Vymezení pojmu.

Zahradnictví je činnost prováděná v zahradách, parcích nebo zahradnictvích. Jako zahradnictví může být označen druh služby nebo o specializovaná firma zabývající se jednotlivými kroky v pěstováním a prodeji rostlin. Zaměstnanec takovéto firmy obvykle pracuje jako zahradník.  An Encyclopædia of Gardening z devatenáctého století popisuje zahradnictví takto:  Jedná se o vytváření, vylepšování a využívání ovoce, zeleniny, květin a okrasných rostlin. Na rozdíl od botaniky zahradnictví spojuje vědu s estetikou. Zahradnictvím se zabývají jednotlivci i nadnárodních společnosti.  Zahradnictví je různorodý obor lidské činnosti, zahrnuje jednak použití rostlin jako potraviny (ovoce, zelenina, houby a byliny pro kuchařské účely) a ozdoby (květiny, stromy, keře, chmel, trávníky), ale také ochranu rostlin, rekultivaci krajiny, projektování, zhotovování a údržba parků a zahrad a další.

Historie.

Zahradnictví, stejně jako většina jiných řemesel a umění, má svůj původ už v primitivních lidských společenstvích, kdy se lidé mimo sběr plodů začali živit pěstováním těchto plodů. Antropologie i u dnes žijících kmenů rozeznává skupiny zahradníků nazývaných antropologií hortikulturalisté jako jeden z ekonomických typů společností. Podle antropologických pozorování mají sklon tendenci se organizovat do kmenových společenství.  Záhony s bylinkami, keři a zeleninou před dveřmi chatrče na hranicích společného majetku se během tisíců let rozšířily v několik kilometrů velký park, jehož hranice se stírají v lese a v polích u vesnic okolo paláce.

Starověk.

Nejstarší zmiňované zahrady starověku jsou omezeny na báječné výtvory fantazie, nebo údajných inscenací princů a válečníci. Nejstarší zdroje jsou legendy jenž zmiňují rajskou zahradu a zahrady Hesperidek, zahrady Židů, Babyloňanů, Peršanů a Řeků.  Pohádkové zahrady starověku jsou spojeny s náboženstvím těch časů. Tyto náboženství byly uspořádány filozofy ve třech směrech barbarství, skytská filosofie, a helénismus. K posledně jmenované filosofii patří hebrejská, řecká a muslimská víra. Každá z ideologií má svůj systém stvoření, nebe a peklo, ale především, každý z těchto směrů má svou zahradu. Zahrada a ráj bývá slíbenou odměnou za dobré chování během života.  Mezi starověké civilizace jsou řazeny první vyspělé lidské společnosti, které rozkvétaly v oblastech Sýrie, Palestiny, Fénicie, Malé Asie), Mezopotámie, Íránské vysočiny, Egypta a Arábie). Toto období je ohraničeno koncem pravěku ve 4. tisíciletí př. n. l. a vpádem Arabů v první polovině 7. století. První zemědělci se v oblasti Předního východu usadili někdy v 8. a 9. tisíciletí př. n. l. Kolem roku 7700 př. n. l. se začaly utvářet první usedlé agrární společnosti. Vznikla zde nejstarší známá města světa a také vznikaly první zahrady.  Visuté zahrady "Semiramidiny" i nad většími a nákladnějšími stavbami té doby podle popisů vynikají originalitou, jedinečností, technikou, řešením stavby, důmyslností čerpacího zařízení a krásou.  Egyptská zahrada je poprvé zmiňována v době asi 4000 př. n. l. Velmi často se na malbách v hrobkách nachází zobrazení zahrad, jejichž vzhled je podrobně propracovaný. Stěny obsahovaly i obrazy sběru ovoce a květinových dekorací. V Egyptě bylo běžné aranžování květin. Součástí zahrady býval zavlažovací systém, pravidelný bazén nebo také vodotrysky.V egyptských zahradách byly vysázeny i cizokrajné stromy, mezi nimiž byly patrně i vzácné druhy. Ovocné druhy byly ve starověku běžné, ale pěstovány a šlechtěny byly i okrasné druhy.  Staří Židé pěstovali aromatické a léčivé byliny, například mandragoru. Peršané a staří Řekové s oblibou pěstovali narcisy, fialky, břečťan a růže, obdivovali také cypřiše a borovice. Řekové používali kytice, věnce a girlandy.  Římské zahradnictví ve starověku znalo nejen hnojení a používání různých zemin a příměsí, ale i systémy vytápění, chlazení, rychlení. Římští zahradníci chránili teplomilné druhy rostlin před namrznutím, mimo meristémového množení znali a používali všechny druhy vegetativního množení včetně štěpování, průklesty, řez, ale i ochranu rostlin. Pěstovali množství odrůd různých druhů ovoce a zeleniny, především ale révy, slivoní, třešní, tykvovité a lilkovité zeleniny a dalších, oblíbené odrůdy měly pojmenování. Obliba květin dala základ florimánii. Římská záliba v zahradničení byla odsuzována jako přepjatá.  Vysokou estetickou úroveň postupně nabyly malebné čínské, korejské a japonské zahrady.

Středověk.

Barbarství zvítězilo nad člověkem a uměním, popisuje J.C. Loudon pád Říma. Při pádu zkorumpované Římské říše byly zničeny a vypleněny paláce i domy, jedna provincie po druhé. Zahrady zpustly.  V období středověku se zahradnictví rozvíjelo pouze velmi omezeně v klášterních zahradách nebo na sídlech nejbohatších vládců a bohatých náboženských činovníků, především ale v Itálii, která byla stále evropským centrem vědění a kultury. Znalosti technologií které románská kultura používala se šířily do zbytku Evropy, ale často také upadaly v zapomenutí. Během středověku do východní a severní Evropy pronikaly některé druhy ovocných a okrasných dřevin (mišpule, réva) a znalosti o způsobech jejich pěstování. Výsadu vzdělání, přístup ke kultuře, dostává jen malé procento obyvatel. Věda je nahrazena věroukou.  Pierre de Crescent popisuje italské zahrady té doby a dělí je do tří tříd: zahrady osob s pouze malým jměním, osob z lepších poměrů, knížat a králů. Popisuje tvorbu a zdobení těchto zahrad. Královské zahrady by měly mít zvěřinec a voliéru, altánek, a vinnou révu. Všechny ze tří vyšších tříd by měly být ozdobeny trávníkem, keři, a aromatickými květinami.  Na území jižní Evropy vznikají pod vlivem islámu maurské zahrady (Alhambra). V Asii jsou vytvářeny stylizované japonské zahrady a rozvíjí se styly umění ikebany.

Renesance.

Zahradnictví, ale i ostatní umění, bylo oživeno a sponzorováno rodem Medicejských na začátku šestnáctého století. V šestnáctém století zahrady podléhají přísnějšímu geometrickému formování, přichází objev vlivu architektury rostlin na kvality zahrady, jsou objevovány vlivy a pravidla stavebních a rostlinných prvků.  Objevují se prvky jako casino, grotta s kaskádou a fontány v osové souměrnsti, theatron, rybníčky, štěpnice, ptáčnice, zvěřinec a stromovky. Prostory propojují loubí, pergoly, aleje. Jedním z příkladů italské zahrady 17. století jsou zahrady Boboli nebo Isola Bella.  Itallské zahradnictví je oceňováno co se týče pěstování zeleniny i květin, ale obdivovány jsou i botanické zahrady, ovocné sady, oranžérie, a skleníky.

Novověk.

K většímu rozvoji oboru došlo v 18. a 19. století, především v důsledku hospodářského rozmachu, techniky a humanismu. Vyčlenil se obor zahradní architektury, při tvorbě módy u úpravy zahrad hrály úlohu významné osobnosti i veřejné mínění. Došlo k vzniku spolků a zahradnictví se stalo prostředkem sociálního rozvoje, komunikace, i vzájemného srovnávání. Vznikaly první zahradnické školy, odborné zahradnické časopisy, šlechtění rostlin se stalo systematickým i s ohledem na pokrok v botanice a poznatky v genetice. Zdokonalila se ochrana a výživa rostlin. Vlivem obchodu dochází k významnému šířením chorob a škůdců.  V poválečných letech pak dochází k rozvoji specializovaných firem, v ČSSR dochází po znárodňování ke vzniku národních podniků, městských podniků zabývajících se pokrytím místní poptávky a službami. V zahraničí a později i v ČR roste význam mezinárodního obchodu. V mezinárodním obchodu se zahradnickými produkty má významné postavení Holandsko. Vznikají mezinárodní organizace na ochranu před šířením chorob a škůdců.

Rostliny v zahradnictví.

Použití.

Rostliny jsou používány v zahradnictví jako základní materiál k více účelům, podle jednotlivých oborů jako potravina nebo jako dekorace. Některé rostliny jsou i léčivé, některé z nich se pak používají i pro průmyslovou výrobu léčiv ve specializovaných oborech zemědělství.

Pojmenování rostlin používaná v zahradnictví.

Komerční označení.

Prodejci zahradnických výpěstků a výrobků často používají lidová jména nebo komerční názvy rostlin pro zvýšení atraktivity zboží. Tento přístup často mate zákazníka, neboť rostlina pod pouze novým názvem může být prodávána jako odlišné zboží nebo novinka a často dochází k nedorozuměním (Nordmanova jedle, jedle normanská). Mnohý zákazník však dá přesto přednost použití jednoslovného názvu snadno zapamatovatelného názvu v jím používaném jazyce před binomickým nebo trinomickým vědeckým pojmenováním cizím jazykem, které se beztoho také mění. Nicméně pojmenování rostlin není samoúčelné. Používaná jména mají sloužit především k účelu identifikace rostliny.

Lidové názvy.

V zahradničení obyvatel, které nejsou profesionálními zahradníky se často používá škály starších lidových názvů rostlin. Tato lidová pojmenování mohou být mnohem starší než používaná taxonomická pojmenování a někdy pochází z dříve používaných vědeckých názvů. Při tvorbě lidových jmen byla obvykle používána fantazie vykreslující podobu rostliny (růže z Jericha – Lonicera periclymenum ale také Selaginella lepidophylla), nebo se název vztahuje k vlastnostem rostliny. Nověji také bývalo používáno ideologické pojmenování – Slzičky Panny Marie (různé menší druhy hvozdíků), Rukavice Panny Marie, ruce Panny Marie, zvonečky Panny Marie. Výhodou je mnohdy snazší vyslovení názvu, nevýhodou že i v rámci regionu se názvy mohou lišit a národní názvy jsou zcela různé.

Vědecké názvy.

V profesionálním zahradnictví jsou používány k označení rostlin, které jsou předmětem pěstování, vědecké názvy s připojením názvu kultivaru. Řídí se botanickou nomenklaturou, včetně pravidel tvorby jmen cultonů a zohledňuje změny v taxonomii. Tato pojmenování jsou obvykle mezinárodně respektovaná a tedy shodná ve všech zemích. To je velkou výhodou v obchodním styku, komunikaci a čerpání z odborných zdrojů.  V běžné komunikaci u často užívaných druhů (nebo u druhu o kterém již byla konkrétně řeč), je však někdy pojmenování zkráceno na název kultivaru ('Dubáček', 'Skyrocket', 'Spartan', 'Gloria Dei'), ale také někdy zkomoleno. Pro druhy plevele, které nejsou pěstovány jako kulturní rostliny není v komunikaci používáno vědeckých, ale lidových jmen běžných v dané lokalitě. Při desikaci plevele tak zahradník neničí pesticidem "Taraxacum vulgare", ale pampelišky.  Odborné, vědecké, latinské pojmenování používané v komunikaci se však během let v taxonomii také mění (Brugmansia na Datura a zpět na Brugmansia) a někdy dochází k nedorozumění. Problém tyto změny činí i při práci s odbornou literaturou.

EPPO kód.

Z důvodů častých změn názvů je nově v rostlinolékařství šířen neměnný kód pro používané a známé rostliny a živočichy který nebude podléhat změnám v taxonomii, eppo kód, a pravděpodobně tak usnadní určení rostliny v komunikaci. Je ovšem někdy těžko vyslovitelný a těžko bude běžně používán jako obchodní název.

Odvětví zahradnictví.

Základní rozdělení zahradnictví je na několik základních odvětví. Mezi ty základní patří:

Další funkce.

Zahradnictví lze také dělit na další obory jako je arboristika, výživa a ochrana rostlin a další.

Zahradnictví je obor zabývající se studií rostlin v souvislosti s pěstování rostlin pro uspokojení materiálních potřeb (ovoce, zeleniny, koření, bylin, apod.), ale i ze sociálních a estetických důvodů (okrasné rostliny). V tomto směru je zahradnictví propojeno nejen s obory technickými, ale i s obory humanitními. Ve srovnání se zemědělstvím se zabývá obvykle pěstováním na omezené ploše (často zahrada). Využívá manuální práce pro kulinářské a okrasné výpěstky.

Le jardinage est la pratique, et parfois l'art, de semer, planter, maintenir des végétaux composant un jardin dans des conditions idéales pour leur développement. Cette pratique répond à un besoin d’esthétique et/ou alimentaire.


Kariéra.

Profesionál.

První roky 1996-2006.

Allister Carter vstoupil na profesionální dráhu v roce 1996 a v roce 1999 se dostavil první úspěch, když se probojoval do semifinále Grand Prix. O měsíc později pak vyhrál nebodovaný turnaj Benson & Hedges Championship. Ve finále porazil Simona Bedfora 9-4. Toto vítězství mu zajistilo účast na Masters v roce 2000. Ali prohrál v last 16 s Kenem Dohertym 6-0.  V roce 2001 se probojoval do čtvrtfinále bodovaného turnaje British Open, kde prohrál s Graeme Dottem 5-3.  V sezóně 2002/2003 bylo jeho nejlepším výsledkem čtvrtfinále na British Open, kde prohrál s Markem Williamsem 5-1 a na Scottish Open, kde prohrál s Markem Selbym 3-5.  V sezóně 2003/2004 se Carterovi podařilo probojovat do čtvrtfinále LG Cup s Markem Williamsem, kde Williams zvítězil 5-3. Ali se dostal do last 16 na UK Championship 2003 se Stephenem Hendrym, které Hendry vyhrál 9-8.  V sezóně 2004/2005 Ali došel do čtvrtfinále UK Championship, kde prohrál s Joem Perrym 9-7. Na mistrovství světa skončil v last 16 s Ronniem O'Sullivanem, který ho porazil 13-7.  V sezóně 2005/2006 byl ve čtvrtfinále UK Championship, kde prohrál se Stephenem Hendrym 9-7.

Sezóna 2006/2007.

Carter se dostal na Northern Ireland Trophy do last 32, kde ho Mark Selby porazil 5-2. Na Masters se probojoval do last 16 s Ronniem O'Sullivanem a prohrál 6-1. Byl také v semifinále Matla Cupu, kde ho zastavil Shaun Murphy 6-3, ve čtvrtfinále Welsh Open, kde nad ním zvítězil 5-1 Andrew Higginson a skončil v last 16 na China Open s Ronniem O'Sullivanem 5-4. Probojoval na World Championship 2007 do čtvrtfinále, kde ho na cestě za titulem zastavil Mark Selby, když vyhrál rozhodující frame a zápas skončil 13-12.

Sezóna 2007/2008.

Ali se dostal do čtvrtfinále Welsh Open 2008 Ronniem O'Sullivanem, kde prohrál 5-4. Na World Championship 2008 se Alimu podařil maximální break 147 ve čtvrtfinálovém zápase s Peterem Ebdonem, obdržel však pouze 78.500 liber, což byla polovina, neboť se o prémii dělil s Ronniem O'Sullivanem, který nejvyšší break na šampionátu nastřílel o den dříve. Ali Carter se pak s ním setkal ve finále, kde nad ním Ronnie O'Sullivan zvítězil 18-8. Nicméně Carterovi tento úspěch zajistil poprvé vstup mezi top 16 a skončil na 8. místě ve světovém žebříčku. V květnu vyhrál Ali svůj druhý nebodovaný turnaj Huangshan Cup v Číně, když ve finále zvítězil nad Marcem Fu 5-3.

Sezóna 2008/2009.

Tato sezóna přinesla Ali Carterovi další úspěch. Dosáhl tří semifinále. Na Northern Ireland Trophy prohrál s Ronniem O'Sullivanem 6-5. Na Grand Prix prohrál s Ryanem Dayem 6-5 a na UK Championship ho vyřadil Marco Fu 9-7. Na Masters postoupil do čtvrtfinále, kde prohrál s Ronniem O'Sullivanem 6-2. Velký zlom přišel na Welsh Open, protože to byl pro Aliho první bodovaný turnaj, který vyhrál. Probojoval se do finále a porazil Joe Swaila 9-5. Na mistrovství světa skončil v last 16, kde ho vyřadil Neil Robertson 13-8.

Sezóna 2009/2010.

Carter se dostal do čtvrtfinále UK Championship, kde prohrál s Dingem Junhui 9-8 a probojoval se opět do finále Welsh Open, avšak prohrál s Johnem Higginsem 9-4. China Open znamenala pro Cartera semifinále, kde prohrál s Markem Williamsem 6-4.Na World Championship došel do semifinále, kde byl jeho soupeřem Neil Robertson. Australský profesionál postoupil do finále výhrou 17-12. Ali skončil sezónu na 4. místě světového žebříčku.

Sezóna 2010/2011.

Carter vyhrál svůj druhý bodovaný titul na Shanghai Masters, když ve finále porazil Jamie Burnetta 10-7. Tím si také zajistil účast do podzimní prestižní Premier League 2011. Kvůli zdravotním problémům spojenými s operací ohledně Crohnovy choroby nepřijel v listopadu 2010 do Prahy na Players Tour Championship 6 - Prague Open. Objevil se znovu na UK Championship, kde skončil v last 32 s Markem Joycem 9-6. Po novém roce se zúčastnil Masters, kde skončil v last 16 s Peterem Ebdonem 6-5, stejně tak jako na German Masters s Joem Perry 5-1. Na Welsh Open se probojoval do semifinále s Johnem Higginsem, které prohrál 6-2. Na China Open byl ve čtvrtfinále s Markem Selbym, kde ho Selby porazil 5-1. Na mistrovství světa skončil v last 16 s Graeme Dottem, který vyřadil Aliho 13-11. Sezónu zakončil jako světová dvojka, což je jeho zatím jeho nejvyšší umístění.

Sezóna 2011/2012.

Ali Carter se probojoval na začátku sezóny do finále Wuxi Classic. Ve čtvrtfinále porazil Yu Delu 5-3, v semifinále Shauna Murphyho 6-3, ale ve finále prohrál s Markem Selbym 9-7. Po slabém výkonu na Australian Goldfields Open a Shanghai Masters, kde vypadl již v prvních kolech, na UK Championship skončil mezi last 16 po porážce od Marka Allena 6-2. Ali byl flustrovaný a přemýšlel o svém odchodu ze soutěží, když napsal po tomto zápase na Twitter: „Chystám se do důchodu na konci sezóny. A už se nemůžu dočkat.“ Carterovi se nedařilo ani po novém roce, prohrál v prvním kole Masters s Graeme Dottem 6-3, také na German Masters s Joem Perrym 5-4 a na Welsh Open 4-3 se Stevem Davisem. Přidaly se opět zdravotní problémy a byl stažen z World Open v Číně. Ali pak dosáhl čtvrtfinále na China Open, kde prohrál s Dingem Junhui 5-2. Před začátkem mistrovství světa řekl, že jeho setrvání ve hře se bude odvíjet od jeho zdraví, neboť se potýkal již desátý rok s Crohnovou chorobou. Tři týdny před jeho startem na světovém šampionátu začal držet dietu. Zdálo se, že kladně ovlivnila jeho hru. Ali v prvním kole porazil Marka Davise 10-2. V last 16 zvítězil nad Juddem Trumpem 13-12, ve čtvrtfinále nad Jamie Jonesem 13-11 a v semifinále na něho čekal Stephen Maguire. Ali vyhrál nad Skotem 17-12 a poprvé postoupil do finále mistrovství světa. Tam na něho čekal Ronnie O'Sullivan. Ali ve finále prohrál 18-11. I přes účast ve finále mistrovství světa se Carter propadl o 11 míst a sezónu ukončil jako světová sedmnáctka.

Sezóna 2012/2013.

Začátkem sezóny vypadl ALi v prvních kolech Wuxi Classic s Fergalem O'Brienem 5-3 a na Australian Open s Cao Yupengem 5-3. Ale dostal se do čtvrtfinále Players Tour Championship 1 (dále jen "PTC") a PTC 3 v Gloucesteru. Další čtvrtfinále dosáhl na Shanghai Masters s Johnem Higginsem, kde prohrál 5-3. Pak přišlo semifinále na PTC v Antverpách. Ali měl proti sobě Marka Selbyho, které prohrál 4-0. Na UK Championship se probojoval do dalšího semifinále. V prvním kole porazil Steva Davise 6-2, v last 16 Marka Joyce 6-2, ve čtvrtfinále Stuarta Binghama 6-4 a přišlo semifinále se Shaunem Murphym. Vedl již 8-4, ale Murphy srovnal na 8-8 a pak vyhrál i rozhodující frame na 9-8.Ali vypadl v prvním kole Masters s Johnem Higginsem 6-3. Úspěch se mu dostavil na German Masters, kde výhrou nad Rory McLeodem 5-0, Fraserem Patrickem 5-3, Anthony Hamiltonem 5-2, ve čtvrtfinále nad Michaelem Holtem 5-2 a v semifinále nad Neilem Robertsonem se dostal do finále tohoto bodovaného turnaje v Berlíně. Carter získal třetí bodovaný titul ve své kariéře, když porazil ve finále Marca Fu 9-6.Na PTC Grand final skončil s Marcem Fu v last 16, stejně jako na China Open s Markem Williamsem 5-4 a na mistrovství světa s Ronniem O'Sullivanem 13-8. Ve světovém žebříčku zakončil sezónu na 16. místě.

Sezóna 2013/2014.

Ali byl v last 16 na Wuxi Classic. V červnu byl diagnostikován s rakovinou varlat. Po operaci se vrátil již v srpnu k zelenému stolu a dostal se do semifinále European Tour 4 - Paul Hunter Classic v Německu, když ho vyřadil Gerard Greene 4-3. Po Shanghai Masters, kde skončil v druhém kole s Markem Davisem 5-2, byl nucen odstoupit z Indian Open a International Championship kvůli dalším zdravotním problémům. Vrátil se do soutěží na dvě PTC v Gloucesteru a v Antverpách. Na pozvánkovém turnaji Champion of Champions došel do čtvrtfinále. V prvním kole porazil Marka Allena 4-3 a ve čtvrtfinále prohrál s Neilem Robertsonem 6-5. Na UK Championship skončil v last 32. Ali byl nespokojený se stísněnými podmínkami v Barbican Theatre a s tím, že musel začínat jako hráč top 16 od prvního kola, se všemi 128 hráči, a případně k zisku titulu mít sedm vyhraných kol. Carter vypadl po UK Championship z top 16 a poprvé tak chyběl na Masters od roku 2006. Dosáhl však semifinále s Neilem Robertsonem na China Open, kde prohrál 6-2. Na mistrovství světa prošel prvním kolem, kdy porazil Xiao Guodonga 10-8, v druhém kole ho zastavil Mark Selby, se kterým Ali prohrál 13-9. Zklamaný Carter si stěžoval na Selbyho negativní způsob hry. Sezónu ukončil jako světová čtrnáctka.

Sezóna 2014/2015.

Carter chyběl na začátku sezóny, protože mu byl diagnostikován zhoubný nádor na plíci. Musel se podrobit operaci a vrátil se do nebodovaného turnaje General Cup, který vyhrál, když porazil Shauna Murphyho ve finále 7-6. V říjnu oznámil World Snooker, že Carterovi podrží 13. místo ve světovém žebříčku po zbytek sezóny, než bude zase fit. Carter nastoupil do soutěží rychleji než se čekalo. Na UK Championship prohrál se Zhangem Andou 6-5. Na Masters v prvním kole vyřadil Barry Hawkinse 6-1 a ve čtvrtfinále pak prohrál s Neilem Robertsonem 6-1. Na German Masters vypadl z prvního kola, ale na Welsh Open vyhrál nad Fraserem Patrickem 4-1, Markem Kingem 4-0, Matthewem Seltem 4-3 a v last 16 prohrál s Benem Woolastonem 4-2. Ali na mistrovství světa v prvním kole vyhrál nad Alanem McManusem 10-5 a v last 16 prohrál s Neilem Robertsonem 13-5. Sezónu ukončil na 29. místě světového žebříčku.

Sezóna 2015/2016.

Carter se dostal do druhého kola Australian Goldfields Open, kde prohrál s Michaelem Whiteem těsně 4-5. Vyhrál svůj první malý bodovaný titul na European Tour 2 - Paul Hunter Classic ve Fürthu, když ve finále porazil Shauna Murphyho 4-3. Vedl již 3-1, ale Murphy vyrovnal na 3-3. V rozhodujícím framu to byl Carter, který drama vyhrál.

Život mimo snooker.

Ali Carter žije v Tiptree, je majitelem a provozovatelem snookerového klubu Chelmsford Snooker Centre. Jeho koníčkem je létání, úspěšně složil zkoušky a je držitelem pilotního průkazu. Přezdívá se mu "the Captain". S přítelkyní Sarah má syna Maxe, který se narodil 1. října 2009.  V roce 2003 byla u něho zjištěna Crohnova nemoc, kterou má pod kontrolou. 1. července 2013 mu byla diagnostikována rakovina varlat a hned druhý den podstoupil operaci. Ali oznámil na Twitteru, že operace dopadla dobře a v září už nastoupil do Shanghai Masters. V dubnu 2014 přemýšlel o půlroční pauze od snookeru. O měsíc později potvrdil World Snooker, že Ali byl diagnostikován s rakovinou plic a podrží mu 13. místo ve světovém žebříčku do jeho zotavení. Po operaci plíce se Ali podrobil intenzivní chemoterapii. Výsledky kontrol jsou negativní a Ali se věnuje opět snookeru a létání.

Allister ("Ali") Carter (* 25. červenec 1979, Colchester, Anglie) je od roku 1996 profesionální hráč snookeru. Nejvyššího breaku 147 dosáhl na mistrovství světa ve snookeru v roce 2008. V roce 2008 a 2012 byl ve finále mistrovství světa. Má tituly z tří bodovaných turnajů - Welsh Open 2009, Shanghai Masters 2010 a German Masters 2013.

Ali Carter, de son vrai nom, Allister Carter, est un joueur professionnel de snooker, né le à Chelmsford, dans le comté de l'Essex, en Angleterre.


Situace před obléháním.

Československá samostatná brigáda, která se vytvořila ve Velké Británii, se přeplavila do Francie 30. srpna 1944, kde však prozatím zůstávala v záloze. Velitel brigády Alois Liška žádal české úřady ve Velké Británii, aby byli českoslovenští vojáci odesláni na frontu a aby brigáda byla doplněna požadovanou technikou. Britská strana se však obávala toho, že brigáda nebude moci nahrazovat vlastní ztráty, proto nechtěla čs. vojáky pověřit úkoly na hlavní frontě. Přesto postupně doplňovala stavy bojové techniky a na přelomu srpna a září 1944 byla přesunuta k francouzskému přístavu Dunkerque, který byl, ač obklíčen, v moci německých vojsk. Kolem města byla vybudovány tři obranné linie, síť plavebních kanálů umožňovala Němcům v případě nutnosti zatopení značné části předpolí. Ve městě se nacházelo dvanáct tisíc příslušníků německých vojsk, z toho tvořili asi 2 tisíce příslušníci Waffen SS.  Historik Zdenko Maršálek tvrdí, že v den příjezdu čs. jednotky na francouzskou pevninu 34% početního stavu jednotky - tedy celou jednu třetinu - prokazatelně tvořili českoslovenští Židé. Přičemž reálný počet byl pravděpodobně ještě vyšší, neboť mnoho čs. vojáků židovského původu tento fakt při vstupu do zahraniční armády z důvodu silného antisemitismu a obav o svoji bezpečnost v případě zajetí Němci, záměrně neuvedlo.

Obléhání.

Českoslovenští vojáci zaujali 7. října svá obranná postavení a spolu s britskými a francouzskými jednotkami zahájili samotné obléhání. Ještě než se stačili seznámit s okolním terénem, byli nuceni čelit nepřátelskému výpadu. Pokus o noční útok byl odražen, ale 9. října odpoledne vrhli Němci do boje pěchotu a dokázali obsadit některá předsunutá postavení oddílu. Původní linii se podařilo obnovit až následujícího rána za pomoci britských tankistů.  První boj ukázal, že úkol brigády bude skutečně spočívat především v průzkumné činnosti a kontrolování aktivity daleko silnějšího nepřítele. První větší ofenzíva československých jednotek se odehrála 28. října v den státního svátku ČSR. Příslušníci pěchoty podporovaní 2. tankovým praporem provedli útok, při němž nepřítel odepsal ze stavu 50 mrtvých a 14 zajatých. Ještě téhož dne byl proveden druhý útok, při kterém padlo 150 Němců, 6 důstojníků a 350 mužů padlo do zajetí. Československá brigáda měla menší ztráty, celkem při obou akcích padlo 36 mužů, 3 zůstali nezvěstní. K úspěchu brigády blahopřál i velitel britské 21. skupiny armád maršál Montgomery.  Další bojová akce se uskutečnila 5. listopadu a začala náletem britských letadel, která ničila raketami palebná postavení nepřítele. Po dělostřelecké přípravě vyrazilo na zteč 43 československých tanků s pěchotou. Němci však kladli oproti předchozímu útoku silný odpor. Na několika místech se československým vojákům podařilo dobýt pevnůstky, ovšem tanky uvázly v minových polích a pěchota bez jejich podpory nemohla dokončit úkol. Jednotky se musely stáhnout zpět do svého postavení. Německá vojska ztratila 150 vojáků, dalších 170 bylo zajato. Československé jednotky přišly o 26 mužů, 9 se jich stalo nezvěstných, 59 vojáků bylo raněno. Padlí českoslovenští vojáci z tohoto i jiných střetů z této doby jsou pohřbeni na vojenském hřbitově v Adinkerke.  V dalším průběhu bojů docházelo pouze k nevýznamným akcím, způsobených průzkumnou a hlídkovou činností nebo dělostřeleckými duely. Velení čs. brigády se snažilo působit na nepřítele i psychologicky, když vysílalo z radiostanic relace německým vojákům či nechalo vystřelovat granáty s letáky a dalším propagandistickým materiálem. V důsledku této činnosti se do 19. ledna 1945 vzdalo 669 vojáků a 9 důstojníků. Poslední boje se odehrály v dubnu 1945. V noci ze 4. na 5. duben odrazili čs. tankisté ve spolupráci z francouzskou rotou německý pokus o výpad v západní části perimetru. Ve dnech 9. - 10. dubna podnikl nepřítel nový útok, při kterém se mu podařilo dosáhnout místních úspěchů. 14. dubna zahájili čeští, slovenští, britští a francouzští vojáci protiútok, avšak tato akce skončila neúspěchem. Boje zde zuřily do 16. dubna, ovšem bez podstatnějších změn.

Konec války.

Protože se válka v Evropě chýlila ke svému konci a americké jednotky dosáhly 18. dubna chebského výběžku, byla oživena myšlenka uvolnění čs. brigády do bojů v Československu. Nakonec do Čech odjel 23. dubna pouze narychlo sestavený oddíl v čele s pplk. Sítkem, který 1. května vstoupil na území předválečné ČSR a 9. května večer dorazil do Prahy.  9. května 1945 v půl desáté dopoledne podepsal viceadmirál Friedrich Frisius na velitelství brigády kapitulaci tamní posádky. Generálu Liškovi se vzdalo asi 10 500 německých obránců Dunkerque. Nad francouzským přístavem zavlála společně československá a britská vlajka.

Obléhání Dunkerque, které proběhlo od 7. října 1944 do 9. května 1945, představuje jednu z bitev závěrečné fáze druhé světové války. Německá posádka pod velením viceadmirála Friedricha Frisia v tomto období vzdorovala spojeneckým jednotkám, mezi nimiž přístav obléhali také českoslovenští vojáci vedení brigádním generálem Aloisem Liškou. Po kapitulaci nacistického Německa se posádka pevnosti vzdala oblehatelům. Tato bitva představuje nejvýznamnější bojové nasazení Československé samostatné obrněné brigády během bojů na západní frontě.

Le siège de Dunkerque commence en, au cours de la Seconde Guerre mondiale, lorsque des unités de la d'infanterie canadienne encerclent la place forte de Dunkerque et son port, pour durer près de huit mois.


Základní informace.

Nejvíce se rozšiřují v tropických a subtropických oblastech. Původně pocházejí z Ameriky, z oblasti mexického poloostrova Yucatán a ústí Orinoka ve Venezuele. Batáty nejsou botanicky příbuzné pravým bramborům, ale oboje pochází ze Střední Ameriky. Batáty dorazily do Evropy asi o 100 let dříve a byly velmi oceňovány.  Dnes existuje více než 400 různých odrůd batátů, navzájem se liší především barvou dužiny (fialová, načervenalá, oranžová, žlutá, bílá) a slupky, strukturou, tvarem a intenzitou sladké chuti.

Popis rostliny.

Rostlina má vytrvalou lodyhu s plazivými stonky a řepovitě ztloustlým kořenem. Váží přibližně 0,5–5 kg.  Listy jsou vejčitě trojboké, se srdčitou, až střelovitou bází. Bývají často trochu zvlněné mezi žilkami. Řapík je poměrně dlouhý.  Stonek může být až 5 metrů dlouhý a silně rozvětvený.  Pokud se květy objeví, jsou poměrně velké a vyskytují se v malých skupinách. Jejich kališní listy jsou podlouhlé (asi 1 cm dlouhé). Vnější květy jsou zašpičatěle kratší, než jsou květy vnitřní. Koruna listu je zvonkovitá, až nálevkovitá. Barevnost květů může být rozmanitá, od levandulově modré až po červenofialovou. Jícen bývá zpravidla tmavší. Velikost květů se pohybuje okolo 3–7 cm. Na dlouhých stopkách vyrůstají v paždí listů. U některých druhů se květy vůbec neobjevují.  Plody jsou většinou 1–2 chudosemenné kulovité tobolky, které se otevírají chlopněmi. Vytvářejí se zřídka.  Kořenové hlízy jsou přibližně veliké jako pěst, válcovitě vřetenovité a mohou být bílé nebo nachové. Obsahují hodně škrobu, jsou sladké a také jedlé.

Složení batátů.

Nové hlízy obsahují 70 % vody, 18 % škrobu a 6 % cukru (dohromady 24 % sacharidů). Jejich energetická hodnota je asi o polovinu větší než u obyčejných brambor. 100 gramů má energetickou hodnotu zhruba 300 kJ. Sladkou chuť mají díky fruktóze, glukóze a sacharóze. V některých zemích se listy používají jako krmivo pro zvířata kvůli velkému obsahu železa, vitamínu A, B, C, E a vláknině.

Využití.

Povijnice batátová neboli sladké brambory patří mezi velmi důležité užitkové rostliny tropů a subtropů. Jejich hlízy obsahují hlavně škrob, ale i cukr, díky kterým mají sladkou chuť. Stejně jako obyčejné brambory jsou mnohostranně použitelné, jak k vaření, tak i k pečení, ale i k získávání škrobu nebo alkoholu.

Největší producenti.

V roce 2017 bylo podle Organizace pro výživu a zemědělství (FAO, jedna z agentur Organizace spojených národů) celosvětově vypěstováno 112,8 milionů tun batátů. Deset největších producentů vypěstovalo dohromady 85,2 % celosvětové produkce.

Povijnice batátová (), někdy také povijnice jedlá, je druh tropické rostliny patřící do čeledi svlačcovitých, jejíž kořenové hlízy jsou známé jako batáty či sladké brambory. Jejich oranžová odrůda se v Severní Americe nazývá jam.

La patate ("Ipomoea batatas"), ou patate douce, est une espèce de plantes dicotylédones de la famille des "Convolvulaceae", tribu des "Ipomoeeae", vraisemblablement originaire d'Amérique tropicale. C'est une plante herbacée vivace dont la culture est très répandue dans toutes les régions tropicales et subtropicales, où on la cultive principalement pour ses tubercules (racines tubérisées) comestibles, riches en amidon. Le terme « patate » désigne aussi par métonymie les tubercules produits par cette plante. La patate est un cultigène hexaploïde, inconnu à l'état sauvage, cependant on a découvert en Amérique du Sud des formes sauvages tétraploïdes d’"Ipomoea batatas".


Rozsah území.

Italské království si nárokovalo celé území dnešní Itálie. Územní vývoj nového státu postupoval během sjednocování Itálie až do roku 1870. Království poté dlouhou dobu neovládalo města jako Terst či Trentino-Alto Adige, která jsou dnes součástí Italské republiky a která se k Itálii připojila roku 1919. Po přijetí Versailleské smlouvy a smlouvy ze Saint-Germain byly k Itálii připojeny Gorizia, Terst a Istrie (dnes součástí Chorvatska a Slovinska) a malé části dnešního Chorvatska, stejně jako nepatrná část dnešní chorvatské Dalmácie. Během druhé světové války Italové připojili další části Dalmácie a Slovinska. Po druhé světové válce byly vymezeny dnešní hranice Itálie, která si již nenárokuje území, které ovládalo Italské království.

Kolonie.

Itálie, podobně jako mnohé další evropské velmoci, vlastnila koloniální území, protektoráty a závislé státy. V roce 1936 italská armáda vtrhla z Italského Somálska do Etiopského císařství, kde byla zřízena kolonie Italská východní Afrika, kterou během druhé světové války dobyli Britové. Italové dále okupovali Albánii, Řecko, srbskou provincii Kosovo a Černou Horu a nepatrné území Tchien-ťinu v Číně. V Chorvatsku nacistické Německo a Itálie zřídili loutkovou vládu.

Vláda.

Italské království bylo podle ústavy konstituční monarchií. Avšak v letech 1925 až 1943 bylo prakticky fašistickou diktaturou. Výkonná moc náležela králi, ačkoliv přímo ji vykonávali jmenovaní ministři. Parlament, který se skládal ze dvou komor, omezoval panovníkovu moc - jmenovaný Senát a volená Sněmovna zástupců. V roce 1928 se stala vrcholným orgánem státu Velká fašistická rada, coby orgán nadřazený formálně jak vládě tak parlamentu, a Sněmovna zástupců byla v roce 1939 nahrazena Komorou svazů a korporací, založenou na principu korporativismu a reprezentace různých oblastí ekonomiky, nikoliv územního zastoupení veřejnosti. První volby po pádu fašistického režimu se konaly v roce 1946 do ústavodárného shromáždění, na základě systému poměrného zastoupení, spolu s referendem, na jehož základě se Itálie těsnou většinou stala republikou. Nový král, Umberto II., který slíbil, že bude výsledek hlasování respektovat, se pak své funkce skutečně vzdal. Ve svém abdikačním projevu vyzval italský národ k loajalitě vůči nové vládě a zemi natrvalo opustil.

Italští králové.

Králové, kteří vládli v Itálii v letech 1861 - 1946 pocházeli ze savojské dynastie a byli to:

Dějiny.

Sjednocení Itálie (1859–1870).

Vyhlášení Italského království bylo výsledkem společného úsilí italských nacionalistů a monarchistů loajálních k savojské dynastii a myšlence na vybudování sjednoceného království zahrnující celý Apeninský poloostrov.  Po revolučním roku 1848 se vůdcem italských hnutí usilujících o sjednocení stal italský nacionalista Giuseppe Garibaldi. Tento charismatický vůdce byl velmi oblíbený v jižní Itálii i ve světě a proslul také svými až extrémně oddanými přívrženci. Garibaldi vedl v jižní Itálii hnutí republikánů, kdežto více na severu v Piemontu, který patřil pod sardinskou korunu, ale de facto byl nezávislým, měl hrabě Camillo Cavour také ambice vytvořit jednotný italský stát.  V roce 1859 Sardinsko-piemontské království spolu s francouzským císařem Napoleonem III. porazilo Rakousko a připojilo oblast Lombardie, ale ještě ne Benátska. Království poté uzavřelo důležitá spojenectví s Británií a Francií, která jí dopomohla zvýšit šance na úspěšné sjednocení italských států. Po boku svých spojenců se Sardínie angažovala v Krymské válce. Sardinské království bylo zcela závislé na francouzské ochraně a v roce 1860 bylo donuceno za záruku bezpečnosti odstoupit některá území Francii.  Hrabě Cavour poté odjel vyzvat jihoitalská republikánská osvobozenecká hnutí, organizovaná Garibaldim, aby rozpoutali lidovou vzpouru v papežském státě. Hrabě pak využil vzpoury jako záminky k invazi do papežských zemí a třebaže tento krok vyvolal pobouření u katolíků, kterým Cavour tvrdil, že invaze je v zájmu katolické církve a její ochrany před protináboženským republikánem Garibaldim. Sardinská i Garibaldiho vojska poté odňali Papežskému státu rozsáhlá území a pouze Řím a jeho bezprostřední okolí zůstaly pod kontrolou papeže Pia IX. Navzdory rozdílům mezi názory, Cavour souhlasil s připojením Garibaldiho jižní Itálie k Sardinskému království a vytvořením unie. Následně 18. února 1861 hrabě Camilo Cavour vyhlásil zřízení Italského království, skládajícího se ze severní i jižní Itálie. Král Viktor Emanuel II. Piemontsko-sardinský ze Savojské dynastie byl prohlášen italským králem. Tento titul nebyl užíván od abdikace francouzského císaře Napoleona I. 6. dubna 1814. Vzápětí po sjednocení většiny Apeninu pod jednotný italský stát, napětí mezi republikány a royalisty přerostlo v otevřený konflikt. V dubnu 1861 Garibaldi vstoupil do italského parlamentu a Cavourovu vládu obvinil z rozdělení Itálie a řekl o hrozbě vypuknutí občanské války mezi královstvím v severní Itálii a Garibaldiho armádou na jihu. 6. června 1861 však ministerský předseda hrabě Cavour zemřel. Následovala politická nestabilita, během níž Garibaldi a jeho republikáni začali stále více prosazovat svůj vliv. Garibaldiho zatčení následujícího roku zvířilo v celém světe bouřlivé diskuse.  V roce 1866 nabídl italskému králi Viktoru Emanuelovi II. pruský kancléř Otto von Bismarck spojenectví Pruského království proti Rakousku v prusko-rakouské válce. Bismarck králi za jeho vojenskou pomoc nabídl (v případě úspěchu v prusko-rakouské válce) připojení Rakouskem kontrolovaných Benátek k Italskému království. Viktor Emanuel s aliancí souhlasil a tak začala třetí italská válka za nezávislost. Italská armáda si však po vojenské stránce vedla velmi bídně a žádného velkého úspěchu nedosáhla. Nicméně pruské vítězství ve válce zajistilo zařazení Itálie mezi vítězné strany a nad Benátkami zavlála italská vlajka. Poslední velkou překážkou ke sjednocení celé Itálie tak už zůstával jen samotný Řím.  V roce 1870 Pruské království šlo do války s Francií. Francie na válku s Pruskem potřebovala každou zálohu, kterou mohla postavit do boje, proto odvolala francouzskou posádku z Říma. Italové opět těžili z pruského vítězství nad Francií a převzali kontrolu na Římem i celým Papežským státem, který až dosud byl pod ochranou císaře Napoleona III. Italské sjednocení bylo úplné a krátce na to se hlavní město Italského království přestěhovalo do Říma. Ekonomická situace nového království byla žalostná: V Itálii nebyl žádný průmysl. Zejména v jižní Itálii byla strašlivá chudoba, vysoká negramotnost (78 % populace) a pouze několik procent italských občanů mělo volební právo. Hnutí za sjednocení Itálie byla před sjednocením velkou měrou závislá na zahraniční pomoci a zůstala i po vzniku Italského království.  Následně po obsazení Říma Italy, vztahy mezi Vatikánem a Italským královstvím zůstaly chladné dalších šedesát let, během níž se papežové pokládali za „vatikánské vězně“. Římskokatolická církev protestovala proti zásahům italské vlády, odmítala jednat s emisary italského krále a nabádala katolíky, aby bojkotovali italské volby. Církev se takto chovala až do roku 1929, kdy byly obnoveny korektní vztahy mezi italskou vládou a Svatým stolcem.

Liberální éra.

Po sjednocení Království se italská politika ubírala směrem k sociálnímu liberalismu. Pravice byla regionálně rozdrobena, což bylo dědictví po samostatných italských státech, ze kterých Italské království vzniklo. Velkou část v parlamentu obsadily také příznivci tzv. mladé levice. Šlo o volný svazek politických směrů, kteří zastupovali své volební obvody z různých částí země. Mladá levice měla velmi rezervovaný postoj k reformám (např. povinná školní docházka, rozšíření volebního práva), zato důrazně požadovala snížení daní a větší státní finanční injekce pro zaostalé jižní oblasti Itálie. Ve volbách roku 1874 měla silné zastoupení v parlamentu, nebyla však dostatečně silná na sestavení vlády. Konzervativní ministerský předseda Marco Minghetti se držel u moci pouze díky podpoře revolucionářů a části levicových politiků (například v otázce zestátnění železnic), což utišovalo mladou levici. V roce 1876 ale Minghettiho vláda padla a po ne příliš regulérních volbách, která byly nejspíše zmanipulovány, se do čela země dostal levicový politik Agostino Depretis, s jehož příchodem nastala dlouhá éra socialismu v Itálii. Éra socialismu se vyznačovala korupcí, politickou nestabilitou, vzrůstající chudobou v jižní Itálii a užívání autoritářských prostředků italskou vládou.  Agostino Depretis započal svou kariéru ministerského předsedy vytvořením experimentální myšlenky zvané "Transformismo" (Transformismus). Teorií transformismu bylo, že by vláda měla v zájmu zachování zajištění parlamentní většiny vyjednání podpory opozice, a případné uzavření vládní koalice, a kupování hlasů poslanců z menších stran a nepříliš vlivných stran. Díky kombinaci těchto metod se v praxi stal transformismus zkorumpovaným a autoritářským režimem, kdy Depretis často sám vytvářel vládní krize, aby dosáhl přeskupení sil a rovnováhy ve vládnoucí klice. Agostino Depretis věřil, že vládou tvrdé ruky si zajistí podporu italského jihu. Během své vlády zavedl mnohá diktátorská opatření, jako například zákaz veřejných shromáždění, umisťování „nebezpečných“ lidí do interních vyhnanství na ostrovy kolem Itálie a osvojení vojenského režimu. Depretisova vláda ale na druhou stranu zaváděla reformní legislativu, jako rušení zatýkání pro dluhy, zavedení povinného, volně dostupného základního vzdělání, zatímco povinná výuka náboženství na základních školách bylo zrušena.  V roce 1887 se ministerským předsedou stal Francesco Crispi, který se více zaměřil na budování zahraniční politiky. Crispiho snažení sledovalo cíl vytvořit z Itálie světovou velmoc, prostřednictvím zvětšení vojenské síly země a využíváním armády k rozšiřování italského vlivu. V zahraničních vztazích se italská diplomacie snažila o přátelské vztahy s Anglií, zato však k Francii byly vztahy chladné a Itálie se začala více orientovat na přátelské vztahy s Německým a Rakouským císařstvím, se kterými uzavřela pakt známý jako Trojspolek. Zatímco se Italské království vyvíjelo po zahraničně politické stránce, domácí politika pokračovala v praktikování "transformismu", který se udržel i po smrti premiéra Depretise, a autoritářské politiky, využívajíce stanného práva k potlačování opozice. Navzdory tuhému režimu premiér Crispi prosadil řadu reformních liberálních změn, jako například Zákon o veřejném zdraví v roce 1888 či zřízení tribunálu pro nápravu křivd ze strany vlády.

Zemědělská krize a emigrace.

Spolu se zahraniční politikou věnovala italská vláda velkou pozornost otázce zemědělství, které bylo od roku 1873 v úpadku. Díky snížení námořních sazeb se do Evropy začalo ve velkém dovážet levné americké obilí, kterému domácí zemědělci mohli jen obtížně konkurovat. Tato zemědělská krize se nevyhnula, kromě Itálie, ani dalším evropským státům. Jak radikální, tak konzervativní proudy v parlamentu se snažily zemědělskou krizi řešit a pozvednout celkově zaostalé italské zemědělství. V témže období byly zveřejněny výsledky parlamentního vyšetřování podmínek života na italském venkově, vedené Stefanem Jacinim. Vyšetřování ukázalo, jak bídné podmínky na venkově panují, že je běžnou situací podvýživa, malárie a pelagra, extrémní chudoba a práce i malých dětí. Výsledky Jaciniho vyšetřování se sice dočkali ohlasu, ale nikoliv ve formě skutků a práce vyšetřovatelů postupem času vyšuměla do prázdna.  Zemědělská krize a bída obyvatel s ní spojená měla za následek masovou emigraci. Emigranti z italského jihu odcházeli jako dělníci do USA, či jako zemědělci do Jižní Ameriky. Italové ze severu spíše odcházeli za lepším životem do Německa, Francie a Švýcarska. V letech 1889–1890 každoročně opustilo Itálii kolem 222 000 lidí, celkově do roku 1901 emigrovalo na 2 000 000 Italů.  Italská vláda se nemohla, díky Depretisově marnotratné vládě, která Itálii zanechala velmi zadluženou, efektivně vypořádat s tíživou situací. Jako jediné italské odvětví si v zemědělské krizi polepšilo vinařství, které zvýšilo svou produkci a vývoz, protože francouzské vinice byly v té době napadeny révokazem. V roce 1888 se francouzské vinařství zotavilo a získalo zpět své pozice na trhu. V Itálii oslabení vinařství mělo za následek velké propouštění a krachování podniků.

Koloniální expanze.

V letech 1876–1877, v dobách sbližování Itálie s Německem a Rakouskem byla Itálie svými novými spojenci několikrát vyzvána, aby podnikla výboj do severní Afriky a obsadila Tunis, ve kterém již byla usazena početná italská menšina. Toho se však italská vláda neodhodlala a Tunis byl 1881 obsazen Francií.  Když 5. února 1885 padla egyptská vláda v Chartúmu, Italové využili britsko-egyptského konfliktu a vyslali do Massauy expedici. O dva roky později byl kontingent o pěti set vojácích zničen početnějšími súdánskými oddíly. V Itálii měla zpráva o porážce velký ohlas (ministr zahraničí hrabě di Robilant rezignoval) a do Etiopie byla vyslána další expedice. V roce 1888 Italové silou Massauu podrobili a zřídili zde kolonii Italská Eritrea.  V roce 1895 etiopský císař Menelik II. upustil od italsko-etiopské úmluvy podepsané v roce 1885, což italská strana vzala jako záminku k invazi do Etiopie. Etiopané získali pomoc carského Ruska, které mělo ve východní Africe své vlastní zájmy. Rusové etiopské císařské armádě dodali velké množství moderní výzbroje, se kterými byla císařská armáda schopna italský nápor odrazit. V důsledku toho se Británie rozhodla postavit rozrůstání ruského vlivu v Africe a deklarovala Etiopii jako sféru italského vlivu. Ze začátku války byly na vrcholu italské nadšení a sebedůvěra a Italové se masově hlásili do armády, doufaje v účast v nadcházející válce.  1. března 1896 však italský koloniální sbor o 15 000 vojácích u Aduy zničila početnější etiopská armáda. a Italové byli nuceni ustoupit do Eritrey. Neúspěch etiopské kampaně nezůstala bez následků a pět dnů po porážce u Aduy podal demisi premiér Francesco Crispi. Etiopské císařství zatím uhájilo svou nezávislost na Itálii i ostatních koloniálních mocnostech, až do další italské invaze v roce 1936 a zřízení Italské východní Afriky, kterou v dalších čtyřech letech druhé světové války osvobozovali Spojenci.  V září roku 1911 Itálie vyhlásila válku Osmanské říši a italská armáda se vylodila v Libyi. Tento krok italské vlády se zpočátku u nacionalistů, katolíků a obyvatel jihu setkal s velkým ohlasem. Protestovali pouze socialisté, včetně mladého Benita Mussoliniho, kteří poukazovali na fakt, že Libye je chudou pustinou, nenabízející kompenzaci za vynaložené italské úsilí. Válka trvala jeden rok a skončila uznáním italské vlády nad Libyí a Dodekanéskými ostrovy. Okupace Libye přinesla řadu zákonů diskriminující domorodé Libyjce a jejich násilné odsuny na Tremitské ostrovy. Každý třetí z těchto uprchlíků zemřel na podvýživu. V obsazení Libye viděli někteří nacionalisté jen potvrzení svých myšlenek, že Itálie je oprávněna vládnout Středomoří obsazením Řecka, jadranského pobřeží v Dalmácii.

Giolittiho vláda.

V roce 1892 se poprvé stal italským ministerským předsedou Giovanni Giolitti. Ačkoliv jeho vláda rychle následujícího roku padla, Giolitti se roku 1903 vrátil do úřadu premiéra. Jeho vláda byla krátce přerušena v letech 1905 - 1906, ale poté se v úřadu udržela až do roku 1909. Kvůli manipulacím s volebními výsledky a politickým korupcím býval obviňován z transformismu. Volební podvody během jeho vlády byly běžnou praxí: Giolitti pomáhal s volbami jen v bohatých oblastech, kde měl největší podporu, zatímco chudší oblasti, kde měla převahu opozice, se snažil izolovat od politiky a jejich obyvatelstvo od voleb zastrašit. Situace v jižní Itálii proto byla zaostalá za premiéra Giolittiho stejně, jako za jeho předchůdců. Čtyři z pěti Jihoitalů byli negramotní a zoufalá situace vyvstala z nepřítomnosti vlastníků půdy a vedla ke vzpourám a nakonec i k hladomoru.  Giolittiho vláda se v zahraniční politice orientovala na uvolnění vztahů v rámci Trojspolku, dobré vztahy s evropskými velmocemi a na rozdíl od Crispiho vlády na utlumení imperiálních výbojů. Italská vláda odložila své plány na ovládnutí Etiopie a v Italském Somálsku byl vyhlášen protektorát. Roku 1911 Giolittiho vláda rozhodla o vyslání vojsk do Libye. Libyjská válka zradikalizovala názory Italské socialistické strany a pozdější fašistický vůdce Benito Mussolini tehdy volal po násilném svržení vlády. Giovanni Giolitti se do premiérského křesla dostal ještě jednou roku 1920, ale éra liberalismu v Itálii byla definitivně pryč.

Fašistický režim (1922–1943).

Během vlády Národně fašistické strany pod vedením "duceho" Benita Mussoliniho (1922–1933) byla Itálie fašisty a italskými nacionalisty vyzdvihována jako pokračovatelka staré Římské říše a rodící se velmoc, byla nazývána jako Italská říše (italsky ), nebo dokonce jako „Nová římská říše“ (italsky, latinsky ), tyto názvy však nebyly oficiální.  Italské království bylo spojencem Německé říše za druhé světové války až do roku 1943. Na zbývající dva roky války a poté, co byl Benito Mussolini sesazen a fašistická strana zakázána, se Italské království přidalo na stranu Spojenců.  Benito Mussolini (1883–1945) byl prvním politikem, kterému se podařilo aplikovat fašismus ve státní praxi. Roku 1919 založil organizaci Fasci italiani di combattimento. Roku 1921 se tato organizace přeměnila ve fašistickou stranu nazvanou Partito nazionale fascista. Mussolini uchopil moc v Itálii 28. října 1922 při takzvaném "Pochodu na Řím". Následně ho italský král Viktor Emanuel III. jmenoval ministerským předsedou. Období do roku 1926 je označováno jako "období zákonné diktatury". V první Mussoliniho vládě dokonce převažovali nefašističtí ministři. Během tohoto období, konkrétně 10. června 1924, byl zavražděn socialistický poslanec Giacomo Matteotti, ostrý kritik fašistického hnutí a Mussoliniho osoby zvlášť. Mussolini vraždu odsouhlasil. Proti tomuto "legálnímu zločinu" se zvedla vlna odporu. Část poslanců dokonce odmítla zasedat, navíc někteří fašisté opustili stranu. Benito Mussolini nakonec 3. ledna 1925 přiznává odpovědnost za vraždu a roku 1926 vyhlašuje fašistickou diktaturu s vládou jedné strany.  Fašismus brzy vyústil v agresivní zahraniční politiku italského státu a vedení dobyvačných válek. V roce 1935 Itálie napadla a zčásti dobyla Habeš. Před začátkem druhé světové války se Itálie stala spojencem nacistického Německa. Do války oficiálně vstoupila 10. června 1940, ale již 7. dubna 1939 uskutečnila další agresi, a to napadení Albánie.  Na rozdíl od nacistického Německa a jeho spojenců se však ve fašistické Itálii příliš neuplatil antisemitismus. To bylo dáno nepřítomností antisemitismu ve fašistické ideologii. Mussolini sice na nátlak Hitlera přijal rasové zákony po vzoru norimberských zákonů, k výstavbě koncentračních táborů či deportacím Židů do Německa však nikdy nedošlo.  Italský fašistický režim padl 25. července 1943. Mussolini byl odvolán a uvězněn. Nový italský premiér Badoglio se rozhodl se spojenci spolupracovat. 3. září podepsal kapitulaci, která byla zveřejněna 8. září. Ve stejném měsíci Benito Mussolini za pomoci německých výsadkářů uprchl z vězení a na severu Itálie, okupovaném německými vojsky, stanul v čele Italské sociální republiky s vládou v Salò. Mussolini a jeho milenka byli zavražděni na útěku dne 28. dubna 1945.

Konec druhé světové války a nastolení republiky.

Krátce po skončení druhé světové války, v roce 1946 přívrženci republiky vyvolali referendum, zda má Itálie zůstat monarchií, či se stát republikou. Italové se v referendu vyslovili pro zrušení monarchie a nastolení Italské republiky, kterou je Itálie dodnes.

Italské království (italsky ) bylo evropským státem vzniklým v roce 1861 sjednocením Itálie pod vládou savojské dynastie, jediného královského rodu italského původu, která vládla v jednom z italských států, Sardinském království. Italské království bylo prvním sjednoceným italským státem, který se rozkládal po celém Apeninském poloostrově od dob Římské říše.

Le royaume d'Italie (en italien : "Regno d'Italia"), gouverné par la dynastie royale de la maison de Savoie, est le nom de l'État italien de 1861 à 1946, issu du royaume de Sardaigne après la période des guerres d'indépendance du "Risorgimento". Durant la période allant de 1922 à 1943, le royaume, dirigé par le gouvernement fasciste de Benito Mussolini, est couramment désigné sous le terme d"'Italie fasciste", sans que le régime monarchique ait été interrompu.


Historie.

O prehistorickém osídlení této lokality svědčí řada nálezů po lovcích mamutů – z doby ledové. V okolí se našly keramické střepy, nástroje a dřevěné uhlí z mladší doby kamenné, odkryté přímo na území obce, stejně jako čtyři kostry tzv. „skrčenců“ ze starší doby bronzové. Jedna z koster je dnes vystavena v Muzeu v Novém Bydžově. O výzkum se zasloužil Albín Stocký.  Skřivany patří mezi nejstarší obce raného středověku v Královéhradeckém kraji. Původ jejich jména lze klást do 11. až 12.století. Přesné stáří je dosud předmětem sporu historiků. Datování vychází ze zápisu v Kosmově kronice z roku 1110, která hovoří o osadě u „mostů křivců“ ("ad pontes criuci"). Historikové se přou, zda pozdější vladykové ze Křivan přijali jméno podle Kosmova označení zdejších šikmo položených mostů přes řeku Cidlinu, nebo zda naopak až oni dali jméno zdejší osadě. Kosmas tedy slouží jako časový údaj před založením ("ante quem") nebo po založení ("post quem").  První majitelé panství jsou v písemných pramenech doloženi poměrně pozdě, od roku 1360 to byl Vznata ze Skřivan a po něm roku 1395 Chod ze Skřivan. Poslední Apollon ze Skřivan je doložen roku 1437. V 16. století se v držení obce vystřídali Pernštejnové, Václav Sokol z Leskovce a Erazim Sommerfeld. K renesanční etapě dějin patří výstavba tvrze, připomínané ovšem teprve roku 1628. Krátce do roku 1634 držel statek Albrecht z Valdštejna a po něm jeden z jeho vrahů John Gordon. Roku 1654 se na panství vracejí Sommerfeldové. Po nich se střídají majitelé až do roku 1805, kdy skřivanský statek koupil pražský měšťan Ignác Müller. Sňatkem jeho dcery přešel statek na Ledvinku z Adlerfelsu. Majiteli a provozovateli cukrovaru se koncem 19. století stali severočesko-němečtí podnikatelé Liebigové. Před první pozemkovou reformou vlastnila statek a cukrovar Pražská úvěrní banka.

Skřivany () je obec, ležící na řece Cidlině tři kilometry severně od města Nový Bydžov v okrese Hradec Králové. Sídlem prochází železniční trať 040 Chlumec nad Cidlinou – Trutnov a silnice II/327. Žije zde obyvatel.

Skřivany est une commune du district de Hradec Králové, dans la région de Hradec Králové, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Poloha.

Slatina se rozkládá v severní části Svitavské pahorkatiny, v ploché krajině při potoce Slatinka, drobném pravém přítoku řeky Loučné. Nejvyšší bod obce představuje na jejím jižním pomezí Bučkův kopec, 315 metrů nad mořem, a nejnižším bodem je na severozápadě vyústění Slatinského potoka do řeky Loučné, 257 m n. m. Celá obec zabírá 429 ha plochy, z níž většinu tvoří zemědělská půda.

Doprava.

Na jižní straně obce prochází regionální železniční trať Choceň - Litomyšl se zastávkou "Slatina u Vysokého Mýta". Severním směrem je asi 1,5 km vzdálená vlaková zastávka "Sruby" na páteřní celostátní trati Praha - Česká Třebová. Obcí prochází i autobusová doprava z Vysokého Mýta do Chocně a zpět. V obci není obchod, ale díky těmto spojům má Slatina vynikající dopravní obslužnost mimo jiné i do pověřené obce III stupně, Vysokého Mýta.

Historie obce.

Nejstarší stopy lidského osídlení jsou na území Slatiny doloženy několika archeologickými nálezy. První písemné prameny z 12. století dokládají, že v těsném sousedství končila oblast držená klášterem premonstrátů z Litomyšle. Slatina leží na jedné z cest pronikání osadníků od Loučné k Tiché Orlici na Choceňsko. Prvním historicky doloženým majitelem Slatiny byl v roce 1363 kanovník litomyšlské biskupské kapituly Jan z Duban. V dalších stoletích Slatina často měnila své majitele. Podrobnější popis Slatiny pochází z r. 1610, je obsažen ve smlouvě o rozdělení majetku Hertvíka Zejdlice. Roku 1849 byla obci přiznána samostatnost, o jejím hospodaření se mnoho zpráv nedochovalo. Rok 1989 přinesl Slatině ztrátu postavení samostatné obce a byla připojena s dalšími vesnicemi k Vysokému Mýtu. O rok později však získala obec svou samostatnost zpět. V r. 2004 obecní úřad Slatina vydal knihu s názvem "Slatina", kde se o historii obce lze dočíst více. Ve stejném roce byl také parlamentní heraldickou komisí schválen obecní znak a prapor.

Současnost.

V obci je vybudován vodovod, plynovod i kanalizační síť svedená do čistírny odpadních vod.  Ve Slatině se nachází Hostinec u Stratílků se sálem pro 150 lidí, kde se každoročně konají tradiční plesy a dětské maškarní karnevaly, které pořádají „Slatinské maminy“.

Spolky.

V obci působí tři spolky:

Obec Slatina () se nachází v okrese Ústí nad Orlicí v Pardubickém kraji, zhruba 3 km severně od Vysokého Mýta. Žije zde obyvatel.

Slatina est une commune du district d'Ústí nad Orlicí, dans la région de Pardubice, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Etymologie.

Pojmenování „vodka“ pochází buď ze slovanského slova pro vodu, nebo od „vodit“ (rusky „водить“) (rozpustit léčivo v alkoholu jako destilát), nebo ze středověkého nápoje "aqua vitae" (Jednalo se o destilát obvykle připravovaný z vína). Než vznikl současný název „vodka“, často se používaly pojmy „chlebové víno“, „horké víno“, „zelené víno“ apod. Slovo „vodka“ bylo pravděpodobně poprvé oficiálně zmíněno v polštině v roce 1405 při soudních akcích vojvodství Sandomierz (což znamená „malá nádrž“). V roce 1534 bylo slovo „wodki“ zaregistrováno s významem „destilované léčivé přípravky“. Původní pojem „wódka“ znamenal „malá voda“. V roce 1533 byl pojem „vodka“ (rusky „водка“) použit v Rusku v případě léčivé alkoholové tinktury z bylin a ve smyslu alkoholického nápoje se začal používat v 17. století.

Výroba.

Suroviny.

Základní surovinou pro výrobu vodky je obilný nebo bramborový kvas, tedy suroviny obsahující škrob. Konkretní složení závisí přímo na zemi výroby a výrobci. Ve Finsku je oblíbená vodka z ječmene, švédská vodka se vyrábí z žita a polská vodka převážnou většinou z brambor. Nicméně existují také druhy vodky, které jsou vyrobeny z vinné révy nebo cukrové řepy.  Základní suroviny se nejprve rozdrtí na malé kousky, které se nechají kvasit. Důležitý je obsah škrobů a cukrů, které poté mohou kvasinky přeměnit na alkohol. V případě výroby z obilí nebo brambor se následně přidávají enzymy pomáhající rozložit škroby na fermentovatelné cukry. Sladové obilí, ovoce a cukrová řepa nepotřebují dodatečně pro kvašení cukry přidávat.

Destilace a filtrace vodky.

Další fází je několikrát se opakující destilace v destilačních kolonách, což znamená oddělování čistého alkoholu a vody. Ve výsledku takový meziprodukt obsahuje 80-95 % alkoholu.  Před lahvováním se vodka ještě čistí a ředí. Čistota je jedním z nejdůležitějších faktorů určujících kvalitu vodky. Filtrace probíhá pomalým překapáváním destilátu přes aktivní uhlí. Jednotliví výrobci určují druh aktivního uhlí: využívá se uhlí ze dřeva (bříza, olše), nebo křemičitý písek, ale někteří filtrují skrze průzračné křišťálové diamanty neboli vulkanické lávové kameny (Island).

Co určuje kvalitu vodky.

Na rozdíl od rumů a whisky, kde kvalita závisí na délce zrání v dubových sudech i na použitých surovinách, které jim dodávají jejich typické a unikátní chutě a aromata, u vodky lze říci, že její kvalita se odvíjí zejména od procesu destilace a filtrace. Čím více je destilovaná a čím čistší je výsledek filtrace (v závislosti na zvoleném zdroji aktivního uhlí), tím lépe.

Konzumace vodky.

Vodka je jeden z nejoblíbenějších alkoholických nápojů po celém světě. Vzhledem k velké rozmanitosti informací z různých zdrojů vychází níže uvedená tabulka ze dvou statistik uvádějících stejné pořadí:  Statistika podle Worldatlas (Zdroj, na kterém jsou uváděny statistiky týkající se politiky, ekonomiky, sociologie a cestování). Statistika podle Quartz (Zdroj týkající se ekonomiky a ředitelství).

Vliv na zdraví.

Konzumace vodky (a alkoholu obecně) ovlivňuje hodně procesů lidského organizmu.  Vodka, jako i ostatní alkoholické nápoje, lidskému organizmu škodí. Ovlivňuje hladinu cukru v krvi, centrální nervový systém, sexuální a reprodukční zdraví, imunitu, kosterní a svalové systémy a vyvolává závislost.

Muzea vodky.

Díky tomu, že vodka je široce oblíbený nápoj po celém světě, existují muzea tohoto alkoholického nápoje.

Muzeum vodky v Moskvě.

Hlavní město Ruska otevřelo muzeum historie vodky, ve kterém najdeme kolem 50,000 lahví. Výstava se zaměřuje na široké spektrum speciálních verzí vodky, některé láhve jsou dokonce více než dvě staletí staré. Atraktivní zajímavostí je také sběratelská edice, která byla připravena na počest obětem ponorky K-19. Jedna celá místnost je pak věnovaná problematice Sovětského svazu, a jak se s životem během tohoto období Rusové vyrovnávali právě popíjením vodky.

Muzeum vodky v Petrohradu.

Toto malé muzeum představuje dlouhou historii ruského národního nápoje, od rolníků 12. století až po prezidenty 20. století. Evoluci ruské ohnivé vody vysvětlují vitríny plné lahví vodky v neobvyklých tvarech, starých reklamních kampaních a některých vtipných diorámách.V degustační místnosti je také možnost ochutnat tři různé vodky a tradiční ruské občerstvení.

Muzeum polské vodky ve Varšavě.

Muzeum vodky ve Varšavě otevřelo dveře svým návštěvníkům 12. června v roce 2018. Nachází se v budově z 19. století v bývalé továrně na vodku Warszawska Wytwórnia Wódek Koneser. V meziválečných letech v něm byly vytvořeny recepty slavných polských vodek jako Wyborowa a Luksusowa. Návštěvník se může seznámit s pětisetletou historií nejslavnějšího polského alkoholu, vývojem jeho výrobních technologií, tradicemi a zvyklostmi s ním spojenými. V muzeu najdeme 5 interaktivních galerií, ve kterých je možné se dozvědět, kde byly v Polsku vytvořeny první lihovary, kolik stojí sklenka vodky, jak se likér spotřebovával v polských domovech a odkud pocházely některé zvyky související s vodkou. Je možné si zde vytvořit vlastní recept na tinkturu a dozvědět se více o destilačním vybavení Jana Pistoria. Jeho revoluční vynález destilace v 19. století umožnil získat 85 % čistého alkoholu v jednorázovém procesu. Také je prezentována sbírka originálních lahví z různých dob, včetně plné, nikdy neotevřené láhve třešňové vodky J. A. Baczewski ze 40. let 20. století.

Vodka je tvrdý alkoholický nápoj oblíbený po celém světě. Je bez barvy, ale s výraznou chutí a vůní. Kvalita a chuť vodky se mohou lišit vlivem různých faktorů. Jedná se o to, že tento alkoholický nápoj se vyrábí z obilí, jehož specifické složení určuje výrobce. Některé druhy namísto obilí obsahují destilaci z brambor.

La vodka (du polonais : "wódka", russe : "водка") est une boisson alcoolisée incolore titrant environ 40 degrés. L'origine de cette eau-de-vie se situerait en Pologne, selon les sources.


Začátky.

Paul Daniel Frehley se narodil 27. dubna 1951 v Bronxu jako nejmladší ze tří dětí. Jeho otec je německo-holandského původu a pochází z Pensylvánie, matka je napůl Němka, napůl indiánka a pochází ze Severní Karolíny.

Hudební vzestup.

Vyrůstal v Mosholu Parkway v Bronxu. V dětství rád kreslil a sportoval. Na kytaru začal hrát u svého kamaráda. Jeho bratr Charles hrál také na španělskou kytaru. Na vánoce dostal elektrickou kytaru "Zimgar". Jeho první skladbou, kterou se naučil hrát byla skladba od Hermana Hermitse "Mrs. Brown You’ve Got a Lovely Daughter". Zájem o hudbu ho zachránil od špatného prostředí, kde vyrůstal.  V šestnácti letech na koncertu na Manhattanu, kde vystupovali také The Who, se rozhodl pro kariéru rockové hvězdy. Jejich vystoupení na něj zapůsobilo a inspirovalo jej k teatrálnímu rocku. Od roku 1965 působil ve skupině The Exterminators. Repertoár a schopnosti měli omezené. Mezi jeho kytarové idoly patřily, Jimi Hendrix, Pete Townshend, Eric Clapton a Jimmy Page. Skupiny kterými prošel hrávaly skladby od skupin The Who, Cream nebo od Hendrixe. Vystupovali v barech, klubech a tanečních zábavách. V té době získal přezdívku „Ace“ (Eso). Přezdívka mu zůstala dodnes. Později působil ve skupině "Cathedral". Při vystoupení na školním plese si potvrdil, že se stane profesionálním hudebníkem.  Pro mnoho koncertů opustil střední školu. K jeho oblíbeným předmětům patřila matematika, přírodní vědy a výtvarná výchova. Navštěvoval celkem tři různé střední školy. Z první Luteránské školy byl vyhozen údajně za svou divokost. Z druhé školy De Witt Clintona byl vyhozen za to, že si odmítl ostříhat své dlouhé vlasy. Poslední školu Theodora Roosevelta dokončil, až na přání jeho přítelkyně Jeanette Trerotolové, která se později stala jeho ženou. Po maturitě se živil se jako poslíček, stěhoval nábytek a jezdil taxíkem. V roce 1970 dostal povolávací rozkaz k armádě a měl sloužit ve Vietnamu, nakonec nebyl povolán.  Začátkem 70. let 20. století objevil inzerát ve Village Voice na volné místo kytaristy. Rozhodl se odpovědět a byl pozván na konkurz, na který přišel s jednou botou červenou a druhou oranžovou. Zahráli společně pár skladeb a za dva týdny ho trio ve složení Gene Simmons, Paul Stanley a Peter Criss vzali do skupiny, která byla základem skupiny Kiss.

Ve skupině Kiss.

V roce 1973 nazvali svou novou skupinu Kiss. Pro skupinu navrhl logo s dvěma blesky. Poté se rozhodli pro komiksové masky, pod kterými budou vystupovat. On si vybral postavu "Space Ace", jako cizí návštěvník z planety Jendell. Z počátku skupina neměla úspěch, proto pracoval jako taxikář na částečný úvazek. V září 1973 skupina získala manažera Billa Aucoina, který jim zajistil mzdu 75 dolarů týdně pro každého. V únoru 1974 vydali své první album Kiss na kterém napsal píseň "Cold Gin", kterou zpíval Gene Simmons. Později napsal další skladby, ale zpívat začal až v písni "Shock Me", která se objevila na albu Love Gun v roku 1977. V 70. letech 20. století se stal populárním kytaristou. V knize "Kiss: Behind The Mask" uvedl, že mnoho kytaristů jeho hraní na kytaru je inspirovalo ke hře na tento nástroj. Spolu s ostatními členy kapely Kiss vydal v roce 1978 sólové album nazvané Ace Frehley. Album se stalo nejprodávanějším ze všech čtyř sólových alb a jeho singl New York Groove (napsaný Russ Ballardem) původně nahraný kapelou Hello se umístil v Top 20 ve Spojených státech. Podílel se na dalších dvou albech skupiny Kiss. Napsal tři skladby pro album Dynasty a další tři na album Unmasked. Byl autorem stále více skladeb, ale vše se změnilo po odchodu Petera Crisse v roce 1980. Od té doby neměl ve skupině takovou autoritu a ostatní členové skupiny nesdíleli jeho názory. Eric Carr jako náhrada za Petera Crisse ve skupině neměl ještě vybudovanou autoritu. On sám se na albu Music From The Elder podílel jen minimálně, nesouhlasil s návrhem nahrávat koncepční album a oslovit producenta Boba Ezrina, kterého neměl v lásce, kvůli rozepřím v minulosti. Chtěl nahrávat přímočařejší rockové album. V dubnu 1982 měl vážnou dopravní nehodu. V květnu byl pronásledován policií na Bronx River Parkway, za překročení povolené rychlosti za což mu udělili pokutu 600 dolarů a byl mu odebrán řidičský průkaz na šest měsíců. Rozhodl se skupinu Kiss opustit. Poslední vystoupení s kapelou Kiss bylo při natáčení videoklipu "I Love It Loud".  Baskytarista Kiss Gene Simmons se ve své biografii o něm nevyjadřuje příliš lichotivě. Podle něj byl spolu s Petrem Crissem problematičtí členové skupiny. V biografii také zmiňuje, že po obnovení původní sestavy se musel učit všechny své party, což bylo obtížné, protože úroveň jeho hry za léta nezřízeného života značně poklesla. Pomáhal mu současný člen skupiny a tehdejší pomocník Gena Simmonse Tommy Thayer, který sóla ovládal.

Sólová dráha/ Frehley’s Comet.

Po odchodu ze skupiny Kiss s nimi občas spolupracoval do roku 1985. V roce 1984 zahájil svou sólovou dráhu se skupinou ve složení Anton Figa, který byl bubeník na baskytaru hrál John Regan a na kytaru a vokály měl Tod Howarth. Hráli střídavě pod jmény „"Ace Frehley“ a „Frehley’s Comet"“. Jejich první vystoupení proběhlo v listopadu 1984 v S.I.R. Studios ve městě New York. Po několika neúspěšných pokusech podepsat nahrávací smlouvu, kterou nakonec podepsali s Megaforce Records vydali první album „Frehley’s Comet“. Album produkoval Eddie Kramer, který v minulosti pro něho již pracoval. Album se umístilo na 43. pozici v Billboard 200 (prodalo se nejméně 500 000 kopií) a singl „Into The Night“ se umístil na 27. pozici v Mainstream Rock Tracks. Skladba „Rock Soldiers“ popisuje jeho dopravní nehodu z roku 1982. Dvě další alba skupiny již nebyla úspěšná. Dvě turné podporované Alicem Cooperem a Iron Maiden skončila předčasně z nedostatku financí. Třetí album Trouble Walkin‘ z roku 1989 bylo vydáno již pod jménem Ace Frehleyho. Tod Howarth a Jamie Oldaker se rozhodli odejít ze skupiny již před nahráváním alba a byli nahrazeni Richiem Scarletem a Sandym Slavinem. Na desce Trouble Walkin‘ také hostoval bývalý člen Kiss Peter Criss, který zazpíval několik skladeb, hlavně vokály společně se Sebastienem Bachem a s ostatními členy kapely Skid Row. Bylo to poprvé od roku 1979, co s Crissem společně spolupracovali na albu. Peter Criss se již dříve připojil k jeho skupině a tak to Crissovi oplatil na jeho albu Cat 1, kde hrál v několika písních sóla. Vzhledem k vzájemnému nepřátelství ke skupině Kiss měl s Crissem přátelské vztahy. V červenci 1995 společně vyjeli na turné, které nazvali Bad Boys Tour.

Paul Daniel Frehley také "Ace Frehley" (* 27. dubna 1951, Bronx, USA) je americký rockový kytarista a bývalý člen americké skupiny Kiss, která byla založena v New Yorku v roce 1973. Spolu s ním ji založili Paul Stanley, Gene Simmons a Peter Criss. Hrál v ní mezi lety 1973 až 1982 a poté mezi lety 1996 až 2002.

Ace Frehley, de son vrai nom Paul Daniel Frehley, est un guitariste américain. Il est né le, dans le Bronx à New York où il a aussi grandi. Il est principalement connu pour avoir été le premier guitariste soliste du groupe de rock Américain Kiss de sa création en 1973 jusqu'en 1982. Il a inventé le personnage du "Spaceman" (alias "Space Ace"). Après avoir quitté Kiss, Frehley a entamé une carrière solo, qui a été suspendue au moment de la reformation originale de Kiss, en 1996, pour une tournée de réunion qui fut un énorme succès mondial. Il quitte de nouveau le groupe en 2002 et est remplacé par Tommy Thayer.


Historie.

Kapelu založil zpěvák, kytarista a bývalý závodní jezdec na BMX Fredrik Saroea s klávesákem Ketilem Mosnesem. Později se k nim přidali Tom Mæland a Kevin O'Brien, kteří však působili jen krátce (3, resp. 1 rok).  Oficiální vznik skupiny se datuje do roku 2003 (po odchodu Mælanda a O'Briena), ačkoli Saroea a Mosnes se potkali již v roce 2000 a jejich první EP vyšlo o rok později.  První vystoupení Datarock se odehrálo roku 2000 na klubovém večírku pořádaném zpěvačkou Annie. Po úspěchu se stali trvalou součástí klubové noci a brzy z nich byla vyhledávaná atrakce. Velký průlom zaznamenal oblíbený singl „Computer Camp Love", který charakterizoval jejich zvuk.  Debutové album s poněkud nezvyklým názvem "Datarock Datarock" vydali na sklonku roku 2005 na vlastním labelu Young Aspiring Professionals a to hned v deseti zemích světa. Hlavně v Británii se setkalo s velkým zájmem, singl „Computer Camp Love" zařadil časopis Rolling Stone na 88. místo v hodnocení "nejlepších 100 singlů roku 2007". Norské duo se inspirovalo kapelami jako Talking Heads nebo Happy Mondays, do popředí zájmu se dostalo díky pozvolna se formujícímu stylu new rave. To, že Datarock hráli new rave dříve než byl definován Klaxons jim vyneslo velkou publicitu. Byli pozváni na "NME New Rave Tour", kde si zahráli po boku tehdy začínajících Shitdisco a již zmíněných Klaxons.  Poslední dva roky strávili Saroea a Mosnes koncertováním po celém světě (navštívili už 27 zemí). Jejich zatím posledním studiovým počinem je pětipísňové EP "See What I Care EP", které vyšlo v květnu 2007. Produkoval ho Kato Adland, spolupracovník Röyksopp.  Datarock u nás koncertovali naposledy 12. února 2008 v pražské Akropoli v rámci "Midnight Sun Sessions". V létě 2007 vystoupili na festivalu Pohoda v Trenčíně. Aktuální deska "Red" vyšla 8. června 2009.

Datarock je hudební skupina pocházející z norského Bergenu. Jádro kapely tvoří Fredrik Saroea a Ketil Mosnes, naživo vystupují ve čtyřčlenném složení.

Datarock est un groupe norvégien de rock électronique. Le groupe s'est créé en 2000 autour de Fredrik Saroea, Ketil Mosnes et Kevin O'Brien, rapidement rejoints par Tom Mæland. Plus tard, O'Brien et Mæland ont quitté le groupe, mais Fredrik Saroea et Ketil Mosnes ont continué en duo.


Historie.

Realizaci stavby, situované na místě bývalé kaple – Ermidy do Restelo, kterou při ústí řeky Tejo založil Jindřich Mořeplavec, svěřil král Manuel staviteli Diogovi de Boitaca (cca 1460–1528),jehož stavební typologie vykazuje obeznámenost s pozdně gotickou architekturou střední Evropy. V pozici hlavního stavitele ho nahradil v průběhu roku 1516 João de Castilho (cca1475–1552), který dostal za úkol v roce 1517 změnit plány kvůli vybudování královského mauzolea v klášterním kostele Panny Marie Belémské. Stalo se tak po smrti Manuelovy druhé manželky Marie, s níž žil 17 let. Oba manželé jsou vypodobněni na západním portálu kostela společně se svými patrony, Svatou rodinou, sv.Vincentem a sv. Infantem – infantem Fernandem, jenž byl bratrem Jindřicha Mořeplavce, a zahynul v marockém zajetí.  Po smrti krále Manuela pokračoval ve výstavbě kláštera jeho syn Jan III. Vybudování královského mauzolea podporovala i Kateřina Habsburská, manželka krále která přežila všechny své syny. Na dostavbě kláštera se především v druhé polovině 16. století podíleli stavitelé Diogo de Torralva (1500–1566) a Jerónimo de Ruao (1530–1601).  Do roku 1834 náležel klášter jeronýmskému řádu, poté tam byla umístěna charitativní organizace pečující o sirotky a nemocné děti a jejich vzdělání, tzv. Casa Pia. Klášter prodělal v 19. století i několik přestaveb, zejména v duchu neomanuelského stylu.  V klášteře se nacházejí hroby krále Manuela I. a jeho ženy Marie Aragonské, krále Jana III. a jeho ženy Kateřiny Habsburské a jejich potomků; jsou tam i náhrobky mořeplavce Vasca da Gamy (1468–1523) a spisovatele Luíse Vaz de Camões (1527–1570).  Klášter je považován za perlu manuelského stylu. V roce 1983 byl spolu s Belémskou věží zařazen na seznam světového dědictví UNESCO. V areálu kláštera byla 13. prosince 2007 podepsána Lisabonská smlouva.

Jeronýmský klášter (portugalsky: "Mosteiro dos Jerónimos") se nachází na předměstí portugalského hlavního města Lisabonu ve čtvrti Belém. Klášter založil pravděpodobně roku 1501 Manuel I. Portugalský jako výraz díků za šťastnou výpravu Vasca da Gamy, který nalezl roku 1498 cestu do Indie po moři.

Le Monastère des Hiéronymites (en ) est un monastère portugais de l'Ordre de Saint-Jérôme, témoignage monumental de la richesse des découvertes portugaises à travers le monde. Comme la tour de Belém, il est un exemple significatif du style manuélin.


Historie.

Původ slova „jeep“.

Nejčastěji (ovšem mylně) bývá původ slova odvozován od zkratky „GP“ („General Purpose“, univerzální využití), která se foneticky podobá slovu „jeep“ (čti "džíp"). Proti tomuto vysvětlení ale existuje pádný argument - Jeep nebyl původně určen pro obecné, ale pro velmi specifické využití. Navíc ve skutečnosti žádné takové armádní označení neexistovalo, pouze Ford tak označoval své vozidla, jak je popsáno dále.  Další (a pravdivá) varianta původy zkratky „GP“ je nomenklatura firmy Ford, kde „G“ značí „Government use“ (tedy vládní využití, vládními institucemi, armádou apod.) a „P“ značí (průzkumná) vozidla s rozvorem 80 palců (1 palec/inch = 2,54mm). Později bylo k továrnímu označení přidáno „W“ značící konstrukci firmy Willys (odlišení od vlastního projektu firmy Ford, později byla vyráběna také verze "GPA" (Amphibious = obojživelné).  Od roku 1941 se názvu Jeep začíná běžně užívat pro vojenská vozidla s pohonem 4×4 firmy Willys-Overland Inc., která později značku registruje.

První Jeepy.

První Jeepy vzešly ze soutěže US-Army, které se zúčastnily firmy, např. Willys-Overland, Ford a American Austin Car Company. Požadavky zněly: Lehký terénní automobil s pohonem všech 4 kol o maximální hmotnosti 590 kg který by uvezl 272 kg. Osm vozidel mělo mít řízení obou náprav a vyšší povolenou hmotnost o 34 kg. Každé firmě byla poskytnuta dotace 175 000 dolarů. Původní favorit American Austin Car Company se svým typem Bantam GP byl postupně vyřazen ze hry a vítězem se stala společnost Willys-Overland s modelem MB. Výroba se rozběhla v Toledu, Ohio. Edsel Ford získal alespoň spoluúčast na výrobě. Firma Bantam se začala zabývat výrobou přívěsů za vojenská vozidla.

O značce.

Více než 65 let je značka Jeep® symbolem pohonu všech kol. Značka Jeep® patří do portfolia koncernu Chrysler Group LLC.  Společnost Chrysler LLC, jejíž centrála se nachází v Auburn Hills v Michiganu, je výrobcem vozů a výrobků značky Chrysler, Jeep, Dodge a Mopar. Celkový objem prodeje v roce 2008 dosáhl 2 miliony vozů. Rok 2008 byl pro Chrysler International druhým nejlepším rokem za poslední desetiletí, co se týká prodeje vozů mimo území Severní Ameriky, a třetím nejlepším v celé její historii.  Do sortimentu výrobků společnosti Chrysler LLC se řadí některá ze světově nejuznávanějších vozidel, včetně Chrysler 300 a Town & Country, Jeep Wrangler a Grand Cherokee, Dodge Challenger a Ram.  Na podzim 2008 společnost Chrysler představila na trhu tři prototypy vozů se zdokonaleným elektrickým pohonem - Dodge EV, Jeep EV a Chrysler EV. Výroba jednoho z nich se plánuje pro spotřebitele na severoamerickém trhu v roce 2010 a pro evropský trh po roce 2010.  V červnu 2009 došlo k vytvoření globální strategické aliance se společností Fiat S.p.a.

Další verze.

V průběhu výroby se objevily další varianty: obojživelné vozy, autogira, nákladní, odlehčené pro potřeby parašutistů, polopásové vozidlo, sněžný traktor, drezína, prodloužená verze nebo dokonce opancéřovaný vůz. Sériově se do výroby dostal pouze Ford GPA Seep - obojživelný Jeep. Byl o 660 kilogramů těžší než klasický Jeep. Tento model byl napodoben i v Sovětském svazu, kam se hojně dovážel a dokonce i v Československu (vozy Tatra T801, Škoda 972).

Poválečné období.

Jeepy se po druhé světové válce licenčně vyráběly v 26 zemích světa. Firma Willys pokračovala s civilními typy CJ2 a CJ3 a následně i další typy odvozené z modernizovaných vojenských verzí. V roce 1973 získal typ CJ7 titul "Automobil roku" s pohonem všech kol. V roce 1984 automobilka tento úspěch zopakovala s typem XJ (Jeep Cherokee). V roce 1985 přišel třetí titul pro typ Jeep Comanche. Jednalo se o pick-up odvozený od modelu XJ. Ve stejném roce byly starší typy CJ5 a CJ7 nahrazeny novým modelem Wrangler. V roce 1991 uběhlo 50 let od vyrobení prvního Jeepu.

Jeep je značka výrobce automobilů a registrovaná ochranná známka koncernu Chrysler. Slovo „jeep“ nebo „džíp“ je často používáno jako synonymum pro vozidla podobného tvaru a využití.

Jeep est un constructeur automobile américain appartenant depuis 2014 au groupe Fiat Chrysler Automobiles. À l'origine, les voitures Jeep étaient des véhicules tout-terrain à quatre roues motrices utilisés par l'armée américaine pendant la Seconde Guerre mondiale. Leur popularité a fait que l'on désigne encore aujourd'hui par antonomase sous le mot « jeep » une automobile tout-terrain au style rustique.


Základní údaje.

Celková rozloha obce činí 17,36 km2 a skládá se ze tří katastrálních území pojmenovaných podle historických obcí "Těptín", "Ládví" a "Štiřín".  Kamenice má přes 4 400 obyvatel (v roce 2019 jich bylo 4565) a stejně jako ve většině obcí v okolí Prahy zde probíhá další výstavba. V 90. letech 20. století bylo dostavěno hlavně centrum obce u obecního úřadu. Nyní se staví např. na východě v části Štiřín. Nové domy na severu již spadají do katastru obce Sulice, i když jsou urbanisticky spojené s Kamenicí.

Doprava.

Obcí prochází dopravně velmi vytížená silnice 603 z Prahy do Benešova. Křižuje se zde se silnicí 107, která zajišťuje spojení s Týncem nad Sázavou na jihu a na druhou stranu s Velkými Popovicemi a dále s Říčany na severovýchodě.  V některých případech je pro příjezd do Kamenice výhodná i dálnice D1 – sjezd Všechromy je 6 km východně.

Veřejná doprava.

Kamenice je dostupná pouze autobusy Pražské integrované dopravy: většina linek sem jezdí z Prahy od stanice metra C Budějovická.  Zastávka "Kamenice, Kulturní dům" v centru obce slouží jako přestupní zastávka pro další místní tangenciálně vedené linky: východním směrem do Velkých Popovic a Strančic (napojení na železniční trať 221 Praha - Benešov), západním pak směrem na Jílové u Prahy.

Okolní obce.

Kamenice sousedí:

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

Ve vsi Těptín "(přísl. Kamenice u Strančic, Ládveč, Ládví, Olešovice, Skuheř, 878 obyvatel, poštovní úřad, telegrafní úřad, telefonní úřad, četnická stanice, katol. kostel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: lékař, obchod s cukrovinkami, 3 hostince, hotel, konsum Včela, kovář, krejčí, měďárna, mlýn, obuvník, pekař, 2 rolníci, řezník, sedlář, 2 obchody se smíšeným zbožím, 2 trafiky, 2 truhláři, velkostatek Ringhoffer, zahradnictví.  Ve vsi Štiřín "(přísl. Nová Hospoda, Struhařov, Všedobrovice, 507 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 5 hostinců, 3 obuvníci, pila Ringhoffer, 4 rolníci, 2 řezníci, 3 obchody se smíšeným zbožím, švadlena, 4 trafiky, truhlář, velkostatek Ringhoffer.

Průmysl.

V obci se nachází kovohutě Strojmetal Kamenice, což je původní Ringhofferův závod (bývalý hamr) na měděné strojní díly, dnes výrobna součástek z hliníku a jeho slitin.

Kamenice (niem. "Kamenitz", "Kamenich" (1266)) je obec ležící v okrese Praha-východ ve Středočeském kraji, 8 km jižně od hranic Prahy, asi 26 km jihovýchodně od centra Prahy. Žije zde obyvatel.

Kamenice est une commune du district de Prague-Est, dans la région de Bohême-Centrale, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Legenda.

Podle legendy byl prvním králem Tíryntu Proitos, který si pozval jednooké obry Kyklopy, aby mu postavili pevný a mohutný hrad.

Archeologický výzkum.

V letech 1876 a 1885 zde prováděl vykopávky německý podnikatel, obchodník a archeolog Heinrich Schliemann. Pozdější výzkumy pod vedením Wilhelma Dörpfelda, Kurt Müllera a Georga Karo, které byly provedeny v letech 1905 až 1929 daly další závěry o kdysi významném starověkém městě. Od roku 1976 byl Tíryns opět systematicky zkoumán německými archeology. Do roku 1986 pod vedením Klause Kiliana, později pod vedením jiných vědců z univerzity v Heidelbergu a Německého archeologického ústavu.

Hrad.

Táhlý kopec lze rozdělit na tři části: horní město (akropole), střední město a dolní město. Skutečnost, že zde existovalo významné osídlení už v době bronzové prokazují pozůstatky impozantní kruhové budovy v oblasti akropole.  V době cca 1600 až 1050 př. n. l. patřily Tíryns, Mykény, Argos, Théby, Pylos a Knóssos mezi nejvýznamnější centra mykénské kultury. O bývalé nádheře tohoto města svědčí velmi dobře zachovalé ruiny královského paláce, jehož stěny byly vyzdobeny freskami, a zbytky hradeb (Kyklopské zdivo). Jednotlivé kameny byly až tři metry dlouhé a metr široké. Jsou naskládány k sobě bez použití malty. Výška hradeb v některých místech dosahuje až 7 m. Původní výška je odhadována na 9 m až 10 m. Stěny jsou velmi silné, tloušťka obvykle dosahuje 6 m. V místech, kde jsou tunely, činí až 17 m. Nejstarší část hradeb byla postavena ve 14. století př. n. l. (akropole). Střední a dolní část pochází ze 13. století př. n. l..  I přes zdánlivě nepřekonatelné opevnění byl Tíryns na počátku 12. století př. n. l. zničen. Příčinou mohlo být silné zemětřesení, které tuto oblast v uvedené době prokazatelně zasáhlo. Na troskách starého paláce byla postavena nová budova. Město se i po katastrofě systematicky dále rozvíjelo. Toto zjištění je v rozporu s částečným odlivem obyvatel z jiných mykénských center ve 12. století př. n. l.  V období 1050 př. n. l. až 900 př. n. l. existovalo už jenom několik izolovaných osad v dolní části. Rozptýlené osídlení Tíryntu pokračovalo ještě dále v helénistické době a v době starověkého Říma až do byzantského období (10. století až 14. století).

Tíryns (řecky Τίρυνς) je archeologická lokalita v Řecku nedaleko Mykén s pozůstatky mykénské kultury. Ve 2. tisíciletí př. n. l. zde bylo opevněné město, jehož rozkvět se datuje do doby kolem 13. století př. n. l. Od roku 1999 byl Tíryns spolu s Mykénami zařazen na Seznam světového dědictví UNESCO.

Tirynthe (,, ) est une ancienne cité mycénienne du Péloponnèse, au sud d'Argos, sur le golfe Argolique. La cité se limitait à une colline calcaire de 30 m de haut, environ 300 m de long et 40 à 100 mètres de large. Initialement, la côte était très proche de la colline. Le lieu a été peuplé à partir du Néolithique. Puis, à partir du III millénaire, Tirynthe devint l'un des principaux centres de l'âge du bronze en Europe.


Kariéra.

S atletikou začínala v roce 1995 v oddíle SK Spartak Praha 4 pod vedením trenéra Adolfa Véleho, a zůstala zde až do roku 2004. Později přestoupila a hájila barvy USK Praha, kde ji vedl trenér Michal Pogány. V roce 2002 splnila limit na halové ME do Vídně i na ME v atletice do Mnichova. Na obou šampionátech se ji však nepodařilo postoupit z kvalifikace.  14. února 2006 překonala v Banské Bystrici na Banskobystrické laťce výšku 199 cm. O dva cm tehdy překonala halový rekord Zuzany Hlavoňové z roku 1999 a zároveň si výrazně oproti roku 2005 vylepšila osobní maximum. Na území České republiky však dokázala nejlépe skočit Iva Straková, která v Čejkovicích zdolala laťku ve výšce 198 cm.  Je trojnásobnou vítězkou mítinku Beskydská laťka (2004, 2006, 2008), vítězkou mítinku Ostravská laťka (2009), Brněnská laťka (2005), Čejkovická laťka (2005 a 2006) či Memoriálu Ludvíka Daňka (2006).

Zranění a návrat.

21. ledna 2008 zvítězila výkonem 197 cm na Beskydské laťce. Tímto výkonem stanovila rekord závodu ale zároveň splnila kvalifikační limit na olympijské hry do Pekingu. Její první olympiáda ji ovšem nebyla souzena. Na konci dubna na přípravném soustředění na Kanárských ostrovech si v tréninku přetrhla achillovku na levé, odrazové noze a zpět ke skákání se mohla vrátit až ke konci roku. V roce 2009 se vrátila k závodění, avšak jejím maximem v halové i v letní sezóně bylo 185 cm.  Atletickou kariéru definitivně ukončila na podzim roku 2010. V halové sezóně bylo jejím maximem 187 cm, v letní sezóně poté 185 cm, což k účasti na evropském šampionátu v Barceloně nestačilo.

Barbora Laláková (* 2. května 1981, Brandýs nad Labem) je bývalá česká atletka, jejíž specializací byl skok do výšky. Je držitelkou českého halového rekordu, jehož hodnota je 199 cm.

Barbora Laláková (née le ) est une athlète tchèque, spécialiste du saut en hauteur. Elle mesure 1,76 m pour 52 kg.


Dětství a mládí.

Narodil se v Santa Monice ve státě Kalifornie jako syn Marthy a Charlese Roberta Redfordových. Jeho otec byl původně mlékař a později účetní, původem z Rhode Islandu. Z otcova dalšího manželství pochází polorodý bratr William. Po rodičích má anglické a skotsko-irské předky.  Absolvoval na střední škole "Van Nuys High School" v Los Angeles v roce 1954 a obdržel baseballové stipendium na "University of Colorado at Boulder", kde hrál jako nadhazovač. Stipendium mu bylo odňato kvůli nadměrnému pití, na němž se zřejmě podepsala matčina smrt, když mu bylo 18 let. Ještě na univerzitě vstoupil do univerzitního bratrstva (angl. "fraternity") "Kappa Sigma". Následně studoval malířství na "Pratt Institute" v Brooklynu a chodil na prestižní American Academy of Dramatic Arts v New Yorku.

Kariéra.

Televize.

Jeho kariéra, stejně jako u většiny velkých hvězd, které se objevily v 50. letech, začala v New Yorku, kde bylo možné sehnat práci jak u televize, tak na divadelním jevišti. Jako hostující hvězda se objevil v mnoha amerických televizních pořadech, seriálech a dramatech, nebo v antologii "Příběhy Alfreda Hitchcocka" (1955). V roce 1962 byl za svůj výkon v seriálu "The Voice of Charlie Pont" nominován na Cenu Emmy za nejlepší herec ve vedlejší roli. Spolupracoval i s časopisem "Playboy".

Divadlo.

Jeho broadwayským debutem se stala divadelní role úzkoprsého novomanžela ve hře Neila Simona "Bosé nohy v parku".

Stříbrné plátno.

Svůj filmový debut zaznamenal ve snímku "War Hunt" (1962), který se odehrává během posledních dnů Korejské války. Tento film byl i hereckým debutem Sydneyho Pollacka. Po úspěchu na Broadwayi byl obsazován do náročnějších hlavních rolí. V roli bisexuální filmové hvězdy, která si bere začínající herečku, se objevil po boku Natalie Woodové ve snímku "Inside Daisy Clover" (1965), s níž si zahrál znovu v Pollackově snímku "Zakázaný majetek" (1966) a opět v roli jejího milence. Ve témže roce spolupracoval poprvé s Jane Fondovou ve filmu Arthura Penna "Štvanice". S ní vytvořil poutavou dvojici ještě ve filmové verzi "Bosých nohou v parku" (1967) a v Pollackově "Elektrickém jezdci" (1979).  Záleželo mu na jeho blonďaté image, kterou si jako začínající herec vytvořil, a odmítnul snímky "Kdo se bojí Virginie Woolfové?" a "Absolvent". Role, na kterou čekal, se dočkal ve filmu režiséra George Roy Hilla a scenáristy Williama Goldmana "Butch Cassidy a Sundance Kid" (1969), poprvé po boku Paula Newmana. Tento film z něj učinil kasovně úspěšného herce a vtiskl mu filmovou podobu inteligentního, spolehlivého, někdy trochu sardonického kladného hrdiny. Stal se jednou z nejpopulárnějších hvězd 70. let.  Prožil období několika kasovně nepříliš úspěšných filmů, včetně "Downhill Racer" (1969), "Willie Boy" (1969), a "Ukradený diamant" (1972). Celkově byla ale jeho kariéra v rozkvětu, např. kriticky i kasovně úspěšný hit Jeremiah Johnson (1972), politická satira "Kandidát" (1972), romantický film s Barbrou Streisandovou "Takoví jsme byli" (1973) a konečně další film s Paulem Newmanem "Podraz" (1973), za který byl nominován na Oscara.  V dalších letech vytvořil několik hitů: "Velký Gatsby" (1974), "Velký Waldo Pepper" (1975) a "Tři dny Kondora" (1975). Film "Všichni prezidentovi muži" (1976) režiséra Alana J. Pakuly a scenáristy Goldmana znamenal mezník v jeho kariéře. Nejenže byl producentem filmu a hrál až druhou hlavní roli, ale vážný námět filmu, totiž aféra Watergate, ukazuje jeho zájem o politická témata i mimo obrazovku.  V roce 1984 si zahrál v baseballovém filmu "Přirozený talent". Mnoho sportovních diváků jej hodnotí jako jeden z nejlepších filmů s baseballovou tematikou dodnes.  V roce 1977 byl požádán českým režisérem Oldřichem Lipský a Jiřím Brdečkou, aby jim zahrál Nicka Cartera ve filmu Adéla ještě nevečeřela. Původně chtěl roli přijmout, ale jeho agent přepočítal honorář z korun na dolary a na konec roli odmítl.

Za kamerou.

Dlouho zaobíral myšlenkou pracovat před i za kamerou. Už v roce 1969 se producentsky podílel na filmu "Downhill Racer". Jako herec středního věku vyzrál natolik, že začal i s režií. Jeho první výlet do této oblasti byli "Obyčejní lidé" (1980), drama o postupném rozpadu rodiny z vyšší střední třídy, které získalo čtyři Oscary včetně za nejlepší režii. Dramatický výkon amerického miláčka Mary Tyler Moore a znamenité výkony Donalda Sutherlanda a Timothy Huttona jsou připisovány právě jeho režii.  Znovu režíroval až "Válku o fazolové pole" (1988), komerčně nepříliš úspěšnou filmovou verzi proslulého stejnojmenného románu Johna Nicholse. Další režisérské počiny zahrnují dobové rodinné drama "Teče tudy řeka" podle stejnojmenné novely Normana Macleana, film podle skutečných událostí o skandálním odhalení v televizním kvizu z 50. let "Otázky a odpovědi" (1994). O úspěch tohoto filmu se zasloužili i scenárista Paul Attanasio, známý kameraman Michael Ballhaus a skvělé herecké obsazení – John Turturro, Rob Morrow a Ralph Fiennes. Jeho režijní dovednost mu zaslouženě vynesla všeobecné uznání. Režíroval i Willa Smithe ve "Legendě o slavném návratu" (2000).  Kromě svých režijních a produkčních závazků nadále působil jako herec. Ve věku, kdy většina herců hraje vedlejší charakterní role, on hrál hlavní role romantické. Jako protějšek Meryl Streepové si zahrál v Pollackově oscarových "Vzpomínkách na Afriku" (1985) (ve věku 49 let), s Michelle Pfeifferovou v redakční romanci "Intimní detaily" (1996) (ve věku 60 let) a po boku Kristin Scott Thomas v "Zaříkávači koní" (1998) (ve věku 62 let), jejž i režíroval. I nadále pracoval na filmech s politickým podtextem, např. "Havana" (1990), "Slídilové" (1992) a "Spy Game" (2001).

V novém tisíciletí.

I když se hodně angažoval v nezávislém filmu, i nadále hrál v mainstreamových hollywoodských filmech. Jako suspendovaný a odsouzený armádní důstojník se objevil ve filmu "Poslední pevnost" (2001) v režii Roda Lurieho. Coby čelní zastánce ochrany životního prostředí, namluvil dokumentární IMAXový film "Posvátná planeta" (2004), který je pronikavou panoramatickou cestou po Zemi na některé z jejích nejexotičtějších a nejohroženějších míst. V thrilleru "Únos" (2004) se rodině podnikatele, která žije svůj americký sen, svět převrátí vzhůru nohama, když je podnikatel unesen. K produkci se vrátil u filmu "Motocyklové deníky" (2004), road movie o názorovém dozrávání studenta medicíny Ernesta Guevary, který později vstoupil do historie jako Che Guevara, a jeho přítele Alberta Granady. Výroba filmu trvala pět let a režisér Walter Salles oceňoval jeho vstřícnost při tvorbě i uvedení filmu. Kladné kritiky obdržel i za svůj výkon před kamerou ve filmu Lasse Hallströma "Žít po svém" (2005) v roli mrzoutského rančera, který má poskytnout přístřeší své snaše (Jennifer Lopezová), kterou viní ze smrti svého syna, a vnučce, o které neměl ani tušení. Navzdory přesvědčivým hereckým výkonům film byl přijat jako klišovitý a příliš sentimentální.

Sundance a nezávislé filmy.

Za příjmy ze svých úspěšných filmů, počínaje filmy "Butch Cassidy a Sundance Kid" a "Downhill Racer", koupil lyžařské středisko Timp Haven v utažských horách, které bylo (přes jeho počáteční námitky) přejmenováno na Sundance. Jeho tehdejší žena Lola pocházela z Utahu a v roce 1963 se do zdejší oblasti přestěhovali. Některé části filmu "Jeremiah Johnson", který patří k jeho nejoblíbenějším a který ho zároveň silně ovlivnil, se točily nedaleko.  V roce 1981 založil Sundance Institute a od té doby se intenzivně věnuje nezávislému filmu. Díky rozmanitým workshopovým programům a populárnímu filmovému festivalu, poskytuje Sundance tolik potřebnou podporu nezávislým filmovým tvůrcům. Prestižní Sundance Film Festival je ve filmovém průmyslu považován za útočiště nezávislých amerických filmařů. V roce 1995 podepsal smlouvu s kabelovou televizní společností Showtime a vznikl tak kabelový kanál Sundance Channel, který od února 1996 vysílá nezávislou tvorbu 24 hodin denně. Sundance Institute, kino Sundance Cinemas i Sundance Channel jsou situovány přímo "v" nebo poblíž střediska Sundance. Kromě toho také vlastní proslulý restaurant Zoom na hlavní třídě nedalekého Park City.

Vyznamenání.

V roce 1995 Redford obdržel Čestný doktorát svobodných umění na "Bard College". V prosinci 2005 obdržel vyznamenání Kennedyho Centra za přínos americké kultuře. Držitelé tohoto vyznamenání jsou oceňováni za svůj celoživotní kulturní přínos ve svobodných uměních, ať už jde o tanec, hudbu, divadlo, operu, film nebo televizi. V časopise Playboy byl vyhlášen modelem století.

Robert Redford (* 18. srpna 1936 Santa Monica) je americký herec, filmový režisér, producent, držitel dvou Cen Americké akademie filmových umění a věd Oscar, podnikatel, model, zastánce životního prostředí a filantrop.

Charles Robert Redford, Jr., dit Robert Redford, né le à Santa Monica (Californie), est un acteur, réalisateur et producteur américain.