Historie online pokeru.

1990-1998 – IRC Poker  IRC poker vznikl na komunikační platformě Internet Relay Chat (IRC), kterou v roce 1988 vyvinul finský programátor Jarkko Oikarinen. Poker získal na IRC vlastní kanál a hrálo se pouze o hrací dolary nazývané „ether bucks“. V roce 1994 naprogramoval Todd Mummert prvního komplexnějšího klienta a kromě původní 5 Card Draw se na herně objevily také modernější varianty Limit i No-limit Texas Hold’em a Omaha Hi-Lo. První grafické uživatelské rozhraní pro IRC poker nazývané GPkr naprogramoval Greg Reynolds.  Kvůli softwarovým omezením hráč musel do hry vždy vstupovat se svým celým bankrollem (hráčovy prostředky na herně) a turnaje mohlo hrát maximálně 23 hráčů, protože se mohlo hrát jen na jednom stole s jedním balíčkem karet, přesto IRC poker vyhledávala řada pokerových nadšenců, kteří na něm studovali strategie pro živou hru o opravdové peníze. IRC poker je považován za nejtěžší hernu o hrací peníze v historii. Začínali u něj také například budoucí světoví šampioni Chris Ferguson nebo Greg Raymer.  1998-1999- Planet Poker – první online herna o opravdové peníze  Prvního ledna 1998 spustil bývalý systémový inženýr kanadského námořnictva a nadšený amatérský pokerový hráč Randy Blumer první hernu o reálné peníze. Herna si zakládala na minimalistickém rozhraní a vtiskla online pokeru podobu, kterou v podstatě převzali všichni její následovníci. Software herny trápily obrovské technické problémy i podvodníci, kteří našli slabiny v generátoru náhodných čísel a připravili ostatní hráče o tisíce dolarů. Až do konce 90. let ale neměl Planet Poker konkurenci a mohl si dovolit i několikadenní výpadky. Po nástupu dalších online pokerových heren po roce 2000 jeho význam postupně upadal a v roce 2006, když se v USA změnila legislativní situace, ukončil hraní o opravdové peníze.  V roce 1994 došlo ve státě Antigua a Barbuda ke schválení zákonu (tzv. "Trade & Processing Act"), který dovoluje poskytovat licence pro provozování hazardu. Prvním z poskytovatelů herního softwaru byl Microgaming, který je doteď jedním z největších dodavatelů. Kromě Pokeru bylo možno hrát i jiné známe hazardní hry jako např. Blackjack, Ruleta, Hrací automaty a další.  Největší boom online pokeru přineslo vítězství Chrise Moneymakera na World Series of Poker v roce 2003. V té době 27letý účetní a amatérský hráč se do hlavního turnaje WSOP kvalifikoval přes sérii online kvalifikací a počáteční investici 39$ proměnil na výhru 2,5 milionu dolarů a titul světového šampiona. Jeho příběh inspiroval miliony hráčů z celého světa a následující roky zažíval online poker své zatím nejlepší období.  15. dubna 2011 zasáhla americká vláda proti společnostem porušujícím zákaz provozování online pokeru v USA a zablokovala jejich domény. Den, kdy online poker musel opustit svůj největší trh, se nazývá jako Černý pátek (Black friday) a celé odvětví se z této rány dodnes úplně nevzpamatovalo.

Registrace.

K hraní je nutná registrace u některé z pokerových heren. Z pravidla je potřeba si vybrat nějakou přezdívku, soukromé heslo, potom zadat emailovou adresu a jako nejdůležitější ze všech – souhlasit, že už Vám bylo 18 let. Poker, ať už online nebo na živo, se smí hrát za peníze jedině, když už jste dosáhli plnoletosti.  K hraní za peníze je nejprve potřeba je na herní účet vložit. Vložené peníze se taktéž dají kdykoliv vybrat. Kromě placených turnajů existuje možnost hraní turnajů zadarmo (tzv. "freerolly").

Druhy Pokrových her.

Každá herna si sama určuje, jaké druhy pokru bude nabízet. Mezi základní druhy, které jsou nejvíce rozšířené, patří Hold'em, Omaha (Hi/Lo), 5 Card Omaha (Hi/Lo), Stud (Hi/Lo), Razz a 5 Card Draw. Existují i smíšené druhy, například HORSE, HOSE, Mixed Hold'em, Mixed Omaha (Hi/Lo), 8-Game, Hold'em/Omaha a Triple Stud.  Hráč si dále může zvolit, jestli chce hrát turnaj, Sit & Go anebo Cash game.

Turnaj.

Turnaj je velice známá struktura, kde po skončení registrace hráči postupně vypadávají, dokud nezůstane jen jeden – vítěz. Turnaj má určitou výplatní strukturu, která se často mění podle počtu zaregistrovaných hráčů v turnaji.

Sit & Go.

Sit & Go jsou mini verze turnajů s tím rozdílem, že jsou omezeny počtem hráčů. Jakmile se Sit & Go naplní, tak začne. Výplatní struktura je předem daná.

Cash game.

Cash game je druh pokru, kde je možné se kdykoliv připojit a hrát a zároveň kdykoliv odpojit. Při Cash game hraje hráč přímo se svými penězi, zatímco u turnajů a Sit & Go hráči sází s virtuálními penězi. Herny vybírají z každého kola hry tzv. Rake, což je dané procento peněz, které obdrží herna jako zisk.

Buy-in.

Buy-in neboli vklad je dané množství peněz, které stojí hráče registraci do turnaje nebo Sit & Go. Pokerové herny si samy určují velikost těchto vkladů a pak část z nich (poplatek, anglicky "Fee") obdrží jako zisk a zbytek jde na financování výplatní struktury. Tyto počáteční vklady jsou většinou pevně dané.

Formy Pokru.

U většiny pokrových druhů je specifikovaný limit. Limit určuje, kolik peněz je nejvíce možno sázet. Jsou 3 typy limitů: No Limit (bez omezení), Pot Limit (omezení na velikost banku) a Fixed limit (předem daná velikost sázek, takže hráč se jen rozhoduje, jestli vsadí nebo ne).  Kromě limitů jsou i další varianty, které mění styl hry. Nejhranějším typem jsou Regular, kde se povinné sázky ("blinds") mění každých 10 až 15 minut. Oblíbené jsou taky Rebuy turnaje, kde je možné se opětovně registrovat za další poplatek, nebo Satellite turnaje, kde výhrou takového turnaje je zaplacená registrace do jiného dražšího turnaje.

Karetní kombinace v pokeru.

Každá karetní kombinace se skládá z pěti karet. Uvedeme-li si jako příklad Texas Hold ́em, pak ze svých dvou karet v ruce a pěti karet na stole vyberete 5 karet, které společně tvoří nejsilnější kombinaci. Čím výše na žebříčku daná kombinace je, tím máte menší percentuální šanci na její zkompletování. Kombinace se řadí od nejsilnější po nejslabší – dva páry vždy porazí jeden pár a flush vždy porazí straight. V případě, že dva hráči mají stejně silnou kombinaci, na scénu přichází sekundární způsoby určení vítěze. Žebříček pokerových kombinací

Důvěryhodnost online heren.

Online herny potřebují k jejímu provozu stálou licenci. Aby si svoje licence udržely, musí se řídit podle přísných standardů a pravidel. Dodržování takových standardů je jednodušší za pomoci některého herního regulátora jako je například eCOGRA ("eCommerce and Online Gaming Regulation and Assurance"). Organizace, která vydává "razítka" bezpečnosti online hernám, které splní jejich požadavky. Taková "razítka" jsou pak známkou určité kvality.

Online poker je karetní hra pokeru, která se hraje přes Internet. Existují dva základní způsoby jak jej hrát. Buď přes internetový prohlížeč anebo stažitelnou aplikaci (tzv. Online hernu), které jsou z většiny poskytované online kasiny. Spousta hráčů dává přednost online Pokru před Pokrem na živo hlavně kvůli komfortu. Online kasina jim totiž umožňují hrát poker odkudkoliv, kde je internetové připojení.

L'expression poker en ligne est utilisée pour désigner le jeu de poker lorsqu'il est pratiqué sur Internet. L'émergence du poker en ligne est liée à l'augmentation spectaculaire du nombre de joueurs à travers le monde. En 2005, les revenus des sites de poker en ligne ont été estimés à près de 200 millions de dollars par mois. En France, les activités du poker sont contrôlées par l'Autorité de régulation des jeux en ligne (ARJEL) qui délivre depuis le mois de des agréments aux sites de poker en ligne du domaine «.fr ». Les logiciels de Poker en ligne et autres jeux de casinos sont développés par 32 entreprises et vendus aux distributeurs.


Zulové.

Zulové žijí v jižní části Afriky, patří do nigero-konžské jazykové skupiny, konkrétně do skupiny Bantu.  Nejdůležitějším místem pro Zuly je jejich vesnice neboli "umuzi", která je vždy postavena na kopci. Zde se odehrávají nejvýznamnější obřady. Každou zulskou vesnici vede "náčelník" (= "umnumzane"), ten je dědičným představitelem vesnice. Je odpovědný za rituální obřady, nejdůležitější jsou pro Zuly rituály týkající se předků, další jsou obřady týkající se narození, sňatku nebo smrti. Náčelník rozhoduje o každodenním životě vesničanů, stará se o udržování dobrých vztahů ve vesnici. Existuje zde mnoho zulských rolí, náčelník jich vykonává sedm: roli "věštce, bylinkáře, pacienta, nebeského pastýře, prosebníka, kouzelníka" a "čaroděje".  Zulové mají náboženský vztah k obloze i k zemi. "Bůh oblohy" (= "Inkosi Yezulu") je muž, otec a "bůh země" je žena, matka. Po smrti se lidé vracejí k "matce", jen za zvláštních okolností se lidé vracejí k "otci". Tito dva bozi se považují za rodiče "lidí" (= "abantu"). Sílu, kterou Zulové uznávají je "moc léků". Je to síla sama o sobě.

Jorubové.

Největším tradičním náboženstvím je pravděpodobně náboženství Jorubů, které má přes patnáct milionů aktivních přívrženců, především v Nigérii a Beninu. Nejvyšším bohem Jorubů je Olorun, který však nemá své místo v kultu, to namísto něj zaujímají božstva zvaná orišové. Tajná společnost Ogboniů, která ještě na počátku 20. století jmenovala krále, však uctívá Onile – Velkou matku. Mezi významné oriše patří bůh války a kovářství Ogún, trickster Ešu nebo vodní bohyně Yemoja. Podobné je náboženství Akanů a vodun praktikované v sousední Ghaně, Togu a na Pobřeží slonoviny.  Jorubové mají jedno hlavní centrum a mnoho lokálních míst. "Ife" je centrum všech náboženských sil, zde bůh "Orišala" zahájil stvoření lidstva. Snad v každé jorubské domácnosti se nachází rodinná svatyně. Hlavní představitel rodiny (= "olori ebe") pořádá rituály, např. při narození dítěte, odchodu provdané dcery, pohřbu člena rodiny.  Každý "oba" neboli správce / král / nejvyšší náčelník města je naplněn božskou silou, je hoden velké úcty, svým postavení podléhá pouze bohům. Pouze za jeho účasti se mohou vykonávat některé obřady. Existuje zde mnoho bohů a o každého se stará "kněžstvo". Např. věštec (= "babalowo") komunikuje s bohem věštění "Orunmilou", Jorubové k němu často chodí pro radu. Důležitá je role specialisty na léky a léčení – "ollogun" – odborník na poznávání příčin a předepisování způsobu léčby různých chorob. Síla medicína však přichází od boha.

Synkretismus a nová tradiční náboženství.

Přestože z hlediska statistiky jsou tradiční náboženství na ústupu a vyznává je pouhý zlomek africké populace tak se stále projevují v nových podobách. Například západní Africe je uctívána Mami Wata, vodní duch či bohyně v podobě mořské panny, jejíž kult se podobá cargo kultům a některými věřícími je praktikován zároveň s křesťanstvím. Některé kulty jsou zaměřené na odpor proti kolonizátorům, jako například nigerijská Hauka, Mumbo nebo Armáda Božího odporu. Zachována byla také víra ve škodlivou moc čarodějnictví a tak vznikla proti-čarodějnická hnutí jako Kamcape ve východní a jižní Africe. Mezi kulty které spojují tradiční a křesťanské prvky patří zase západoafrické církve zvané Aladura nebo gabonské Bwiti, jejímž ústředním prvkem je konzumace psychoaktivní ibogy.

Tradiční africká náboženství je souhrnné označení pro různé věrské představy a praktiky domorodých Afričanů. Jedná se řadu odlišných náboženských tradic, které se zároveň vzájemně ovlivňovali, kterým je však zpravidla společná víra v nejvyšší bytost – zpravidla pasivní nebeské božstvo, praktikování posedlosti duchy či bohy a významný kult předků. Tradiční náboženství se na počátku 21. století drží přibližně jedno procento populace tohoto kontinentu, především na Madagaskaru, Mauriciu, v Togu, Jižním Súdánu a Beninu, zatímco většina obyvatel Afriky vyznává křesťanství či islám. Výrazný je však vliv domorodých tradic v různých synkretických a lidových představách. S tradičního náboženství také ve velké míře vychází afroamerická náboženství jako je vúdú nebo kandomble.

La notion de religions traditionnelles africaines concerne l'ensemble des religions autochtones historiquement pratiquées en Afrique subsaharienne autres que les religions abrahamiques importées, christianisme et islam.


Europeana. Une brève histoire du XXe siècle

Obsah.

Kniha rekapituluje uplynulé století očima vzdáleného, odtažitého, blíže nezarámovaného vypravěče. V rozhovoru pro americkou revui Context Ouředník pobaveně podotýká: ""Mimozemšťan? Perverzní profesor diskurzivity? Bouvard bez Pécucheta, Pécuchet bez Bouvarda? Rousseaovský ‘ušlechtilý divoch‘? Voltairův Candide o 250 let později? Faulknerův Benjy s jen o něco málo vyšším IQ? Šílený historik?... Osobně jsem se s ním nikdy nesetkal. Nevím, kdo to je.""  Před očima nám běží obě světové války, stalinské čistky či vynálezy zkázy jako atomová bomba či bojové plyny. Na stejné úrovni se však objevují informace o vynálezu podprsenky nebo statistické údaje o tom, kolikrát ročně myjí lidé v té či oné zemi auto. Jednotlivé události se prolínají, velké historické milníky se kříží s minipříběhy. Pravdivost těchto "vsuvek" není nijak podložena, avšak čtenář podvědomě připouští jejich možnost a nazírá tak na "učebnicové události" z jiného úhlu: jako by teprve tyto malé příběhy přiváděly k životu dějiny.  Neosobnost vypravěče, změť událostí nejrůznějšího významu včetně dokonale bezvýznamných, věcná fakta a dějinné události prostoupené zprávami z doslechu "(A lidé říkali...)" a neověřitelnými, avšak uvěřitelnými mikropříběhy, společenská dogmata "(A sociologové říkali..., A filozofové říkali..., A historikové... A sexuologové... A psychiatři...)" i všudypřítomné statistiky převádějící hrůzy válek a masakrů do pouhých čísel, to vše vyvolává ve čtenáři neklid a rozpaky: tak "tohle" byly dějiny 20. století?

Skladba.

Kniha se na první pohled tváří jako esej či úvaha nad uplynulým stoletím. Nejsou zde však kapitoly ani odstavce; text běží „slepě“, bez jakéhokoli rozdělení tematického či jiného, členěný pouze do textových bloků. Jednotlivé události nejsou řazeny chronologicky ani v jiné logické návaznosti, často se objevují znenadání a stejně rychle také mizí; některé leitmotivy se vracejí několikrát (např. věta z dopisu italského vojáka z první světové války).  Těžko lze však Ouředníkův text považovat za esej: chybí zde „autorský hlas“, autorův postoj k líčeným událostem. „"Europeana" jsou vlastně románem par excellence, sice bez stmelujícího hrdiny či tradičního příběhu, ale zato, po bachtinovsku řečeno, románem mnohohlasým.“  Po vizuální stránce evokuje kniha staré kroniky. Na okrajích stránek se objevují marginálie, jejichž zdánlivá funkce je snazší orientace v textu. Zde však jejich použití slouží k zvýraznění ironie nebo absurdity popisovaného děje.  Zásadní je přítomnost souřadící spojky "a", která jednak nivelizuje "vážný" text - vše probíhá na stejné úrovni, vysoké i nízké, pseudovědecký žargon, citované názory "odborníků", vše má stejný význam -, jednak přispívá k infantilizaci tématu, jako by nám dějiny 20. století vykládal školák před tabulí, odříkávající bezmyšlenkovitě naučený text.

Kritické ohlasy.

Knize se dostalo výrazného kritického ohlasu jak v Česku, tak i v zahraničí.

Adaptace.

Divadelní adaptace:  Filmové adaptace: Hudební adaptace:

Europeana. Stručné dějiny dvacátého věku je experimentální próza Patrika Ouředníka z roku 2001. Podle statistik se jedná o nejpřekládanější českou knihu po roce 1989.

Europeana. Une brève histoire du ("Europeana. Stručné dějiny dvacátého věku") est une œuvre de l'écrivain tchèque Patrik Ouředník, parue en 2001 à Prague, traduite dans le monde entier.


Průběh války.

Usáma bin Ládin, hlavní sponzor sítě Al-Kaida, žil v Afghánistánu ovládaném hnutím Taliban, kde vedl výcvikové tábory teroristů. Po teroristických útocích na americké velvyslanectví v Keni a Tanzanii v roce 1998 americké námořnictvo bombardovalo teroristické výcvikové tábory střelami s plochou dráhou letu odpalovanými z ponorek. Rada bezpečnosti OSN v reakci na útok na americké ambasády vydala v letech 1999 a 2000 rezoluce číslo 1267 a 1333 namířené proti Talibanu, které obsahovaly finanční sankce a zákaz dovozu vojenského zařízení.  7. října 2001 v reakci na teroristické útoky 11. září a neochotu vydat bin Ládina z Afghánistánu, začal prezident USA George W. Bush válku, kdy se spokojil pouze s první rezoluzí RB OSN, tedy s tím, že Taliban na území Afghánistánu byl označen za hrozbu pro mezinárodní mír a bezpečnost. G. Bush neměl trpělivost, aby počkal na druhou větu, kterou by mu RB OSN dala "zmocnění použít všech dostupných prostředků" Šlo o letecké údery Spojených států a Spojeného království na pozice hnutí Taliban v Afghánistánu.  Taliban byl od 14. října 2001 ochotný jednat o vydání Bin Ládina, což ale George W. Bush odmítl. Do roku 2003 šlo pouze o válku vedenou jednotlivými státy. Až když v roce 2003 přebírali dva členové NATO /SRN a Nizozemsko/ velení za jednu z misí, otevřely se dveře pro převzetí celé mise Aliancí. Operace Trvalá svoboda zahájená v roce 2001 v podstatě pokračuje v Afghánistánu dodnes.

Statistika.

Náklady na válku pro Spojené státy na začátku roku 2017: IPPNW, celosvětová skupina 63 národních lékařských organizací, odhaduje, že za deset let trvání války v Afghánistánu zahynulo 220 000 lidí.

Kritika.

Spojené státy v roce 2009 přiznaly, že používají ve válce v Afghánistánu munici s bílým fosforem. Při útocích proti nepřátelským objektům došlo také k zasažení afghánských civilistů. Podle Ženevských konvencí je použití bílého fosforu proti lidem zakázáno. Bílý fosfor je nebezpečnou chemickou zbraní, která způsobuje strašlivé popáleniny.  V roce 2010 prozradil whistleblower mezi vojáky, že skupina amerických vojáků, kteří si říkali "Kill Team", zavraždila nejméně tři afghánské civilisty a části jejich těl pak sbírala jako trofeje. Pět vojáků obviněných z vraždy stanulo před vojenským soudem.  Při sérii opakovaných útoků americké armády 3. října 2015 v Kundúzu na nemocnici, kterou provozuje organizace Lékaři bez hranic, zahynulo 42 lidí včetně lékařů a nemocničního personálu. Americká armáda útok označila za kombinaci neúmyslných lidských selhání, technických chyb a špatného postupu a zahájila kázeňské řízení s 16 vojáky. Prezident Obama a velitel spojeneckých sil v Afghánistánu John Campbell se za útok omluvili.  Z uniklých dokumentů vyplývá, že při náletech bezpilotních letounů v Afghánistánu tvořili civilisté přibližně 90% obětí. Podle Amnesty International se Spojené státy při útocích bezpilotních letounů dopouštějí válečných zločinů, protože při útocích umírá velké množství neozbrojených civilistů. Útoky bezpilotních letounů označil za porušení mezinárodního práva také vyšetřovatel OSN Ben Emmerson.

Válka v Afghánistánu je probíhající konflikt, který začal 7. října 2001 jako součást Operace Trvalá svoboda, která byla odpovědí Spojených států, Spojeného království a dalších 45 států na teroristické útoky 11. září 2001. Jako cíl invaze bylo stanoveno zajetí Usámy bin Ládina a dalších členů Al-Káidy, zničení islamistického režimu Tálibánu, který Al-Kaidu podporoval a poskytoval jí bezpečné zázemí, nastolení míru, ochrana obyvatelstva, rekonstrukce zničených oblastí, výcvik afghánské policie a armády a pomoc s ustanovením státní samosprávy.

Une phase de la guerre d'Afghanistan de l'histoire contemporaine oppose à partir d’octobre et novembre 2001, les États-Unis, avec la contribution militaire de l'Alliance du Nord et d'autres nations occidentales (Royaume-Uni, France, Canada, etc.), au régime taliban. Cette guerre s'inscrit dans la « guerre contre le terrorisme » déclarée par l'administration Bush à la suite des attentats du 11 septembre 2001 à New York et Washington. Le but de l'invasion selon les États-Unis et leurs alliés était de capturer Oussama ben Laden, détruire l'organisation Al-Qaïda qui possédait des bases dans le pays avec la bénédiction des talibans, et renverser ces derniers.


Popis.

"Morotopithecus" představuje relativně velkého primáta, jehož hmotnost je podle dochovaných částí kostry odhadována zhruba na 40 – 50 kg. Předpokládá se, že se podobně jako další časně miocénní hominoidi pohyboval ve větvích stromů, kde se živil převážně ovocem.  Znaky na lebce i na zubech jsou ještě poměrně primitivní, odpovídající dalším nálezům úzkonosých primátů z časného miocénu. Protáhlý čenich doplňovaly u samců výrazné špičáky jako znak silného pohlavního dimorfismu.  Zajímavé jsou nalezené části postkraniální kostry, které nesou znaky, odpovídající moderním lidoopům. Mimo jiné jsou zásadním podkladem pro zařazení rodu "Morotopithecus" mezi hominoidy.  Velkou pozornost poutají zejména bederní obratle. Jejich podoba naznačuje, že hluboké zádové svaly byly oproti svalstvu kvadrupedních opic v bederní oblasti redukované a nemohly již efektivně pracovat. Bederní část páteře Morotopitheca proto byla méně pružná, přizpůsobená částečně vzpřímenému postoji, podobně jako u moderních zástupců nadčeledi Hominioidea. To znamená, že "Morotopithecus" se mohl pohybovat lezením a šplháním, zatímco "Proconsul", jemuž se jinak podobal, běhal pouze po čtyřech. Alespoň částečnému pohybu v závěsu na větvích odpovídá i podoba kloubního spojení lopatky, které ukazuje na pohyblivější ramenní kloub. Předpoklad vzpřímenější pozice páteře podporují také silné stehenní kosti, utvářené tak, aby unesly tělo při občasném přenesení váhy na zadní končetiny. V současné době se jedná se o nejstarší doklad takového způsobu pohybu, jaký je pozorován u moderních lidoopů.

Kontroverze.

Taxonomická a fylogenetická pozice rodu "Morotopithecus" je dosud značně nejasná. Zejména vzhledem k malému množství kosterních ostatků je "Morotopithecus" chápán většinou jako hominoid, zatím však bez možnosti přesnějšího zařazení, tedy jako "Hominoidea incertae sedis". Na základě morfologie lebky a zubů je často stavěn do blízkosti prokonsulidů, na počátek vývojové linie hominoidů, avšak podle podoby postkraniální kostry by mohl být dnešním lidoopům mnohem blíže. Pro takové závěry je ovšem získaný materiál dosud příliš torzovitý a většina odborníků se prozatím zdráhá tuto možnost přijmout.  Někteří badatelé vzhledem k malému množství podkladů pochybují o způsobu popsané lokomoce se zapojením šplhu a lezení. Mimo jiné je napadána příslušnost zlomku lopatky k ostatním nalezeným kostem i závěry, vyvozované z velmi fragmentárních stehenních kostí.  Předložena byla i možnost sloučení rodu "Morotopithecus" s rodem "Afropithecus". Podle odpůrců návrhu se oba rody dostatečně odlišují velikostí těla i morfologií stoliček, ačkoliv celková podoba tváře je velmi podobná. "Morotopithecus" i "Afropithecus" jsou si v každém případě velmi blízcí a je obtížné vytvářet závěry na základě několika málo zlomků kostí.  Vědci jsou rovněž rozděleni v názoru na otázku, zda je vzpřímenější postoj Morotopitheca znakem, zděděným pozdějšími hominoidy a nebo pouze náhodou, důsledkem konvergentního vývoje.  Velkým problémem rodu "Morotopithecus" je také datování lokality. Nejnovější datace pomocí modernější metody Ar/Ar z 90. let vykazuje stáří více než 20,6 milionů let, zatímco původní datování pomocí metody metody K/Ar z 60. let ukazuje na stáří pouhých 17,5 milionů let. Výsledky staršího datování však podporují také data, získaná studiem biostratigrafie.  Vyřešení všech těchto otázek může zásadním způsobem ovlivnit podobu evolučního stromu hominoidů. K jejich potvrzení nebo vyvrácení však budou potřeba další nálezy.

Morotopithecus bishopi (v překladu "„opice z Moroto“") je druh vyhynulých primátů, žijící v časném miocénu v okolí dnešního města Moroto ve východní Ugandě. Dosud je znám pouze jediný druh rodu, "Morotopithecus bishopi", považovaný za jednoho z nejstarších zástupců nadčeledi Hominoidea.

Morotopithecus bishopi est une espèce éteinte de singes appartenant à la super-famille des hominoïdes. Elle a été découverte en 1997 à Moroto, en Ouganda, dans des sédiments de l'Aquitanien (Miocène inférieur), datés de. C'est la seule espèce connue du genre "Morotopithecus".


Osobní život.

Má dvě starší sestry Joanne a Luise. Její otec Michael Dockery pochází z Irska a její matka Lorraine (rozená Witton) pochází z východního Londýna. Vzdělávala na Chadwell Heath Foundation School (nyní the Chadwell Heath Academy) ve východním Londýně poté studovala na Finch Stage School a po maturitě se zapsala na Hudební a dramatickou školu v Guildhallu.

Kariéra.

Divadlo.

Michelle Dockeryová byla členem Národního divadla mládeže, studovala na Guildhall School of Music and Drama kde získala zlatou medaili za drama a ztvárnila svůj profesionální debut ve hře "Jeho temné esence" v Královském národním divadle v Londýně v roce 2004.  V roce 2006 byla nominována na Cenu Iana Charlesona za její ztvárnění Diny Dorfové v Ibsenových "Pilířích společnosti" v Národním divadle. Objevila se ve hře "Unaveni sluncem" v Londýnském divadle mládeže, za niž získala cenu Laurence Oliviera za nejlepší herečku ve vedlejší roli.  V roce 2010 hrála Ofélii v "Hamletovi" v Crucible Theatre po boku Johna Simma.

Film a televize.

Dockeryová utvořila svůj televizní debut ve filmu Prstoklad v roli Betty v roce 2005. V roce 2006 hrála Zuzanu Stohelitskou v dvoudílné adaptaci románu "Otec prasátek" Terryho Pratchetta. Její nejznámější role je Lady Mary Crawley v dramatu "Panství Downton" od Juliana Fellowese, první řada byla uvedena v listopadu 2010 na ITV. V lednu 2010 nominována na cenu Southbank za nejlepší průlomový výkon v televizním dramatu. Druhá řada byla uvedena v roce 2011, následovala speciální díl „Štědrý den“, po kterém byla nominována na cenu Emmy v kategorii nejlepší ženský herecký výkon. Šestá řada, která bude uvedena v roce 2016, úspěšný seriál skončil. V roce 2019 měl premiéru film "Panství Downton", ve kterém si roli zopakovala.  V roce 2012 si zahrála Charlotte Rampling ve dvoudílné dramatizaci špionážního thrilleru "Neklidní." V roce 2014 se objevila po boku Liama Neesona, Julianne Moore a Lupity Nyong'o ve thrillerovém filmu "NON-STOP". S Ryanem Reynoldsem si v roce 2015 zahrála ve sci-fi thrilleru "Nesmrtelný".  V roce 206 získala hlavní roli Letty Raines v americkém dramatickém seriálu "Dobré mravy" V listopadu 2018 byl seriál po dvou odvysílaných řadách zrušen. V roce 2017 si zahrála v televizním filmu "The Sense of an Ending".

Hudba.

Michelle Dockeryová dále vystupuje jako jazzová zpěvačka. Zpívala na 50. výročí Jazz klubu Ronnieho Scotta v Londýně a občas zpívala se Sadie and the Hotheads.

Michelle Suzanne Dockeryová (nar. 15. prosince 1981, Romford, Essex, Anglie) je britská herečka a zpěvačka žijící v Londýně. Proslavila díky historickému seriálu stanice ITV "Panství Downton" (2010–2015). Za výkon v seriálu získala nominaci na Zlatý glóbus a tři ceny Emmy. Na divadelních prknech se poprvé objevila v roce 2004 s divadelní hrou "Jeho temné esence""." V roce 2007 si zahrála v "Pygmalionu". Za výkon v divadelní hře "Unaveni sluncem" v Londýnském divadle mládeže získala cenu Laurence Oliviera za nejlepší výkon ve vedlejší roli.

Michelle Dockery, née le à Romford dans l'Essex, est une actrice britannique. Elle est surtout connue pour avoir joué le rôle de Lady Mary Crawley dans la série télévisée dramatique "Downton Abbey" qui lui a valu le Prix Variety au Festival CanneSéries en 2018.


Biografie.

Původ, mládí.

Juliana se narodila jako třetí z pěti dcer/devíti dětí vévody Františka Sachsen-Coburg-Saalfeld a jeho manželky Augusty Reuss (1757–1831; byla považována ta jednu z nejkrásnějších žen své doby). Vévoda František byl vysoce vzdělaný člověk, zabýval se botanikou a astronomií. Jeho manželka vynikala rovněž bystrým intelektem a energickou povahou. Všem dětem vévodského páru se dostalo vynikající výchovy a vzdělání.  Jednou z Anniných sester byla Viktorie Sasko-Kobursko-Saalfeldská, matka britské královny Viktorie, a bratrem belgický král Leopold I., její první manžel; synem Annina mladšího bratra Ferdinanda byl portugalský král Ferdinand II.

Manželství.

Poté, co roku 1793 ruská carevna Kateřina II. Veliká úspěšně oženila svého nejstaršího vnuka Alexandra s bádenskou princeznou Luisou, začala se rozhlížet po vhodné nevěstě pro jeho mladšího bratra Konstantina, třebaže šlo o ještě nedospělého chlapce ve věku čtrnácti let. Carevna ne bez hrdosti hovořila o mladém velkoknížeti jako o záviděníhodné partii pro mnoho nevěst panovnických domů Evropy, vždyť Konstantin byl po Alexandrovi druhým v pořadí následnictví trůnu mocného ruského impéria. Ještě před začátkem hledání nečekaně přišla nabídka od neapolského královského dvora. Král Ferdinand I. a jeho manželka Marie Karolina (sestra francouzské královny Marie Antoinetty) vyjádřili přání provdat za velkoknížete Konstantina jednu ze svých četných dcer. Kateřina na tuto nabídku reagovala ostře odmítavě. Roku 1793 psala o neapolském dvoře, jenž "«hodlal zcela nevhodně nás obdařit jedním ze svých mrzáků»."  Roku 1795 se s tajným posláním po panovnických dvorech Evropy vypravil generál Andrej Jakovlevič Budberg. Z rozsáhlého seznamu princezen na vdávání musel vybrat kandidátky na nevěstu velkoknížete Konstantina. Cestou generál onemocněl a musel zůstat v Koburgu, kde se obrátil na známého lékaře barona Christiana Fridricha Stockmara, který, zvěděv o cíli generálovy návštěvy, obrátil jeho pozornost ke koburským princeznám – dcerám vévody Sasko-Kobursko-Saalfeldského Františka. Budberg již nikam dále nejel a oznámil do Petrohradu, že cíle bylo dosaženo. Po nevelké prověrce carevna Kateřina dala souhlas a svolení Budbergovi "odkrýt karty" před vévodkyní Augustou. Když se ta dozvěděla, že jedna z jejích dcer se může stát manželkou ruského velkoknížete, byla nadšená: byla si vědoma všech výhod tohoto manželství pro malé vévodství.  Na pozvání ruského dvora přijela Juliana 6. října roku 1796 se svou matkou a sestrami Sofií a Antoinettou v doprovodu Ferdinanda von Wintzingerode do Ruska. Zde ji carevna Kateřina vybrala za Konstantinovu manželku. Carevna psala: "«Vévodkyně je překrásná žena hodná obdivu, její dcerky jsou rozkošné. Škoda, že si ženich musí vybrat jen jednu, dobré by bylo ponechat si všechny tři. No, zdá se, že náš Paris dá jablko nejmladší: uvidíte, že mezi sestrami dá přednost Julii... skutečně, čtverácká Julie je nejlepší ze všech.»" Ovšem Adam Jerzy Czartoryski psal ve svých " Vzpomínkách": "«Carevna mu přikázala oženit se s jednou z princezen, přičemž si mohl jen vybrat jednu z nich.»" Podobně to potvrzuje i hraběnka Varvara Nikolajevna Golovinová: "«Během tří neděl přinutili velkoknížete Konstantina udělat výběr. Zdá se mi, že se ženit nechtěl.»"  Konstantin se tedy rozhodl pro nejmladší ze tří sester, princeznu Julianu. Tento svazek, stejně jako sňatek jejího bratra Leopolda s následnicí britského trůnu Šarlotou Augustou, učinil z koburského dvora dynastický střed Evropy; to se projevilo v napoleonských válkách, kdy Napoleon zacházel s nevýznamným koburským státem mnohem méně svévolně než s jinými.  2. února roku 1796 ještě ani ne patnáctiletá Juliana přijala pravoslaví a jméno Anna Fjodorovna. O tři týdny později, 26. února, se při pravoslavném obřadu v Sankt Petersburgu provdala za sotva šestnáctiletého ruského velkoknížete Konstantina (1779–1831), mladšího bratra pozdějšího cara Alexandra I. (carevna Kateřina zemřela o devět měsíců později, 9. listopadu téhož roku).  Manželství s Konstantinem Pavlovičem, jenž byl znám svou násilnickou povahou a brutalitou, se však nevydařilo. Nešťastným byl už jeho začátek – carevič si svou nevěstu nemohl vlastně vybrat, mohl zvolit jen jednu ze tří již vybraných princezen; svou roli hrála nevyzrálost obou manželů. Nejvíce se však na jejich soužití projevily vášeň careviče pro vše vojenské a především nepředvídatelnost a hlavně hrubost jeho chování. Jeho něžnost byla vystřídána hrubostí a urážlivým chováním k manželce. Například jednou ji posadil do jedné z obrovských váz v Mramorovém paláci a začal po ní střílet. Snášet jeho povahu, jeho drzost a jeho výstřelky bylo pro princeznu stále těžší. Nemohla počítat s podporou Konstantinova otce, cara Pavla I., neboť ji za nevěstu pro careviče vybrala jeho nemilovaná matka. Mezitím Anna Fjodorovna vyspěla a stala se mimořádně přitažlivou; ve společnosti ji nazývali «večerní hvězdou». Velkokníže Konstantin Pavlovič začal na ni žárlit, dokonce i na svého staršího bratra, cara Alaxandra. Zakazoval jí opouštět své komnaty a pokud z nich vyšla, došel si pro ni a odvedl ji zpět. Hraběnka Golovinová vzpomínala: "«Anně Fjodorovně se těžko žilo kvůli nemožnému charakteru, kterému nikdo nemohl nasadit uzdu. Jeho hrubé chování, absence jakéhokoli taktu měnily manželský život v opravdové vězení a ubohá Anna Fjodorovna hledala pomoc v přátelství s Jelizavetou Alexejevnou, která dokázala uhlazovat neshody mezi manželi.»

Odchod od manžela.

Po třech letech soužití, v roce 1799 velkokněžna odjela z Ruska kvůli léčení a nehodlala se vrátit. Přijela do rodného Koburgu, zde však nenašla pochopení pro to, že by opustila manžela, neboť rodina měla starost o svou reputaci a v neposlední řadě také o finanční Anniny záležitosti v případě rozchodu. Z Koburgu Anna Fjodorovna odjela léčit se do lázní. V té době se v St. Petěrburgu dověděli o jejích plánech. Pod tlakem carské i své vlastní rodiny byla velkokněžna nucena vrátit se do Ruska. V říjnu roku 1799 byly plánovány svatby sester Konstantina Pavloviče Alexandry a Jeleny a Anna Fjodorovna měla být na nich přítomna.  Avšak po zavraždění cara Pavla I. v roce 1801 se Anně naskytla příležitost uskutečnit svůj plán. Záhy poté jí přišla zpráva, že těžce onemocněla její matka, vévodkyně Augusta. Své švagrové příznivě nakloněný nový car Alexandr I. jí dovolil matku navštívit, Konstantin Pavlovič rovněž nebyl proti – byl právě na počátku nového milostného románku. Anna Fjodorovna odjela do Koburgu a do Ruska se již nevrátila. Téměř vzápětí po odjezdu začala vést jednání o rozvodu s manželem. Konstantin Pavlovič jí v odpověď napsal: "«Píšete, že jste mne opustila po odjezdu do ciziny proto, že se neshodujeme povahami, a proto že mi nemůžete dát ani svou lásku. Pokorně vás ale prosím, pro uspokojení vaše i moje o uspořádání našeho životního losu, všechny tyto okolnosti potvrdit písemně, a také to, že kromě toho nemáte jiných důvodů.»"  V roce 1803 však se proti rozvodu postavila carevna Marie Fjodorovna, jež měla obavy z eventuálního dalšího morganatického sňatku Konstantina Pavloviče (k němuž – po rozvodu přece jen v roce 1820 realizovaném – nakonec skutečně došlo; velkokníže se proto i vzdal následnictví trůnu, na který posléze po smrti bezdětného Alexandra I. nastoupil třetí z bratří Nikolaj), a řekla, že rozvod napáchá újmu na velkokněžnině reputaci.  Roku 1814 za přítomnosti ruských vojsk ve Francii v době protinapoleonského tažení Konstantin Pavlovič navštívil svou ženu. Car Alexandr I. si přál smír manželů. Anna Fjodorovna však rozhodně odmítla.  Oficiálně bylo manželství rozvedeno manifestem Alexandra I. z 8./20. března roku 1820, po devatenácti letech odloučení a 24 letech trvání. Status Anny Fjodorovny při tom nijak neutrpěl, zbytečně se obávala pro ni nepříznivého společenského ohlasu, ve vztahu evropské "high society" k ní se to neodrazilo. Naopak, všichni s ní sympatizovali a souhlasili s tím, že pro "slabé zdraví" nemohla být ženou Konstantina Pavloviče.

Život za hranicemi.

Po druhém odchodu od manžela se posléze Juliana Henrietta Ulrika usadila ve švýcarském Bernu, domově pozdějšího otce jejího druhého dítěte, dcery Luisy Hildy Agnes, jež se narodila roku 1812. Roku 1814 si Anna pořídila na břehu řeky Aare položený venkovský statek, který nazvala Elfenau. Anna byla velkou milovnicí hudby a učinila z Elfenau centrum místní i zahraniční společnosti. Zde pak prožila zbytek života.  Byla velkou milovnicí hudby a její dům byl jedním z center hudebního života té doby. Na jejích společenských setkáních, jež pořádala v Elfenau, se účastnili diplomaté různých zemí, pobývající v Bernu. Setkávajíc se s osobami takto vysokého postavení, nemohla být nevědomá v politických záležitostech. Neměla však ambice hrát v nich nějakou roli a její vliv byl jen slabý.

Potomci.

Stala se matkou dvou nemanželských dětí:

Konec života.

Svatba jejího syna v roce 1835 byla jednou z mála radostí v tomto období ztrát. Přišla téměř o všechny, kdo jí byli drazí – o matku († 16. listopadu 1831), dceru († na podzim roku 1837), dvě starší sestry, oddaného partnera von Schiferliho († 3. června roku 1837), svého zastánce Alexandra I. († 1. prosince 1825) i jeho manželku, svou přítelkyni Jelizavetu Alexejevnu († 16. května 1826)... velkokněžna psala, že její dům se stal «domem smutku».  Bývalá velkokněžna zemřela 15. srpna roku 1860. Pohřbena byla do hrobky pod mramorovým náhrobkem, na němž byl vytesán jednoduchý nápis «JULIA—АNNA» a data narození a smrti (1781–1860); nic víc, co by mohlo ukazovat na původ princezny Sasko-Kobursko-Saalfeldské či postavení ruské velkokněžny.  Vévodkyně Alexandrina, manželka jejího bratrance vévody Ernsta II., psala: "«Soustrast a smutek budou všeobecné, protože tetu velmi milovali a vážili si jí, neboť se velmi zabývala dobročinností a činností ve prospěch mnoha nuzných a nemohoucích.»"

Juliana Sasko-Kobursko-Saalfeldská, plným jménem německy "Juliane Henriette Ulrike von Sachsen-Coburg-Saalfeld" (23. září 1781, Coburg – 15. srpna 1860, Elfenau, Bern) byla rodem saská princezna, teta britské královny Viktorie, a sňatkem pod jménem Anna Fjodorovna ruská velkokněžna.

Julienne de Saxe-Cobourg-Saalfeld, en allemand : Juliane von Sachsen-Coburg-Saalfeld, grande-duchesse Anna Fiodorovna, en russe : Анна Фёдоровна, née le à Cobourg, décédée le à Elfenau près de Berne (Suisse).


Ferdinand Charles Joseph d'Autriche-Este

Původ.

Byl třetím synem arcivévody Ferdinanda Karla Antonína, syna královny Marie Terezie, a Marie Beatrice d'Este, dcery modenského vévody Ercola III. Jeho nejstarší sestra Marie Tereza se stala sardinskou královnou a nejmladší sestra Marie Ludovika rakouskou císařovnou.  Do roku 1796 žila rodina se šesti dětmi v Miláně a po jeho dobytí Napoleonem ve Vídeňském Novém Městě, navštěvoval vojenskou akademii. Už od mládí chtěl být vojákem a jako dvanáctiletý vlastnil 3. husarský pluk.

Vojenská kariéra.

Po ukončení studia, vstoupil v roce 1799 do armády a zapojil se do bojů proti Francii. Ještě v témže roce se jako velitel zúčastnil bitev u Pfullendorfu, Stockachu a Mannheimu. Další boje ho čekaly r. 1800 v Německu u Biberachu za což obdržel rytířský kříž Marie Terezie. V bitvě u Štoků v prosinci roku 1805 ještě porazil generála Wreda, nicméně válka byla ukončena dva dny před tím, porážkou Rakouska a jeho spojenců u Slavkova.  Poté převzal generální velení v Čechách a na Moravě, kde zřizoval zeměbranu. V roce 1809 velel rakouské armádě v Haliči v boji proti Polsku. O šest let později se stal velitelem záložní armády ve Francii. Roku 1816 byl generálním velitelem v Uhrách. V letech 1832–1846 působil v Haliči jako civilní a vojenský guvernér a mimo to byl v letech 1834–1838 císařským komisařem v Sedmihradsku, kde zažehnal povstání. V roce 1836 byl povýšen na polního maršála.

Smrt.

Po roce 1838 odešel z armády a přesídlil do Modeny ke svému synovci Františku V. Modenskému. Zemřel svobodný roku 1850 u svého bratra Maxmiliána v Ebenzweieru. Pochován byl v kapucínské kryptě ve Vídni.

Ferdinand Karel Josef Rakouský-Este (25. dubna 1781, Milán – 5. listopadu 1850, Ebenzweier, Horní Rakousy) byl rakouský arcivévoda, princ modenský a polní maršál z vedlejší habsbursko-lotrinské linie Rakouských d'Este.

Ferdinand Charles Joseph Victor d'Autriche-Este (, à Milan -, à Altmünster) est un archiduc d'Autriche. Il fut Feldmarschall pendant les Guerres napoléoniennes et gouverneur général de Galicie et de Transylvanie.


Projevy a důsledky technostresu.

Technostres se může projevit kdykoli a v různé intenzitě. Důsledky technostresu se projevují na různých úrovních.  Na fyziologické úrovní jsou za důsledky technostresu nejčastěji považovány: Technostres má negativní vliv na psychiku člověka. Na psychologické úrovní se jedná o: Mezi další důsledky technostresu lze zařadit poruchy chování, které se mohou pohybovat od agresivity až po úplnou pasivitu. Nejčastěji jsou uváděny:  V souvislosti s technostresem se objevují projevy odporu užívat určitou technologii. Obava z nových technologií může být tak silná, že může docházet k zatracování a vyhýbání se jí. Pojem technostres označuje nejen strach z nezvládnutí techniky, ale také projev strachu z poškození zdraví při práci s počítačem. Židková definuje nejčastější symptomy: Za projevy technostresu lze také považovat nadměrné ztotožnění se s technologií (tzv. over-identifikace). Uživatelé technologie jsou ponořeni do technologických vymožeností takovým způsobem, že riskují ztrátu své identity. Tento jev bývá označovaná termínem technosis. Mezi nejčastější příznaky patří: V kontextu s technostresem se často objevuje pojem multitasking. Původní význam souvisí s počítači a znamená schopnost provádět několik procesů současně. Z pohledu uživatele technologie znamená vykonávání více činností najednou, např. práci na počítači, současné telefonování a zároveň komunikaci s někým, kdo je v místnosti nebo také „překlikávání“ mezi více otevřenými okny a souběžnou prací na několika úkolech. Tento styl práce má negativní vliv na schopnost soustředění se, čímž se zvyšuje riziko výskytu chyb a stoupá i míra stresu. Nutkavá kontrola vlastní práce je další formou technostresu, která se nazývá technologicko-obsedantní porucha. Její příčinou je nedůvěra lidí k informačním technologiím a obava ze selhání nebo z nesprávného užití technologie. Důsledkem této poruchy je snížená produktivita práce a možnost vzniku psychosomatických potíží. Nejčastější příznaky:

Technostres definoval v roce 1984 americký psychoterapeut Craig Brod jako moderní nemoc způsobenou neschopností jedince vyrovnat se s novými informačními a komunikačními technologiemi (ICT) psychicky zdravým nebo pozitivním způsobem. V širším smyslu lze technostres chápat jako oblast psychologických a fyziologických problémů, které jsou spojené s neschopností užívat technologie v pracovním prostředí. V užším pojetí se jedná o stres, který zažívá člověk při práci s počítačem. Obavy z moderních technologií se nemusí týkat jen strachu z počítačů, ale také z mobilních (chytrých) telefonů nebo dokonce z automatické pračky či myčky na nádobí.

Le stress technologique, ou ergostressie (terme recommandé au Canada par l'OQLF), ou technostress, est le stress induit chez une personne par une utilisation des technologies de l'information et de la communication (TIC) excessive en regard de ses possibilités d'adaptation. Ce stress peut se joindre à d'autres, notamment dans un cadre professionnel.


Historie značky Massey Ferguson.

Massey Ferguson vznikl jak bylo uvedeno výše spojením dvou firem, z nichž každá měla zajímavou historii. Představme si nejprve historii společnosti Ferguson Company.

Historie společnosti Ferguson Company.

Viz.

Henry George Ferguson.

Společnost Ferguson nese jméno svého zakladatele, inženýra a vynálezce Henryho George "Harry" Fergusona. Harry Ferguson (4. listopad 1884 – 25. říjen 1960) byl irský inženýr a vynálezce, který je známý zejména díky své roli ve vývoji moderního zemědělského traktoru, stal se rovněž prvním irem, který postavil a pilotoval vlastní letoun a proslavil jej i vývoj prvního vozu formule 1 s pohonem všech kol (Ferguson P99). Tento vůz označil dokonce sám velký Stirling Moss za nejoblíbenější vůz F1 s jakým kdy závodil. S tímto vozem jezdil například I Graham Hill, Rob Walker a Jack Fairmann. K největším úspěchům tohoto vozu patří vítězství v závodech do vrchu v britském šampionátu 1964. Základ vozu byl použit I pro stavbu speciálu Bobbyho Unsera pro slavný závod 500 mil Indianopolis. Jméno “Harry” Fergusona žije nadále ve jménu značky zemědělské techniky Massey Ferguson.

Ferguson TE 20.

Ferguson TE 20 byl revoluční stroj. Zahrnoval hydraulický tříbodový závěs, přiměřený výkon a vynikající ovladatelnost.  Massey Ferguson vznikl jak bylo uvedeno výše spojením dvou firem, z nichž každá měla zajímavou historii. Nyní je čas zaměřit se na společnost Massey Harris.

Massey Ferguson.

Rané modely traktorů.

Viz.

Odkazy.

Literatura.

Pripps, Robert N. The Big Book of Farm Tractors. Vancouver, BC: Raincoast Books, 2001..

Massey Ferguson Limited je významný výrobce zemědělských strojů, který byl založen v Brantfordu, Ontario, Canada. Společnost vznikla spojením mezi firmou Massey Harris a Ferguson Company v roce 1953. Tehdy byl její název Massey Harris Ferguson. V roce 1958 byl název zkrácen a dal tak vzniknout dnešní značce Massey Ferguson. Dnes společnost existuje jako značka užívaní korporací a zůstává významným hráčem na celosvětovém trhu se zemědělskou technikou.

Massey Ferguson est un constructeur de matériels agricoles, et notamment de tracteurs. Massey Ferguson est une société du groupe américain Agco Corporation, dont le siège est situé à Duluth, Géorgie. Cette marque est spécialisée dans la fabrication de matériels agricoles et notamment de tracteurs, moissonneuses-batteuses, ramasseuses-presses, des chargeurs télescopiques ainsi que des outils pour les espaces verts. Ces machines sont reconnaissables à leur couleur rouge soulignée par le sigle des trois triangles.


Život.

Rodina.

Henry Evelyn Bliss se narodil v rodině přistěhovalců z koloniální éry, která se usadila na východním pobřeží Severní Ameriky. Jeho rodiče byli Henry Hale Bliss a Evelyn Matilda Livingston rozená Davis. Jeho otec se živil jako realitní makléř. Oba jeho rodiče byli již jednou ženatí. Jeho otec byl z prvního manželství vdovec. Blissova matka měla z předchozího manželství dceru, Bliss měl tedy starší nevlastní sestru jménem Florence. První roky svého života strávil v místě svého narození v New Yorku, později se přestěhoval na matčinu usedlost ve státě New Jersey.

Vzdělání.

Až do jedenácti let byl H. E. Bliss vzděláván doma svou matkou. Jeho matka ho učila veškeré potřebné dovednosti jako čtení a psaní, ale také ho vzdělávala nábožensky a dokonce ho učila i zpěvu. Další předměty (francouzštinu, latinu, aritmetiku a mluvnici) ho učily najaté vychovatelky. V roce 1883, kdy se jeho rodina vrátila zpět do New Yorku začal navštěvovat základní školu, kterou později vyměnil za jinou a na té studoval až do roku 1885. Poté se zapsal na College of the City of New York. Studium na této škole zahrnovalo matematiku, vědy, logiku, jazyky i filozofii. H. E. Bliss byl na škole ale nespokojený a studium nezakončil maturitní zkouškou, nýbrž ji roku 1888 opustil. Poté se na naléhání svého otce, který nesouhlasil s jeho životním směřováním, zkoušel uchytit v podnikání a také jako učitel. Vystřídal zaměstnání v několika různých Newyorských firmách jako písař. V roce 1892 mu ale CCNY nabídla, aby se na školu vrátil a pracoval zde jako asistent knihovníka. Ohledně roku odchodu z univerzity a jeho návratu jako zaměstnance se zdroje zcela neshodují. Někde je uváděno, že z univerzity odešel v roce 1889 a stejně tak rok nástupu do zaměstnání na univerzitě je v některých zdrojích uveden 1891. Na základě průzkumu všech dostupných zdrojů se přikláním k datům 1888 a 1892. Jeho jediným odborným vzděláním na poli knihovnictví byl letní kurz třídění. Ale právě v tomto zaměstnání objevil svou pravou životní vášeň. Při své práci v knihovně se setkal s mnoha lidmi, kteří se později stali slavnými. Již v této době začal přemýšlet nad novou formou bibliografické klasifikace, protože mu stávající klasifikace připadala nevhodná. Dokonce na toto téma diskutoval i s Charlesem A. Cutterem.

Osobní život.

Henry Evelyn Bliss se 1. července roku 1901 oženil. Jeho chotí se stala učitelka Ellen de Koster z New Yorku narozená 24. září 1876. Jejím otcem byl nizozemec John de Koster pocházející z Rotterdamu a matka byla američanka Ellen Lynch narozená v New Yorku. Ellen de Koster celý život učila na Newyorské Hunter College. Jejich, údajně velmi šťastné, manželství trvalo 42 let až do Elleniny nečekané smrti v roce 1943 způsobené rakovinou. Zemřela tedy o 15 let dříve než její milovaný manžel, pro kterého to byla velká rána. Během svého manželství ale stačil zplodit několik potomků. Jeho nejstarší dcera Enid (datum narození neznámé) tragicky zemřela v roce 1918. Henry Evelyn Bliss měl ale se svojí ženou další tři děti, jednu dceru a dva syny. Jeho druhorozená dcera se jmenovala Margaret Bliss později provdaná Treat, narodila se v roce 1906, provdala se za Wolcotta Treata a zemřela roku 1997 v Pasadeně v Kalifornii. Měla dvě děti, dceru a syna a později se se svým manželem rozvedla. Dalším potomkem byl syn John Hale Bliss narozen roku 1908 a oženil se s Kathryn Eagleton, datum úmrtí není známo. Pracoval ve stavebním průmyslu a měl dvě dcery. Posledním potomkem byl jeho druhorozený syn Conrad de Koster Bliss, který se narodil v roce 1911 a vzal si s Odette Russell a zemřel v roce 1963 v Texasu. Byl chemikem v oboru metalurgie a inženýrem ve výrobě a podle dostupných informací byl bezdětný.  Život Henryho Blisse nebyl jednoduchý, postihlo ho mnoho ztrát a těžkých životních situací. První těžkou ztrátou byla již zmíněná smrt jeho prvorozené dcery Enid v roce 1918. Bliss byl také nešťastný z bezútěšné situace svých rodičů a sestry. Jeho rodiče udržovali styky s vlivnými lidmi ve vysokých kruzích New Yorku. Celý život se snažili vybudovat si postavení a toto snažení nakonec vedlo ke zcela opačnému konci. Jeho matka tragicky zemřela na otravu a z jeho otce se stal zlomený muž se sklonem k alkoholismu. Ani jeho nevlastní sestra neskončila dobře. Vedla poměrně rozporuplný život, který vyústil v obvinění z vraždy. Byla souzena a nakonec osvobozena, ale i přesto dál vedla nepříliš příkladný život. A nejenom rodinné ztráty provázely Blissův život. Ve stejný rok, kdy přišel o dceru začal také pomalu ztrácet sluch. Poslední velkou ztrátou byla smrt jeho ženy.  I přes tato životní úskalí byl Henry Evelyn Bliss odhodlaný člověk plný entuziasmu, který se dokázal vypořádat se vším, co mu život přinesl. Terapií pro něj byla práce, a proto čím víc svízelných životních situací musel řešit, tím víc se ponořoval do práce na svém životním díle.  Kromě práce se však Bliss věnoval i sportu a dalším koníčkům. Jako dospívající chlapec jezdil na plachetnici, hrál baseball za baseballový tým z Harlemu a také hrál velmi dobře tenis. Tenisu se aktivně věnoval až do čtyřiceti. Mimo jiné byl i tajemníkem a pokladníkem turistického klubu a věnoval se zpěvu. Měl tak dobrý baryton, že dokonce uvažoval o pěvecké kariéře. I přesto, že se tak nestalo, mnoho let byl sólovým pěvcem v kostelním sboru, až do chvíle než nastoupila jeho hluchota. Také měl rád fyzickou práci, která mu pomáhala zklidnit mysl. Byl překvapivě zručný a s oblibou se věnoval výrobě skříní.

Kariéra.

Již v počátcích své kariéry v College library Bliss usoudil, že doposud používaná klasifikace je nevhodná a dobře neslouží svému účelu. Začal se zajímat o možnosti jejího vylepšení. Deweyho desetinné třídění ho nenadchlo a uvažoval o vylepšení expanzivní klasifikace Charlese Ammi Cuttera. Své snahy ale později vzdal a začal se naplno věnovat tvorbě vlastního klasifikačního systému.  V College library byl nejprve zaměstnán na postu asistenta knihovníka. Hlavní náplní jeho práce byla referenční činnost. Bliss se ale nad rámec své práce věnoval snaze o vylepšení knihovny. Vztahy s kolegy nebyly příliš dobré, zejména proto, že se jeho snaha o vylepšení setkávala jen s velmi malou pomocí a podporou. Dalším důvodem byla možná i Blissova povaha. Byl velice přímočarý a kritický, někdy až arogantní. Bliss zastával post zástupce knihovníka až do roku 1915, kdy došlo ke změnám. Hlavní knihovník odešel do důchodu a Bliss se stal zástupcem knihovníka. V roce 1917 zažádal o místo hlavního knihovníka. College library však přijala Dr. Goodriche z Michiganské univerzity. Ten na tomto místě setrval po mnoho let. Dokázal s Blissem najít společnou řeč a nakonec se stali velmi blízkými přáteli.  Své záměry ohledně vytvoření nového klasifikačního systému Bliss poprvé zveřejnil v roce 1910 v odborném časopise Library Quaterly. Jelikož na své klasifikaci pracoval téměř od počátku své knihovnické kariéry, hrubý základ jeho klasifikace byl zkušebně aplikován ještě před zveřejněním, a to v roce 1902 v College library. V roce 1921 mu bylo umožněno pracovat na svém projektu. Dostal tři roky placeného volna a během těchto let vytvořil základ pro své dvě knihy. Po návratu do praxe v roce 1924 byl jmenován vedoucím knihoven při katedrách a začal pracovat na jejich sjednocení. O čtyři roky později povýšil na pozici přidruženého knihovníka a na té setrval až do odchodu do důchodu.  Blissovu první knihu pod názvem "The Organization of knowledge and the system of the science"s publikovala v roce 1929 společnost Henry Bolt & Co. z New Yorku. Druhá kniha "The Organization of knowledge in libraries and the subject approach to books" byla publikována v roce 1933. Tentokrát jí ale vydala společnost H. W. Wilsona, která poté publikovala i všechna další vydání a pomohla Blissovi získat světový věhlas. Díky tomu brzy získal celosvětovou reputaci jako pokrokový muž, který se nebojí vydat se novou cestou. To, že byl všestranný muž, dokazuje také jeho sbírka básní "Better late than never", kterou vydal v roce 1937.  Roku 1940, po téměř 50 letech práce v knihovně, se Henry Evelyn Bliss rozhodl odejít do důchodu. Nehodlal však odpočívat, naopak chtěl konečně dokončit svůj klasifikační systém. Tentýž rok vydal první díl Bibliografické klasifikace a po sedmi letech vydal díl druhý. I přesto, že jeho klasifikační systém nebyl ještě zcela dopracovaný, mnoho Britských knihoven ho začalo používat. Kromě knihoven Velké Británie to byla i Australská národní knihovna a Univerzitní knihovna v novozélandském Otagu. V roce 1953 vydal 3. a také 4. závěrečný díl své klasifikace. Spolu s nimi vyšlo i druhé vydání 1. a 2. dílu, které bylo vydáno jako jeden svazek.

Poslední roky života a smrt.

Po odchodu do důchodu nejdříve žil u své dcery v Kalifornském městě Pasadena. Poté se v roce 1947 odstěhoval zpět do New Yorku, kde strávil několik měsíců. V polovině roku 1947 se odstěhoval Floridu, kde žil téměř 5 let. Nejdříve bydlel v Orlandu posléze ve Winter Park. Od roku 1952 až do své smrti bydlel v Plainfieldu v New Jersey, nedaleko od svého syna Johna. V důchodu se začal věnovat novému koníčku. Zajímal o svůj rodokmen a pátral v rodinné historii. Dokonce napsal knihu o historii své rodiny. Kniha nebyla nikdy oficiálně publikována, ale rukopis uchovává Veřejná knihovna v New Yorku. Až do svých osmdesáti let se také stále věnoval turistice. Dopisoval si s mnoha lidmi, hlavně s odborníky z oblasti knihovnictví.  Na sklonku života se mu dostalo nesmírné pocty. Byl pozván do Kongresové knihovny a také do Rutgersovy univerzitní knihovnické školy, kde byl požádán, aby v dalším akademickém roce vedl seminář o klasifikaci. Po krátké indispozici v roce 1955 dne 9. října odpoledne zemřel ve spánku.

Použité zdroje a doporučená literatura.

BLISS CLASSIFICATION ASSOCIATION. Bliss Classification Association [online]. 1998–2007 [cit. 2013-06-03]. Dostupné z: http://www.blissclassification.org.uk/  BLISS, Henry Evelyn. A System of Bibliographic Classification. 2. rev. vyd. H. W. Wilson Company, 1936.  BLISS, Henry Evelyn. Better late than never. G.P. Putnam's sons, 1937.  BROUGHTON, Vanda. Henry Evelyn Bliss- the other immortal or a prophet without honour?. Journal of Librarianship & Information Science. 2008, roč. 40, č. 1, s. 45-58. DOI: 10.1177/0961000607086620.  CAMPBELL, D. J. A short bibliography of Henry Evelyn Bliss (1870–1955). Bliss Classification [online]. 2011 [cit. 2013-04-15]. Dostupné z: http://www.blissclassification.org.uk/Class1/introduction.pdf  GARFIELD, Eugene. Memorable day with Henry E. Bliss. Wilson Library Bulletin. 1974, roč. 49, s. 288-292.  GenForum: Bliss Family Genealogy Forum. Genealogy.com [online]. 2007 [cit. 2013-06-03]. Dostupné z: http://genforum.genealogy.com/bliss/messages/1477.html  GORMAN, Michael. Let Us Now Praise. American Libraries. 1980, roč. 11, č. 4, s. 201-203. ISSN 00029769.  HARRISON, Kenneth Cecil. Henry Evelyn Bliss, 1870–1955. Librarian & Book World. 1955, roč. 44, s. 186-187.  Henry Evelyn Bliss. In: HLWIKI International [online]. 2013 [cit. 2013-06-03]. Dostupné z: https://web.archive.org/web/20151025234735/http://hlwiki.slais.ubc.ca/index.php/Henry_Evelyn_Bliss  Obituary. Wilson Library Bulletin. 1955, roč. 30, s. 93-93.  SAYERS, W. C. B. Bibliographic classification of Henry Evelyn Bliss. Library World (London, England: 1907). 1941, roč. 44, s. 6-9.  The Bliss Bibliographic Classification: history & description. BLISS CLASSIFICATION ASSOCIATION. Bliss Classification Association [online]. 1998–2007 [cit. 2013-06-03]. Dostupné z: https://web.archive.org/web/20170407011954/http://www.blissclassification.org.uk/bchist.shtml  WEIHS, Jean. A Brief History of Classification, Part 5. Technicalities. 2010, roč. 30, č. 5, s. 14-16.  World Encyclopedia of library and information services. 3rd ed. Editor Robert Wedgeworth. Chicago: American Library Association, 1993, xvii, 905 s., [16] s. obr. příloh..

Henry Evelyn Bliss (28. ledna 1870, New York – 9. října 1955, Plainfield) byl americký knihovník. Proslavil se zejména svým systémem bibliografického třídění. Vydal několik knih o teorii a praxi bibliografického třídění a také sbírku básní. Byl to velmi všestranný a pracovitý člověk, který významně přispěl americkému i světovému knihovnictví. Opravdového uznání za jeho činnost se mu ovšem dostalo až na sklonku života. Dnes je považován za jednu z předních osobností v tomto oboru.

Henry Evelyn Bliss ( - ) est un bibliothécaire américain. Il est entre autres l’inventeur d’un système de classement documentaire connu sous le nom de "Bibliographic Classification" ( B.C, aussi appelée "Bliss Classification").


Děj.

Film se odehrává v roce 1964 a sleduje příběh Jimmyho Coopera (Phil Daniels), který je londýnským Modem. Je zklamaný ze svých rodičů a své práce poslíčka v reklamní firmě a jediné rozptýlení nachází u svých přátel, kteří jsou také Mods, Davea (Mark Wingett), Chalkyho (Philip Davis) a Spidera (Gary Shail). Jeden z Rockerů, nepřátel Mods, je ve skutečnosti Jimmyho kamarád z dětství Kevin (Ray Winstone). Agresivní útok Rockerů proti Spiderovi vede k těžkému napadení Kevina. Tohoto napadení se účastní i Jimmy, ale když zjistí, že obětí je Kevin, nepomůže mu a místo toho ujede na skútru pryč.  Státní svátek poskytne Mods a Rockerům příležitost k velké bitce v jihoanglickém Brightonu. Když se policie snaží výtržníky obklíčit Jimmy a Steph (Leslie Ash) – dívka, do které je zamilovaný – uniknou do postranního průchodu, kde spolu mají sex. Když poté vyjdou zpět na ulici, ocitají se přímo uprastřed rvačky a zrovna v okamžiku, kdy policie zatýká výtržníky. Jimmy je zatčen a dostane se do policejního auta spolu s agresivním a charismatickým Modem, kterému říkají Ace Face (Sting). Jimmy později dostane na tehdejší dobu vysokou pokutu £50. Když Ace Face dostane pokutu £75, k pobavení ostatních Mods soudce zesměšní tím, že zaplatí na místě.  V Londýně se Jimmy dostává do těžké deprese. Když Jimmyho matka nalezla jeho tajné zásoby amfetaminu, vyhodila ho z domu. Poté Jimmy dává v práci výpověď a zjišťuje, že Steph nyní chodí s jeho kamarádem Davem. Následující ráno při projížďce na skútru Steph potká a ta ho odmítne. Jimmy naštvaně odejede a v nepozornosti nabourá a rozbije svůj milovaný skútr. Ze všech těchto událostí je velmi rozrušený a vrací se zpět do Brightonu, kde znovu navštěvuje dějiště výtržností a svého románku se Steph. Přitom potká svůj idol, Ace Face, který je ve skutečnosti prostý sluha v brightonském hotelu. Jimmy ukradne jeho skútr a jede k Beachy Head, kde nechá skútr sjet z útesu.

Quadrophenia je britský film z roku 1979, který byl volně inspirován stejnojmennou rockovou operou od The Who. Na rozdíl od filmové adaptace "Tommyho" není "Quadrophenia" filmový muzikál.

Quadrophenia est un film britannique de Franc Roddam, sorti en 1979.Le film est inspiré du "concept-album" (ou opéra rock) du groupe de rock britannique The Who. Il a pour cadre le Royaume-Uni de 1964.


Linux.

Generátor náhodných čísel v prostoru jádra byl implementován poprvé pro Linux v roce 1994 Theodorem Tsó. Implementace používá spíše zabezpečení hashe než šifry, aby se zabránilo právnímu omezení, které bylo, když byl generátor poprvé navržen. Implementace byla také navrhována s předpokladem, že daný hash nebo šifra by se nakonec ukázala být slabým článkem a tak návrh je odolný proti těmto nedostatkům.  V tomto provedení, generátor udržuje odhad entropie, tj. odhad počtu bitů šumu v zásobníku entropie. Z této zásoby entropie jsou vytvořena náhodná čísla. Při čtení, zařízení codice_1 bude vracet pouze náhodné bajty v rámci odhadovaného počtu bitů šumu v zásobě entropie. codice_1 by mělo mít vhodné využití při velmi kvalitní náhodnosti, jako například při generování klíče. Když je zásoba entropie prázdná, čtení z codice_1 bude blokováno dokud nebude shromážděno dostatečné množství šumu. Záměrem je, aby sloužil jako bezpečný kryptografický generátor pseudonáhodných čísel a přinášel výstup entropie, tak velký, jak je to možné. Je navržen pro použití při generování kryptografických klíčů pro velké hodnoty nebo dlouhodobé ochrany.  Protipól k codice_1 je codice_2 („odemčený / neblokující náhodný zdroj“), který opakovaně produkuje více pseudo-náhodných bitů. To znamená, že komunikace nebude blokována, ale výstup může obsahovat méně entropie než odpovídá čtení z codice_1. I když je stále vhodný pro většinu kryptografických účelů, tak se nedoporučuje pro tvorbu dlouhodobých kryptografických klíčů.  To je také možné při zápisu do codice_1. Umožňuje jakémukoliv uživateli nakombinovat náhodná data v zásobě entropie. Nenáhodná čísla jsou neškodné, protože pouze privilegovaný uživatel může vydat ioctl (Input/Output Control) potřebný ke zvýšení odhadu entropie. Aktuální velikost entropie a velikost zásoby entropie linuxového jádra jsou k dispozici v codice_10.  Gutterman, Pinkas, & Reinman v březnu roku 2006 publikovali detailní analýzu kryptografie Linuxového generátoru náhodných čísel, ve kterém popisují několik slabin. Pravděpodobně nejzávažnějším problémem je, že zprávy s nainstalovaným systémem nebo LiveCD systémem, jako jsou routery a bezdiskový klienti, pro které je stav předvídatelný a dostupné dodávky entropie mohou být omezené. Pro systémy s nevolatilní pamětí, je doporučeno ukládání stavu z generátoru náhodných čísel při vypnutí počítače, tak aby mohl být zařazen do generátoru náhodných čísel při příštím restartu. V případě routeru, pro který síťový provoz reprezentuje primární dostupnost zdroje entropie, uložení stavu při restartech, mohou využít potenciální útočníci při odposlouchávání celého provozu sítě, od okamžiku, kdy je router poprvé v provozu nebo získat přímý přístup k vnitřnímu stavu routeru. Toto je obzvláště důležitý problém v případě bezdrátového routeru, jehož provoz v síti může být zachycen z dálky a který může být použitý generátorem náhodných čísel ke generování klíčů pro šifrování dat.

FreeBSD.

FreeBSD operační systém implementuje 256bitovou variantu Yarrowa algoritmu, jehož cílem je zajistit bezpečný kryptografický pseudonáhodný tok – toto nahradilo předchozí styl Linuxového náhodného zařízení. Na rozdíl od Linuxu codice_1, FreeBSD /dev/random zařízení nikdy neblokuje. Jeho chování je podobné Linuxovému codice_1 a codice_13 na FreeBSD je spojena s codice_1.

OpenBSD.

Od verze OpenBSD 5.1 (1. května 2012) codice_1 a codice_16 používá algoritmus založený na RC4 ale přejmenovaný, pro licenční účely, na ARC4. Zatímco generování náhodných čísel zde používá systém entropie shromážděné několika způsoby, ARC4 algoritmus poskytuje fail-safe, k zajištění rychlejšímu a kvalitnějšímu toku pseudonáhodného čísla i za nízké zásobě entropie. Systém automaticky využívá hardwarové generátory náhodných čísel, pokud jsou k dispozici a to prostřednictvím OpenBSD Cryptographic Framework.

Další operační systémy.

codice_1" "a codice_2" "jsou dostupné i na systémech Solaris, Mac OS X, NetBSD, Tru64 UNIX 5.1B, AIX 5.2 a HP-UX 11i v2. Stejně jako ve FreeBSD, AIX implementuje vlastní design založený na Yarrowu algoritmu, nicméně používá znatelně méně zdrojů entropie než standardní codice_1 implementace a přestává doplňovat zásobník entropie když si myslí, že je dostatečně zaplněn.  Podobnou funkcionalitu zajišťuje na systému Windows NT soubor codice_20, nicméně čtení codice_21 funguje jinak než na UNIX platformách. Kryptograficky náhodné byty jsou generovány metodami codice_22 a codice_23.  Pro DOS je nutno dodat ovladač třetí strany zvaný codice_24, jenž funguje tak, že vytvoří dvě zařízení: codice_25 a codice_26 (přístupná přes codice_27 a codice_28), z nichž mohou programy získávat náhodná data.

EGD jako alternativa.

Jako současná náhrada pro unixové systémy nepodporující codice_1 slouží program zvaný EGD (Entropy Gathering Daemon – démon shromažďující entropii). Jedná se o démona produkujícího kryptografická náhodná data. Některé kryptografické softwary jako OpenSSL, GNU Privacy Guard a Apache HTTP Server podporují využití EGD když není k dispozici codice_1.  EGD (nebo kompatibilní alternativa jako PRNGD) sbírá entropii z různých zdrojů, zpracovává ji aby vylepšil kryptografickou kvalitu a následně ji dává k dispozici pomocí Unixového domain socketu (obvykle codice_31) nebo pomocí TCP socketu. Sbírání entropie obvykle probíhá pomocí periodicky se větvících podprocesů, jenž sbírají často se měnící a těžce předvídatelné informace ze systému, jako například stav CPU, I/O a sítě společně s obsahy různých logovacích souborů a dočasných adresářů.  EGD používá pro komunikaci s programy, jenž si žádají náhodná data, jednoduchý protokol. Klient se připojí k EGD socketu a vyšle příkaz identifikovaný hodnotou prvního oktetu:

codice_1 je v informatice název speciálního souboru v unixových systémech, který je rozhraním (API) pro výstup generátoru pseudonáhodných čísel. V Linuxu je generátor implementován uvnitř jádra, kde je též shromažďována entropie a toto rozhraní je tzv. "blokující", což znamená, že při nedostatku entropie se čeká, dokud jí není opět dostatek a volající program do té doby nepokračuje. "Neblokující" variantou je pak codice_2, kdy je při nedostatku entropie programu vráceno „méně náhodné číslo“. V jiných systémech může být implementace odlišná.

Dans les systèmes d'exploitation de type Unix, /dev/random est un fichier spécial qui sert de générateur de nombres aléatoires (ou éventuellement de générateur de nombres pseudo-aléatoires). Il utilise comme source d'aléa certaines données de l'environnement recueillies auprès de pilotes de périphériques et d'autres sources, et les traite à l'aide de fonctions de hachage cryptographiques. La lecture du fichier est bloquée quand l'activité du système (entropie) n'est pas suffisante. /dev/urandom fonctionne de façon analogue en dehors du fait que la lecture n'est pas bloquante ; l'aléa produit est donc de moins bonne qualité.


Život.

Boym se narodil v centru východní Haliče ve Lvově v rodině, která pocházela z Uher. Jeho otec byl lékař, přičemž medicína se později stala i pro Michała jednou z hlavních oblastí zájmů. Ve svých 17 letech vstoupil v roce 1631 do jezuitského řádu a dlouhých 12 let se věnoval intenzivnímu studiu v klášterech v Krakově, Kaliszi, Jarosławi a Sandomierzi. Po těchto studiích se v roce 1643 vydal do východní Asie. Cesta vedla přes papežský Řím, Lisabon do portugalského centra v Indii v Goa a do Macaa. Zde Boym učil na jezuitské škole, později pak působil přímo v kontinentální Číně, když se na dvoře dynastie Ming stal diplomatem. Tehdejší Čína prožívala krizi, když odcházející dynastie Ming ovládala již jen jižní část čínského území, zatímco nastupující mandžuská dynastie postupně dobývala celé území od severu. Boym byl v této situaci využit posledním císařem z dynastie Ming Ču Jou-langem jako možný spojovník této dynastie se západními dvory. Ču Jou-lang a jeho rodina dokonce za tímto účelem přijali křest a Boym byl vyslán za papežem do Říma, přičemž prosby o pomoc směřovaly i k dalším evropským dvorům (Benátky, Portugalsko apod.). Cesta zpět do Evropy byla složitá, jelikož Portugalci si nechtěli komplikovat vztahy s mandžuskou dynastií a ztěžovali Boymovi návrat. Ten se proto vydal pozemní cestou přes Osmanskou říši a v roce 1652 přistál v Benátkách. Situace v Evropě nebyla jednoduchá, protože nikdo nechtěl riskovat poškození vztahů s novými čínskými vládci. K audienci u papeže byl Boym pozván až v roce 1655, zde sice získal papežskou podporu pro dynastii Ming, ale ta reálně příliš neznamenala. V roce 1656 se pak Boym přes Lisabon (zde hledal podporu u portugalského krále Jana IV.) vydal zpět do Číny. Po přistání v Goa jej ale Portugalci nechtěli pustit dále do Macaa, jelikož bylo již jasné, že dynastie Ming se v žádném případě neudrží. Boym tak musel odcestovat na území dnešního Vietnamu a jistou dobu strávit v Hanoji. Odtud se vydal na svoji poslední cestu do Číny, kde v provincii Kuang-si v roce 1659 zemřel.

Dílo.

Boymovo dílo je klíčové pro řadu vědních oborů. Jeho spisy zmapovaly přírodní poměry východní Asie (geografie, flora, fauna), zvyky obyvatel, tradice, dějiny apod. Sestavil také řadu map východní Asie, přičemž jeho zakreslení Koreje jako poloostrova a nikoliv ostrova, bylo prvním správným geografickým umístěním této země v mapách určených pro Evropany. Popsal také řadu čínských měst, která byla do této doby pro Evropany neznámá, popsal i čínskou zeď či poušť Gobi. Jeho klíčovým dílem je potom práce „Flora sinensis“ vydaná poprvé ve Vídni v roce 1656. Tato práce byla prvním popisem ekosystému Dálného východu a krom jiného měla velký vliv i na medicínu. K dalším významným dílům patří „Speciman medicinae Sinicae“, která podrobně přiblížila tradiční čínskou medicínu západnímu světu.

Michał Piotr Boym (1612 Lvov – 1659 Kuang-si Čína) byl polský jezuita, vědec, objevitel, diplomat a misionář. Byl prvním Evropanem, který podrobně popsal čínskou faunu a floru. Významně se zasloužil o prohloubení evropského poznání Dálného východu.

Michał Piotr Boym, né en 1612 à Lwów (Pologne-Lituanie) et décédé le dans la province de Guangxi (Chine), est un prêtre jésuite polonais, missionnaire, écrivain et explorateur en Chine. Considéré comme l'un des premiers sinologues occidentaux, il explore la Chine continentale et rapporte de nombreux travaux sur la faune, la flore, la géographie et la médecine chinoise.


Autorství a historie.

"St. James Infirmary Blues" je založena na tradiční anglické folkové písni z 18. století s názvem "The Unfortunate Rake" (známá také jako "The Unfortunate Lad" nebo "The Young Man Cut Down in His Prime"), o vojákovi, který utratí své peníze za prostitutky a poté umře na pohlavní nemoc. Různé variace písně typicky obsahují vypravěče, který vypráví příběh mladého muže (popř. ženy) „zaříznutého v nejlepších letech“ jakožto důsledek morálně pochybného chování. Například, v době, kdy se píseň dostala do Ameriky, hazard a alkohol byly běžnou příčinou úmrtí mladých lidí. Napříč anglofonním světem existuje mnoho verzí této písně. Některé dokonce zmutovaly do jiných amerických standardů jako např. "The Streets of Laredo".  Někteří říkají, že název písně je odvozen od špitálu St. James Hospital v Londýně, což byl církevní ústav pro léčbu lepry. Tato interpretace je však problematická, neboť toto zařízení bylo zavřeno v roce 1532, když pozemek získal Jindřich VIII. Tudor a postavil místo něj St James's Palace. Podle jiné interpretace se jedná o nemocniční sekci St James Workhouse, která byla otevřena roku 1725 farností St James Parish na Poland Street v Piccadilly a její provoz pokračoval až do 19. století, čímž by existovala současně s nástupem písně.  Melodie dřívějších verzí této písně, včetně "Bard of Armagh" a "Unfortunate Rake", je v durové tónině a podobá se písni "Streets of Laredo". Jazzová verze, jak ji hrál Louis Armstrong, je v mollové tónině a zdá se, že byla ovlivněna akordovými strukturami převládajících v latinskoamerické hudbě, zejména v tangu.  Jako u většiny podobných lidových písní se text liší od jedné verze k druhé. Toto je ukázka první sloky, jak ji zpíval Louis Armstrong:

Interpreti.

Významní interpreti "St. James Infirmary" jsou: James Booker, Duke Ellington, Kermit Ruffins, King Oliver, Jerry Reed, Artie Shaw, Lead Belly, Big Mama Thornton, Jack Teagarden, Billie Holiday, Louis Armstrong, Cassandra Wilson, Stan Kenton, Josh White, Lou Rawls, Bobby Bland, Ramblin' Jack Elliott, Doc Watson, Count Basie a Dizzy Gillespie, Dave Van Ronk, "Spider" John Koerner, Janis Joplin, The Doors, Paul Butterfield, The Animals, The Standells. Nedávno pak The White Stripes, Stray Cats, Tarbox Ramblers, Snooks Eaglin, Isobel Campbell a Mark Lanegan, Tom Jones a Jools Holland. Jazzoví kytaristé Marc Ribot a Ivan "Boogaloo Joe" Jones, a pianista Allen Toussaint nahráli instrumentální verze.  V češtině nahráli v roce 1983 píseň Petr Kalandra a Jan Spálený se skupinou ASPM pod názvem „Špitál u svatého Jakuba“ (autorem českého textu je Zdeněk Rytíř).  Bob Dylan použil melodii "St. James Infirmary" pro svou píseň "Blind Willie McTell", kterou složil k poctě bluesovému zpěvákovi Blind Willie McTellovi. Ten kdysi nahrál verzi "St. James Infirmary" pod názvem "Dying Crapshooter's Blues". Píseň odkazuje na St. James Hotel v Minneapolis.  Verze z živých koncertů se objevily např. na albech Joe Cockera z roku 1972 a 1976. Van Morrison nahrál vlastní verzi písně na své album "What's Wrong with This Picture?" z roku 2003 a živou verzi na svém albu limitované edice "Live at Austin City Limits Festival" z roku 2006. The White Stripes nahráli svou verzi písně na své self-titled album z roku 1999. V roce 2002 se píseň objevila v anime filmu Metropolis od Osamu Tezuky v podání Atsushi Kimury.  Hugh Laurie nahrál píseň "St. James Infirmary" na své album "Let Them Talk" z roku 2011 a přidal k ní intro rozšířené o úryvky z písní "House of the Rising Sun" a "You Can't Always Get What You Want".  V únoru 2012, Trombone Shorty a Booker T. Jones zahráli instrumentální verzi písně jako zahájení koncertu „Red, White, and Blues“ v Bílém domě.

St. James Infirmary Blues je americká lidová píseň ("folksong") neznámého původu, ačkoliv někdy je připisována písničkáři jménem Joe Primrose (nezaměňovat s pseudonymem Irvinga Millse). Louis Armstrong tuto píseň proslavil na své vlivné nahrávce z roku 1928.

St. James Infirmary est une chanson folk américaine d'origine inconnue, bien qu'elle soit parfois attribuée à (sous le pseudonyme de Joe Primrose). Son enregistrement par Louis Armstrong en 1928 l'a rendue célèbre.


Děj.

Hra je situována do roku 2084 a hráč se ocitá v Neo-Paříži v kůži lovkyně vzpomínek Nilin, která je vězněna v nápravném zařízení Bastilla patřící společnosti Memorize a mají jí být vymazány poslední vzpomínky. Těsně před tím, než se tak stane, je Nilin kontaktována záhadným Edgem, který jí pomůže uprchnout. Edge je vůdcem tzv. Erroristů, partyzánské skupiny, která bojuje proti Memorize i celému dystopickému zřízení Neo-Paříže. Nilin se po útěku z Bastilly ocitá ve slumech Neo-Paříže, jež jsou plné Leaperů, lidí znetvořených účinky Sensenu, speciálního zařízení, které přijímá a uchovává vzpomínky. Nilin, instruována Edgem, se vydává za Tommym, vlastníkem hospody ve Slumu 404, který má uschováno její vybavení, je však napadena Olgou Sedovou, nájemnou lovkyní, která má Nilin přivést zpět do Bastilly. Nilin poprvé využije svých schopností remixu vzpomínek a změní vzpomínku Olgy, která se rázem přidává k Erroristickému hnutí.  Prvním úkolem Nilin je získat plány pařížské přehrady od architekty Kaori Sheridanové, s čímž jí má pomoct Errorista říkající si Bad Request. Poté, co Nilin plány získá, Edge je použije k otevření přehrady a zaplavení části města sousedící se Slumem 404. Vypuštěním vody ze slumů se otevře kanalizační cesta, kterou se může Nilin dostat zpět do Bastilly, aby porazila tamní sadistickou správcovou Madame a mohla tak osvobodit vězněné Erroristy a získat nazpět některé svoje ztracené vzpomínky.  Nilin se následně vydává za výkonnou ředitelkou Memorize, Scyllou Cartier-Wells, aby zremixovala její vzpomínky a umožnila tak Scylle vidět, jaké škody technologie Sensenu způsobuje. Nilin zjišťuje, že je ve skutečnosti Scyllinou dcerou, která jako malá způsobila dopravní nehodu, při které přišla její matka o nohu. Nilin zremixuje matce vzpomínku tak, aby neměla výčitky svědomí, ta jí poté pomůže ze sídla Memorize uniknout, aby mohla Nilin zamířit do výzkumných laboratoří Memorize. V nich je držen doktorem Quaidem Bad Request. Nilin zjišťuje, že Quaid záměrně vytvářel Leapery, aby mohl sestavit personální armádu pro Memorize. Nilin zachrání Bad Requesta a pronásleduje Quaida, toho však zabije Johnny Greenteeth, bývalý Quaidův spolupracovník, který se skrze experimenty sám změnil v Leapera. Nilin Johnnyho, který nastaví sebedestrukci Bastilly, poráží a z rozpadající se Bastilly uniká.  Když jsou všechny tajné operace Memorize zničeny, nařídí Edge Nilin, aby zamířila k centrálnímu serveru Memorize, kterým je Conception Cube, a postavila se svému otci Charlesovi. Nilin se do Conception Cube dostává a zjišťuje, že její otec vytvořil technologii Sensen pouze kvůli Nilinině autonehodě, aby jí mohl na toto trauma vymazat vzpomínky. Nilin dvojnásobně zremixuje otcovy vzpomínky - když jí jako malé otec poprvé v historii remixoval její vzpomínku na autonehodu, Nilin si v té chvíli způsobí smrt tím, že se záměrně při autonehodě nechá zabít. Když se Cartier-Wells vzpamatuje a uvidí dospělou Nilin, rozhodne se zničit centrální počítač H30. K němu se může Nilin dostat pouze za pomoci svého otce a matky, kteří jsou po remixování svých vzpomínek ochotni přístup otevřít.  Nilin se dostává k centrálnímu serveru H30 a zjišťuje, že je Edge ve skutečnosti uměle vytvořenou entitou, která se zformovala ze všech vymazaných špatných vzpomínek, které kdy byly do serveru uloženy, a započala hnutí vedoucí ke zničení celé technologie. Edge prosí Nilin, aby ho zničila a s ním i poslední zbytky Memorize a Leaperů. Nilin se to podaří, zničí H30 a všechny vzpomínky vypustí zpět do společnosti.

Remember Me je akční adventura z pohledu třetí osoby vytvořená francouzským studiem Dontnod Entertainment a publikována firmou Capcom. Vydána byla v červnu roku 2013.

L'histoire se déroule en 2084 dans un Paris futuriste nommé Néo-Paris, dans lequel la société Memorize permet aux citoyens de modifier leurs souvenirs et de se les échanger, créant une nouvelle forme de délinquance incarnée par les chasseurs de souvenirs. L'une d'entre eux, Nilin, se réveille incarcérée et amnésique ; avec l'aide d'un autre chasseur, Edge, elle part en quête de son passé volé.


Život.

Narodil se v Nitře, zhruba měsíc před vyhlášením nezávislosti Československa, do rodiny stavitele. Studoval na místní židovské umělecké škole a byl aktivní v židovském sportovním klubu Makabi a mládežnické organizaci ha-Šomer ha-ca'ir. Tehdy mu jeho kamarádi začali říkat starodávným aramejským jménem Šraga, které později začal používat. Díky blízkému vztahu k umění a zkušenostem, které získal v ateliéru nitranského sochaře Júlia Bártfaya, se rozhodl pokračovat ve studiích na střední uměleckoprůmyslové škole v Bratislavě, kde bylo jeho zaměřením sochařství. Před vypuknutím druhé světové války studoval na Akademii výtvarných umění v Praze. Když bylo židům v roce 1940 zakázáno studovat, dostal se do vojenského pracovního tábora v Podolínci na severu Slovenského státu. O rok později se oženil. S manželkou utekli do Budapešti, kde je věznili a nakonec se vrátili ilegálně do Nitry. Po potlačení Slovenského národního povstání byli všichni Weilovi příbuzní deportováni do vyhlazovacího tábora Auschwitz. Nikdo z nich nepřežil. Po válce společně se s manželkou rozhodli přesídlit do britské mandátní Palestiny a opustili Československo. Cesta jim však přes různé internační tábory (v Belgii, Francii a na Kypru) trvala dva roky, a do cíle své cesty tak dorazili až v roce 1947. Usadili se v kibucu ha-Ogen, kde Weil žil až do své smrti. V roce 1954 studoval nástěnnou malbu a monumentální malířské techniky techniky na École des Beaux-Arts v Paříži a později též mozaiky u profesorem Severiniho v italské Ravenně. Ve své tvorbě se inspiroval biblickými motivy a židovskými tradicemi a folklórem. Věnoval se grafickým pracím, knižním ilustracím a vytvořil i řadu monumentálních projektů. V 60. a 70. letech vytvořil mimo jiné rozměrné reliéfní vstupní dveře Knesetu či sídla izraelského prezidenta, keramické obklady zdí Velké synagogy v Tel Avivu a podílel se na výzdobě stropů Kennedyho centra ve Washingtonu. Ke sklonku života se věnoval olejomalbě.  Jeho díla byla vystavována v mnoha státech po celém světě a je součástí stálých sbírek muzeí a galerií, mimo jiné Izraelského muzea nebo Židovského muzea v New Yorku. Ukázka z jeho tvorby je též k vidění v synagoze v Nitře, jejíž židovské obci část svých děl věnoval.  Zemřel v únoru 2009 ve věku devadesáti let.

Šraga Weil (:, rodným jménem František Ferdinand Weil; 24. září 1918, Nitra – 20. února 2009, ha-Ogen) byl přední izraelský výtvarný umělec původem z Československa. Věnoval se grafickým pracím, knižním ilustracím a jeho monumentální díla zdobí například budovu izraelského parlamentu, sídlo izraelského prezidenta a řadu dalších míst po celém světě. Roku 1959 mu byla udělena Dizengoffova cena.

Shraga Weil (hébreu : שרגא ווייל), né le et mort le, est un peintre et graveur israélien. En 1959 il reçoit le prix Dizengoff pour la peinture.


Gameplay.

Hru lze řadit k akčním adventurám. Boj probíhá jako ve většině stříleček, ale je zde i ne moc obvyklý systém krytí. Kromě boje hra obsahuje, i logické prvky. V některých částech je potřeba hacknout zámky namačkáním správné sekvence čísel. Pomocí toho se lze posunout dále v příběhu, ale i otevřít novou zbraň. Zbraní je ve hře několik. Kromě kulometu je zde i brokovnice, granátomet a raketomet. V levelech lze nalézat Shadowgun loga, která otevírají stránky v Shadowpedii. Ta dává hráči informace o postavách, nepřátelích, zbraních a lokacích ve hře.  Hra byla pravděpodobně inspirována Gears of War. Obě hry mají podobné mechaniky a jsou si vizuálně podobné.

Příběh.

Hra se odehrává v roce 2350, kdy vesmíru vládnou zkorumpované intergalaktické korporace, z nichž je největší Toltech Enterprises. Ta ovládá 75 % všech známých zdrojů v galaxii. Korporace a vlády planet si najímají žoldáky známé jako Shadowgun k plnění různých úkolů. Jedním z nich je i John Slade, který dostal za úkol dopadnout Edgara Simona, který si staví armádu složenou z mutantů a bojových robotů.

Kritické přijetí.

Hra byla kladně přijata kritikou. Hodnocení hry se pohybovala většinou mezi 70 a 80%. Nejkritičtěji hru hodnotil časopis Edge, který hru kritizoval hlavně za vzhled levelů a zbraní. Nejpozitivněji hru hodnotil Da Gameboyz, od kterého obdržela 95%.

Datadisk.

Madfinger později vydalo rozšíření, které přidává 4 nové úrovně navazující na příběh hry. Taktéž v několika směrech vylepšuje původní hru. Kromě toho byl přidán nový druh zbraně, nepřítele a herní interakce. Datadisk má i svůj vlastní soundtrack. Leftover je volně ke stažení.

Spin-off.

V roce 2012 vyšel multiplayerový spin-off. Ten si taktéž získal značnou popularitu, a dokonce byl společností Google označen za jednu z nejlepších her pro Android za rok 2012.

Shadowgun je česká videohra pro IOS a Android z roku 2011. Vytvořilo ji studio Madfinger Games. Žánrově se jedná o Third-person shooter. Hra byla na Booom 2011 nominována na nejlepší českou hru roku 2011. Na Anifilmu 2011 byla hra oceněna v kategorii "Nejlepší český herní titul pro mobilní přístroje".

Shadowgun est un jeu vidéo de tir à la troisième personne développé par Madfinger Games. Il est sorti sur iOS le et sur Android le.


Popis.

Jsou to statní ptáci, bývají velcí 75 až 95 cm a těžcí 3 až 4,5 kg. Peří mají většinou šedé strakaté s černými skvrnami, jejich silná křídla mají rozpětí okolo 170 cm. Vzhledem připomínají husu s tlustým krkem a malou slepičí hlavou s krátkým zahnutým zobákem. Nohy mají silné, mezi třemi předními dlouhými prsty mají zbytky plovací blány a jsou spíše uzpůsobené pro hrabání. V ohbí křídel mají ostré ostruhy sloužící jako zbraně. Samci a samice jsou si podobní.  Jejich maso má houbovitou strukturu, obsahuje vzduchem vyplněné buňky, taktéž kosti jsou hodně odlehčené. Vzlétávají poměrně těžce a dobře plachtí, nelétají na velké vzdálenosti. Přepeřují se postupně a jsou schopni stále létat. Žijí v blízkosti vody a umí dobře plavat, při odpočinku ale poposedávají na stromech kde také přespávají. Ohlašují se, hlavně při hřadování za setmění, výrazným křikem slyšitelným na velkou vzdálenost a hlasitě upozorňují okolí na nebezpečí, tiššími hlubokými tóny vznikajícími v podkožních vacích na hrdle komunikují mezi sebou ve skupince nebo druh s družkou.  Jejich strava je převážně vegetariánská, žerou především listy, stonky, květy a kořínky vodních rostlin, Hrabou také v hlíně, příležitostně žerou různá semena, hmyz a členovce.

Rozmnožování.

Jsou to monogamní ptáci, vytvořené páry pravděpodobně přetrvávají po více let. Páří se obvykle od října do prosince, mimo toto období žijí často v houfech. Par staví společně hnízdo na zemi v blízkosti vody nebo přímo na plovoucích rostlinách a urputně brání své teritorium. Na 2 až 7 vejcích sedí střídavě oba rodiče po 42 až 45 dnů, v případě nepřítomnosti hnízdo zakrývají trávou. Mláďata jsou schopna brzy po vylíhnutí ihned chodit i plavat, před nebezpečím utíkají do vody, rodiče je společně vodí za potravou a ochraňují. Svá hnízda s vejci i mláďata účinně brání proti dravcům. Dožívají se až 10 let.

Ochrana.

Kamišovití nemají mnoho nepřátel, proti drobným škůdcům se dokážou ubránit nebo ulétnou na strom či utečou do vody. Jejich houbovité maso není chutné a proto nejsou loveni, jsou jim však z hnízd domorodci vybírána vejce. Ti také občas chytají kuřata která si snadno zvyknou na domestifikaci, zastávají funkci hlídacího psa neboť hlasitě křičí při setkání s něčím novým nebo při potenciálním ohrožení.  Reálné nebezpečí pro ně představuje pouze postupující likvidace jejich biotopů odlesňováním a přeměnou mokřin na zemědělskou půdu.

Kamišovití (Anhimidae) je čeleď ptáků tvořená pouze dvěma rody žijícími v Jižní Americe. Obývají v tamních tropech a subtropech říční nivy, jezera, močály, záplavová území v okolí deštných lesů i okraje otevřených savan. V minulosti byli kamišovití pro svůj vzhled a částečně i chování zařazováni do řádu hrabavých, později se prokázala jejich příbuznost s čeledí kachnovitých a byli zařazeni do řádu vrubozobých.

La famille des Anhimidae est celle des Kamichis, oiseaux à l'allure d'échassiers, grands (de 76 à ), aux pattes longues et robustes. Ils ne possèdent pas de palmure interdigitale bien développée ; la tête et le bec sont petits et crochus. L'intérieur de leur bec possède un vestige des lamelles qui caractérisent les Ansériformes. Leur cri est très bruyant.


Vznik Tereziany.

Na rozdíl od Josefiny z roku 1707, jejíž místní působnost spadala jen na Čechy, Moravu a Slezsko, působnost Tereziany byla již dána, v rámci centralizace západní části monarchie, pro všechna habsburská území mimo Uherské království. Již místní působnost tohoto trestního zákoníku ukazuje, že duální kořeny monarchie byly dány již dávno před rokem 1867. Zákoník se skládá z procesní i hmotněprávní části. V procesní části je značný prostor věnován tortuře, jejímu použití, které bylo přísněji reglementováno než v Hrdelním řádu Josefa I. Důležitou součástí zákoníku je mědirytinová příloha názorně zobrazující jednotlivé mučící nástroje, stupně tortury apod.

Zásady trestního zákoníku.

Trestní zákoník Constitutio Criminalis Theresiana byl zastaralý již v době svého vzniku. Obsahoval feudální přežitky a zachovával prakticky všechny nedostatky feudálního pojetí trestního práva. Podle Tereziany mělo potrestání pachatele především pomstít škodu způsobenou jednotlivci či společnosti a tresty tak tedy měly charakter msty na pachateli. Stále tedy trvala zásada deterence (odstrašení). Zákoník také nerespektoval požadavek úměrnosti mezi mírou provinění (společenskou nebezpečností) a uloženým trestem. Trest měl stále mít symbolický charakter a nebyla stále jasná přímá úměra mezi trestem a spáchaným skutkem. Proto stále přežíval celý systém krutých feudálních trestů, jako např. upalování, zahrabávání za živa, čtvrcení a další. Z hlediska dalších obecných zásad, které významně dokazují opominutí Beccariova díla vydaného v roce 1764, se jedná o pominutí zásady nullum crimen sine lege, což mohlo mít za následek, že mohla být stíhána i jiná jednání, která sice nebyla v zákoně uvedená, ale byla pro svou společenskou nebezpečnost riziková. Tento fakt způsoboval, že byl ponecháván velký prostor pro libovůli soudců, nicméně ta byla zase mírněna posílením role soudů vyšší instance. V čl. 104 pak byla tato otázka řešena tak, že pokud soudce rozhodoval častěji delikt stejného druhu, který považoval za společensky závažný, ale ten nebyl popsán v Terezianě, potom se měl obrátit na nadřízené instance, které měly posoudit jak danou konkrétní věc, tak využít tyto zkušenosti v rámci de lege ferenda.

Obecná systematika.

Zákoník byl rozdělen na dvě části. Tereziana obsahovala celkem 104 článků, které se ještě dělily dále do paragrafů. První část (v zákoníku označeno jako díl) se nazývala Díl první o hrdelním pokráčování. V tomto oddíle jsou definovány obecně delikty, ale také je zde pojednání o trestech. V zákoníku je také část věnovaná přitěžujícím a polehčujícím skutkům. Ve druhé půlce prvního dílu je obsaženo trestní právo procesní. Druhá část se nazývala Díl druhý o hrdelních přečiněních obzvláště a jejich trestech. V této části jsou pak popsány skutkové podstaty jednotlivých deliktů. Na konci zákoníku je pak příloha, která vyobrazuje jednotlivé tresty mučení (např. natahování na skřipec, španělská bota, palečnice, pálení). Jedná se o velice detailní popis a vyobrazení způsobu mučení, postupy, jichž má kat užívat, popisuje se role katových pacholků apod.

Systematika dle jednotlivých hlav.

Pokud bychom chtěli obecně popsat katalog společenských zájmů, které jsou hrdelním řádem chráněny, potom můžeme extrahovat celkem 9 objektů trestných činů.

Závěr.

Roku 1776 byla nejvyšším rozhodnutím tortura zakázána a proběhla dílčí změna v Tereziánské zákoníku, ale až roku 1787 v novém Obecném soudním řádu kriminálním byla tortura definitivně zrušena. Čarodějnictví v tomto zákoníku zůstávalo zaneseno, ale poslední čarodějnický proces na území Království českého se odehrál v roce 1756 nad pastýřem Janem Polákem z Jistebnice. Když si Marie Terezie nechala předkládat každý případ obžaloby osobně, prohlásila, že je to přežitek pověrečných bludů nebo jen důsledek duševní poruchy.  Constitutio Criminalis Theresiana vydržela v platnosti jen krátkou dobu a v roce 1787 byla Tereziana nahrazena moderním trestním zákoníkem Josefa II.

Constitutio Criminalis Theresiana (Hrdelní řád Marie Terezie, tzv. Tereziana nebo Theresiana) byl posledním předosvícenským trestním zákoníkem s územní působností i na české země. Byla vyhlášena roku 1768 ve Vídni, v následujícím roce vyšla německy i česky a platnosti nabyla 1. ledna 1770. Obsahoval již znaky moderního pohledu na trestní právo, tak jak jej později aplikoval v Toskánsku syn Marie-Terezie Leopold II. či její nejstarší syn císař Josef II., ale samotné vyznění ještě setrvává mimo beccariánské moderní trestněprávní představy.

La Constitutio Criminalis Theresiana (aussi "Nemesis Theresiana" ou seulement "Theresiana") est un code pénal publié par l'archiduchesse Marie-Thérèse d'Autriche. Le code met en place une loi et un code de procédure pénale uniformes à tous les pays de l'Autriche et de Bohême, mais n'est pas appliquée en Hongrie.


Popis.

Je to statný pták vážící okolo 3 kg a měřící 70 až 90 cm, rozpětí jeho křídel bývá až 1,7 m. Peří na zádech a bocích je šedé nebo černé, korunka na hlavě, břicho a křídla jsou bílá a na hlavě i krku má černobílé ornamenty, na těle nemá holá místa. Z ohbí křídel mu vyrůstají dva ostré, 2 až 5 cm dlouhé, rohovité výrůstky ostruhy. Na malé hlavě je krátký a silný, načernalý, lehce zahnutý zobák. Oči má žluté až oranžové. Na dlouhých rudých nohou jsou mezi třemi šedými, dlouhými předními prsty jen zbytky plovací blány. Obé pohlaví jsou si podobná, nedospělí ptáci mají šedší zabarvení. Své peří mění postupně v průběhu roku.  Zvláštním znamením kamiše růžkatého je nápadný až 15 cm dlouhý chrupavčitý výrůstek čnící dopředu z čela hlavy a mající pravděpodobně funkci ozdobnou. K boji se nepoužívá nebo je pružný a při chůzi se komíhá, při nárazu se celý nebo část ulomí, postupně však zase doroste. Samice růžek mají o něco kratší, mláďata se rodí bez něj a vyroste jim teprve později.  Jejich hlasové projevy znají několik typů volání, ozývají se ze země i ze vzduchu, nejčastěji za soumraku. Hlasitější používají při ohrožení, v období páření (tehdy to jsou dueta), ke značkování území nebo zahánění vetřelců. Nemelodické zvuky vyluzují i po dobu několika hodin a jsou slyšet až do vzdálenosti 3 km. Mimo tyto ostré hlasité zvuky vydávají ještě hluboké tišší vznikající v podkožních vacích na krku při vzájemné komunikaci, např. samce se samicí.  Je poměrně dobrý letec i když zdánlivě těžce vzlétá, díky rozměrným křídlům dokáže využívat teplých vzdušných proudů ke klouzavému letu, létá s nataženým krkem. Napomáhá tomu odlehčený skelet a vzduchové vaky pod kůži. Také jeho svalovina obsahuje vzduchové buňky které způsobují "houbovitost" a nechutnost jeho masa. Přesto všechno léta málo a pouze na krátké vzdálenosti.

Chování.

Žijí obvykle ve skupině nečítající více než 6 ptáků kteří si proti cizincům chrání své území. Při spatření vetřelce vztyčí peří na krku a hřbetě a neustále mávají křídly vystavujíce takto své ostruhy, případně jimi zaútočí. Jakmile ho zaženou asi minutu hlasitě volají na oslavu. Někteří ptáci žijí osamoceně.  Přes den se většinou pasou, stojí nebo spí. Při stání jim nejvíce času zabere úprava, čechrání peří zobákem a natřepávání křídel a ocasních peří, někdy zasunou hlavu pod křídlo a stojí na jedné noze. Ve vodě se moc nezdržují, cítí se bezpečněji v křovinách nebo na stromech, kde také navečer odlétají ve skupinkách hřadovat. Jsou to ptáci kteří nemění svá stanoviště, stěhují se pouze mladí před založením rodiny.

Stravování.

Je to býložravý pták živící se převážně pastvou (listy, květy, semena) a v menší míře hrabáním (hlízy, kořínky), jen zřídkakdy pije vodu. Za jeho oblíbené rostliny byly vypozorovány hortenzie, paspal, pelyněk, tokozelka a truskavec. Na pastvu létá, chodí, brodí se nebo i plave (ale nepotápí se) nejčastěji dopoledně kdy obchází svůj okrsek.

Rozmnožování.

Období rozmnožování se liší podle geografických podmínek. Některé vytvořené páry vytrvají i po několik sezon a zůstávají spolu po celý rok. Po hlasitých námluvách spojených se vzájemným čechráním peří dochází na zemi k páření. Pár společně vybuduje hnízdo, někdy je postaveno z větví a trávy na zemi, jindy je to plovoucí plošina s důlkem až 10 cm hlubokým ve vrstvě vodních rostlin na vodě. Samice naklade 2 až 7 bílých až skořicově hnědých vajec ve dvoudenních intervalech. Vejce jsou poměrně velká, průměrně váží 150 g (slepičí cca 60 g). Inkubaci začnou až po snesení všech vajec, ve dne na vejcích sedí samice, v noci samec.  Po 40 až 47 dnech se líhnou mláďata která vidí a ihned opouštějí hnízdo. Ochmýřená běhají a v případě nebezpečí utíkají do vody, jsou schopná se sama živit. Rodiče je ještě do plného opeření (za 60 až 75 dnů) kdy jsou schopná létat ochraňují a vodí za potravou. Asi po roce jsou zcela nezávislá a osamostatňují se.

Kamiš růžkatý ("Anhima cornuta") je pták přibližné velikosti krocana žijící v bažinatých tropických oblastech Jižní Ameriky, je jediným druhem monotypického rodu kamiš z čeledi kamišovitých. Jeho hnízdiště na západ od And se nacházejí v Kolumbii, Ekvádoru a Peru, na východ ve Venezuele, Brazílii, Bolívií a Paraguaji. Většinou žije do nadmořské výšky 300 m, nejčastěji okolo sladkovodních lagun nebo jezer na otevřených nebo zalesněných místech, na periodicky zaplavovaných územích v blízkosti tropických deštných pralesů a podél břehů velkých řek a jejích ústí.

Le Kamichi cornu ("Anhima cornuta") est une espèce d'oiseaux de la famille des Anhimidae, proche parent des canards et des oies. C'est la seule espèce du genre A"nhima". C'est une espèce monotypique (non subdivisée en sous-espèces). Il est surnommé « Mahooka » par une population indienne, en référence à ses cris étonnants.


Rozšíření.

Areál výskytu ferezy malé je velmi rozsáhlý, zabírá tropické i subtropické vody a teplé mořské proudy mírného pásma Tichého, Atlantského a Indického oceánu, přibližně od 40° j. š. do 35° s. š. Byla například pozorována v Biskajském zálivu u Francie nebo u mysu Dobré naděje na jihu Afriky. Jen zřídka se objevuje v mělkých vodách, dává přednost vodám hlubokým až 500 m. Existuje málo informací o velikosti populace, ze známých údajů plyne, že jejich počet osciluje okolo 40 000 jedinců.

Popis.

Tento kytovec váži 150 až 160 kg a dorůstá do délky 2,3 až 2,8 m, samice jsou obvykle o něco menší. Jeho tělo je štíhlé, hlava je vpředu polokulovitě zakončená a chybí mu pro delfínovité typický zobák. Zbarvený je tmavě šedě až černě, na spodní straně má světlejší, někdy až bílé nepravidelné plochy. Na obou bocích má podélný, nerovný, světlejší pruh a kolem čelistí bílý proužek.  Hrudní ploutve jsou dlouhé a štíhlé, hřbetní je výrazně trojúhelníkovitá a vysoká. V horní čelisti má na každé straně po 10 až 11, ve spodní po 11 až 13 zubech které jsou silné a ostré, v průměru měří až 9 mm a nad dásněmi vyčnívají 12 až 14 mm. Lebka je poněkud asymetrická, v pravé čelisti je obvykle o zub méně.  Je pozorována nejčastěji ve skupinách o 20 až 50 jedincích, někdy však vytváří i malé, jen několikačlenné skupinky. Nedorostlá mláďata se zdržují v blízkosti samic. Někdy jsou na volném moři považovány za hravá a akrobatická zvířata, jindy jsou zase hodnocena jako pomalá a líně plovoucí která mají tendenci se lodím vyhýbat. V zajetí jsou vůči jiným kytovcům i lidem agresivní. Jsou masožraví, živí se přirozeně rybami, hlavonožci a chytají i malé kytovce, mnohdy loví v noci.

Rozmnožování.

O rozmnožování a péči o potomstvo se toho u ferezy malé mnoho neví. Patrně se po 12měsíční březosti rodí jedno mládě o délce cca 0,8 m. Předpokládaná průměrná délka života je 21 let. Za predátory jsou považováni žraloci a kosatky, nejnebezpečnějším je pro ně svými loveckými aktivitami člověk.

Fereza malá ("Feresa attenuata") je poměrně vzácný a málo známý druh z čeledi delfínovitých. Jeho kostra je známa více než 100 let, živé zvíře bylo objeveno až v roce 1954. S ohledem na svou tupou, polokulovitou hlavu byla původně řazena do rodu kulohlavec, později pro odlišnou stavbu těla byl pro ní vytvořen monotypický rod Feresa.

L'orque pygmée ou orque naine (Feresa attenuata) est une espèce de cétacés de la famille des "Delphinidae", qui se rencontre dans tous les océans (sauf polaires) ainsi qu'en Méditerranée. C'est la seule espèce du genre "Feresa" (genre monotypique).