Geologie.

Geologické složení je podobné jako u jiných vysokých pohoří Centrálních krystalických Alp. Mimo dominantní ruly jej v jižní části budují také dolomity a mramory.

Poloha.

Pohoří Ötztalské Alpy se rozkládá jižně od řeky Inn, které jej zároveň odděluje od západně ležící skupiny Samnaunské Alpy. Jižní geografickou hranicí je údolí Vinschgau ("Val Venosta"). Turisticky a komunikačně významné údolí Ötztal odděluje Ötztalské Alpy od Stubaiských Alp. na východě.

Vodopis.

Největší vodní plochou v Ötztalských Alpách jsou jezero Reschensee, přehradní nádrž Stausee Gepatsch a menší Vernagt-Stausee. Řeky odvodňující všechna rakouská údolí pohoří ("Ötztaler Ache, Pitze, Fagge") se vlévají do řeky Innu. O odvodnění jižních ("italských") údolí se starají řeky Passer, Karlinbach, Saldurbach či Rio Fosse, odvádějící vodu do italské řeky Adige.  Pohoří podle reliéfu dělíme na několik skupin. Na prvním místě to je hlavní hřeben Hauptkamm ("Hintere Schwarze"), z něhož v uzlovém bodě na vrcholu Palla Bianca vybíhá severním směrem nejvýznamnější vysoká rozsocha Weisskamm ("Wildspitze"). Mezi údolím Pitztal a Ötztal se táhne skalnatý hřeben Geigenkamm ("Hohe Geige"), který až na malé výjimky postrádá ledovce. Další příčný hřeben Kaunergrat ("Watzespitze") leží mezi Pitztalským údolím a údolím Kaunertal. Západně od Kaunertalu leží poslední dvě horské skupiny rakouské části hor, Glockturmkamm ("Glockturm") a menší skupina Naudere Berge ("Mittlerer Seekarkopf").

Členění pohoří.

Mezi údolími Valle Lunga a Val Senales leží plošně největší masiv Salurnkamm ("Catena di Salurna") s druhým nejvyšším vrcholem Ötztalských Alp Palla Bianca ("3738m"). Západně od údolí Senales a jižně od hlavního hřebene leží málo navštěvovaná skupina Texelgruppe ("Monte Rosso"). Na severu se nachází ještě malý, ale zajímavý masiv Plaineiler Berge ("Monti di Planoi").  V Ötztalských Alpách je na 700 výškových bodů označených jako vrcholy. Nejvýznamnější z nich jsou uvedeny v následující tabulce.

Infrastruktura.

Ötztalské Alpy mají velmi dobře vybudovanou infrastrukturu a dopravní tepny vedoucí do nitra hor jsou snad nejvíce rozvinuty ze všech velkých tyrolských pohoří. Přímo pod hlavní alpský hřeben zabíhají od severu dlouhá údolí s kvalitními silnicemi. To platí především o údolích Kaunertal, Pitztal a Venter Tal. Tento strategický přístup se však také negativně podepsal na tváři krajiny vybudováním gigantických lyžařských oblastí, které výrazně narušují horskou přírodu.

Turistika a historie.

Turistika má v oblasti dlouholetou tradici. První chaty byly stavěny již na konci 19. století. O pradávném lidském působení svědčí rovněž senzační nález mumifikovaných zbytků lovce ("Ötzi") z doby bronzové v sedle Tisenjoch v září roku 1991 ("dnes uloženo v jihotyrolském archeologickém muzeu v Bolzanu"). Mnohotvárný vývoj, dvojjazyčnost a pestré kulturní prostředí má na svědomí nebývale velký počet kulturních a světských památek. V údolí Venosta je nejvíce hradů a klášterů v celém Jižním Tyrolsku.

Významné horské chaty.

Většina chat v oblasti patří rakouskému Alpskému spolku Alpenverein nebo italskému CAI ("Club Alpino Italiano").

Ötztalské Alpy jsou významným alpským pohořím. Leží na území Rakouska ("Ötztaler Alpen") a na území Itálie ("Alpi Venoste"). Na italskou stranu hory zasahují zhruba třetinou své rozlohy (celkem 2850 km2). Ötztalské Alpy jsou nejmohutněji zaledněným pohořím Východních Alp. Ledovce zaujímají plochu více jak 350 km2; největší z nich, Gepatschferner, je svou délkou 9,5 km jedním z největších ledovců Východních Alp. Nachází se zde 130 vrcholů vyšších 3000 m. Nejvyšším vrcholem je trojvrchol Wildspitze (3770 m).

Les Alpes de l'Ötztal () ou Alpes vénostes () sont un massif des Alpes orientales centrales. Elles s'élèvent entre l'Autriche (Tyrol) et l'Italie (province autonome de Bolzano), sur la rive gauche de l'Ötztal, une vallée latérale de l'Inn au sud-ouest d'Innsbruck. La ligne de crêtes formée par le massif délimite les bassins hydrographiques allant vers la mer Noire (Inn et Danube) et vers l'Adriatique (Adige : val vénoste), et aussi la frontière entre Tyrol et Italie. Le versant nord est d'ailleurs riche en importants glaciers.


Život.

Absolvoval prodělal kurs pro traktoristy (1945), absolvoval lesnickou školu (1946) a na Literárním institutu M. Gorkého v Moskvě kursy tvůrčího psaní (1957). Jako tvůrce ustavičně narážel na nepřízeň moldavské oficiální kritiky a úřadů, které ho obviňovaly z nacionalismu a vytýkaly mu, že nedbá zásad socialistického realismu v literatuře, takže celá řada jeho spisů, v Moldavské SSR nežádoucích, vyšla v jeho domovině až poté, co je vydali, tj. „posvětili“ v Moskvě.  Po rozpuštění Sovětského svazu, k požadavku "obnovení" rumunské národní identity v Moldavsku, spisovatel zaujímal protirumunské, promoldavské a proruské postoje. Jeho publicistická a veřejná činnost překvapila ty moldavské a rumunské intelektuály, kteří nemohli pochopit jeho zároveň protisovětské a proruské postoje.

Dílo.

Ve všech jeho dílech se projevuje jistá sebestředná provinčnost. Chvála venkovského života a určité mytologie, považované za nadřazenou hodnotám vyznávaným městským živlem, byla v době vydání próz, jako jsou "Listy touhy" (moldavsky "Frunze de dor", 1957), „Břímě naší dobroty“ (moldavsky "Povara bunătății noastre", 1967), „Pastýřská hůl“ (moldavsky "Toiagul păstoriei", 1984) aj., vnímána jako zjevný protest proti "výdobytkům" komunismu, nepřátelským "dávným obyčejům". Svou zahleděností do patriarchálního venkovanství navazuje Druce na tradici rumunského sămănătorismu, v ruském kulturním kontextu má nejblíže k Valentinu Rasputinovi. Jako prozaik používá prostý, avšak důmyslný jazyk prokládaný krásnými metaforami a "významnými zámlkami". Nevytváří odstíněné postavy, "člověk besarabský", který se napájí ze zdroje jakéhosi prvotního venkovanství, je v jeho podání zvláštní lidský druh, v kterém se snoubí všechny ctnosti. Tento typ prózy ve srovnání s tvorbou sešněrovanou socrealistickými direktivami sice působil neotřele a svěže, avšak vypovídá též o tom, že autor se odmítá vyrovnat s některýma inovacemi prózy 20. století.  Pro jeho současnou tvorbu je příznačný paséismus a pocit sounáležitosti k "nadnárodnímu" křesťanství, který v něm vytváří iluzi nadřazenosti vůči nepohodlným taxonomiím kultury. Proto je estetická úroveň těchto textů poznamenána schematičností. V románu "Bílý kostel" (moldavsky "Biserica Albă", 1981) je ruská rozpínavost v moldavském knížectví nazírána jako civilizační počin. Jedná se o jednou z mnoha rusko-tureckých válek odehrávajících se v 18. století v jihovýchodní Evropě, které oslabovaly turecké vládnutí v Moldavsku.

Poslední měsíc podzimu.

Jeho nejúspěšnější novela rozšiřující hranice lyrizované vesnické prózy k širší výpovědi o soudobé společnosti. Jednoduchý syžet hrdinovy cesty a putování umožnil vytvořit v „Posledním měsíci podzimu“ (moldavsky "Ultima lună a toamnei", publikován časopisecky 1965) svérázný umělecký pomník jedné době (děj se odehrává na začátku 60. let) a myšlenkovým postojům několika generací, rozdílnému životnímu naturelu stáří a mladí. Také v této úsměvně nostalgické novele je Drucův svět otevřený dokořán a za jeho lyrickými povahokresbami je znatelné hledání ideální podoby moldavského národního charakteru, jenž se ve svých konturách rozptýlil stejně extenzívně jako nová generace někdejšího mikrosvěta moldavského venkova. Sváteční vyjížďka příslušníka pokolení otců je přitom zbavena veškerého patosu; přes lyrizovanou tkáň vyprávění se Druce snaží odidyličtit a naplnit shovívavou ironií své pojetí klasického žánru venkovské prózy, přičemž volí skrytou konfrontaci s tématy a motivy moderních příběhů z městského prostředí.  V Posledním měsíci podzimu pokračuje ve svých obrázcích z moldavské vesnice, v nichž se zaujetím popisuje přirozenou ušlechtilost obyčejných lidí. Četné poetizované jevy přírodního světa i světa dnešních venkovanů umožňují klást spojnici mezi tvorbou moldavského prozaika a specifickou žánrovou modifikací ruské povídky 60. let (Vladimír Solouchin, Jurij Kazakov, Jevgen Nosov, aj.) i žánru povídky v ostatních sovětských literaturách (Nodar Dumbadze, Hrant Mathevosjan), v níž lyrizace jako vypravěčské východisko posléze ustupuje před střízlivým, věcným pohledem na problematiku života vesnického člověka.  Novelu „Poslední měsíc podzimu“ v roce 1968 úspěšně zfilmoval Vadim Derbeňov.

Bibliografie.

česky a slovensky

Ion Druce, moldavsky / rumunsky Ion Druță (3. září 1928, Horodiștea, Moldavsko) je moldavský prozaik, dramatik a publicista, čestný člen Rumunské akademie.

Ion Druță, né le à Horodiște, est un écrivain, poète, dramaturge et historien de la littérature moldave, membre d'honneur de l'Académie roumaine.


Klubová kariéra.

Jako hráč nejvíce proslul ve Slavii Praha. Na jaře 1986 dal v dresu Slavie Praha v zápase proti Banské Bystrici 5 branek a přispěl k vítězství 7:0.  V roce 1988 spolu s Ivo Knoflíčkem emigroval a stal se hráčem italské Fiorentiny, kde působil dvě sezony a odehrál 50 zápasů, v nichž vstřelil 8 gólů. Poté se přes francouzský FC Metz a německý 1. FC Norimberk vrátil v roce 1995 do české ligy.  V roce 1998 přestoupil do týmu americké MLS Chicago Fire. Hned v první zámořské sezoně vyhrál MLS Cup a získal ocenění MLS Defender of the Year. V průběhu sezony 2001 byl vyměněn do týmu Dallas Burn, kde kvůli zranění odehrál pouze 11 zápasů. Po této sezoně ukončil svou bohatou kariéru.

Reprezentační kariéra.

Za československou i českou reprezentaci odehrál mezi lety 1985 a 1997 56 zápasů, v nichž vstřelil 13 branek. Za Československo to bylo 39 utkání a 10 branek, za samostatnou ČR 17 utkání a 3 vstřelené góly.  Jeho největším reprezentačním úspěchem je účast na MS 1990 v Itálii a stříbrná medaile z EURA 1996 v Anglii.

Trenérská kariéra.

Jako trenér vedl celky Śląsk Wrocław (Polsko) a Torquay United (Anglie), v obou případech byl ale po několika zápasech odvolán. Působil také jako asistent trenéra olympijského týmu USA. Na začátku roku 2010 dostal nabídku stát se asistentem Boba Bradleyho u reprezentace USA a byl tak jediným českým účastníkem na MS 2010.

Funkcionář.

Od března 2009 do ledna 2010 působil jako sportovní ředitel FC Hradec Králové. Od listopadu 2012 do léta 2013 byl šéfem skautingu v klubu SK Slavia Praha.

Soukromý život.

Je také členem týmu Real TOP Praha, v jehož dresu se zúčastňuje charitativních zápasů a akcí.

Externí odkazy.

2 dcery a 1 syn

Luboš Kubík (* 20. ledna 1964, Vysoké Mýto) je český fotbalový trenér a bývalý fotbalový reprezentant Československa a České republiky. Na klubové úrovni působil v zahraničí v Itálii, Francii, Německu a USA.

Luboš Kubík, né le à Vysoké Mýto (République tchèque), est un entraîneur ancien footballeur tchèque. Il occupe depuis 2012 la fonction de directeur sportif au Slavia Prague.


Děj.

Olympijské hry v Mnichově 1972. Jedenáct izraelských sportovců je zavražděno palestinskými teroristy ze skupiny Černé září. Izrael se rozhodne své mrtvé pomstít likvidací jedenácti Palestinců, kteří stáli v pozadí masakru. Izraelská vláda v čele s Goldou Meirovou se rozhodne, že je bezpodmínečně nutné ukázat Arabům i světu, že nebude tolerovat toto vraždění. Organizace Mosad dostane za úkol vytvořit tým, který zlikviduje či unese všechny známé plánovače atentátů a jiné teroristy podezřelé z útoků na Izrael.  Velitelem akce je jmenován Avner Kaufman, bývalý bodyguard izraelské premiérky Meirové. Musí vystoupit z Mosadu a stejně jako pro ostatní členy týmu ani pro něj již neexistují oficiální vazby mezi Izraelem a jeho osobou. Jeho spolupracovníky při plnění náročného úkolu jsou Steve (řidič z Jižní Afriky), Hans (padělatel dokladů), Robert (belgický výrobce hraček trénovaný ke zneškodňování bomb) a Carl (bývalý voják, jenž bude po každé akci „zametat stopy“). V odhalování jednotlivých Palestinců jim za peníze pomáhá francouzský informátor Louis.  První obětí izraelské skupiny je Abdel Wael Zwaiter, který je vystopován v Římě a zastřelen Avnerem a Robertem v suterénu domu, ve kterém žije. V Paříži se Robert vydává za novináře a zpovídá jejich druhý cíl, Mahmúda Hamšarího. Instaluje mu výbušninu do telefonu, která má být odpálena na dálku poté, co Hamšarí zvedne sluchátko. Karl je připraven Hamšarímu zavolat z telefonní budky, až jeho manželka a dcera odjedou pryč (musí být absolutně minimalizovány ztráty na životech ostatních osob). Členové skupiny včetně Roberta, který má na starost dálkové ovládání bomby čekají v autě před domem. Výhled na dům jim zacloní nákladní auto, takže si hned nikdo nevšimne, že se Hamšarího dcera vrátila pro něco domů. Je to ona, kdo zvedne sluchátko. Carl zavěsí a běží varovat Roberta, totéž udělá i Avner, jenž nakonec zaregistruje, že před domem stojí automobil, kterým Hamšarího manželka s dcerou předtím odjížděla. Akce je dokončena po chvíli, když obě odjedou a telefon zvedne Hamšarí.  Na Kypru nastraží skupina nálož do postele dalšímu ze seznamu, Husejnu Al Bašírovi. Avner Kaufman si pronajme pokoj v hotelovém pokoji hned vedle něj a dá signál k odpálení bomby zhasnutím lampy. Nálož je však příliš silná a exploze zdemoluje několik bytů, zraní mladý pár a málem dostane i Avnera. Robert se při hodnocení akce hájí, že dostal silnější výbušninu, než chtěl. Tu dodával Louis.  Avner dostane od Louise tip na tři Palestince, kteří se nacházejí v Bejrútu: Muhammada Jusefa al-Najára, Kamala Adwana a Kamala Násira, mluvčího OOP. Efraim odmítá pustit skupinu do akce samotnou. Avner trvá na tom, že ztratí důvěru svého informátora, pokud proti vytipovaným Palestincům zasáhne IDF. Efraim je tedy pošle na misi s doprovodem členů Sajeret Matkal (speciální jednotka IDF). Společně proniknou do hlídané budovy a zlikvidují všechny tři vytipované osoby.  V Aténách dojde k nemilému překvapení. Do bytu k nim vniknou 4 členové OOP, kterým byl byt také pronajat jako bezpečný úkryt. Po chvilce napětí, kdy na sebe všichni míří pistolemi a neví, co od sebe mohou vzájemně očekávat, zklidní Robert situaci, představí Izraelce jako členy baskické separatistické organizace ETA, německé levicové skupiny RAF a jihoafrického ANC. Avner pak diskutuje o blízkovýchodní politice s vůdcem palestinské skupiny, který si povšimne, že zastává proizraelský postoj. V Aténách má být terčem útoku Zajád Muchasí, ale bomba instalovaná v jeho televizoru selže. Hans se rozhodne vyřešit situaci, jde do hotelu a odpálí uvnitř granát, Muchasí je zabit. V následné přestřelce s jeho ochrankou je zabit jeden Rus, což situaci komplikuje (zhoršení mezinárodních vztahů, KGB může začít intenzivně pracovat proti skupině,...).  Avner se setká i s mužem, který si nechá říkat Papá – hlavou velké rodiny a otcem informátora Louise. Papá s Kaufmanem sympatizuje a ujistí jej, že jim budou poskytovány informace i nadále. Také se Avner doví, že CIA uzavřela dohodu s Ali Hasanem Salame, organizátorem mnichovského masakru. Poskytuje mu ochranu za slib neútočení na americké diplomaty. Izraelská skupina se vydá do Londýna, aby se jej pokusila dostat, ale to se nezdaří. Avnera zaměstnají nějací opilí Američané. Carl věří, že to byli agenti CIA. Avnera pak večer svádí v hotelu půvabná žena, ale on odmítne odejít s ní na pokoj. Neodolá jí ale Carl a Avner záhy zjistí, že to byla holandská nájemná vražedkyně. Chce pomstít smrt svého přítele Carla a plánuje odvetu, se kterou nesouhlasí Robert. Dostane pro tuto akci volno. Izraelci vystopují Holanďanku na její hausbót a zastřelí ji.  Avner, Steve a Hans debatují o marnosti jejich mise, Palestinci totiž oplácejí vraždy svých mužů dalšími atentáty a únosy. Navíc za každého zabitého člena se najde okamžitě náhrada, zpravidla ještě militantnější. Ani Avnerova skupina není v bezpečí, Hans je později nalezen ubodán na lavičce v parku a Robert zahyne při explozi nastražené bomby v jeho dílně. Stevovi a Avnerovi se podaří lokalizovat Ali Hasana Salama ve Španělsku, ale při pokusu o jeho likvidaci jsou vyrušeni hlídkou a svůj úkol nedokončí.  Iluzí zbavený Avner se vrací do Izraele a pak do New Yorku, kde na něj čeká manželka s dítětem. Trpí paranoiou, cítí se být pronásledován. Vtrhne na izraelský konzulát a konfrontuje jeho zaměstnance, o němž se domnívá, že je agent Mosadu. Chce, aby nechali jeho rodinu na pokoji. Do New Yorku přilétá Efraim, aby získal Avnera zpět pro spolupráci s Mosadem. Avner otevírá otázku smyslu celé mise. Odmítá se vrátit do Izraele a Efraim odchází.  Před závěrečnými titulky proběhne na obrazovce text se sdělením, že 9 z 11 vytipovaných lidí ze seznamu bylo nakonec zabito, včetně Ali Hasana Salama v roce 1979.

Přijetí.

Recenze.

Film získal pozitivní recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal 79 procent. Na Česko-Slovenské filmové databázi si snímek drží 80 procent.

Mnichov (v anglickém originále Munich) je americký akční film, který v roce 2005 natočil režisér Steven Spielberg. Vykresluje reakci Izraele na události z Letních olympijských her v Mnichově v roce 1972, kde komando palestinské teroristické skupiny Černé září zavraždilo 11 izraelských sportovců. Film popisuje psychologii jednotlivých členů izraelské skupiny a následně i jejich pochybnosti nad významem mise. Skuteční agenti, kteří se na akci podíleli, přiznali, že žádné výčitky nebo pochybnosti, na rozdíl od svých filmových představitelů, neměli.

Munich est un thriller politique américano-canado-français réalisé par Steven Spielberg, sorti en 2005. Le scénario, écrit par Tony Kushner et Eric Roth, d'après le livre "Vengeance: The True Story of an Israeli Counter-Terrorist Team" de George Jonas, s'inspire des événements en marge des Jeux olympiques d'été de 1972 à Munich, où des Palestiniens membres du groupe Septembre noir prirent en otages et tuèrent onze athlètes de la délégation israélienne. Il décrit l'« opération Colère de Dieu », à travers l'histoire d'un agent issu du Mossad chargé de traquer les responsables et de les éliminer.


Charakteristika.

Prangli je vzdálen 9 km severovýchodně od Viimského poloostrova a 20 km od hlavního města Tallinnu. Na západě ostrova jsou kamenité pláže a na východě písečné. Nejvyšší bod je Kullamägi ("Zlatá hora"), která měří skoro 10 m n. m. Ostrov je 6 km dlouhý a 2,5 km široký. Na ostrově rostou většinou jehličnaté stromy, hlavně borovice, spolu s keři. Na ostrově jsou bludné balvany. Je zde častý vítr. Kolem ostrova jsou ostrovy Aksi, Tiirloo a Liivakari. Blízko pobřeží ostrova Prangli se vyskytuje mnoho malých ostrůvku.  Na tomto ostrově je obchod, klinika, pošta, základní škola a malá hala. Na ostrově se pronajímají a prodávají chatky turistům.

Historie.

Ostrov byl objeven už před 3500 lety. První zmínka o ostrově byla v roce 1387 jako "Rango". Roku 1934 zde žilo 469 obyvatel, roku 1994 zde žilo pouze 146 obyvatel, nyní se počet obyvatel nějak nezměnil.

Vesnice.

Na ostrově leží vesnice Kelnase, Idaotsa a Lääneotsa, Kelnase je z nich hlavní. Tyto vesnice nejsou od sebe vzdálené více než 100 metrů. V létě je zde obývají lidé, kteří mají zde své chaty.

Kelnase.

Ve vesnici Kelnase je hlavní přístav pro celý ostrov Prangli. V roce 1998 žilo v této vesnici trvale 42 obyvatel.  Zeměpisné souřadnice vesnice jsou 59°38' severní šířky a 25°01' východní délky.

Idaotsa.

Vesnice Idaotsa má zeměpisné souřadnice 59°38' severní šířky a 25°01' východní délky.

Lääneotsa.

Vesnice Lääneotsa má zeměpisné souřadnice 59°37' severní šířky a 25°00' východní délky.

Bludné balvany.

Toto je seznam bludných blavanů na ostrově Prangli: Punane kivi, Kotkakivi, Rebasekivi, Suti teeäärerahn, Suti võsarahn, Tagalahe rannarahn, Prahirahn, Kabelimäe kivi, Kõrgerahn, Jahukari rahn, Eeslahe Suurkivi, Sadulakivi, Loo põõsasiku rahn, Loo rannarahn, Pikk-Kari Soonestiku rahn a Pikk-Kari Väikekarirahn.

Maják.

Maják, který zde stojí, byl postaven roku 1923. Měří 12 metrů. Výška světla je 14 m n.p.m., Délka světla je 6 Mm (11 km), 0° - 360° a barva světla je bílá. Leží na severozápadě ostrova. Zeměpisné souřadnice majáku jsou 59°38'44.34' severní šířky a 24°58'07.98' východní délky.

Prangli (německy "Wrangelsholm", švédsky "Wrangö") je 14. největší ostrov v Estonsku. Leží v Baltském moři nedaleko ostrova Naissaar a Aegna. Patří kraji Harjumaa v obci Viimsi.

Prangli ("Vrangö" en suédois, "Wrangelsholm" en allemand) est une île d’Estonie, dans le golfe de Finlande, au large de Tallinn, qui fait partie administrativement de la région d'Harju.


Tenisová kariéra.

Tenis začala hrát v pěti letech. Impulsem k výběru tohoto sportu se stalo zaujetí televizním přenosem utkání jugoslávské tenistky Moniky Selešové.

2004: Finalistka wimbledonské juniorky.

Na juniorce Wimbledonu se probojovala do finále dvouhry, v němž nestačila na Ukrajinku Katerynu Bondarenkovou. Na okruhu ITF zaznamenala bilanci 26 výher v řadě, když v sezóně neprohrála ani jedno utkání. Vyhrála tak pět turnajů, z toho dva japonské v Gifu a Fukuoce jako kvalifikantka. Premiérový zápas na okruhu WTA odehrála v květnu na vídeňské antuce, kde v úvodním klání nestačila na Američanku Amy Frazierovou.

2005: První titul na okruhu WTA.

První turnaj na okruhu WTA vyhrála v australském hlavním městě Canbeře, kde startovala jako kvalifikantka. Ve finále události Richard Luton Properties Canberra International porazila maďarskou tenistku Melindu Czinkovou. Na melbournském Australian Open ji po výhrách nad Ivetou Benešovou a Marií Kirilenkovou vyřadila Francouzka Amélie Mauresmová. Následně se přesunula na Arabský poloostrov, kde se zúčastnila turnaje Qatar Ladies Open v Dauhá. Ve třetí fázi skončila opět na raketě Mauresmové. V utkání ztratila náskok 6–2, 2–0 a nevyužila tři brejkboly na vedení 5–2.  Vzestup ve světové klasifikaci pokračoval po výhrách na Miami Masters, kde si poradila s

2006: Vítězka letní série US Open.

Sezónu zahájila v západoaustralském Perthu mistrovstvím smíšených družstev – Hopmanovým pohárem, kde byl v srbském týmu jejím spoluhráčem Novak Djoković. Dvojice se ze základní skupiny těsně neprobojovala do finále. První turnaj WTA odehrála na Medibank International v Sydney. Ve druhém kole porazila druhou nasazenou Amélii Mauresmovou po dvousetovém průběhu, než ve čtvrtfinále ukončila její působení turnajová šestka Světlana Kuzněcovová, přestože v úvodní sadě vedla 5–2. Druhým kolem pro ni skončil také grandslam Australian Open, kde ji přehrála 98. tenistka světa Australanka Samantha Stosurová.  Na amerických betonech došla do čtvrtfinále na BNP Paribas Open v Indian Wells, když v něm vypadla se čtvrtou nasazenou Ruskou Jelenou Deměntěvovou. O týden později na miamském Sony Ericsson Open zdolala Benešovou a Ukrajinku Aljonu Bondarenkovou, než ji předchozí porážku z úvodu roku oplatila Mauresmová. Do pařížského

2007: Finále na French Open a průnik do Top 5.

Sezónu odstartovala turnajem v Gold Coast, kde skončila mezi posledními osmi tenistkami po prohře s Izraelkou Šachar Pe'erovou. Na sydneyském Medibank International hrála jako třetí nasazená. Ve druhém kole si poradila s turnajovou čtyřkou Naděždou Petrovovou, ale ve čtvrtfinále ji vyřadila Nicole Vaidišová. Třináctá nasazená byla na melbournském Australian Open. Poté, co zdolala americkou tenistku Vaniu Kingovou a Polku Agnieszku Radwańskou, podlehla turnajové dvacet dvojce Věře Zvonarevové, když na ni uhrála pouhé tři gamy. Po nepřesvědčivých výkonech oznámila, že ukončila spolupráci s osobním trenérem Davidem Taylorem a odletěla na tokijský Toray Pan Pacific Open. V jeho čtvrtfinále zdolala světovou desítku Jelenu Jankovićovou, v semifinále jí světová jednička Maria Šarapovová za stavu 1–6 a 0–1 skrečovala a v boji o titul zdolala světovou šestku

2008: Šampiónka French Open a světová jednička.

Tradiční australskou část sezóny rozehrála na Medibank International, kde podruhé v řade došla do čtvrtfinále. Tam jí vystavila stopku Belgičanka Justine Heninová, když ve třetí sadě za stavu 4–4 nevyužila breakboly. Na Australian Open startovala z pozice čtvrté nasazené. Na cestě do finále v osmifinále přešla přes Dánku Caroline Wozniackou a poprvé porazila světovou osmičku Venus Williamsovou. V pozápasovém rozhovoru ji australský tenista Todd Woodbridge díky masivní podpoře publika přiřkl přezdívku „Aussie Ana“ (Australská Ana). V semifinále otočila nepříznivý poměr her 0–6 a 0–2 proti světové devítce Daniele Hantuchové a postoupila do finále. V bitvě o svůj první grandslamový titul ji zdolala Maria Šarapovová po dvousetovém průběhu. V následné světové klasifikaci postoupila o jednu příčku na 3. místo.  V základním bloku D 1. skupiny zóny Evropy

2009: Bez titulu a pád do třetí desítky.

Sezónu zahájila tradičně na Brisbane International, kde jako první nasazená vypadla ve čtvrtfinále s Amélií Mauresmovou ve dvou setech. Ve druhé polovině ledna následoval grandslam Australian Open, na který přijížděla v roli turnajové pětky. Po výhrách nad Julií Görgesovou a Albertou Briantiovou, nestačila ve třetí fázi na dvacátou devátou nasazenou Rusku Alisua Klejbanovovou.  V srbském fedcupovém týmu pomohla k výhře 4–1 ve Světové skupině II nad Japonskem dvěma body, když vyhrála dvouhry nad Ai Sugijamovou i Ajumi Moritovou. Poté se přesunula na turnaj Barclays Dubai Tennis Championships z kategorie Premier 5. Mezi posledními osmi podlehla Sereně Williamsové. V tomto období navázala spolupráci s novým trenérem Craigem Kardonem, který nahradil Svena Grönevelda. Okruh pokračoval americkou částí na kalifornském BNP Paribas Open, kde obhajovala titul. Po výhře nad Pavljučenkovovou si opět zahrála finále, tentokrát s neúspěšným koncem. Přehrála ji čtvrtá nasazená Věra Zvonarevová. Na navazujícím Miami Masters ji ve třetím kole porazila Maďarka Ágnes Szávayová.  V dubnu nastoupila do baráže Světové skupiny Fed Cupu, v níž porazila Anabel Medinaovou Garriguesovou. Po výhře 4–0 nad Španělskem postoupilo Srbsko poprvé v historii do Světové skupiny.  Na antukový grandslam French Open přijížděla jako obhájkyně titulu a osmá nasazená. První tři duely

2010: Výhra na Tournament of Champions.

Prvním turnajem sezóny se stal Brisbane International, do něhož nastoupila jako třetí nasazená. Poté, co mezi osmi posledními porazila Pavljučenkovovou, probojovala se do prvního semifinále od turnaje v Indian Wells v březnu 2009. V něm nestačila na Justine Heninovou startující na divokou kartu. Belgičanka se po prvním ukončení kariéry vracela na okruh tímto turnajem. Na australském grandslamu Australian Open přijížděla jako turnajová dvacítka. Ve druhém kole ji vyřadila Argentinka Gisela Dulková.  Jako členka srbského týmu nastoupila do prvního kola Světové skupiny Fed Cupu proti Rusku. Jednalo se o vůbec první utkání Srbek v nejvyšší úrovni soutěže. Ivanovićová prohrála obě dvouhry proti Světlaně Kuzněcovové i Alise Klejbanovové. Za vyrovnaného stavu 2–2 na zápasy pak s Jankovićovou nestačily na pár Kuzněcovová a Klejbanovová. Následně se odhlásila z turnaje Barclays Dubai Tennis Championships pro tendinitidu lokte.  Poté, co opustila program

2011: První obhájený titul z Bali.

Podruhé v kariéře zahájila sezónu po boku Novaka Djokoviće na Hopmanově poháru v západoaustralském Perthu. Srbský tým vyhrál první dva duely s Kazachstánem a Austrálií poměrem 3–0. Přestože v posledním utkání podlehl Belgii 1–2, postoupil do finále. V důsledku zranění Ivanovićové, které utrpěla během zápasu s Heninovou, se však jihoslovanská dvojice musela z finále odhlásit a nahradila ji druhá Belgie. Probíhající rekonvalescence způsobila její odhlášení z turnaje Medibank International hraném v Sydney. Na Australian Open přijížděla jako nasazená devatenáctka. Za 2 hodiny a 47 minut však odešla z prvního kola poražena Ruskou Jekatěrinou Makarovovou. Ve čtvrtfinále vypadla na thajském PTT Pattaya Open s pátou nasazenou italskou hráčkou Robertou Vinciovou. Jako turnajová čtrnáctka na Dubai

2012: Olympionička a fedcupové finále.

Prvním turnajem sezóny se stal Brisbane International, kde jako sedmá nasazená prohrála ve druhém kole se světovou třináctkou Kim Clijstersovou, když nevyužila vedení 3–0 v rozhodujícím setu. Po prvním kole opustila Apia International Sydney, kde ji vyřadila Lucie Šafářová ve dvou sadách. Na Australian Open startovala jako turnajová jednadvacítka. Cestou do osmifinále bez ztráty setu zdolala Lourdes Domínguezovou Linovou, Michaëllu Krajicekovou a Vaniu Kingovou. Ovšem ve čtvrtém kole ji zastavila světová dvojka Petra Kvitová, které podlehla. Získané body znamenaly návrat do první dvacítky žebříčku, kde v následné klasifikaci figurovala na 19. místě.  Na turnaji Qatar Total Open odešla poražena ve druhém kole od další české hráčky a světové třicítky Petry Cetkovské. Do třetího kola se probojovala na Dubai Tennis Championships, kde po vyřazení Schiavoneové a Kirilenkové nestačila na třetí nasazenou Caroline Wozniackou.

2013: Finalistka Hopmanova poháru.

Sezónu rozehrála účastí v srbském týmu na Hopmanově poháru, kde vytvořila první nasazenou dvojici s Novakem Djokovićem. V základní skupině vyhrála bez ztráty setu všechny tři dvouhry proti Italce Francesce Schiavoneové, Australance Ashleigh Bartyové a Němce Tatjaně Malekové, Srbové postoupili do finále, v němž nestačili na Španělsko 1:2 na zápasy. V úvodním singlu ji po třísetovém průběhu přehrála Anabel Medinaová Garriguesová. Přestože Djoković dokázal srovnat skóre, srbský pár odešel poražen z rozhodujícího mixu.  Na Australian Open vyhrála první tři zápasy nad Melindou Czinkovou, Čan Jung-žan a krajankou Jelenou Jankovićovou. V osmifinále pak nestačila na polskou hráčku Agnieszku Radwańskou ve dvou setech. Na thajský PTT Pattaya Open přijížděla v roli nejvýše nasazené. V prvním klání ji však překvapivě vyřadila japonská tenistka Ajumi Moritová. Pro zraněné rameno vynechala plánové úvodní kolo Světové skupiny Fed Cupu. Poté

2014: Návrat do Top 10 a první titul na trávě.

V první týden sezóny se objevila v roli druhé nasazené na ASB Classic v Aucklandu. Po semifinálové výhře nad Belgičankou Kirsten Flipkensovou si připsala dvanáctý kariérní titul WTA, když zdolala Venus Williamsovou. Turnajovou trofej tak slavila poprvé od listopadu 2011. Na Australian Open se postarala o jedno z hlavních překvapení grandslamu. V osmifinále poprvé ve své kariéře porazila světovou jedničku Serenu Williamsovou. V předcházejícím kole vyřadila Samanthu Stosurovou. Podruhé ji však na majoru zastavila turnajová třicítka Eugenie Bouchardová, tentokrát ve čtvrtfinálové fázi.  Pro zranění kyčle se odhlásila z pařížského Open GDF Suez. Až do dubna pak neprošla do žádného čtvrtfinále. Na Qatar Total Open skončila ve druhém kole s Klárou Koukalovou. Ve stejné fázi Dubai Tennis Championship ji porážku vrátila Venus Williamsová, na níž uhrála jen tři gamy. V prvním kole však vyřadila šestou nasazenou Kerberovou, když proti ní odvrátila mečbol. Po výhře nad Ukrajinkou Elinou Svitolinou na BNP Paribas Open nepřešla druhou fázi. V ní nezvládla utkání s Američankou Sloane Stephensovou. Navazující miamský Sony Open Tennis představoval mírné zlepšení formy, když porazila novou šampiónku z Indian Wells Flavii Pennettaovou, aby ji v osmifinále stopku vystavila Petra Kvitová. V postavení světové třináctky a druhé nasdazené přijela na přelomu března a dubna na mexický Monterrey Open, z něhož si

2015: Potýkání se s formou a grandslamová semifinalistka.

Úvodní týden sezóny nastoupila jako druhá nasazená na Brisbane International. Po semifinálové výhře nad Američankou Varvarou Lepčenkovou ji v boji o titul porazila ruská světová dvojka Maria Šarapovová, přestože jí dokázala odebrat jediný set na turnaji. Na Australian Open přijela jako pátá nasazená, ale v úvodním kole podlehla kvalifikantce Lucie Hradecká po třísetovém průběhu, což znamenalo porážku od třetí Češky posledních čtyř grandslamů. Později uvedla, že ji během zápasu zužovalo poranění palce na noze. Ve druhém kole Dubai Tennis Championship ztratila jen tři gamy s Němkou Sabine Lisická, aby ji následně zastavila další česká hráčka Karolína Plíšková ve třech setech.  V

2016: Závěrečná sezóna.

Závěrečnou sezónu kariéry rozehrála v roli turnajové dvojky na aucklandském ASB Classic, kde ji na úvod vyřadila britská kvalifikantka Naomi Broadyová ve dvou setech. Následně obdržela divokou kartu do Apia International Sydney, kde opět nepřešla úvodní kolo prohrou s Karolínou Plíškovou.  Výher se dočkala až na Australian Open po zvládnutých duelech s Tammi Pattersonovou a Anastasijí Sevastovovou. Slibně rozehraný zápas třetí fáze proti Madison Keysové znamenal vyřazení, když prohospodařila jednosetové vedení a náskok brejku ve dvou závěrečných sadách. Během utkání v hledišti zkolaboval její trenér Nigel Sears, jenž byl převezen do nemocnice.  Na petrohradském St. Petersburg Ladies' Trophy dohrály na její raketě Ruska Margarita Gasparjanová, Ukrajinka Kateryna Kozlovová, aby ji poté ve dvou setech zastavila italská tenistka Roberta Vinciová. Dubai Tennis Championships znamenal postup přes Darju Gavrilovovou a světovou trojku Simonu Halepovou a vyřazení od Barbory Strýcové. Na březnovém BNP Paribas

Soukromý život.

Narodila se roku 1987 v jugoslávském hlavním městě Bělehradu do rodiny podnikatele Miroslava a právničky Dragany Ivanovićových. Matka ji často doprovázela na turnajích okruhu WTA. Má o čtyři roky mladšího bratra Miloše Ivanoviće.  Vedle tenisové kariéry byla k roku 2008 posluchačkou dálkového studia finančnictví na Bělehradské univerzitě. Jako tenisový vzor uvedla americko-jugoslávskou hráčku Moniku Selešovou.  Dne 8. září 2007 byla spolu s Aleksandrem Đorđevićem, Jelenou Jankovićovou a Emirem Kusturicou jmenována velvyslankyní Dobré vůle Dětského fondu

Ocenění.

Ana Ivanovićová

Hráčské statistiky.

Ana Ivanovićová vyhrála na okruhu WTA patnáct turnajů ve dvouhře, včetně grandslamu French Open 2008. Z událostí okruhu ITF získala pět singlových titulů.

Ana Ivanovićová,, úředním jménem Ana Schweinsteiger, (* 6. listopadu 1987 Bělehrad) je bývalá srbská tenistka, která na profesionální okruh vstoupila v srpnu 2003. Historicky sedmnáctou světovou jedničkou ve dvouhře, od zavedení klasifikace WTA, se stala v červnu 2008 a do srpna téhož roku strávila na čele dvanáct týdnů. Ve své kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála patnáct turnajů ve dvouhře. V rámci okruhu ITF získala pět singlových titulů. Sportovní kariéru ukončila v prosinci 2016.

Ana Ivanović (serbe cyrillique : Ана Ивановић, prononcé ) est une joueuse de tennis serbe, née le à Belgrade. Professionnelle de 2003 à 2016, elle est finaliste de et de l'Open d'Australie 2008, puis elle remporte son unique titre de Grand Chelem lors de des Internationaux de France de tennis. Après ce succès, elle devient mondiale, classement qu'elle garde douze semaines lors de la. Elle compte à son actif quinze titres WTA.


Příběh.

Poté, co byl Jack Sparrow vtažen i se svou lodí "Černou Perlou" do hlubin oceánu Krakenem, musí ho jeho přátelé a známí přivést zpět z mnoha nejrůznějších důvodů. Aby se ale dostali až na samotný konec světa do Říše Davyho Jonese, kde je Jack uvězněn, musí získat mapy na ono místo a posádku s lodí.  Will Turner, který chce získat "Černou perlu", která je nejrychlejší v celém Karibiku a díky níž by mohl zachránit svého otce z lodi "Bludný Holanďan", jejíž kapitán je krutý Davy Jones, se tedy má pokusit ukrást mapy, které by jim jejich majitel, singapurský pirátský vůdce Sao Feng, nikdy nevydal a kapitán Barbossa, který chce vysvobodit Jacka, který je jeden z pirátských vůdců a musí se zúčastnit Bratrského sněmu, a Elisabeth Swannová, která je nešťastná z toho, že nechala Jacka napospas Krakenovi, jdou do Singapouru požádat Sao Fenga o loď s posádkou.  Tam ale naleznou Willa, kterého Sao Feng údajně chytil, ve skutečnosti ale spolu uzavřeli dohodu o tom, že Sao Feng pomůže Willovi získat "Černou perlu" a až Will osvobodí otce, dostane ji. Všichni jsou ale zrazeni, protože je objeví Východoindická společnost, a tak se spojí proti ní.  Sao Feng jim po tajné dohodě s Willem dá loď - Císařovnu s posádkou i mapy na konec světa a všichni se tedy vydají na dalekou cestu. Poté, co proplují zemí ledu a zřítí se z vodopádu, dorazí do Říše Davyho Jonese a setkají se s Jackem, s nímž se vydají zpět na normální svět smrtelníků. Což není vůbec snadné a jen díky Jackově chytrosti vyváznou živí. Cestou zpět také potkají ty, co zemřeli na moři a Elisabeth mezi nimi zahlédne i svého otce, kterého dal lord Beckett (vůdce Východoindické společnosti) zabít.  Téměř hned, když jsou Jack i Barbossa zpět ve smrtelnickém světě na ostrově a doplňují vodu, je loď obsazena Sao Fengem a jeho lidmi, protože Sao Feng chce od Becketta milost a chce se s ním spojit. A je s ním dohodnut, že dostane "Černou perlu", kterou ale nechce půjčit Willovi.  Beckett však poruší slib. Nakonec se tedy Barbossa dohodne se Sao Fengem, že přece jen na sněm pirátů přijde i singapourský vůdce pod podmínkou, že si Sao Feng vezme na svou loď Elisabeth, o níž si myslí, že je pohanskou bohyní moří Kalypsó uvězněné v lidském těle, kterou Barbossa hodlá osvobodit a naklonit si ji tak.  "Černá perla" i loď Sao Fenga tedy odpluje a Beckett nařídí Davy Jonesovi dostat Sao Fenga a sám jede za "Černou perlou", z které mu hází Will sudy s přivázanými mrtvolami, po kterých se má dát a doufá, že mu potom Beckett pomůže. Když to zjistí Jack Sparrow, shodí ho z lodi spolu s jednou mrtvolou, předtím mu ale dá svůj kompas, který neukazuje sever, ale to, co chce člověk ze všeho nejvíc a Will pak díky němu dovede Becketta na místo srazu v Zátoce vraků - hlavní pirátské pevnosti. A za to má Beckett zajistit svobodu jeho otci a bezpečí pro něj a milovanou Elisabeth.  Tu mezitím přepadne na lodi Davy Jones a Sao Feng, který je smrtelně raněn, jí předá svou funkci. Pověří ji, aby na sraz jela ona. Je ale i se zbytkem posádky zajata a setkává se s Jamesem Norringtonem, který ji miluje. Ale odmítne u něj být s tím, že bude se svou posádkou a jde s nimi do vězení na "Bludném Holanďanovi". V noci je ale James osvobodí. Sám je však zabit otcem Williama, který je již naprosto k lodi připoután.  V Zátoce vraků se zatím sejdou pirátští zástupci z celého světa a projednávají (poněkud brutálně), co budou dělat. Barbossa chce stále osvobodit bohyni, Jack s Elisabeth bojovat a zbytek zůstat ukryt v Zátoce. Jack ale navrhne hlasování o vůdci pirátů, což je podle všech nesmysl, protože každý hlasuje jen pro sebe, Jack ale hlasuje místo toho pro Elisabeth a tak se všichni vydají bojovat.  Než propukne boj, vymění ještě Elisabeth Willa za Jacka a ten je zavřen ve vězení na "Holanďanovi", což si přeje proto, aby získal srdce Davyho Jonese a Will jde zase na jejich stranu. Barbossa také osvobodí bohyni Kalypsó a požádá ji o pomoc, ta ale zmizí bez odpovědi a Barbossa tak docílí jen toho, že se v moři objeví gigantický vodní vír („Maelstrom") a v něm se strhne bitva mezi "Černou perlou" a "Bludným Holanďanem".  V boji Davy Jones mečem probodne Willa ve chvíli, když už se jeho srdce chystal probodnout Jack Sparrow a stát se tak kapitánem "Holanďana" místo něj. Jack tedy i přes své přání pomůže příteli probodnout srdce, aby přežil a sám s Elisabeth, která nechce Willa opustit, uteče z potápějící se lodi. Do boje proti "Černé perle" následně vypluje loď "Endevour" pod velením Becketta, ale díky Willovi, který se stal novým kapitánem právě vynořeného "Holanďana", "Endevour" společně potopí a ostatní britské lodě se dávají na ústup - piráti zvítězili.

Závěrečná scéna.

Po deseti letech se za doprovodu zeleného záblesku vrací Will i s "Holanďanem" zpět k Elizabeth, kde však čeká i jeho desetiletý syn - Henry Turner.

Piráti z Karibiku: Na konci světa (v originále "") je dobrodružný film z roku 2007. Jde o pokračování filmů "" (2003) a "" (2006). Stejně jako předcházející díly i tento film režíroval Gore Verbinski. Byl natáčen spolu s druhým dílem, do kin byl ale uveden až o rok později z různých důvodů. V hereckém obsazení se znovu objevují Johnny Depp, Orlando Bloom, Keira Knightley, Bill Nighy, Geoffrey Rush, Jack Davenport, Kevin McNally, Tom Hollander, Naomie Harris a Jonathan Pryce. V dalších významnějších rolích nově hrají Chow Yun Fat jako singapurský pirát Sao Feng a Keith Richards jako kapitán Teague, otec Jacka Sparrowa. Film byl uveden v anglicky mluvících zemích 24. května 2007, ačkoliv původně studio Disney plánovalo premiéru o jeden den později.

Pirates des Caraïbes : Jusqu'au bout du monde ("") est un film américain de Gore Verbinski sorti en 2007. La première mondiale du film s'est tenue au Disneyland d'Anaheim en Californie (aux États-Unis) le. Le film sort ensuite dans les salles le en France et le aux États-Unis. L'histoire suit Will Turner, Elizabeth Swann et l'équipage du "Black Pearl" partant au secours du capitaine Jack Sparrow (Johnny Depp). "Pirates des Caraïbes : Jusqu'au bout du monde" est la suite de "" (2006).


Vznik a vývoj vozu.

Přestože Ferdinand Porsche založil svou návrhářskou dílnu již v roce 1931, první vůz, který nesl jeho jméno byl až typ 356. Jednalo se o malá sportovní vozidla, která nezapřela příbuznost s dalším vozem, který Ferdinand Porsche navrhl, a to Volkswagen Brouk. Tento vůz udělal v 50. letech svému konstruktérovi Ferdinandovi Porsche vynikající pověst. Vůz se dodával ve variantě kupé, kabriolet a speedster, který je v současnosti nejžádanější (proto se vyrábí i ve formě stavebnice jako replika).  První verze vyráběné do roku 1950 v Rakousku měly ploché dělené přední sklo, pohon poskytoval vzduchem chlazený čtyřválec s výkonem pouhých 40 koní. V provedení s motory 1287 až 1488 cm měly výkon až 70 koní. Když přišel model "356A", pozměnil se původní baculatý tvar, vsadilo se jednodílné zaoblené přední sklo a vůz získal ještě novou pohonnou jednotku 1600 cm.  Provedení "356B" z roku 1959 se lišilo vyšší přídí. Dodávalo se ve formě Roadster (odvozené od speedsteru) nebo jako coupe Karmann se stupňovitou zádí. Vrchol nabídky byl typ Super s max. rychlostí 175 km/h. Provedení "356C" bylo posledním modelem série, bylo vybavené kotoučovými brzdami na všech kolech a výkonem až 80 koní.  Od roku 1955 si bylo možné pořídit model "Carrera 356". Ploché čtyřválce zůstaly, ale byly razantně pozměněny. Dále měla carrera odlehčenou karoserii a díky výkonu 100 koní dosahovaly senzační maximální rychlosti 195 km/h. Od roku 1958 v provedení s motorem 1600 cm se max. rychlost zvýšila na 210 km/h!  Na jaře 1960 se objevila ještě verze "Carrera 2". Ta byla poháněna dvoulitrovým čtyřválcem o výkonu 155 koní.

Porsche 356 bylo prvním vozem, které nesly jméno Porsche. Začal se vyrábět v roce 1949 a poslední vůz sjel z výrobní linky v roce 1965. Vyrobeno bylo 82 363 kusů. Jeho nástupcem se stal model Porsche 911.

La Porsche 356 fut la troisième voiture de la marque allemande Porsche. Conçue par Ferry Porsche sur les bases mécaniques de la Volkswagen Coccinelle (par souci d'économie) et dessinée par Erwin Komenda, elle sera produite en série de 1948 à 1965.


Historie.

Československo.

Stavba továrny jako součásti Škodovky začala v roce 1936. Před a během války fungovala nedostavěná továrna jako opravna. Po válce byla znárodněna a v letech 1950-53 byla nově postavena. Mezi lety 1957-1967 byla přejmenována na SPP („Strojírny první pětiletky“), v roce 1967 se vrátila k původnímu názvu Let. Vyráběly se tu víceúčelové letouny Aero Ae 45 a Aero Ae 145 a v licenci od roku 1953 sovětské cvičné letouny Jakovlev Jak-11 (pod označením C-11, cvičný typ pod označením C-11U).  V roce 1957 se začalo s vývojem lehkého víceúčelového a sportovního letounu L-200 Morava a o čtyři roky později s úspěšným zemědělským letounem Z-37 Čmelák. Také se zde vyráběl cvičný letoun L-29.  Po celá léta firma vyvíjela a vyráběla mnoho typů kluzáků – Zlín Z-22, Z 124 Galanka, LF 109 Pionýr, Z 425 Šohaj. Nejúspěšnějším typem byly Blaníky – L-13 Blaník, Let L-23 Super Blaník a moderní pokračovací kluzák Let L-33 Solo.  V průběhu 60. let zde byl vyvinut 19-místný turbovrtulový letoun – L-410 Turbolet, který se vyrábí doposud. Tento typ prošel mnoha vylepšením a modernizacemi; L 410 UVP-E20 a L 420 jsou samostatně certifikovány úřady EASA a FAA.

Česko.

Společnost LET, a.s. vznikla v roce 1991. Společnosti hrozil krach již v letech 1995 až 1997, konkurs byl na majetek společnosti vyhlášen v roce 2000. Podnik koupila v roce 2001 společnost Moravan Otrokovice (či ZLIN Aircraft), která jej vložila do nové společnosti LETECKÉ ZÁVODY a.s.. Na společnost Letecké Závody byl vyhlášen konkurs v roce 2004. Podnik koupila v roce 2005 společnost Aircraft Industries. Tuto společnost vlastnila česká společnost PAMCO INT. a.s. podnikatele Pavla Musely, v roce 2008 však 51% podíl v Aircraft Industries prodala ruské společnosti UGMK ruského podikatele Iskandera Machmudova, zbylých 49% pak v roce 2012.  Dne 10. listopadu 2011 se v areálu firmy stala tragédie, kdy bývalý zaměstnanec firmy Karel Musela zastřelil dva členy představenstva a následně namířil zbraň proti sobě. Postřelil také ředitelku firmy Ilonu Plškovou.  Firma plánuje expanzi včetně přijímání nových zaměstnanců. V budoucnu má firma naplánováno vyrábět až 30 letadel typu L-410 ročně. Její klientela pochází z Ruska, ale také ze zemí s nedostatečnou leteckou infrastrukturou z částí Afriky, Asie nebo Jižní Ameriky.

Aircraft Industries, a.s. (dříve Let Kunovice) je český (původně československý) letecký výrobce sídlící v Kunovicích. Známý je hlavně výrobou letounů L-410 Turbolet, kterých bylo vyrobeno téměř 1300 ks a kluzáků Let L-13 Blaník. Letadla vyrábí a ochrannou známku vlastní akciová společnost, kterou vlastní ruská společnost UGMK. Firma dodnes provozuje šesté největší letiště v ČR a provozuje soukromé střední učiliště.

Let Kunovice (LET) est un constructeur d'avions civils tchèque (initialement tchécoslovaque) fondé en 1936, basé à Kunovice dans le district d'Uherské Hradiště. Il est en particulier connu comme constructeur des planeurs LET L-13 Blaník et du bimoteur Let L-410 Turbolet produit à plus de depuis les années 1970.


Historie.

Projekt JFire byl založen v roce 2003, poté, co se firma NightLabs rozhodla vyvinout nový rezervační systém. Protože chtěli postavit základ nového integrovaného ERP systému (nikoliv mnoho separátních programů), začali hledáním vhodného frameworku. Po určité době hledání a testování různých produktů, se firma NightLabs rozhodla pro tvorbu vlastního ERP frameworku postaveném na nových technologiích jako JDO a Eclipse RCP. Tyto technologii velmi usnadní vývoj následných projektů postavených nad JFire frameworkem.  První verzi, vydaná v lednu 2006, získala velmi rychle pozornost Eclipse komunity: německý "The German Eclipse Magazin" – publikoval v květnu 2006 článek, projekt JFire byl přizván na EclipseCon 2006 a v dubnu 2007 byl projekt JFire také přizván na Eclipse Forum Europe, kde zaujal vývojáře z BIRT týmu s grafickým návrhářem workflow.

Cíle.

Hlavním cílem projektu je vytvořit framework pro snadný vývoj oborových ERP. V tomto se výrazně liší od jiných ERP projektů, které mají za cíl primárně out-of-the-box řešení pro koncové uživatele.  Tým JFire věří, že nasazení ERP v různých oborech je tak rozdílné, že komplexní řešení má mnoho nevýhod. Dle názoru JFire týmu je řešení vše v jednom velmi náročné na konfiguraci, často málo flexibilní a v některých případech i "přes ruku".  Proto většina JFire modulů jsou distribuována jako základ pro následné rozšíření a nemusí být koncovým uživatelem vůbec použita nebo jen částečně použita.

Architektura.

JFire se skládá ze dvou částí – serveru a různých typů klientů. Nejběžnějším klientem je "rich klient". Je k dispozici také JSP web klient, který je používán např. pro webový obchod (v současné době podporuje jen část funkcionality). Dalšími klienty mohou být mobilní zařízení nebo systémy kontroly přístupu. JFire umožňuje práci s více společnostmi/provozními jednotkami, komunikaci serverů navzájem a komunikaci klienta s více servery. Každá organizace má svůj vlastní JDO datový prostor, který garantuje vysoký stupeň ochrany dat. Mezi organizacemi jsou vyměňována pouze vyžádaná data.  JFire framework je vytvořen s následující ideou – vytvořit modulární systém – v klientské části skládající se z OSGi pluginů postavených na Eclipse Rich Client Platform (RCP) a v serverové části z JavaEE EAR modulů. Díky této modularitě lze JFire použít i v non-ERP aplikacích, které využijí jen zlomek JFire modulů (např. pouze autorizaci uživatelů).

JFire je ERP a CRM systém. První verze byla vydána v lednu 2006 pod GNU Lesser General Public License (LGPL). Jedná se tedy o Open source, který může kdokoliv zdarma používat, modifikovat nebo redistribuovat.

JFire est un progiciel de gestion intégré (ERP) et système de gestion de la relation client (CRM). Le système est écrit entièrement en Java et est basé sur Java EE 5 (initialement J2EE), JDO 2, Eclipse RCP 3. De ce fait, tant le client que le serveur peuvent aisément être étendus et personnalisés en fonction des besoins de l'entreprise.


O Albu.

Pozadí.

Roku 1999 Eminem vydal své druhé album "The Slim Shady LP", na kterém představil své alter ego jménem "Slim Shady". To se setkalo s velkým komerčním úspěchem i s přívětivými kritikami. Odstartovalo jeho hvězdnou kariéru a vyneslo ho na vrchol zájmu a popularity. Půl roku od jeho vydání proto začal pracovat na novém albu, které mělo být více osobním, i proto dostalo název "The Marshall Mathers LP".

Nahrávání.

Práce na albu započaly v srpnu 1999. Samotné nahrávání písní pro album probíhalo během dvou měsíců takřka nepřetržitě. Eminem většinu textů napsal ve studiu, kde je ihned nahrával.  Například písně "Marshall Mathers" a "Criminal" vznikly při hudební improvizaci producentů Bass Brothers. Koncept písně "Kill You" Eminema napadl, když mluvil s Dr. Drem po telefonu a slyšel onen beat hrát v pozadí. Beat k písni "Stan" dostal od svého manažera, když ho slyšel okamžitě se stal fanouškem Dido.  Vedení Interscope Records tušilo, že by mohl být prvním umělcem, který by prodal milion nahrávek během prvního týdne prodeje, a tak vyvíjeli stálý tlak. Když obdrželi první verzi alba, byli zklamáni z nedostatečného potenciálu písní pro rádiový úspěch. Eminem poté nahrál písně "The Way I Am" a "The Real Slim Shady", a to dle vzoru úspěchu singlu "My Name Is" z předchozího alba.

Texty.

Texty na albu jsou mnohem více autobiografické a osobnější než na "The Slim Shady LP". Také je mnohem méně využíván pohled jeho alter ega jménem Slim Shady, pohled je tedy více introspektivní. V textech popisuje svou cestu za slávou a reaguje na své kritiky. Dalšími tématy jsou jeho vztahy s matkou a bývalou manželkou Kim. Obsahově se stále drží stylu horrorcore.  Většina písní odráží prožité strasti z dětství a mládí, například se svou matkou v "Kill You" nebo bývalou ženou v "Kim". Svá očekávání a starosti se slávou popisuje v textech pro "Stan", "I'm Back" a "Marshall Mathers". V písni "Drug Ballad" popisuje své zkušenosti s drogami.  Svůj vliv na děti a společnost popisuje v textech pro "The Way I Am" a "Who Knew". Vlivu na hudební scénu se zase věnuje v textech pro "Remember Me?" a "Bitch Please II".  Svým kritikům, kteří ho kritizovali za vulgarismy a násilné vyjadřování, odpovídá v písni "Criminal". Tento text byl také kritizován za homofobní vyznění, které však Eminem popřel.  Jedenáct písní obsahuje nenávistné či vulgární zmínky a v "clean verzi" byly cenzurovány. Edward Armstrong ve své studii shledal, že Eminemův styl horrorcore je násilnější a vulgárnější než žánr Gangsta rap.

Produkce.

Fakticky polovinu alba produkovali Dr. Dre a Mel-Man, druhou polovinu zase Eminem a Bass Brothers, kteří si nově říkali F.B.T. Jediným novým producentem byl The 45 King, který vytvořil beat k písni "Stan", když použil sample od Dido.

Po vydání.

Prodej.

Zaznamenalo neuvěřitelný komerční úspěch. Během prvního týdne prodeje v USA se prodalo 1 760 000 kusů. Stalo se nejrychleji se prodávaným hip-hopovým albem a stanovilo nový rekord pro prodejnost v prvním týdnu alba sólového umělce. O druhý týden se v USA prodalo dalších 800 tisíc kusů, o třetí 598 tisíc kusů a o čtvrtý 519 tisíc kusů. Po čtvrtém týdnu bylo již prodáno 3 650 000 kusů. Na konci roku 2000 prodej v USA již činil 7 900 000 kusů. Bylo tak druhým nejprodávanějším albem roku 2000. Roku 2010 bylo vyhodnoceno jako čtvrté nejprodávanější album dekády s 10 200 000 kusy. Také získalo certifikaci diamantová deska od společnosti RIAA. K únoru 2014 prodej v USA činil 10 818 000 kusů. Tím se stalo nejprodávanějším hip-hopovým albem v USA.  Album bylo dále 8x platinové v Kanadě, 6x platinové ve Spojeném království, 5x platinové na Novém Zélandu, 4x platinové v Austrálii a ve Švýcarsku, velký úspěch zaznamenalo i v dalších zemích.

Ocenění.

Roku 2001 album získalo cenu Grammy za nejlepší rapové album. Také se stalo nejlepším albem dle MTV Europe Music Awards.  Také bylo nominováno na cenu Grammy v kategorii album roku jako první hardcore album vůbec, což vyvolalo řadu protestů, kvůli vulgárnímu a nenávistnému obsahu alba. Na předávání cen Eminem vystoupil se svou skladbou "Stan", kdy ho na piáno doprovázel Elton John.

The Marshall Mathers LP je třetí studiové a zároveň druhé album u major labelu amerického rappera Eminema. Bylo vydáno 23. května 2000 u společností Aftermath Entertainment a Interscope Records.

The Marshall Mathers LP est le troisième album du rappeur Eminem enregistré en studio, si l'on compte "Infinite". Cet album est sorti en 2000 sur le label Aftermath Entertainment de Dr. Dre. Il a remporté le Grammy Award du meilleur album de rap en 2001. Il s'est vendu à environ 32 millions d'exemplaires dans le monde. Grâce à cet album, Eminem détient aussi le record de ventes aux États-Unis sur une semaine pour un artiste solo avec 1,76 million de ventes. Ce record sera battu en 2015 par Adele. Eminem detient tout de même le record de vente en 1 semaine pour un artiste solo masculin. Il est aussi disque de diamant aux États-Unis après avoir dépassé la barre des 11 millions d'albums écoulés sur le territoire.


Historie.

Dórský řád vznikl již v 7. století př. n. l. na základě mykénského megara a nese zřetelné stopy dřívější dřevěné architektury. Běžně byl používán od 6. století př. n. l. K jeho zdokonalení v detailech došlo v 5. století př. n. l. I když každý dórský chrám je jiný, všechny znaky dórského řádu se dodržovaly s překvapující přesností a důsledností.

Znaky.

Sloupy, architráv, konstrukce štítu i triglyfy (vyčnělé konce stropních trámů) odpovídají dřevěné architektuře. Dórský řád vyniká monumentální prostotou až strohostí, kterou vyvažují jen plastické výzdoby tympanonu a metóp. Proporčně jsou dórské sloupy nejmohutnější ze všech antických sloupů, proto se tento styl – na rozdíl od iónského – nazývá také mužským.  Dórské chrámy byly původně barevné, zejména červené a modré, i když jeden ze zakladatelů dějin umění, Johann Joachim Winckelmann prosazoval představu, že byly jen v barvě kamene.

Části.

Štít.

Průčelí antického chrámu vrcholí trojúhelníkovým štítem se šikmou ("sima") a vodorovnou ("geison") římsou. Jeho výplň čili tympanon mohl být zdoben reliéfem a osazen na vrcholku a na rozích akrotérii, která měla tvar palmety, zvířecí a lidské postavy nebo gryfa – lva s orlí hlavou a křídly. Tašky byly obvykle z pálené hlíny, někdy i z mramoru.

Kladí.

Pod štítem se nachází římsa s kapkami – "guttae", která je spojena s vlysem. Ten je složen ze střídavě položených obdélných desek – triglyfů se žlábkovým ornamentem a reliéfně zdobenými metopami. Nejspodnější částí kladí je hladký architráv tvořený souvislými kvádry kamene.

Sloupy.

Abakus (čtvercová deska) a okrouhlý echinus (poduška) tvoří prostou dvoudílnou hlavici podle mykénského vzoru a napojuje architráv na sloup. Masivní mírně kónické sloupy mají dřík kanelovaný 16–22 svislými žlábky, které se stýkají v ostré hraně. Tyto žlábky mohou být k vrcholu dříku přerušeny několika prstenci. Sloup se směrem vzhůru zužuje a je navíc mírně vydutý do soudku ("entase"), aby se vzhled stavby odlehčil. Dórský sloup nemá patku a spočívá přímo na podstavě – stylobatu.

Stereobat.

Kamenná podstava celé stavby čili stereobat je složen ze tří vysokých stupňů, krepidů, a podzemních základů.Nejvyšší stupeň se nazývala stylobat, nejvyšší stupeň základů euthyntérie. Jednotlivé krepidy byly větší než klasické stupně. V stereobatu se nacházely vždy 3. Doplňujícím prvkem zde bylo schodiště, které bylo někdy jen přikládáno, nebo i vtesáváno do krepidů.  Podstavcem (stylobatem) konstrukce chrámu začínala a na její vyhlazený povrch si kameníci rýsovali tvary sloupů a dalších detailů.

Estetika a optické klamy.

Ideální proporce, vyváženost horizontál a vertikál spojených šikmými liniemi štítů je udivující dodnes. Bylo jí dosaženo geometrizací architektury, jejíž estetický kánon vycházel z filosofické představy o ideálních geometrických tvarech a proporcích. Na základě takového kánonu byl stanoven modul jako poměrný princip používaný při stavbě antických chrámů. Například dórský sloup byl z 11 takových modulů.  Zejména dórské chrámy záměrně využívaly různé optické klamy, které kladly nesmírné nároky na přesnost kamenické práce. O nepatrně soudkovitém vydutí sloupů jsme se už zmínili, podlaha chrámu byla nepatrně vypuklá, aby prostor vypadal větší. Rohové sloupy nebyly postaveny kolmo, ale lehce šikmo, neboť teprve pak je zrak v důsledku optického klamu dokáže vnímat jako svislé (Platón).

Umělci.

Nejznámější komplex dórských budov, Akropolis v Athénách, dal vybudovat i přes odpor svých nepřátel Periklés. Práce byla zahájena roku 447 př. n. l. výstavbou Parthenónu a dokončena roku 438 př. n. l. Jeho architekty byli Iktinos a Kallikrates, sochařskou výzdobu provedl Feidiás – včetně dávno zničené sochy Athény, která dominovala uprostřed Parthenónu. Mnésiklés postavil Propylaje.

Dórský řád (tzv. "mužský řád") je nejstarší antický stavební řád, vyznačující se monumentální střízlivostí a jednoduchostí. Užíval se na pevninské části Řecka – na poloostrově Peloponnés – i v Itálii (Paestum) a na Sicílii (Agrigento aj.) od 7. století př. n. l. do 5. století př. n. l. a i později byl i často napodobován. Je součástí klasické řádové architektury.

L'ordre dorique est le plus dépouillé des trois ordres grecs. Les colonnes doriques se caractérisent notamment par leur chapiteau à échine plate (nue, sans décors), par leur fût orné de 20 cannelures et par l'absence de base (pour le dorique grec) ; la frise dorique se caractérise par ses triglyphes et ses métopes.


O Albu.

Pozadí.

Třetí album u Aftermath/Interscope veleúspěšného rappera Eminema mělo být původně vydáno 4. června 2002, ovšem různé bootleg verze unikly na internet již v květnu. Vedení nahrávacích společností se proto rozhodlo vydat album již 28. května 2002. Některé obchody však začaly album prodávat s předstihem již 26. května. Předčasný prodej tak ohrožoval lepší umístění v týdenních žebříčcích.  14. května byl vydán singl "Without Me", který se umístil na 2. příčce žebříčku Billboard Hot 100, v několika zemích, především v Evropě se vyšplhal na vrchol hitparád. Tím se stal svého času jeho nejúspěšnějším singlem. Tím očekávání posluchačů ještě vzrostlo.

Nahrávání.

Nahrávání alba probíhalo během roku 2001, dokončování poté na počátku roku 2002. Ve stejné době Eminem natáčel i svůj film 8 Mile. Současně tedy nahrával i soundtrack pro film.

Texty.

Toto album je ještě více reflexní než předchozí "The Marshall Mathers LP". Texty jsou uhlazenější a méně agresivnější a vulgární, Eminem je více seriózní.  V textech se věnuje novým tématům, jako rasismu v hudbě (píseň "White America") nebo americké vládě a terorismu ("Square Dance"). V písni "Say What You Say" kritizuje rappera Jermaine Dupri. Ale také zůstává u svých tradičních témat, jako u strastí svého dětství ("Cleanin' Out My Closet"), problémů se slávou ("Say Goodbye Hollywood"), svého zatčení z roku 2000 ("Soldier"), odkazu žánru ("Sing for the Moment" a "Business") a vztahu se svou bývalou ženou a dcerou ("Hailie's Song"). Vztah k ženám, které obviňuje z toho, že se o něj zajímají jen kvůli jeho majetku a slávě popsal v textu pro píseň "Superman". Svůj humor znovu představil v písni "Drips", kde popisoval jak chytil SPN. V singlu "Without Me" zase zesměšňoval popové zpěváky. V textu písně "Till I Collapse" se snaží motivovat své posluchače, aby to v těžkých chvílích nikdy nevzdávali.  Díky novému stylu vyjadřování se vydání alba obešlo bez kritiky misogynie a homofobie v textech. Nicméně stále obsahuje vulgarismy.

Produkce.

Hlavní záštitu nad produkcí hudby zajistil hudební producent a rapper Dr. Dre, i když většinu beatů složil sám Eminem. Ve stejné době probíhalo i nahrávání soundtracku k filmu 8. míle a některé beaty určené původně pro album skončily právě na soundtracku.  Eminem usiloval o zakomponování rockových prvků. Nejvíce ho ovlivnil rock ze 70. let 20. století. Na albu se to projevuje častými kytarovými riffy.

Po vydání.

Prodej.

Album debutovalo na první příčce US žebříčku Billboard 200 s 284 000 prodanými kusy, které se prodaly za pouhý den a půl v předčasném prodeji, který nepovolaně spustili někteří obchodníci. V následujícím týdnu se prodalo 1 322 000 kusů. Na prvním místě se udrželo po pět týdnů. Stejně tak dlouho se udrželo na prvním místě žebříčku UK Albums Chart.  Alba se prodalo přes 10 milionů kusů jen v USA, díky tomu v březnu 2011 obdrželo certifikaci diamantová deska od společnosti RIAA, a to již jako Eminemovo druhé album.  Dále získalo certifikace 10x platinová deska v Kanadě, 8x platinová v Austrálii a na Novém Zélandu, 4x platinová ve Spojeném království atd. Mimo USA se nejvíce prodalo ve Spojeném království (1 200 000 ks), Kanadě (1 000 000 kusů), Francii a Německu (v obou 600 000 ks) a v Austrálii (560 000 ks).

Ocenění.

Stejně jako album předchozí i toto bylo nominováno na cenu Grammy za album roku, tu však nezískalo. Proměnilo ale další nominaci, a to pro nejlepší rapové album, jako již Eminemovo třetí.

The Eminem Show je čtvrté studiové a zároveň třetí album u major labelu amerického rappera Eminema, první u jeho vlastního labelu Shady Records. Bylo vydáno 28. května 2002 u společností Shady Records, Aftermath Entertainment a Interscope Records.

The Eminem Show est le quatrième album studio du rappeur Eminem, sorti le sur les labels Aftermath Entertainment et Interscope, et le premier sur son propre label Shady Records. Eminem produit la majorité des titres. L'album connaît un succès critique et public similaire au précédent puisqu'il atteindra les 30 millions d'unités vendues dans le monde. Il sera certifié 10 fois disque de platine après avoir franchi la barre des 10 millions d'exemplaires vendus aux États-Unis et sera aussi certifié disque de diamant aux États-Unis. Il a été aussi l'album le plus vendu de l'année 2002 dans le monde ainsi qu'aux États-Unis.


Život.

Štěpán se narodil v Blois ve Francii, jako syn Štěpána II. z Blois, a Adély, dcery Viléma Dobyvatele. Měl dva bratry, Theobalda, hraběte ze Champagne, a Jindřicha z Blois, biskupa z Winchesteru. Roku 1106 poslán na vychování ke dvoru svého strýce, krále Jindřicha I. Kolem roku 1115 se stal hrabětem z Mortain. Asi v roce 1125 se oženil s Matyldou, dcerou a dědičkou hraběte z Boulogne-sur-Mer.

Vláda a válka s císařovnou Matyldou.

Před smrtí anglického krále Jindřicha I. v roce 1135, přísahala většina baronů podporovat nárok na trůn Jindřichově dceři Matyldě, bývalé německé císařovně. Po králově smrti se však Štěpán dožadoval trůnu a tvrdil, že Jindřich před smrtí změnil své rozhodnutí a jmenoval svým následovníkem právě jeho osobu. Jakmile byl korunován, získal podporu většiny baronů a také papeže Inocenta II. Několik prvních roků jeho vlády bylo klidných.  Kolem roku 1139 ztratil Štěpán hodně z dřívější podpory a země se ponořila do občanské války, běžně označované jako "anarchie". Štěpán čelil jednotkám císařovny Matyldy na několika místech. V bitvě u Lincolnu, kde se střetl s Robertem z Gloucesteru a Ranulfem z Chesteru, byl poražen, zajat nepřátelskými vojsky a uvězněn v Bristolu. Matylda brzy ztratila podporu země a byla vyhnána z Londýna. Když byl zajat její nejschopnější důstojník, hrabě z Gloucesteru, byla donucena propustit Štěpána výměnou za hraběte a Štěpán byl vrácen na trůn.  V prosinci 1142 byla císařovna oblehnuta v Oxfordu, ale podařilo se jí uprchnout na hrad Wallingford, držený jejím stoupencem, Brienem FitzCountem. Roku 1147 se Matyldin dospívající syn Jindřich II. rozhodl zapojit do konfliktu. S malou armádou žoldnéřů se vylodil v Anglii. Pověsti o velikosti jeho armády, které byly značně přehnané, vyděsily Štěpánovy stoupence. Jindřich byl však dvakrát poražen a skončil bez prostředků na další boje. Požádal o pomoc strýce Roberta, ale byl odmítnut. V zoufalství se nakonec tajně obrátil na Štěpána, který mu údajně poskytl finanční pomoc.

Usmíření a smrt.

Svůj nejistý nárok na trůn si Štěpán udržel do konce života. Po vojenském patu u Wallingfordu (mezi Štěpánovými a Jindřichovými jednotkami) a smrti jeho syna a dědice Eustacha v roce 1153, byl Štěpán, zarmoucený synovou smrtí, donucen ke kompromisu. Uzavřel s Matyldou dohodu, že Jindřich nastoupí po Štěpánově smrti na trůn. Zemřel o rok později, 25. října 1154 v převorství v Doveru a byl pohřben společně s manželkou v opatství v Favershamu, které založil v roce 1147.

Potomci.

1. manželství ∞ 1125 Matylda z Boulogne († 1152)

Štěpán III. z Blois ( "Étienne de Blois" nebo "Étienne d'Angleterre",1096 – 25. října 1154 Dover) byl francouzským hrabětem z Mortain a Boulogne a posledním normanským králem Anglie. Vládl v letech 1135 – 1154, jeho vláda však byla provázena vleklou válkou se sestřenicí Matyldou, která se také snažila získat anglický trůn. Spor byl vyřešen až korunovací Matyldina syna Jindřicha II., jímž se dostala na anglický trůn linie Plantagenetů.

Étienne de Blois puis Étienne d'Angleterre (en anglais "Stephen") (vers 1092 ou vers 1096 – 25 octobre 1154), lord d'Eye et de Lancastre (en Angleterre), comte de Mortain (en Normandie) puis comte de Boulogne par mariage, fut roi d'Angleterre de 1135 à 1154.


Život.

V roce 1981 opustil předčasně gymnázium, o rok později též střední knihovnickou školu. Živil se jako stavební dělník, kulisák, odečítač vody, skladník, hlídač staveniště apod. V lednu 1987 podepsal Chartu 77. Kapitola o jeho disidentské činnosti je v knize novinářky a básnířky Jany Soukupové "Nepoddajní aneb Nešlo to jinak" (Host, 2011). V roce 2014 vydalo Ministerstvo obrany ČR Osvědčení podle § 6 odst. 3 zákona č. 262/2011 Sb., o účastnících odboje a odporu proti komunismu, zvaného též 3. odboj či Československý protikomunistický odboj. V něm se uvádí: "„Jmenovaný splnil všechny podmínky pro přiznání statusu účastníka odboje a odporu proti komunismu, a to z titulu následující činnosti, které je odbojem a odporem proti komunismu ve smyslu § 3 odst. 2 písm. a) a b) zákona č. 262/2011 Sb.: v období od října roku 1983 do listopadu roku 1989 soustavná protikomunistická činnost vykonávaná v rámci nezávislých politických iniciativ, která spočívala zejména v podílu na šíření materiálů zaměřených na obnovu svobody a demokracie v Československu a v organizování různých protestních a petičních akcí.“"  Po listopadu 1989 pracoval pod vedením Petra Uhla jako zpravodaj české pobočky Východoevropské informační agentury (VIA). V letech 1991–92 provozoval vlastní nakladatelství "G", které později přejmenoval na "Ohnisko" (1993–97); v téže době byl v Brně majitelem knihkupectví. Počátkem nového tisíciletí začal soustavněji pracovat v nakladatelství Petrov (později Druhé město).  Od zániku Petrova v roce 2005 působí jako nakladatelský redaktor na volné noze, spolupracoval s různými nakladatelstvími (např. Doplněk, Host, Jota, Maťa, Meander, Větrné mlýny), v současné době jsou to nejvíc Argo, Druhé město a Odeon.  Editorsky připravil k vydání např. výbor z tvorby předčasně zemřelé brněnské básnířky Marcely Mikuláškové "Korále okolo hrdla" (Petrov, 2005), spolu s Michalem Šandou sborník "Co to je toto? Ivanu Wernischovi k sedmdesátinám" (Druhé město, 2012) či výbor z povídek Petra Měrky "Hitler se na vás usmívá" (Druhé město, 2012).  Většinu života prožil v Brně, od roku 2012 žije v Praze, kde v současné době pracuje jako zástupce šéfredaktora literárního obtýdeníku Tvar.

Dílo.

Rané básně publikoval v 80. letech 20. století v samizdatu (Vokno, Edice Petlice, Fragment K, Magazín SPUSA) a v exilovém časopisu Listy. Je zastoupen v almanachu "Lepě svihlí tlové" (editor Ivan Wernisch; Petrov, 2002), v antologii Sto nejlepších českých básní 2012 (Host, 2012), Nejlepší české básně 2013 (Host, 2013) a v mnoha dalších různých sbornících.  Překlady jeho básní vyšly knižně ve francouzštině ("La poésie tchèque moderne"; editor Petr Král; Belin, Paříž 1990) a v polštině ("Jaszmije smukwijne"; Stowarzyszenie Inicjatyw Wydawniczych, Katovice 2004), časopisecky také v němčině.  Některé jeho texty zhudebnily kapely Já jsem poznal... a Nahoru po schodišti dolů band.  Je autorem básnicko-reflexivního textu v katalogu "Ženský dvůr / The Women's Yard", vydaného r. 2013 v rámci stejnojmenného projektu výtvarné umělkyně a skupinové psychoanalytičky Kamily Ženaté, v roce 2017 byl kurátorem a také jedním z hostujících umělců její multimediální výstavy Horizont událostí (finále) v Centru současného umění DOX.  Sbírka "Světlo v ráně" získala cenu Magnesia Litera.  Bibliografie

Milan Ohnisko (16. července 1965 Brno) je český básník, nakladatelský a časopisecký redaktor, editor a kulturní publicista, za normalizace disident a signatář Charty 77.

Milan Ohnisko ( à Brno, République tchèque) est un poète et éditeur tchèque. Après avoir quitté deux fois des écoles secondaires avant l'obtention d'un diplôme, il travailla dans plusieurs métiers manuels. Il eut aussi sa propre maison d'édition et une librairie. Actuellement il travaille comme éditeur indépendant.


Etymologie.

Z řec. akolouthos, „druh na cestě“ nebo „ten, který následuje“, v širším smyslu pak ten, „kdo slouží“, lat. acoluthus. Služba akolyty má kořeny ve Starém zákoně, kde proroci Samuel a Elíša pomáhají Elímu, levitskému knězi.

Východní křesťanství.

V pravoslavné církvi a východních katolických církvích je akolyta přibližně totéž co ministrant. Dříve zde byla služba osob nižšího svěcení nazývaná nosič svící (během procesí a liturgických nástupů). Tato služba byla později začleněna do služby lektora. Funkce akolyty nebo nosiče svící jsou tedy vykonávány lektory, podjáhny či nevysvěcenými muži nebo chlapci, kteří se občas nazývají „akolyté“. Podjáhni nosí své obvyklé roucho, což je sticharion a orarion se sedmi kříži. Lektoři a ministranti tradičně oblékají pouze sticharion. V současnosti v mnoha severoamerických řeckokatolických církvích je z důvodu sjednocení povoleno lektorům užívat orarion. Lektoři při oblékání orarion nežehnají křížem, orarion bez sedmi křížů odlišuje lektora od podjáhna. V ruské tradici lektoři nosí jen sticharion, orarion pouze tehdy, pokud dostali od biskupa zvláštní požehnání (zvláště když lektor musí příležitostně vykonávat funkci podjáhna, nebo z jiných důvodů uznaných biskupem). Pokud není vysvěcen, musí před svatým přijímáním odložit sticharion. V rané církvi nesměl nosič svící vstupovat do sanktuária, to bylo vyhrazeno až podjáhnovi a osobám s vyšším svěcením. Nyní už mohou ministranti do sanktuária vstupovat, ale nesmějí se dotýkat obětního stolu.

Západní křesťanství.

Anglikánská tradice.

V církvích vycházejících z anglikánských tradic (např. Episkopální církev Spojených států, Anglikánká církev apod.) jsou ministranti nazýváni akolyté a mohou být obojího pohlaví a libovolného věku (obvykle od 10 let).  Akolyta pomáhá při bohoslužbě nošením kříže, rozsvěcením svící, držením evangeliáře, držením svící nebo luceren. Pomáhá také jáhnovi či knězi prostírat a sklízet oltář, nosí kadidelnici nebo loďku s kadidlem, podává obětní nádoby a vykonává další pomocné úkony.  Akolyté nosí úbor, který je odlišný od kněžského roucha, i když někdy může být podobný. Může to být alba, klerika, rochetka nebo jejich kombinace. Někdy je oděv přepásán cingulem v barvě podle liturgického období. Cingulum je šňůra se střapci na koncích, uvázaná kolem pasu. Akolyté se hierarchicky řadí podle doby služby – praktikant, mladší akolyta, starší akolyta a zasloužilý akolyta.

Metodistické a luteránské církve.

V metodistické a luteránské tradici se akolyté účastní při bohoslužbě nošením kříže v procesí, rozsvěcením a zhášením svící, zvoněním. V těchto tradicích je rozsvěcení svící při bohoslužbě symbolem Ježíšova příchodu do bohoslužebného shromáždění. Před zhasnutím poslední svíce na oltáři akolyta od ní zapálí rozžínadlo a odnese ho do chrámové předsíně. To symbolizuje, že Ježíš Kristus je pro všechny lidi, ať jsou kdekoli, a že Kristovo světlo jde do celého světa, kde jsou věřící povoláváni ke službě. Jako v anglikánské církvi, akolyté nosí alby přepásané cingulem.

Římskokatolická církev.

Situace před liturgickou reformou.

Akolyta byl do liturgické reformy po druhém vatikánském koncilu čtvrtý stupeň nižšího svěcení. Mezi jeho povinnosti patřilo rozsvěcení oltářních svící, nošení svící v procesí, pomáhání podjáhnovi či jáhnovi, a služba u vody a vína při mši svaté. Akolyté nosili albu nebo superpelici. Dokud akolyta neobdržel kněžské svěcení, byl považován za součást duchovenstva a akolytát byl vyžadovaným předstupněm svěcení.

Současná situace.

Po reformách nižšího svěcení, které provedl papež Pavel VI. v roce 1972 byla "služba" akolyty zachována, ale stala se (spolu se službou lektora) jednou ze služeb udělovaných před jáhenským svěcením. Služba akolyty byla dříve omezena na svobodné muže, ale nyní je otevřena všem mužům. Akolyta může pomáhat jako mimořádný přisluhovatel s podáváním Nejsvětejší svátosti oltářní (svatého přijímání). Podává-li se pod obojí způsobou, není-li přítomen jáhen, podává přijímajícím kalich nebo ho drží, podává-li se pod obojí způsobou. Může být též pověřen vystavováním svátosti oltářní při adoraci. Na rozdíl od ministrantů může čistit bohoslužebné nádoby při mši svaté.  Není-li přítomen kněz ani jáhen, může pověřený akolyta vést bohoslužbu slova.

V některých křesťanských denominacích označuje pojem akolyta osobu, která vykonává obřadní povinnosti, např. rozsvěcení oltářních svící. V jiných křesťanských církvích je tento termín používán speciálně pro kandidáty kněžství. Před reformou provedenou Pavlem VI. byl akolytát v římskokatolické církvi nejvyšším z nižších svěcení.

L'acolyte (du grec ancien /, « suivant, serviteur ») est, dans l'Église catholique, dans l'Église orthodoxe et dans l'Église anglicane, une personne dont la fonction est d'assister le prêtre et le diacre lors des célébrations liturgiques.


Vysoký Újezd (district de Hradec Králové)

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1369.

Památky.

Nejcennější památkou obce je kostel svatého Jakuba Většího. Jedná se o románský kostel z druhé poloviny 12. století, který patří k nejstarším stavbám svého druhu ve východních Čechách.

Exulanti.

V době pobělohorské během slezských válek emigrovaly z náboženských důvodů celé rodiny, a to pod ochranou vojska pruského krále Fridricha II. Velikého do Pruského Slezska. Hromadnou emigraci nekatolíků zpočátku organizoval Jan Liberda a zprostředkoval ji generál Christoph Wilhelm von Kalckstein. V Čechách zahrnovaly jezuitské metody rekatolizace povinnou docházku na katolické bohoslužby, podrobování se kontrolám z řad duchovních i světských úředníků, odpírání souhlasu vrchnosti k uzavírání sňatků atd. Místodržitelský patent vydaný dne 29. ledna 1726 zpřísnil tresty pro usvědčené nekatolíky, a to od jednoho roku nucených prací až po trest smrti. Rodičům protestantů mohly být odebrány děti a předány do péče katolickým opatrovníkům.  Jan Hovorka z Jeníkovic patřil v roce 1732 k vůdčím osobnostem opočenského hnutí. Dne 16. září 1732 žádal na zámku v Opočně jménem nekatolíků o povolení užívat kostel sv. Jakuba v Újezdě nad Dědinou pro evangelické bohoslužby. Jan Hovorka vykládal při shromážděních biblické texty a zapisoval si jména těch, kteří se chtějí hlásit k evangelickému vyznání. Proto byl v roce 1732 uvězněn v Hradci Králové a v září odsouzen k pěti letům nucených prací. 20. ledna 1736 podepsal (pod tlakem) odvolání. V únoru 1742 emigroval Jan Hovorka s celou svou rodinou do válkou zničeného městečka Münsterberg v Pruském Slezsku - prvního útočiště českých exulantů. Významným zdrojem informací jsou biografie exulantů uložené v archivu Jednoty bratrské v Herrnhutu (Ochranov), Německo. Nejdostupnější informace jsou v knihách Edity Štěříkové (včetně zdrojů a údajů z matrik). Potomci českých exulantů žijí v Německu, Polsku, USA, Kanadě, Austrálii i jinde ve světě. Jsou spojeni prostřednictvím Exulant (spolek).

Vysoký Újezd (známý též jako "Vysoký Újezd nad Dědinou", ) je obec v okrese Hradec Králové, kraj Královéhradecký. Žije zde obyvatel.

Vysoký Újezd est une commune du district et de la région de Hradec Králové, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2017.


Typy slovosledu.

Pevný a volný slovosled.

Pevný slovosled je charakteristický zejména pro jazyky s omezenou nebo žádnou flexí. Má daná poměrně striktní pravidla řazení jednotlivých větných členů. Toto pořadí slouží k vyjádření vztahů mezi jednotlivými větnými členy. Jinými slovy, pořadím větných členů je dáno, co kdo dělá. Pevný slovosled mají například germánské jazyky.  Příklad (angličtina):  Volný slovosled je značně flexibilní, pořadí větných členů není pevně dáno, ale závisí hlavně na zapojení do kontextu. Hlavním principem volného slovosledu je aktuální větné členění. Volný slovosled nevyjadřuje, kdo co dělá, ale má schopnost vyjádřit různé významové rozdíly, důraz a postoje mluvčího. Volný slovosled je charakteristický hlavně pro flektivní (např. slovanské) a aglutinační (např. ugrofinské) jazyky, které k vyjádření vztahů mezi větnými členy využívají rozvinutého systému skloňování a časování (flexe).  Příklad (čeština):

Typy slovosledu z hlediska pořadí větných členů.

Existuje 6 slovosledných typů jazyků podle toho, jak obvykle řadí ve větě podmět (subjekt, S), přísudek (sloveso, verbum, V) a předmět (objekt, O). Obvykle se označují kombinací uvedených tří písmen:  Nejčastěji se vyskytují první tři typy slovosledu. Jazyky se k jednotlivým typům přiřazují podle převládajícího typu slovosledu. Například němčina patří k typu SVO, ale ve vedlejších větách používá typ SOV.  I v jazycích s volným slovosledem lze najít typ slovosledu, který je základní, proto je možné např. češtinu přiřadit k typu SVO.

Levé a pravé větvení.

Jazyky lze typologicky rozdělit také podle toho, zda převládá postavení rozvitých větných členů před jménem (levé větvení) či za jménem (pravé větvení). Srovnej např. anglické:  Zatímco v angličtině se běžně používá levé i pravé větvení, čeština u složitějších konstrukcí upřednostňuje pravé větvení, které je všeobecně považováno za srozumitelnější. Srovnej:  Levé větvení je v češtině používáno zejména v odborné terminologii (mj. i pod vlivem angličtiny):

Slovosled (slovní pořádek, pořad) je pořadí slov a větných členů ve větách, frázích, rozvitých větných členech atp. Toto pořadí není náhodné, ale řídí se podle typu jazyka určitými pravidly.

En syntaxe, l’ordre des mots se réfère premièrement à la succession de ces unités dans le syntagme et des syntagmes dans la phrase simple, ainsi que dans la proposition faisant partie d’une phrase complexe. Dans un sens plus large, il concerne aussi l’ordre des propositions dans la phrase complexe. Certains auteurs mentionnent que, s’agissant de mots à fonction syntaxique, la question de leur ordre regarde non seulement la façon dont ils se succèdent, mais aussi la position plus ou moins éloignée des uns par rapport aux autres, l’ordre des mots ayant par conséquent une composante succession et une composante proximité/éloignement.


Životopis.

Rod Lusignanů se účastnil mnoha křížových výprav. Guy a Amaury byli syny Huga VIII. z Lusignanu, který se účastnil tažení do Svaté země v roce 1160. Poté, co byli bratři za vraždu Patrika ze Salisbury z rodného panství v Poitou vyhnáni akvitánským vévodou Richardem Lví srdce, tak Amaury v roce 1174 odjel do Palestiny a Guy se tam vydal o něco později. Amaury se v Jeruzalémě oženil s Eschivou, dcerou Balduina z Ibelinu a vstoupil do služeb Anežky z Courtenay, matky pozdějšího jeruzalémského krále Balduina IV. a jejího manžela, Reginalda ze Sidonu. Kronikář Ernoul, který straní Ibelinům tvrdí, že Amaury byl Anežčiným milencem, ale je pravděpodobnější, že Anežka a Balduin IV. se ho pokoušeli oddělit od vlivu rodiny jeho manželky. V roce 1179 byl jmenován jeruzalémským komisařem a o rok později se jeho bratr Guy oženil s ovdovělou jeruzalémskou princeznou Sibylou a začal uplatňovat své nároky na trůn.  Po katastrofální bitvě u Hattínu byl Amaury z Lusignanu spolu se svým bratrem a dalšími předními vůdci království zajat sultánem Saladinem. Po bratrově smrti v roce 1194 se Amaury po něm stal králem v novém křižáckém státě Kyperské království a po něm nastoupil na kyperský trůn jeho syn z prvního manželství s Eschivou z Ibelinu Hugo. Když v roce 1197 Eschiva zemřela, tak se Amaury oženil s jeruzalémskou královnou, vdovou po zavražděném Konrádovi z Montferratu Isabelou, čímž se v roce 1198 stal jeruzalémským králem.  V roce 1198 byl schopen vyjednat s muslimy pětileté příměří, kvůli zápasu mezi Saladinovými bratry a jeho syny o nástupnictví. Mír byl nakonec porušen útočnými nájezdy na obou stranách, ale už v roce 1204 byl sjednán znovu, tentokrát na šest let.  Amaury zemřel v roce 1205 na úplavici, hned po svém stejnojmenném synovi. Kyperským králem se tedy stal Amauryho syn Hugo, zatímco Jeruzalémské království získala Marie, dcera Isabely a jejího prvního manžela Konráda.

Almerich II. z Lusignanu ( "Amaury II de Lusignan", 1145 – 1. dubna 1205) byl v letech 1194–1205 králem Kypru a od roku 1197 také králem Jeruzaléma. Jeho mladší bratr byl jeruzalémský král Guy z Lusignanu.

Amaury II de Lusignan, (de son vrai prénom : Aimery), est né dans le Poitou (av. 1152) et est décédé à Saint-Jean-d'Acre le. Il est le cinquième fils de Hugues VIII le Vieux, seigneur de Lusignan et de Bourgogne de Rançon.


Život.

Studoval na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy (1980–1981) a Státním institutu mezinárodních vztahů v Moskvě (1981–1986). Od roku 1982 do 1989 byl členem Komunistické strany Československa.  V roce 1987 se stal zaměstnancem ministerstva zahraničí, v roce 1988 se účastnil studijního programu pro odzbrojení Organizace spojených národů, 1990 až 1995 byl prvním tajemníkem Stálé mise při OSN a členem české delegace v Radě bezpečnosti (1994–1995). Po návratu do České republiky byl ředitelem odboru mezinárodních organizací a následně ředitelem odboru bezpečnostní politiky. Z této pozice se podílel také na jednáních ČR o vstupu do NATO. Byl velvyslancem v Litvě (1998–2001) a ve Spojeném království (2003–2005). V letech 2001 až 2002 byl prvním náměstkem ministra obrany Jaroslava Tvrdíka. Od července 2005 až do svého jmenování ministrem pro evropské záležitosti 8. května 2009 zastával post velvyslance České republiky při NATO. Od května 2009 do listopadu stejného roku byl ministr pro evropské záležitosti ve vládě Jana Fischera.  Vláda České republiky 10. listopadu 2009 rozhodla, že má být (po projednání v příslušném sněmovním výboru) navržen jako evropský komisař do tzv. druhé Barrosovy Evropské komise (2010–2014), ve které po schválení nahradil Vladimíra Špidlu. Do funkce komisaře pro rozšíření a sousedskou politiku EU nastoupil 10. února 2010, kdy byla nová Evropská komise schválena. Působil v ní do 31. října 2014.  V letech 2015 až 2017 zastával funkce zvláštních zmocněnců ministra zahraničních věcí ČR pro OBSE a Západní Balkán.  Od listopadu 2017 do června 2018 působil v pozici člena dozorčí rady investiční skupiny CEFC Europe. Od června 2018 do října 2018 byl členem představenstva CITIC Europe Holdings a od listopadu 2018 působí jako poradce CITIC Europe Holdings.  Od roku 2018 působí ve funkci předsedy Správní rady Smíšené česko čínské komory vzájemné spolupráce.  Je rozvedený, má dcery Beatu a Veroniku a syna Michala.

Vyznamenání.

Štefan Füle je držitelem dvou státních vyznamenání:

Štefan Füle (* 24. května 1962 Sokolov) je bývalý český diplomat a politik, od května do listopadu 2009 ministr pro evropské záležitosti ve vládě Jana Fischera. Od února 2010 do října 2014 zastával post eurokomisaře zodpovědného za rozšiřování EU a politiku sousedství.

Štefan Füle, né à Sokolov le, est un diplomate tchèque, ancien commissaire européen à l'élargissement et à la politique européenne de voisinage.


Hráčská kariéra.

Derwall začínal s kopanou jako jedenáctiletý záložník a útočník v klubu rodného města Rhenania Würselen v roce 1938. Nejvyšší německou soutěž hrál za Alemanii Aachen a Fortunu Düsseldorf v její západní divizi. S Alemanií byl roku 1953 ve finále západoněmeckého poháru, když byl autorem čestného úspěchu proti Rot-Weiss Essen (1:2). Za Düsseldorf hrál ve finále Poháru v roce 1958, kdy Fortuna prohrála s VfB Stuttgart 3:4. V roce 1954 hrál dvakrát za národní tým SRN, ale do týmu pozdějších mistrů světa se nedostal.

Trenérská dráha.

Počátky.

Jako trenér začínal Jupp Derwall ve švýcarských klubech FC Biel (1959 - 1961) a FC Schaffhausen (1961 - 1962). V roce 1962 se pod jeho vedením dostal tým Fortuna Düsseldorf opět do finále západoněmeckého poháru, kde podlehl v prodloužení 1:2 1. FC Norimberku. Poté Derwall koučoval kluby nižších soutěží v Sársku.  V roce 1970 se stal Derwall nástupcem Udo Latteka ve funkci asistenta trenéra západoněmecké reprezentace, kterou vedl Helmut Schön. V roce 1972 vedl německý olympijský tým na olympiádě v Mnichově a dovedl tento celek do čtvrtfinále. V roce 1978 ještě duo Schön - Derwall vedlo tým SRN na Mistrovství světa v Argentině, ale když tým po prohře s Rakušany opustil šampionát bez úspěchu, Schön se rozhodl u národního družstva skončit. Derwall byl vybrán jako jeho nástupce.

Trenérem národního týmu.

První významným podnikem, v němž vedl Derwall Západní Německo, bylo Mistrovství Evropy 1980 v Itálii. V semifinálové skupině porazili Němci Československo 1:0 a Nizozemsko 3:2 a k postupu do finále stačila i bezbranková remíza s Řeckem. Ve finále 22. června 1980 SRN porazila Belgii 2:1 a Derwall se stal trenérem mistrů Evropy.  Na MS v kopané 1982 ve Španělsku začali Němci šokující prohrou s Alžírskem 1:2. Pak rozdrtili Chile 4:1 a Rakousko porazili 1:0. Do druhého kola postoupili z první pozice. Zde remizovali s Anglií 0:0 a porazili domácí Španěly 2:1 a byli mezi čtyřmi semifinalisty. V semifinále hráli v Seville proti Francii v normální hrací době 3:3, ale na penalty postoupili. Až ve finále prohrála SRN s Itálií 1:3. Mezi hvězdy týmu se ve Španělsku zařadili Karl-Heinz Rummenigge a Paul Breitner.  I na následujícím Mistrovství Evropy 1984 patřila SRN k největším favoritům turnaje. Západní Německo však zahájilo bezbrankovou remízou s Portugalskem a své naděje na postup zvýšilo výhrou nad Rumuny 2:1, jenže pak dostali jediný osudný gól od Španělů v 90. minutě zápasu a jeli domů. Fanoušci v SRN se obrátili proti trenéru Derwallovi. Na nátlak veřejnosti Derwall z funkce trenéra reprezentace odstoupil a uvolnil místo Franzi Beckenbauerovi.

Angažmá v Turecku.

Derwall byl po ME 1986 reakcí německé veřejnosti tak rozhořčen, že odmítl nabídky týmu Bundesligy a odešel trénovat turecký celek Galatasaray Istanbul. V té době byl pokládán turecký fotbal za spíše podprůměrný, turecké oddíly nedosáhly ještě žádného mezinárodního úspěchu. Proto je Derwallův příchod do Turecka spojován s výkonnostním vzestupem tureckého fotbalu. Derwall zavedl v Galatasaray moderní západoevropské tréninkové metody a s týmem ihned získal mistrovský titul i národní pohár. Stal se doslova revolucionářem tureckého fotbalu. Dva významní turečtí trenéři Fatih Terim a Mustafa Denizli získali pod Derwallovým vedením cenné zkušenosti. Roku 1987 Derwall působení v Galatasaray ukončil a třebaže se spekulovalo o tom, že bude vést turecký národní tým, vrátil se do Německa a odešel na odpočinek.  Derwallova práce v Turecku byla ohodnocena získáním čestného doktorátu na univerzitě v Ankaře. V Německu získal Německý kříž za zásluhy 1. stupně ("Bundesverdienstkreuz").

Závěr života.

Jupp Derwall měl od roku 1991 problémy se srdcem a na srdeční záchvat také 26. června 2007 zemřel.

Josef (Jupp) Derwall(10. března 1927 Würselen, Severní Porýní-Vestfálsko - 26. června 2007 Sankt Ingbert, Sársko), byl německý fotbalový hráč a především vynikající trenér, s jehož jménem je spjato úspěšné koučování národního týmu SRN v letech 1978 - 1984. S týmem Spolkové republiky získal roku 1980 titul mistrů Evropy.

Josef « Jupp » Derwall, né le à Würselen et mort le à Saint-Ingbert, était un footballeur puis entraîneur de football allemand.