kardinála Waltera Kaspera a navštívil papeže Benedikta XVI. a další významné představitele ekumenického dialogu v římskokatolické církvi. V roce 2010 pronesl na zasedání angikánských biskupů v Lambethském paláci řeč, v níž kritizoval návrhy svěcení ženských biskupů a tolerance homosexuality v některých anglikánských kruzích.

Ilarion Alfejev (* 24. června 1966) je biskup Ruské pravoslavné církve (RPC), v současnosti působící jako metropolita volokolamský, teolog, církevní historik a skladatel. Zastává také funkci vedoucího oddělení vnějších církevních vztahů moskevského patriarchátu a je stálým členem Svatého synodu RPC. Publikuje knihy z dogmatické teologie, patrologie a církevních dějin, překládá z řečtiny a syrštiny a skládá vážnou hudbu.

Le métropolite Hilarion (né Grigori Valerievitch Alfeïev le à Moscou), est un théologien et évêque orthodoxe russe, métropolite de Volokolamsk et président du département des relations extérieures du Patriarcat de Moscou.


Život.

Původ, mládí.

Luisa Hollandina se narodila jako druhá dcera/šesté dítě „zimního krále“ Fridricha Falckého (1596–1632) a jeho manželky, anglické princezny Alžběty Stuartovny (1596–1662). Jejími prarodiči byli z otcovy strany falcký kurfiřt Fridrich IV. Falcký a jeho manželka Luisa Juliana Oranžská, z matčiny pak anglický král Jakub I. Stuart a Anna Dánská. Světlo světa spatřila v nizozemském Haagu, kam uprchli její rodiče po ztrátě českého trůnu po bitvě na Bílé hoře; jako jejich první dítě v holandském exilu byla – neboť místo jejího kmotra zaujal nizozemský parlament ("Generalstaaten") – pokřtěna jako Luisa Marie Hollandina. Malá princezna vyrůstala v péči vychovatelů v Leidenu. Po ukončení vzdělání se vrátila zpět na dvůr své matky do Haagu. Zde se o její ruku ucházel mezi jinými např. braniborský kurfiřt Fridrich Vilém.

Malířka.

Luisa Hollandina byla talentovaná malířka; věnovala se především portrétní malbě pod vedením nizozemského malíře Gerrita van Honthorst. Její díla, natolik kvalitní a zdařilá, že byla často připisována jejímu učiteli, představují většinou její blízké příbuzné; většinou jsou uložena v muzeích v Německu. Luisině umělecké tvorbě byla nicméně věnována pozornost teprve v 80. letech 20. století.

Konverze.

19. prosince roku 1657 z Antverp, kde ještě jako jediná ze sourozenců žila po boku své matky, utekla do Francie, kam ji pozvala její teta z matčiny strany Henrietta Marie Bourbonská. Zde stejně jako její mladší bratr Eduard přestoupila v jednom karmelitánském klášteře na katolickou víru. Útěk a konverze vedly k definitivnímu odpoutání od matky. 25. března roku 1659 se stala novickou a 19. září následujícího roku 1660 jeptiškou kláštera cisterciaček v Maubuissonu v Saint-Ouen-l'Aumône (poblíž Paříže), kde se i nadále věnovala malování. Na přímluvu francouzské Koruny se stala v srpnu roku 1664 jeho abatyší. Od nizozemského parlamentu přesto dostala doživotní důchod a také Ludvík XIV. jí udělil roční rentu 6 000 livrů. Luisa Hollandina podporovala svou nejmladší sestru Žofii v úsilí o církevní sjednocení a byla považována za podporovatelku Jacques Bénigne Bossueta.  Byla ve velmi úzkém vztahu se svou neteří Liselottou (provdanou vévodkyní orléanskou), která často navštěvovala Maubuisson. Poslední léta svého života, poté, co ji v roce 1705 ranila mrtvice, byla Luisa Hollandina částečně ochrnutá. Zemřela 11. února 1709 v požehnaném věku 87 let v Maubuissonu, kde byla i uložena k poslednímu odpočinku.

Luisa Marie Falcká, zvaná Luisa Hollandina, německy "Luise Hollandine von der Pfalz" (* 18. dubna 1622, Den Haag – 11. února 1709, cisterciácký klášter Maubuisson), byla falcká princezna, titulární falckraběnka, v letech 1664–1709 abatyše kláštera Maubuisson, malířka a mědirytec.

Louise-Hollandine du Palatinat, née le à La Haye et morte le, est une aristocrate, artiste peintre et abbesse allemande.


Historie.

2010: Debut jako JYJ, japonské turné a The Beginning.

Založení tříčlenné skupiny bylo oznámeno v dubnu 2010 společností Rythm Zone (pod-labelem společnosti Avex). Skupina vystoupila ve dvou kolech vystoupení: čtyřdenním Thanksgiving Live in Dome koncertu v Osaka a Tokyo Dómech v červnu poté také v celo-japonské a-nation turné v srpnu. Debutové album skupiny s názvem "The..." bylo vydáno v září 2010 a debutovalo na prvním místě hitparády Oricon s celkem 140 000 prodanými kopiemi během prvního týdne. DVD z jejich Thanksgiving Live in Dome koncertů se prodalo během prvního týdne ihned po vydání 116 000 kopií.  V září 2010 Avex Entertainment oznámila plány o ukončení všech japonských aktivit JYJ. Avex se odvolal na problémy, které vznikly kvůli prezidentu agentury C-Jes Entertainment, která JYJ zastupovala. JYJ prohlásili, že se jednalo o konflikt nových bodů požadovaných Avexem v obnovení smlouvy. Skupina vydala 12. října 2010 jejich debutové Anglicky zpívané album pod společností Warner Music Asia. Na albu se také podílel Kanye West, který produkoval singl "Ayy Girl" jako hlavní píseň alba. Dva týdny před vydáním alba bylo před objednáno 500 000 kopií alba The Beginning a předprodej 99 999 kopií speciální edice dosáhl 400 000 žádostí. JYJ propagovalo nové album celosvětovým turné, které začalo v Soulu dvoudenním koncertem v Soulském Jamsil Olympic Stadionu s celkem 100 000 prodaných lístků (pro oba dny, jeden den = 50 000 lístků). Koncert byl řízen velmi známým koncertním producentem Jeri Slaughterem.  I přes zákaz oddělení zábavního průmyslu v Jižní Korejí (tři hlavní televizní stanice) se JYJ poprvé ukázali ve veřejném vystoupení 31.12.2010 na předání KBS Drama cen 2010. Zpívali 찾았다 “Found You” – baladovou píseň z dramatu Sungkyunkwan Scandal, ve kterém hrál člen JYJ – Park Yoochun.

2011: In Heaven, první celosvětové turné.

JYJ vydali 25. ledna 2011 EP s názvem Their Rooms "Our Story" ve formu hudební eseje. Přestože většina prodeje byla přičtena více knižní než CD kategorii, alba se prodalo dostatek kopií a umístilo se tak v jiho-korejské hitparádě Hanteo.  Na jaře 2011 začala skupina JYJ své první celosvětové turné v Thajsku, Taiwanu, Číně, Kanadě a USA. Navíc skupina uspořádala dva speciální charitativní koncerty v Tokiu pro obyvatele postižené Tōhoku zemětřesením. Uspořádali také dva speciální děkovné koncerty v Jižní Koreji: jeden v Pusanu a druhý v Gwangju.  V září JYJ vydali své první korejské studiové album s názvem In Heaven. Prodalo se přes 300 000 kopií v předprodeji během prvního dne. Alba se prodalo celkem 165 000 kopií během 3 dnů po vydání a dosáhlo dle Gaon hitparády prodeje 220 000 kopií v říjnu. JYJ uspořádali "Unforgettable Live Concert in Japan" v 15. a 16. října, kterých se účastnilo více než 84 000 diváků. Byli pochváleni za výběr místa v Ibaraki prefektůře, která utrpěla velký ekonomický propad po zemětřesení.  JYJ rozšířili své světové turné přidáním koncertů v Barceloně (29. října) a v Berlíně (6. listopadu). Choreografii a návrh pódia pro jejich evropské turné řídil Rafa Mendez. JYJ byli také pozváni na setkání Salon Del Manga den před jejich koncertem v Barceloně.  JYJ poté ke konci roku 2011 vydali Come On Over, DVD dokument o soukromých životech všech 3 členů. Záběry byly natáčeny od konce prosince 2010 až do února 2011. Každý člen ještě točil několik dní individuální záznam. Záběry byly pořízeny například na narozeninové oslavě, výletu za snowboardingem, návštěvě muzikálu a za oponou jednoho z JYJ reklamních fanmeetingů.

2012: Dokument a fanmeetingy.

V lednu 2012 C-Jes oznámila další dva koncerty v Santiagu (9. března) a v Limě (11. března). Jejich jihoamerické turné bylo poslední zastávkou prvního celosvětového turné JYJ.  23. února JYJ vydali 90minutový film s názvem "The Day", který je dokumentem o jejich běžném životě a snech. Byl vysílán v 17 hlavních Lotte Cinema v Jižní Koreji.  28. června spustili JYJ svoji první rozsáhlou mezinárodní výstavu pro fanoušky K-Popu v Jižní Koreji. Tato událost spojila JYJ a jejich fanoušky, jelikož byla otevřena 4 dny v Seoul Trade Exhibition & Conventions na Hak Yeo Ul stanici. "Membership week" obsahoval výstavu fotografií a filmů skupiny a také dva sety fan meetingů, na které bylo pozváno přes 15 000 korejských fanoušků a 7 000 japonských fanoušků.  Díky velkému ekonomickému dopadu pro Jižní Koreu (příjezd zahraničních turistů na jednu událost), JYJ zástupce C-Jes Entertainment oznámil, že se "Membership Week" bude konat každoročně.  V srpnu 2012 vydali JYJ Mahalo, prémiovou kolekci fotografií, které byly pořízeny v prosinci 2011 na jejich výletu na Hawaii, s více než 200 stranami.

2013: Návrat.

25. února JYJ vystoupili na inauguraci jihokorejské prezidentky Geun-hye před 70 000 diváky. Ve stejnou dobu C-Jes Entertainment oznámila, že skupina vystoupí v Tokyo dome v Japonsku po čtyřleté pauze způsobené právním sporem s Avex Group. Skupina vystoupila ve dnech 2.–4. dubna a bylo vyprodáno všech 150 000 lístků.

Diskografie.

Záznamy živých vystoupení.

Thanksgiving Live in Dome (2011)

JYJ (v Japonsku nejprve známí jako JUNSU/YUCHUN/JEJUNG) je trojčlenný boy-band, založený členy jihokorejské skupiny TVXQ: Jaejoong, Yoochun a Junsu. JYJ je název složeny z prvních písmen jmen členů. Debutovali v Japonsku se svým albem "The..." a získali 1. místo v japonském žebříčku alb Oricon. Celosvětové debutové album "The Beginning" vydala skupina v říjnu 2010. Druhou studiovou nahrávkou se stalo album "In Heaven", které bylo vydáno 28. září 2011.

JYJ () est un boys band sud-coréen formé en 2010. Les trois membres (Jaejoong, Yoochun, Junsu) faisaient initialement partie du groupe TVXQ, mais après avoir décidé de porter plainte contre leur maison de disques SM Entertainment en 2009, le groupe a quitté TVXQ et a signé un contrat avec C-JeS Entertainment et Avex Japan.


Děj.

Detroit v roce 1957. Na výrobní lince popojíždí několik světlých automobilů Plymouth Fury model 1958. Je mezi nimi i jeden červenobílý kus. Když jeden z dělníků otevře kapotu motoru a přidrží se rámu, kapota se zavře a poraní mu ruku. Další z mužů si pak vleze dovnitř a o přestávce je nalezen mrtev, udušen. Na sedadle spoluřidiče je popel z doutníku, který tam neopatrně odklepl.  O 21 let později v roce 1978 se Arnold "Arnie" Cunningham (hraje Keith Gordon) se svým přítelem Dennisem Guilderem (hraje John Stockwell) chystá do nové školy. Arnold je trochu podivín, rodiče jej neustále poučují a komandují. Zdánlivě dobrá výchova je ve skutečnosti přísná s vysokými nároky. Arnie má zálibu v automobilech, což jeho rodiče neschvalují. Odjíždí s Dennisem v jeho autě Dodge Charger 500 model 1968 do školy. Tady má hned první den problém s partou Buddy Reppertona (hraje William Ostrand), jenž ho šikanuje. Když se ho zastane Dennis, Buddy vytáhne nůž. Situaci řeší jeden z učitelů a Repperton je vyloučen. Arnoldův život se změní v okamžiku, kdy si od starého mládence George LeBaye (hraje Roberts Blossom) koupí za 250 $ rezavý a poničený automobil Plymouth Fury 1958, ačkoli se mu to Dennis snaží rozmluvit. LeBay jim sdělí, že vůz má jméno - Christine. Plymouth má najeto 93 000 mil, přesto je z něj Cunningham nadšen. Nic nedbá na rady svého přítele a okamžitě jej kupuje. Rodiče s jeho koupí rovněž nesouhlasí, zakážou mu parkovat u domu a tak je Arnie nucen pronajmout si lacinou garáž u provozovatele Willa Darnella (hraje Robert Prosky).  Arnold začne automobil ve svém volném čase opravovat. Z neprůbojného a plachého chlapce se pomalu mění v arogantního hulváta. Už se nepodřizuje rodičům. Seznámí se s Leigh (hraje Alexandra Paul), nejobdivovanější dívkou ze školy. Poté co se Leigh za podivných okolností v autě málem udusí, když jí zaskočí v krku a Christine zamkne dveře, začne mít Leigh podezření, že s autem není něco v pořádku. Myslí si, že Christine žárlí a sdělí Arniemu, že do auta už nesedne. Svěří se se svou domněnkou Dennisi. Ten zajde za Georgem LeBayem a zjistí, že v Christine zemřel jak jeho bratr Ronald, tak i Ronaldova dcera.  Během zápasu v americkém fotbale je Dennis vážně zraněn a je dopraven do nemocnice. Na zápase zaregistruje gang Buddyho Reppertona Arnieho opravené a nablýskané auto. Domluví se, že mu ho rozbijí, Peter "Moochie" Welch (hraje Malcolm Danare) ví, kde jej Cunningham parkuje. Parta vnikne do garáží a Christinu zdemoluje. Když následující den Arnold přemluví Leigh, aby s ním šla něco vyzvednout do auta, je v šoku z toho, co vidí. Měsíce tvrdé práce jsou zničeny. V emocích obviní Leigh, že to je to, co si přála. Ačkoli mu rodiče nabízejí, že mu koupí nový automobil, Arnie pohrdavě odmítne. Je rozhodnut, že si Christinu opraví.  Když pak v garáží obhlíží vrak, zaslechne skřípění kovu. Otočí se a vidí, že motor je zcela nový. Pochopí - poodejde několik kroků a řekne: "„Okay...ukaž se mi“". Christine rozsvítí světla a před jeho zrakem se kompletně opraví. Následující noci si Christine (samotná) najde Moochieho a usmrtí jej, přimáčkne ho ke zdi. Arnolda kontaktuje detektiv Rudolph Junkins (hraje Harry Dean Stanton), který jej podezřívá ze smrti Moochieho jako odplatu za zničení Arnoldova Plymouthu. Zároveň se podivuje, že je Christine tak kvalitně opravená (Repperton policii vypověděl, že auto zcela zničili).  Christine pak zlikviduje každého z Buddyho gangu, jednoho po druhém. Pronásleduje Reppertona a jeho kumpány v jejich Chevroletu Camaro k benzinové pumpě, kde najede do Camara i s uvězněným Donem Vandenbergem (hraje Stuart Charno). Z Chevroletu začne téct benzín a Christine jej zapálí. Následuje exploze, která zničí celou benzinovou stanici. Přežije pouze Buddy Repperton, který prchá po silnici pryč. Christine vyjede z ohnivého pekla a celá v plamenech pronásleduje Reppertona. Dostihne jej a přejedo ho, zanechajíc jeho hořící mrtvolu uprostřed silnice. Pak se vrátí do garáží, kde pracuje Will Darnell. Tomu je podezřelé, že se Cunninghamovo auto vrací (navíc celé ohořelé a ještě doutnající) a telefonicky si ověří, že v něm nemůže být Arnold, měl totiž pro něj nějakou práci. S puškou v ruce jde k autu, aby přinutil vystoupit domnělého zloděje. S úžasem zjistí, že uvnitř nikdo není. Sedne si na sedadlo řidiče, čímž udělá osudovou chybu. Christine zapne rádio, zavře dveře a přitlačí sedadlo proti volantu, Darnella tak udusí.  Dennis s Leigh usoudí, že jedinou možností jak zachránit Arnolda je zničit Christinu. Dennis jí řekne, že jde na Silvestra právě k Arniemu a Leigh na něj apeluje, aby byl opatrný. Když odchází od Dennise, všimne si přijíždějícího automobilu a jeho charakteristického zvuku. Schová se opodál a vidí, že Arnold vyzvedává Dennise a společně odjíždí. Během jízdy se Cunningham začne chovat lehkovážně a nevyzpytatelně. Popíjí pivo, najíždí na protijedoucí auta a pouští volant. Vysvětluje Dennisi, co znamená skutečná láska, ten si myslí, že mluví o Leigh. Je částečně překvapen, když zjistí, že mluví o Christině. Dennis si povšimne, že na tachometru je nyní méně než 88 000 najetých mil.  Další den na parkovišti před školou naškrábe Dennis Christině na kapotu vzkaz „dnes u Darnella“ (míněno v jeho garážích) a společně s Leigh tam čekají na její příjezd, hodlají ji zlikvidovat. Dennis poručí Leigh, aby se ukryla v Darnellově kanceláři a až Christine přijede, aby spustila zavírání vrat a Christinu uvěznila uvnitř. Dennis ji pak buldozerem zničí. Nicméně plán nevyjde podle jejich představ, neboť Christina s Arniem už je uvnitř garáží a náhle vyjede zpoza hromady odpadu. Pokusí se zabít Leigh, když však najede do kanceláře, Arnold je vymrštěn čelním sklem ven a smrtelně zraněn kusem skla. Ještě než zemře, stačí svůj milovaný automobil láskyplně pohladit po masce chladiče. Když se zdá, že je po všem, rozlícená Christine opět zaútočí na Leigh. Dennisi se podaří ji poničit, ale Christine se začne opět opravovat. Nakonec ji Dennis kompletně buldozerem rozdrtí.  V závěru Dennis, Leigh a detektiv Junkins stojí na vrakovišti a před nimi leží do kostky slisovaná Christine. Baví se s detektivem o tom, že nedokázali zachránit svého přítele Dennise, ale Junkins oponuje, že některým lidem není pomoci. Zničehonic začne hlasitě hrát rádio. Není to Christine, jen dělník s kazetovým magnetofonem v ruce, který projde opodál. Leigh poznamená, že nesnáší rock and roll. Film končí v momentě, kdy kamera najíždí na slisovanou kostku. Jeden z trčících kousků plechu se začne hýbat, Christinino vědomí zůstalo nedotčeno.

Produkce.

Románová předloha "Christina" od Stephena Kinga odhaluje, že vůz byl posedlý zlem svého předchozího majitele Rolanda D. LeBaye, kdežto ve filmu je zlo přítomno v automobilu již od jeho vzniku na výrobní lince v Detroitu.  Jelikož Plymouth Fury 1958 byl pro natáčení drahý (bylo jich vyrobeno 5 303 kusů), mimo něj byly ve filmu použity i jiné automobily americké značky Plymouth - konkrétně typ Savoy a Belvedere. Některé modely Fury byly během natáčení zničeny, nicméně většina byly typy Savoy a Belvedere naaranžované tak, aby se podobaly Fury. Štáb režiséra Johna Carpentera při natáčení zničil 21 Plymouthů Belvedere.

Soundtrack.

Všechny skladby byly napsány a zkomponovány Johnem Carpenterem a Alanem Howarthem.

Christine je americký hororový thriller z roku 1983 režiséra Johna Carpentera. Vychází z knižní předlohy amerického spisovatele Stephena Kinga, stejnojmenného románu "Christine" (v češtině vyšel pod názvem "Christina").

Christine (") est un film américain réalisé par John Carpenter et sorti en 1983. Adapté du roman homonyme de sorti la même année, le film raconte l'histoire d'une automobile surnaturelle et malveillante qui prend petit à petit le contrôle de l'adolescent qui l'a achetée et qui tue ceux qui essaient de les séparer.


Průběh bitvy.

Akcí byl pověřen známý admirál Hawke, který byl speciálně pro tento případ povolán do služby. Celý listopad 1759 provázelo větrné počasí plné bouřek. Když se 16. listopadu 1759 přiblížili Britové k Quiberonské zátoce, bylo počasí velmi špatné. I přesto byli Angličané silně namotivováni, chtěli udeřit Francii další zásah. Velitel Francouzů Hubert de Brienne, hrabě z Conflans se rozhodl své lodě stáhnout do Quiberonské zátoky, chtěl dostat do bezpečné závětrné strany poloostrova Quiberon a tím pádem získat čas a naději na lepší počasí. Očekávali, že se Britové za nimi neodváží, protože se dostali až ke skalnatému pobřeží s mnoho mělčinami. Britové se nezalekli ani silné bouře a dále pronásledovali Francouze, nechtěli se zdržovat nebezpečném prostředí. Hawke nařídil použít nadkošové a boční plachty, což byl velmi riskantní krok, ale lodě díky nim pluly mnohem rychleji. Francouzi se nestihli na rychlý útok Britů připravit. Začínali v nevýhodné poloze a uskupení lodí. Po sto minutách se Francouzi s třemi loděmi pustili na volné moře. Britská loď Royal George je následovala. Britům se podařilo potopit jednu ze tří francouzských lodí, Superbe, kde se utopilo 630 námořníků. Během chvíle se potopily další čtyři francouzské lodě. Začalo se stmívat. Přestal boj a lodě spustily kotvy. V noci trápil námořníky silný vítr. Při svítání míří několik francouzských lodí do ústí řeky Vilaine. Denní světlo přineslo francouzské lodi Soleil Royal špatnou zprávu: námořníci zjistili, že zakotvili mezi britskými loděmi. Během krátké chvíle Britové zničili další lodě Francouzů. Vítězství Britů bylo jednoznačné.

Následky bitvy.

Británie získala téměř úplnou námořní nadvládu. 10. února 1763 Francie, Británie, Portugalsko a Španělsko ratifikovaly pařížský mír, čímž byla ukončena sedmiletá válka. Admirál anglického námořnictva Edward Hawke díky výhře očistil své jméno. Využil, tak jedné z posledních šancí, jak se dostat zpět mezi vážené admirály. Za odměnu byl roku 1766 jmenován Lordem Admirality a roku 1776 mu byl propůjčen titul baroneta. Jednalo se o významná vyznamenání. Loď Royal George se účastnila dalších bitev. Během oprav se potopila s osmi sty lidmi na palubě. Toto neštěstí je největší britskou námořní katastrofou z dob míru.Její jméno je tedy spojeno s velkým vítězstvím i velkou porážkou. Téma bitvy u zátoky Qiuberon bylo nesčetněkrát zpracováno britskými umělci, kteří si oblíbili její dramatičnost.

Literatura.

Joseph Gummins. Otoč se a utíkej: Strhující příběhy netradičních vojenských strategií, které uspěly. Překlad Ľubica Obuchová. Praha: Knižní klub, 2010. 256 stran.

Bitva u Quiberonu se odehrála 20. listopadu 1759 blízko zátoky Quiberon v (dnešní Francie). Bitva byla součástí sedmileté války, která trvala v letech 1756 – 1763. Bojovalo se v Severní Americe a v Evropě. Na jedné straně stálo Prusko a Británie, na druhé Francie, Rakousko, Rusko, Švédsko. Rozdělení zemí do 2 táborů není sporné a má jasné vysvětlení, které se odvíjí na základě historických událostí. Velká Británie byla vždy na opačné straně než Francie, důvodem jsou historické spory. To samé platí pro Prusko a Rusko, navzájem se chtěly tyto státy zničit. Rusko zažívalo velký vzestup, což se nelíbilo Prusku. Rakousko ani Švédsko neměly s Prusy dobré vztahy. Raději se přidaly na stranu Ruska a Francie, s kterými měly větší vazby.

La bataille des Cardinaux, connue sous le nom de "" (« bataille de la baie de Quiberon ») par les Britanniques, est une bataille navale ayant opposé les flottes française et britannique pendant la guerre de Sept Ans. Elle a lieu le et se déroule dans un triangle de sept milles marins formé par les îles d'Hœdic et Dumet et la pointe du Croisic, au large de la Bretagne.


Deklarace.

V programovacích jazycích typu BCPL jako je C++ a Java, může být při deklaraci zadána také velikost proměnné. Zadání velikosti proměnné se používá k deklaraci vektorů, polí, nebo matic. V této skupině programovacích jazyků mohou být "pravé" deklarace (oznámení o existenci prvku a jeho vlastnostech, tedy jednoduše řečeno "deklarace") a „definice“ (deklarace, které se týkají aktuální implementace, například při deklaraci (definici) funkcí a inicializaci proměnných) vytvářeny nezávisle na sobě.  Deklarace se provádějí především v hlavičkových souborech, které jsou následně vloženy do jiných souborů, které je mohou používat, ale nemají přístup k definicím. Tato struktura umožňuje oddělení rozhraní od implementace. Pokud definovaný typ neodpovídá předchozí deklaraci, překladač ukončí činnost a zahlásí chybu.  V případě proměnných definice přiřazují hodnoty na rezervované místo v paměti během deklarace. V případě funkcí, definice vytvoří její tělo. Zatím co proměnné a funkce mohou být deklarovány mnohokrát za sebou, definovány mohou byt pouze jednou. Dynamické jazyky jako například JavaScript nebo Python umožňují předefinovat funkce.  Deklarace je obvykle používána v případě potřeby přístupu k proměnné, nebo funkci definované v jiném zdrojovém souboru, nebo knihovně. Příklady deklarace dvou proměnných „priklad1“, „priklad2“ a jedné funkce „priklad3“, které nejsou definicemi. V jazyce C: extern char priklad1; extern int priklad2; void priklad3(void);  Příklad definice proměnných a funkce, opět v jazyce C: char priklad1 = 'e'; int priklad2 = 5; void priklad3(void)

Implicitní a Explicitní deklarace.

Explicitní deklarace proměnné se zapisuje před jejím vlastním použitím, zpravidla na začátku procedury události. Deklarace začíná obvykle definováním datového typu.  Implicitní deklarace znamená, že proměnnou během deklarace přímo použijeme v programu (viz příklad). Jedná se tedy o deklaraci proměnné „za běhu“. Implicitní deklarace má výhodu rychlejšího zápisu programového kódu. Příklad explicitní deklarace v jazyce C. Datový typ udává položka „int“ (tedy integer): int priklad; priklad = 5;  Příklad implicitní deklarace proměnné „priklad“ v jazyce C. Po vykonání programu bude v proměnné „priklad“ hodnota 5: int funkce() int priklad = funkce();

Proměnné.

V některých programovacích jazycích jsou implicitní deklarace vytvořeny při překladu až když se s nimi překladač poprvé setká. V jiných jazycích je takový postup považovaný za fatální a během diagnostiky je zahlášena chyba. Některé jazyky původně používaly implicitní deklaraci proměnných, ale během jejich vývoje získali možnost jí vypnout (například v Perlu použitím „codice_1“ nebo ve Visual Basicu direktivou codice_2“). Příklady jak různé programovací jazyky reagují na nedefinované proměnné. Pod každou částí kódu je napsáno chybové hlášení (pokud nějaké vznikne):  CLISP (GNU CLISP 2.35)  codice_3  C# (.NET Framework)  static void Main()  codice_4  C (GNU GCC 3.4)  int main()  codice_5  JavaScript (Mozilla Firefox 1.0)  codice_6  Standard ML (Standard ML of New Jersey v110.55) codice_7 codice_8  MUMPS (Caché) codice_9 codice_10  MUMPS (GT.M) codice_11 codice_12  OCaml 3.08  let y = x;;  codice_13  Perl 5.8  my $y = $x;  codice_14 use strict; my $y = $x;  codice_15  PHP 5  $y = $x;  codice_16 error_reporting(E_ALL); $y = $x;  codice_17  Python 2.4  x = y  codice_18  Ruby 1.8  y = x  codice_19  VBScript (WSH 5.6)  Dim y y = x  codice_16 Option Explicit  Dim y y = x  codice_21

Deklarace je v informatice zápis, kterým se v počítačovém programu zavádí jméno (identifikátor) a zpravidla určuje jeho datový typ a další aspekty pro proměnné, funkce (procedury), konstanty apod. Překladač je tak informován o příslušném objektu. V jazycích se silnou typovou kontrolou, jako je Pascal, C nebo Ada, je nutné všechny objekty deklarovat dříve, než jsou použity v programu.

En programmation informatique, la déclaration permet d'indiquer au compilateur l'existence d'une entité informatique (variable, routine, etc.), en spécifiant: Avec certains langages de programmation, notamment le langage C/C++, il est nécessaire de déclarer les entités informatiques avant de pouvoir les utiliser.


Historie.

Historie a kořeny finančního poradenství jsou propojeny s pojišťovnictvím. V západním demokratickém světě došlo k rozmachu finančního poradenství v 70. letech 20. století. Československo bylo v té době v područí SSSR, proto se vývoj zdejšího trhu opozdil přibližně o dvě desetiletí. Před rokem 1989 byl v Československu víceméně monopol několika málo finančních společností, jako byly Česká spořitelna nebo Česká pojišťovna.  Neexistence složitějších finančních produktů nevyvolávala poptávku po komplexních finančních programech, a tedy ani po finančních poradcích. Podnikání, tedy i finanční poradenství, se začíná rozvíjet až po pádu komunistického režimu. V Československu resp. České republice došlo k největšímu boomu finančního poradenství v 90. letech souběžně s pojišťovacími makléři, agenty apod. Od této doby se finanční poradenství neustále vyvíjí a v současné době je na českém trhu kolem 600 zprostředkovatelských společností.

Finanční poradenství.

Finanční trh sám o sobě se skládá z nejrůznějších firem a institucí, jejichž hlavním posláním je práce s finančními prostředky klienta a samozřejmě též generování zisku. Ať už jsou to banky, nebo spořitelny, případně pojišťovny, vždy je jejich obchodním zájmem pracovat s financemi nashromážděnými od svých klientů. Tyto instituce se však pohybují v konkurenčním prostředí, ovšem na trhu, kde převládá informační asymetrie. Finanční prostředky jsou univerzální a jejich převod jinam je otázkou dní. Proto se finanční instituce snaží u svých klientů zvyšovat tržní podíl tím, že nabízejí stále více komplexních produktů a jejich kombinace Customer relationship management. Finanční a majetkové poradenství vychází z poznání faktu, že pro běžného člověka je znalost veškerých finančních produktů na finančním trhu méně důležitá, než poznání toho, co chce těmito produkty řešit.  Finanční poradenství je poskytování poradenství, a to jak osobního a rodinného, jež se týká fyzických osob, tak i firemního týkající se právnických osob. Ve všech zmiňovaných sférách se zaměřuje na finanční otázky. Je to služba zahrnující poskytování rad ohledně investování finančních prostředků. Obvyklými okruhy finančního poradenství je zajištění penzí resp. zlepšení finanční situace klientů v penzi, zajištění rizik hrozících klientům ať už v zaměstnání, ve sportu apod., financování bydlení atd. Subjektů poskytujících finanční poradenství je mnoho. Teoreticky by měl sice poradce hájit zájmy klienta, avšak v praxi se může vyskytovat v konfliktu zájmů, a to tehdy, je-li motivován především výší provize u konkrétního produktu a upřednostní tedy výši svého zisku před doporučením optimálního produktu pro svého klienta.  Zahrnuje v sobě dlouhodobou spolupráci klienta a finančního poradce. To znamená, že finanční poradenství nekončí po schůzce, ale předpokládá se dlouhodobá spolupráce, kdy finanční poradce poskytuje svému klientovi „servis“ služby – informuje ho o změnách na finančních trzích, o nových možnostech či produktech na trhu a také o možnostech přizpůsobení stávajících produktů aktuálním trendům a vývoji na trzích. Všechny tyto aktivity provádí finanční poradce v zájmu svého klienta, jelikož hájí jeho zájmy a nehájí zájmy žádné z finančních společností. To je samozřejmě ideální stav a dělá to jen ten poradce, který si od zákazníka nechá za svoji práci zaplatit. Pokud nenechá, je jeho práce „pro zákazníka“ sporná. Je totiž placen institucemi, které mu dodávají produkty. Jak to chodí, to je popsáno v dalším odstavci.  Soukromé finanční a majetkové poradenství poskytuje mnoho firem. Základní rozdělení trhu lze učinit v rovině klientem placené služby, nebo služby placené finanční institucí. V prvním případě je finanční poradenství realizováno s tím, že klient má uzavřenu smlouvu o poskytování poradenských služeb. Platba je většinou paušální za předem zvolené období a poradenská společnost se dohodne s klientem na tom, co je jeho požadavkem, jaká jsou jeho kritéria řešení. Druhou formou je poradenství poskytované klientovi "zdarma" s tím, že poradenská firma je odměněna z finančního trhu. Nelze obecně určit, která z variant je pro klienta výhodnější. U varianty hrazené klientem nechybí motivace poradce k dlouhodobé spokojenosti klienta s poskytovanými službami, protože odměna je přímo spojena s kvalitou a realizací návrhů. U varianty úhrady za služby z finančního trhu je zase možné neseriózní vyhodnocení potřeb klienta, ve snaze o co nejvyšší odměnu z trhu. Nicméně obě řešení budou dlouhodobě funkční pro obě strany (tedy poradce i klienta), pouze za předpokladu dobře odvedené práce poradce a otevřenosti klienta. Snahou centrálního řízení poradenských firem je vychovat si kvalitní poradenskou strukturu, která bude schopna plnit dlouhodobě požadavky klientů. Poradenské společnosti většinou pracují formou MLM modelu nebo franšízingu = tedy poskytnutím licence pro realizaci služeb pod jejich jménem – franchising a Česká asociace franchisingu.

Nezávislé finanční poradenství.

„Nezávislé“ finanční poradenství je obor, v němž finanční poradce není vázán ke konkrétní finanční instituci (bance, či pojišťovně). Poradce tudíž svým klientům nenabízí pouze úzký okruh finančních produktů od konkrétní finanční instituce, jak je tomu v případě vázaných bankovních či pojišťovacích zprostředkovatelů. Nezávislý finanční poradce pracuje pro finančně poradenskou společnost, která sama vlastní finanční produkty nenabízí. Tato společnost spolupracuje s řadou partnerských finančních institucí, které zastupuje a jejichž produkty svým klientům zprostředkovává prostřednictvím svých finančních poradců. Jedná se o banky, pojišťovny, penzijní fondy, stavební spořitelny, investiční společnosti aj, a právě na prodejích jejich produktů profituje.  Díky široké základně obchodních partnerů je možno vybírat svým klientům produkty různé povahy a od různých finančních institucí. Ideálně je možno dostat právě takový produkt, který by nejlépe pokryl potřeby zákazníka. Dříve se produkty lišily provizemi pro poradce a poradci proto často posílali klienty tam, kde to pro ně znamenalo největší odměnu. Tyto praktiky však byly vymýceny v rámci regulace a dnes se provize od různých institucí liší maximálně v řádech desítek korun (toto je způsobeno tím, že každá společnost provizi počítá trošičku jinak).  Alternativa v podobě placeného poradenství sice existuje, dobrá rada finančního poradce však obecně může být dost drahá. Opravdovou nezávislost na finančních domech nelze zaručit:  Zejména tento rozpor je důvodem pro silné tlaky občanských sdružení na ochranu spotřebitelů, aby finanční zprostředkovatelé-poradci dodržovali přísné etické kodexy. Praktická vymahatelnost takových kodexů a prokazatelnost jejich případných porušení však i tak zůstává sporná.

Finanční poradenství podle zemí.

Česko.

V České republice služby soukromého finančního poradenství poskytují jednak finanční ústavy, většinou banky s širokou škálou dceřiných společností (banka + stavební spořitelna + penzijní fond + pojišťovna), se snahou o maximalizaci svého podílu na trhu. Výhodou je komplexní řešení často na jednom místě, nevýhodou nutné univerzální řešení, které nemusí vyhovovat každému. V rámci univerzálního přístupu k řešení existují na trhu lokální i nadnárodní společnosti poskytující tyto služby prostřednictvím svých obchodních sítí. V této oblasti podnikání je rozšířeno jak řešení formou pobočkových sítí, tak i modelem MLM. Vzhledem ke specifikům těchto služeb je i z hlediska zákonné úpravy tato činnost regulována ČNB – formou autorizace jednotlivých subjektů na trhu oprávněných k poskytování těchto služeb, kteří musejí mít pro svou činnost licenci.  Techniky používané finančními poradci mohou škodit, lze se setkat s poradci, kteří nejsou dobří ve znalosti produktů, ale umí dobře manipulovat s lidmi. Jediná obrana proti tomu je finančního poradce si prověřit.

Slovensko.

Od 1. 1. 2010 na Slovensku platí zákon č. 186/2009 Z. z. o finančním zprostředkování a finančním poradenství, který zavádí nový systém regulace zprostředkování a poradenství na území Slovenské republiky.  Zákon reguluje finanční zprostředkování a poradenství pro následující obory Pro osoby, které vykonávají finanční zprostředkování nebo poskytující finanční poradenství, zavádí zákon následující kategorie:  Každá kategorie přesně a jasně definuje zda finanční zprostředkovatel nebo poradce musí mít písemnou smlouvu s finančními institucemi (případně upřesňuje zda pouze s jednou fin. institucí), zda potřebuje povolení Národní banky Slovenska, zda musí být zapsaný v registru Národní Banky Slovenska nebo zda musí mít bydliště na území Slovenské republiky.  Žádost o udělení povolení je zpoplatněna částkou 300 EUR (pro právnickou osobu) a 100 EUR (pro fyzickou osobu). V případě změny rozhodnutí je poplatek poloviční.

Německo.

Zaměření finančních poradců se může značně lišit a není tedy stanovena jednotná odborná kvalifikace. Obecný předpoklad ale je, že finanční poradce je certifikovaný a dále se vzdělává v oborech úvěrů, kapitálového investování a pojištění.

Polsko.

V Polsku bývá finanční poradce často zaměňován s investičním poradcem. Investiční poradce je ale osoba, která složila zkoušku u Komise finančního dozoru a ta je pak zařazena na seznam investičních poradců. Zatímco na kvalifikaci polských finančních poradců nejsou zákonem kladeny žádné požadavky.  Komise finančního dozoru (Komisja Nadzoru Finansowego) pracuje na změnách předpisu, aby finanční poradce nemohl klientovi nutit finanční služby, zároveň však smyslem těchto změn není zavádění byrokratických překážek pro výkon povolání finančního poradce.

USA.

V USA jsou tři typy licencí pro fyzické osoby podnikající jako finanční poradci:  Praxe investičního poradenství, prodej investičního spoření a pojišťovacích produktů jsou regulovány a proto finanční poradci musí složit zkoušku a registrovat se v jednom nebo více státech před začátkem podnikání. Registrační proces pro soukromé finanční poradce se stává složitější kvůli požadované zkoušce, záznamům o bezúhonnosti a finanční historii a také kvůli narůstající regulaci ze stran státu.  Obecně dle právního řádu USA musí finanční poradci své klienty informovat plně a srozumitelně o všech poplatcích (tzv. povinnost důvěrně informovat) tak, aby klient měl pro své rozhodnutí všechny potřebné informace.

Finanční poradce je člověk, který klientovi poskytuje odborný názor na řešení životních potřeb v oblasti jeho privátních financí, což zahrnuje poskytování rad ohledně hospodaření s finančními prostředky, vytváření majetku a investování finančních prostředků soukromých a veřejných subjektů. Výsledkem služby finančního poradenství může být buď realizace nebo nerealizace tohoto řešení. Finanční poradce upozorní klienta na všechny možné výhody a nevýhody daného řešení. Poradce je placen buď přímo klientem, provizně od finanční instituce nebo kombinací těchto variant. Ani v případě provizně placeného poradenství nepracuje pro klienty zdarma. Důležitá u finančního poradce není jen odbornost, ale zároveň také etický přístup a osobní odpovědnost ke své profesi.

Un conseiller en gestion de patrimoine ou CGP, gestionnaire de patrimoine ou gestionnaire de fortune est un professionnel se spécialisant dans le conseil et la gestion de patrimoine privé et qui intervient dans la gestion de patrimoine individuel ou familial, incluant le patrimoine fiduciaire ou d'entreprise. Ce rôle peut être décisionnel ou consultatif, selon l'entente de services professionnels. Il conseille ses clients fortunés sur leurs finances, en leur préconisant notamment de placer une partie de leur argent dans diverses opérations donc; boursières (en actions), obligations, cash ou solution alternatives.


Klubová kariéra.

Jeho kariéra začala v dortmundském klubu Post SV Dortmund, odkud přešel v roce 1996 do mládežnických kategorií Borussie Dortmund. V profesionálním fotbalu vynikl až v dresu bundesligové Borussie Mönchengladbach. V létě 2012 se vrátil do Borussie Dortmund, která využila výstupní klauzule v jeho smlouvě.

Borussia Dortmund.

Ve 22. kole bundesligové sezóny 2012/13 zaznamenal hattrick na domácím hřišti proti hostujícímu Eintrachtu Frankfurt, když skóroval v 8., 10. a 65. minutě. Zápas Reus rozhodl, skončil vítězstvím Borussie 3:0. Ve 30. bundesligovém kole 20. dubna 2013 vsítil jednu branku (už v 1. minutě utkání) a pomohl k vítězství 2:0 nad 1. FSV Mainz 05. 11. května 2013 ve 33. kole přispěl dvěma góly k remíze 3:3 s Wolfsburgem.  V základní skupině D Lize mistrů 2012/13 („skupina smrti“ – nejtěžší skupina tohoto ročníku LM) zařídil svým gólem remízu 1:1 3. října 2012 s Manchesterem City. 6. listopadu přispěl jednou brankou k remíze 2:2 s Realem Madrid a jeden gól přidal i 21. listopadu proti domácímu Ajaxu (výhra 4:1). Trefil se v infarktovém odvetném zápase 9. dubna 2013 proti španělské Málaze, kde Dortmund otočil zápas dvěma brankami v nastaveném čase. V prvním zápase Borussie v semifinále 24. dubna 2013 proti Realu Madrid předvedl stejně jako jeho spoluhráči precizní výkon (ačkoli tentokrát gól nevstřelil), Borussia zvítězila 4:1 a vytvořila si dobrou pozici do odvety. S Dortmundem se představil 25. května 2013 ve Wembley ve finále Ligy mistrů 2012/13 proti rivalovi Bayernu Mnichov, Borussia však nejprestižnější evropský pohár nezískala, podlehla Bayernu 1:2. Reus nastoupil v základní sestavě.  27. července 2013 na začátku sezóny 2013/14 v utkání DFL-Supercupu (německý fotbalový Superpohár) vstřelil dva góly Bayernu Mnichov na domácím stadionu Signal Iduna Park, Borussia vyhrála 4:2 a získala trofej. 14. září 2013 se podílel jednou brankou na kanonádě 6:2 proti Hamburku. 1. listopadu 2013 vstřelil gól v bundesligovém zápase proti VfB Stuttgart (konečné skóre 6:1).  V domácí odvetě čtvrtfinále Ligy mistrů 2013/14 8. dubna 2014 proti Realu Madrid vstřelil dva góly a zařídil tak výhru 2:0, nicméně na postup do semifinále soutěže to nestačilo, neboť Borussia podlehla v prvním utkání soupeři 0:3.  Poprvé v soutěžním zápase se představil coby kapitán Borussie Dortmund 24. srpna 2014 v prvním ligovém kole sezony 2014/15 proti Bayeru Leverkusen. Borussia Dortmund prohrála 0:2. Následně odehrál druhou polovinu benefičního přátelského utkání proti SV Waldhof Mannheim, kde vstřelil svůj první gól s kapitánskou páskou. Borussia Dortmund vyhrála 4:0.  16. prosince 2016 v zápase Borussie Dortmund proti Hoffenheimu dostal ve 41. minutě za stavu 2:1 pro Hoffenheim svoji první červenou kartu.

Reprezentační kariéra.

11. srpna 2009 debutoval v německé fotbalové reprezentaci do 21 let v zápase proti Turecku. Byl to jeden ze dvou zápasů, které za německou „jedenadvacítku“ odehrál.

A-mužstvo.

V A-mužstvu nastoupil poprvé 7. října 2011 v kvalifikačním utkání na Euro 2012 proti domácímu Turecku, šel na hřiště na několik posledních minut (Německo vyhrálo 3:1). Svůj první gól v seniorské reprezentaci dal během přípravného utkání Švýcarsko-Německo 26. května 2012 v Basileji (5:3 pro Švýcarsko).  12. října 2012 vstřelil dva góly v kvalifikačním zápase na MS 2014 v Brazílii proti domácímu Irsku, Německo vyhrálo jednoznačně 6:1. V tomtéž kvalifikačním cyklu vsítil 26. března 2013 dva góly i proti hostujícímu Kazachstánu, Německo zvítězilo opět přesvědčivě 4:1. Joachim Löw jej zařadil do nominace pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, ale Reus se v posledním přípravném zápase před světovým šampionátem 7. června 2014 proti Arménii (výhra 6:1) zranil – pochroumal si kotník a v kádru jej nahradil Shkodran Mustafi, ačkoli ten jako obránce nebyl přímou náhradou. Trenér Löw se však rozhodl posílit obranu týmu, neboť v ofenzivě spatřoval velkou kvalitu i bez Reuse.

Mimo hřiště.

Reus řídil od září 2011 do března 2014 několikrát automobil, aniž by vlastnil řidičský průkaz. Prokurátor jej potrestal pokutou 540 000 eur.  Reus se stal vítězem globálního hlasování a objevil se na obalu počítačové hry FIFA 17 od EA Sports (Electronic Arts).

Marco Reus (* 31. května 1989, Dortmund) je německý fotbalista hájící barvy Borussie Dortmund. Hraje převážně na pozici středního ofenzivního nebo krajního záložníka. Reus je známý svou všestranností, rychlostí a technikou.

Marco Reus, né le à Dortmund (Allemagne), est un footballeur international allemand. Il évolue au poste de milieu offensif, d'attaquant et d'ailier au Borussia Dortmund.


Děj.

Cirka 6 měsíců po událostech z prvního dílu se Rachel Kellerová se svým synem Aidanem přestěhuje ze Seattle do pobřežního městečka Astoria v Oregonu. Tady začne pracovat v místním deníku Daily Astorian pro Maxe Rourka. Ve městě zemřou mladí lidé, Rachel vyděsí, když zjistí, že mají stejně znetvořené obličeje jako předchozí oběti vražedné videokazety. Na policii se jí podaří promluvit s dívkou, která byla u smrti chlapce, a ta jí prozradí, kde najde videokazetu. Jakmile ji Rachel získá, spálí ji.  Aidan má podivný sen, v němž jej Samara vtahuje do televizní obrazovky. Začíná trpět podchlazením a jeho tělo je pokryto modřinami. Na výletě na venkově jej vyleká Samara stojící v rohu na záchodcích, Aidan vyfotografuje sebe v zrcadle se Samarou stojící za ním. Při zpáteční jízdě je automobil s Rachel a Aidanem napaden jeleny. V jejich domě se začínají objevovat podivná znamení (např. silueta hořícího stromu z videokazety, poltergeist atp.). Rachel se s nemocným Aidanem nastěhuje k Maxovi.  Max naléhá na umístění Aidana do nemocnice, ale Rachel si je vědoma nadpřirozené povahy jeho obtíží a obává se, že zde klasická medicína nic nezmůže. Když Rachel dává Aidanovi horkou koupel pro zahřátí, paranormální jev způsobí, že vidí Samaru. Max Rourke vstoupí do koupelny a spatří Rachel, jak se pokouší Aidana utopit. Přes její protesty ho zaveze do nemocnice.  Modřiny na chlapcově těle vzbudí pozornost nemocničního personálu, zejména psychiatričky dr. Emmy Temple, která Rachel podezírá z šikany dítěte. Zakáže jí dočasně se stýkat s Aidanem. Zoufalá Rachel se vydává na farmu Morganových, aby poodkryla více z minulosti Samary. Ví, že nebyla jejich biologickou dcerou, a nalezne její skutečnou matku Evelyn. Evelyn žije v psychiatrickém zařízení, a když se jí Samara narodila, pokusila se ji utopit. Mezitím se Samara zmocní v nemocnici Aidanova těla a psychickým působením donutí doktorku Temple spáchat sebevraždu. Poté opustí nemocnici a vrátí se do Maxova domu.  Rachel žádá o radu, co dělat se Samarou, Evelyn jí doporučí, aby vždy poslouchala své dítě. Max se vrátí domů a nalezne tady Aidana (respektive Samaru v jeho těle). Když dorazí i Rachel, najde v autě mrtvého a znetvořeného Maxe. Ví, co to znamená, ale neví, jak se má zachovat.  Nakonec Aidanovi/Samaře nachystá jídlo, do kterého přidá uspávací prostředek. Když dítě usne, vezme jej do koupelny, kde jej topí ve vaně. Duch Samary opouští jeho tělo a Rachel je schopna Aidana vzkřísit. Samara se pokouší vrátit zpět přes televizní obrazovku. Vtáhne Rachel do studny ve světě na videokazetě. Rachel se přesvědčí, že poklop od studny je stále pootevřený a začne se škrábat nahoru. Když se nachází zhruba v půli cesty, z vody se vynoří Samara a začne ji pronásledovat. Jde jí to snadno, pohybuje se zvláštním způsobem, jak by to člověk nedokázal. Chytne Rachel za nohu, ta ji setřese a Samara spadne dolů. To ji neodradí a opět leze nahoru, přičemž zakřičí "„mami!“". Rachel odpoví, že není její matka, přisune poklop a odřízne Samaře cestu ze studny.  Pak se v černobílém světě videokazety vydává k útesu, kde slyší Aidanovo volání zespod. Stejně jako Anna Morganová na snímku vrhne se i Rachel dolů. Probere se v pokoji s Aidanem, kde ji syn obejme a řekne jí "„mami“". Rachel jej požádá, aby ji oslovoval jen křestním jménem, jako to dělal doposud.

Kruh 2 (v anglickém znění "The Ring Two") je americký psychologický horor z roku 2005 režiséra Hideo Nakaty. Jedná se o sequel hororového snímku "Kruh" z roku 2002, kterého předlohou byl stejnojmenný román japonského spisovatele Kodži Suzukiho.

Le Cercle 2 ("The Ring Two") est un slasher américan réalisé par Hideo Nakata en 2005. Il s'agit de la suite du film "Le Cercle" sorti en 2002.