Popis.

Zbarvení je krémově bílé či nažloutlé nebo oranžové, ale byly vyvinuty i jasně žluté, červené nebo zelené transgenní formy, které jsou však v EU zakázány. Hřbetní ploutev má 6–7 měkkých paprsků, řitní ploutev má 15–21 měkkých paprsků. Dorůstají délky až 4 cm. V zajetí se dožívají dvou let a ve volné přírodě 3 až 4 roky.  Existuje fluorescenční okrasná forma, která je geneticky modifikovaná tak, že se fluorescenční protein extrahovaný z medúzy připojí k DNA ryby ještě v embryonálním stádiu.

Výskyt.

Pochází z východoasijských zemí, především z Japonska, Koreji, Tchaj-wanu a Číny. Byla zavlečena do mnoha zemí jako je USA, Kuba, Kazachstán, Turkmenistán, Írán nebo Rusko.

Prostředí.

Medaka je bentopelagická ryba žijící v subtropických sladkých a brakických vodách v teplotním rozmezí 18–24 °C. Dospělí se vyskytují v rybnících, močálech, rýžových polích a malých tocích plání. Dávají přednost pomalým proudům. Obývají hlavně vody nížin a brakické vody, ale také je známo, že obývají přílivové nádrže pobřeží některých regionů v Japonsku a Koreji. Vydrží široký rozsah slanosti. Pro akvakulturní chov je zředěná mořská voda lepší než sladká voda a doporučuje se použití vyváženého solného roztoku, pokud se ukáže, že voda z vodovodu je nevhodná. Její chov v akváriu je snadný.

Potrava.

Medaka je všežravá. Ve volné přírodě se živí například brouky nebo žábronožkami, v akváriích se jim dává umělé suché krmivo jako jsou granule, vločky nebo prášek. Larvám se dávají trepky nebo žábronožky.

Rozmnožování.

Medaka se stává pohlavně dospělou ve věku kolem 2–3 měsíců. Pokud jsou ryby dobře krmeny, zrají dříve. Denní tření může být vyvoláno po celý rok za vhodných podmínek po dobu až 3 měsíců. Proto, aby se třely denně, by měla být fotoperioda udržována na 14 hodin světla s vysokou intenzitou (více než 150 luxů) a 10 hodin tmy. I slepé medaky by mohly plodit za vhodných podmínek. Optimální teplota vody pro rozmnožování je 26–28 ° C. Medaka se vůbec nerozmnožuje při teplotách pod 10° C.  Počet jiker závisí na velikosti těla, zdraví a nutričních podmínkách samice, ale obvykle samice plodí 20–40 vajec denně. Udržování dospělých ryb při příliš vysoké hustotě zabraňuje jejich tření. Pokud je v nádrži chován více než jeden samec, pak se navzájem ruší při páření, což má za následek snížení úspěšnosti oplození. I poté, co ryby dosáhly dospělosti, se někdy nepáří kvůli tomu, že si „nesedly“ se svým protějškem. V takovém případě je vhodné partnery vyměnit, aby se vyvolalo tření.  Samec zpočátku těsně následuje samici, a pokud samice neunikne, samec k ní připlave šikmo dolů a pak se na několik sekund zastaví. Samec následně rychle plave v kruhovém vzoru před samicí. Samec pak drží samici v hřbetních a análních ploutvích a přibližuje se svou kloakou ke kloace samice a po krátkém klesání ve vodě nastává oplození vajíček. Jikry se slepují přes chlupaté filamenty a na několik hodin se připojují k břichu samice, poté klesnou ke dnu.

Význam.

Pro svou drobnou velikost, snadný chov v akváriu a vysokou plodnost se medaka japonská stala významným modelovým organismem v genetice, embryologii a toxikologii. Roku 1994 byly medaky japonské raketoplánem Columbia (STS-65) vyneseny na oběžnou dráhu a staly se prvními obratlovci rozmnožujícími se na oběžné dráze a v prostředí mikrogravitace.

Medaka japonská ("Oryzias latipes") je drobná paprskoploutvá ryba z čeledi medakovití. Často se vyskytuje v rýžových polích, rodové jméno "Oryzias" je odvozené od rodového jména rýže, "Oryza".

Le médaka (Oryzias latipes) est une espèce de poissons de la famille des Adrianichthyidae, originaire d'Asie du sud-est, courant en aquariophilie et dans les laboratoires. Il appartient au genre Oryzias, le seul genre de la sous-famille Oryziinae.


Děj.

V úvodu příběhu řeší Emma nemilou situaci. Její vychovatelka a zároveň nejmilejší přítelkyně se vdala a Emma teď nemá, s kým by sdílela svůj čas. Tento problém vyřeší tím, že k sobě vezme Harriet, prostoduchou a nemajetnou dívku ze sousedství. Ta se sice intelektem ani vzděláním nevyrovná ztracené slečně Taylorové, ale Emma se jí rozhodne být učitelkou a rádkyní a zajistit jí lepší postavení ve společnosti.  Pan Knightley, rodinný přítel, Emmu varuje, aby se nesnažila zasahovat do životů jiných lidí, ale nepochodí. Jak se zdokonaluje Harrietino chování a společenské vystupování, rostou i Emminy požadavky na případného Harrietina ženicha. Proto svou přítelkyni přemluví, ať se již nestýká s mladým farmářem Martinem, přestože je k sobě poutají určité sympatie. Podle Emmina názoru ale Harriet není hoden.  Emma pro ni hledá lepší partii, a proto ji přesvědčí o náklonnosti pana Eltona, místního faráře. Prostá dívka bezmezně důvěřuje úsudku své zkušenější přítelkyně a brzy nachází na chování pana Eltona tolik kladných vlastností, že se do něj zamiluje. Pan Elton dává najevo, že rád pobývá v jejich společnosti. Avšak čas přinese oběma dívkám nemilé překvapení, pokrytecký pan Elton se totiž neuchází o Harriet, ale o bohatou a dobře zajištěnou Emmu. A ta ho samozřejmě odmítne. Uražený pan Elton odjede z městečka, a když se vrátí, je ženatý a přiváží si sebou novomanželku. Emma je zdrcena. Nejen, že se zmýlila, ale navíc tím ublížila Harriet.  Naštěstí se však v jejich malé společnosti brzy objeví jiný pohledný mladý muž. Je jím Frank Churchill, nevlastní syn její bývalé vychovatelky. Frank prokáže Harriet malou laskavost a na základě toho se Emma domnívá, že se Harriet do něj zamilovala. Zároveň se však zdá, že se Frank uchází o ni. To Emmě sice lichotí, ale hodlá ho zdvořile odmítnout a přenechat Harriet. Mezitím Emmě ztrpčuje život protivná paní Eltonová, která se hodlá v této maloměstské společnosti co nejvíc prosadit. Po mnoha drobných příhodách přijde překvapivé odhalení. Frankova teta umírá a Frank se svým příbuzným přiznává k tomu, že je již delší dobu tajně zasnouben s Jane Fairfaxovou, chudou dívkou ze sousedství. Musel to celou dobu skrývat, protože byl na své bohaté, panovačné a nepřející tetě zcela závislý.  Když Emma tuto nemilou zprávu sdělí své přítelkyni, Harriet ji velice překvapí, prohlásí totiž, že o Franka Churchila nikdy nestála. A Emma zjistí, jak velkou chybu udělala, když učila svou přítelkyni sebedůvěře. Harriet se totiž zamilovala do pana Knightleyho, Emmina přítele a nejdůvěrnějšího společníka. A Emma ke svému úžasu zjišťuje, že žárlí. A teprve teď si uvědomí, co vlastně pro ni pan Knightley znamená a že si v žádném případě nepřeje ho ztratit. Přesto, nebo možná právě proto, že ji nikdy nezahrnoval planými lichotkami a ke všemu co dělala, byl nestranně kritický.  Emma proto ani nemůže uvěřit svému štěstí, když ji nakonec pan Knightley o ruku požádá. I on si totiž uvědomil, že nechce ztratit ji. Žárlivost na Franka Churchilla ho donutila přiznat si, že ji již dlouho miluje. Dobrého konce se dočká i osud Harriet, která po náhodném setkání s panem Martinem poznává, že se jeho city k ní vůbec nezměnily.

Emma je romantický román anglické spisovatelky Jane Austenové, který vydala v roce 1816. Román vypráví o životě v uzavřeném venkovském společenství a zobrazuje duševní vývoj mladé a emancipované hrdinky, Emmy Woodhousové. Ta je sice bohatá, vzdělaná a dobře vychovaná, ale navíc i přehnaně sebevědomá. Život v poklidném prostředí ji totiž dosud nevyvrátil její naivní představy o vlastní neomylnosti. Když se pak rozhodne zasahovat do osudů lidí kolem sebe, čeká ji mnoho nepříjemných překvapení. Ze svých chyb se ale nakonec dokáže poučit a objevit, co je pro ni skutečně důležité.

Emma est un roman de la femme de lettres anglaise Jane Austen, publié anonymement () en décembre 1815. C'est un roman de mœurs, qui, au travers de la description narquoise des tentatives de l'héroïne pour faire rencontrer aux célibataires de son entourage le conjoint idéal, peint avec humour la vie et les problèmes de la classe provinciale aisée sous la Régence. "Emma" est considérée par certains "austeniens" comme son œuvre la plus aboutie.


Rozšíření.

Je to endemit z jižních oblastí Japonska, kde roste jednotlivě nebo v malých skupinkách ve středních výškách tamních hor (500 až 1000 m) v oblastech s vysokou vzdušnou vlhkostí. Vyhovují mu přistíněná stanoviště chráněná před mrazivými větry a vlhčí, ale odvodněné půdy. Krátkodobě tolerují mrazy i do -30 °C. Ze stratigrafických záznamů je známý asi 200 milionu let z období svrchního triasu, v období křídy byl rozšířen v Eurasii i v Severní Americe. Je to živá fosílie bez blízkých příbuzných.  Do Evropy byl dovezen v roce 1861. Největší známý exemplář v Česku je v ZOO Zlín-Lešná, byl zde vysazen v roce 1960, v roce 2010 dosáhl výšky 10 m a má průměr kmene 25 cm.

Popis.

Je to strom, který ve své domovině vyrůstá do výše 20 až 30 m s průměrem kmene okolo 1 m. V našich podmínkách dorůstá maximálně do 10 m. Kůra kmene je hnědá s oranžovým nádechem, v mládí hladká, později se odlupuje v tenkých dlouhých pruzích. Strom vytváří úzký, pravidelný kužel. Větve jsou krátké, tenké, vodorovně odstávající. Malé, plstnaté pupeny mají červenohnědou barvu. Existuje i keřovitá forma pajehličníku přeslenatého, která se ale málo vyskytuje.  Stálezelené jehlice rostou jen na koncích letorostů po 10 až 30 v paprskovitých přeslenech deštníkovitého nebo přesličkového tvaru. Jsou měkké a jakoby dužnaté, dlouhé 5 až 12 cm a široké 4 až 8 mm, s podélným žlábkem, lekle zelené, kožovité, opadávají po 2 až 3 létech. Jsou to nepravé listy, vznikly buď splynutím dvou jehlic nebo to jsou fotosyntetizující fylokladia. Pravé listy jsou redukovány na drobné, těsně přiléhající šupinky 1 až 3 mm dlouhé, zprvu zelené a později hnědé, rostoucí spirálovitě na stoncích.  Pajehličník přeslenatý má současně na jednom stromu samčí šištice s pylem i samičí s vajíčky. Samčí jsou velké 6 až 12 mm a nacházejí se ve shlucích na konci větví. Samičí rostou jednotlivě, jsou vejcovité, dlouhé 5 až 10 cm a 3,5 až 6,5 cm široké, v průběhu zrání se barva mění ze zelené na hnědou. Semena dozrají a šišky se otevřou po 18 až 20 měsících od opylení. V šišce je asi 15 až 40 oranžově-hnědých semen, dlouhých 8 až 12 mm, vejčitě zploštělých s úzkými křidélky, klíčí dvěma děložními lístky. Asi 15 semen váží 1 gram.

Rozmnožování.

Semena před výsevem potřebují 3 měsíce stratifikace, i tak však obtížně klíčí. Mladé rostlinky velice pomalu rostou, za 3 roky měří sotva 30 cm. Za deset let dorostou do výše 1 až 1,2 m. Měly by být brzy vysazeny na trvalé stanoviště, stromky vyšší než 1 m se špatně přesazují.

Použití.

Výhradně pro zahradnické účely a jako sbírková rostlina. Tato velmi zajímavá dřevina se u nás těší velké oblibě, její vhodné použití je jako solitéra, do skupinových výsadeb, ale i do nádob. Bylo vyšlechtěno přes 50 různých odrůd lišící se habitem i barvou. Dříve se jeho elastického, vodě odolného dřeva používalo v Japonsku pro stavbu lodí a lisoval se z něho olej vhodný pro výrobu barev a laků.

Taxonomie.

Pajehličník přeslenatý byl dlouhodobě zařazen do čeledě tisovcovitých ("Taxodiaceae"), po jejím zrušení byl převeden do čeledě cypřišovitých ("Cupressaceae"). Nyní po podrobnějším přezkoumání bylo zjištěno, že představuje zcela izolovanou větev a byl umístěn do samostatné čeledě pajehličníkovitých ("Sciadopityaceae" Luerss., 1877).

Pajehličník přeslenatý ("Sciadopitys verticillata"), nebo pajehličník přeslenitý, je stálezelený jehličnatý strom. Je jediným druhem rodu pajehličník z monotypické čeledě pajehličníkovité ("Sciadopityaceae").

Sciadopitys verticillata, aussi appelée Pin parasol du Japon, est une espèce relique d'arbres conifères, de l'ordre des "Pinales", famille des "Sciadopityaceae". Difficile à situer dans la classification, les particularités morphologiques de cette espèce attestent d'une évolution très particulière et énigmatique.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 28 metrů v hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížině, respektive Šaronské planině. Východně od obce prochází vádí Nachal Poleg, do kterého skrz vesnici od jihu přitéká vádí Nachal Ra'anana.  Obec se nachází 5 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 18 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu, cca 66 kilometrů jihojihozápadně od centra Haify a 4 kilometry severně od města Ra'anana. Společně se sousedními vesnicemi Bnej Cijon a Charucim vytváří jeden souvislý urbanistický celek obklopený v okruhu 2 kilometrů zemědělsky využívanou krajinou. Bacru obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Bacra je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice číslo 5511, jež ústí severovýchodně od obce do severojižní dálnice číslo 4.

Dějiny.

Bacra byla založena v roce 1946. Zakladateli vesnice byla skupina demobilizovaných židovských vojáků, kteří během druhé světové války sloužili v britské armádě. Osadu pojmenovali Bacra podle iráckého města Basra, ve němž během války sloužili. Po návratu z války jim byla nabídnuta tato lokalita pro zřízení vesnice. První osadníci se sem nastěhovali 1. srpna 1946.  V počátečních dvou letech osadníci čelili těžkým podmínkám, většině chyběly zkušenosti se zemědělstvím. Po válce za nezávislost v roce 1948 rozšířil mošav plochu svého katastrálního území a začala výstavba prvních deseti trvalých domů. Zatímco původní provizorní obydlí se nacházela východně od dnešní dálnice číslo 2, definitivní místo mošavu bylo tehdy přesunuto na západ od této silnice. Koncem roku 1948 s nástupem masivní přistěhovalecké vlny do Izraele, bylo nutné urychlit tempo výstavby mošavu a stavební společnost Amidar zde proto zbudovala několik hromadných ubikací. Tehdy se tu usadila početná skupina Židů z Československa.  Před rokem 1949 měl mošav Bacra rozlohu katastrálního území 500 dunamů (0,5 kilometru čtverečního).  V letech 1952-1954 do vesnice dorazila další skupina nových osadníků, tentokrát z řad starousedlých Izraelců napojených na hnutí me-ha-Ir le-kfar (מהעיר לכפר) - „"Z města na vesnici"“. Roku 1954 byla dokončena výstavba 75 zemědělských usedlostí. V letech 1954-1955 populaci Bacry obohatil příchod Židů z Maroka. Roku 1974 prošel mošav prvním stavebním rozšířením. Další expanze proběhla v 90. letech 20. století a sestávala cca z 90 domů. Místní ekonomika je založena na zemědělství (zejména pěstování citrusů).

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Bacra Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1121 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,7 %.

Bacra ( בצרה, v oficiálním přepisu do angličtiny Bazra, přepisováno též Batzra) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Centrálním distriktu, v Oblastní radě Chof ha-Šaron.

Batzra (en ) est un moshav israélien situé dans la plaine de Sharon, dans le conseil régional de HofHaSharon et le district centre, près de la ville de Ra'anana. Il compte habitants en 2016.


Příčiny.

Poté co Německo vyhrálo válku s Francií v roce 1871, vynutilo si v mírové smlouvě splácení vysokých válečných reparací v hodnotě 5 miliard franků. Tento přísun „levných“ peněz vedl k rozmachu tzv. gründerství. Za pouhé dva roky vzniklo v Německu 780 nových akciových společností (za celé období mezi lety 1790–1870 bylo založeno jen 300 akciových společností). V tomto období se Německo stalo druhou největší světovou ekonomikou po Velké Británii.  Podobný vývoj probíhal i v Rakousku-Uhersku, kde v letech 1867–1873 vyrostlo 682 akciových společností, mezi nimi 143 bankovních ústavů. Na berlínské i vídeňské burze se též běžně obchodovalo s akciemi amerických železničních společností.  V roce 1872 byly francouzské reparace splaceny a příliv peněz do přehřátého německého trhu byl vyčerpán. Zatímco na německé burze už docházelo k ochlazení a vybírání zisků, na vídeňské burze zatím gründerský boom pokračoval.

Černý pátek.

Pokračující optimismus rakouských investorů živily přípravy na velkolepou světovou výstavu. Ta však skončila neúspěchem kvůli nízké návštěvnosti, výstava měla nakonec deficit 15 milionů zlatých. Již v den jejího zahájení krachovaly první předlužené společnosti spjaté s výstavou. 8. května zkrachovalo 100 společností a kurzové ztráty dosahovaly 300 milionů zlatých. Následujícího dne, v pátek 9. května 1873 došlo k pádu celého trhu.  Na berlínské burze se sice tento krach hned neprojevil, jelikož němečtí investoři považovali tuto událost za lokální. Brzy však dorazily zprávy o prasknutí investiční bubliny amerických železničních společností. A tak došlo 13. května k propadu i na berlínské burze.

Důsledky.

Krach na vídeňské burze spolu s americkou železniční krizí odstartovaly do té doby největší ekonomickou recesi světa. Postiženy byly hlavně průmyslové a železniční společnosti. Např. v českých zemích došlo k propadu výroby surového železa o 65 %, postiženo bylo též strojírenství. Krize odeznívá až kolem roku 1879.  Jedním ze známých fenoménů této krize byly i sebevraždy zkrachovalých burzovních makléřů a dalších investorů, kteří přišli o veškerý majetek.

Krach na vídeňské burze byl velký burzovní krach, ke kterému došlo 9. května 1873. Ke vzniku samotného krachu přispěl neúspěch velké hospodářské výstavy ve Vídni, kam místo očekávaných 20 milionů návštěvníků přijelo pouze 7 milionů návštěvníků, mimo jiné i z důvodu epidemie cholery. Příčiny krachu však byly mnohem hlubší.

La crise bancaire de mai 1873 est un krach boursier qui marque le début d'une période de ralentissement de la croissance économique appelée la Grande Dépression, et qui court sur le dernier quart du. Partie de Vienne, touchant bientôt Paris, Berlin puis New York, cette crise bancaire se concrétise par des centaines de faillites de banques qui avaient prêté trop massivement aux investisseurs immobiliers, en prenant pour garantie des immeubles dont la valeur a subitement baissé après avoir excessivement monté. Elle entraîna énormément de faillites d'entreprises et fut la cause de nombreux drames personnels.


Dějiny.

Novověké židovské osídlení v této oblasti začalo vznikat až po konci britského mandátu a vzniku státu Izrael, tedy po roce 1948. Jediným sídlem se starší tradicí je Ben Šemen (respektive nynější mládežnická vesnice Ben Šemen, založená již ve 20. letech 20. století). Během války za nezávislost onoho roku region dobyly izraelské síly v rámci Operace Danny a zároveň jej opustila arabská populace. V následujících letech zde proběhla masivní osidlovací vlna. Ta pokračovala nanovo od konce 20. století, kdy se tento, do té doby periferní region, začal prudce rozvíjet. Vzniklo zde několik nových městských sídel budovaných v rámci programu Jišuvej ha-Kochavim (Šoham nebo El'ad a Lapid) a na do té doby nevyužitých planinách vzniklo město Modi'in-Makabim-Re'ut. Díky tomutu rozvoji se region Chevel Modi'in včetně jeho původních zemědělských vesnic proměnil ve výrazně rostoucí oblast.  Oblastní rada Chevel Modi'in vznikla roku 1950, tehdy pod názvem Oblastní rada Modi'in.  Starostou rady je שמעון סוסן - Šim'on Sosan. Oblastní rada má velké pravomoci zejména v provozování škol, územním plánování a stavebním řízení nebo v ekologických otázkách.

Seznam sídel.

Oblastní rada Chevel Modi'in sdružuje celkem 24 sídel. Z toho je jeden kibuc, dvacet mošavů, dvě společné osady a jedno další sídlo.

Demografie.

K 31. prosinci 2014 žilo v Oblastní radě Chevel Modi'in 22 800 obyvatel. Z celkové populace bylo 22 600 Židů. Včetně statistické kategorie "ostatní" tedy nearabští obyvatelé židovského původu, ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství jich bylo 22 800. Obyvatelstvo je tedy zcela židovské.

Oblastní rada Chevel Modi'in ( מועצה אזורית חבל מודיעין, "Mo'aca ezorit Chevel Modi'in", doslova „"Oblastní rada regionu Modi'in"“) je oblastní rada v Centrálním distriktu v Izraeli.

Le conseil régional d'Hevel Modi'in, en, est situé entre Petah Tikva et Modiin-Maccabim-Reout, dans le district centre en Israël. Sa population s'élève, en 2016, à habitants.


Příběh.

Bezejmenný hrdina se probírá v poušti nedaleko městečka "Caldera". Jeho ruce jsou svázané a lano připevněné k motorce, kterou řídí psychopatický vůdce gangu "Šakalů", "Payne". Gang Šakalů obléhá Calderu a když se hrdinovi daří vyváznout z prvotních potíží, postupně se ve městě setkává s "Jianem", "Tamiko" nebo šerifem "Juddem", kteří mu jsou na pomoci při osvobozování města od Šakalů, ale také mu postupně vypráví minulé události.  Hrdina je totiž posledním žijícím členem klanu "Kusagari", který vždy chránil Calderu před nájezdníky, jako jsou právě šakalové. Umění Kusagari spočívá v bojovém zacházením s katanou, ale zároveň s revolverem. Když hrdina zabije Payna dozvídá se, že nejde o pouhý nájezd a rabování kdejakého klanu, ale že vše organizuje zloduch "Shinjiro", který dříve patřil ke Kusagari, nyní je zodpovědný za vyvraždění desítek rodin v Caldeře a jediné po čem prahne je hrdinova "Sora Katana". Jde o meč jediný svého druhu, který díky použitým materiálům a technikám výroby starých mistrů je schopen přeseknout jakýkoliv jiný meč.  V cestě hrdinovi stojí nejen nájezdníci okupující Calderu, ale klany nindžů a dalších mistrů bojových umění, kteří stojí při Shinjirovi. Ještě před finálním soubojem je postřelena Shinjirem Tamiko a Judd nabádá hrdinu, aby dokončil tuhle špinavou práci, že se o Tamiko zatím postará. Když se hrdina utká s Shinjirem vyhrává, ale Shinjiro jej upozorňuje, že to tím nekončí a přijdou další klany, které budou chtít získat Sora Katana. Hrdina pronese: "„Chceš můj meč? Tak si ho vem!“", zabodne katanu do jeho těla a zlomí jí v půlce. Následně odchází a ještě u skalnatého převisu zahodí druhou polovinu legendárního meče.

Provedení.

Red Steel 2 je klasický představitel žánru FPS avšak díky novým možnostem Wii MotionPlus je hlavní zbraní katana, která přesně reaguje nejen ve směru pohybu hráčovy paže, ale také s danou sílou švihu. Při bojích je možné střídat katanu nebo jednu ze čtyř střelných zbraní. V průběhu hry hráč získává nové možnosti pro boj, která se nazývají "komba", tzv. sestavy pohybů a stisknutých tlačítek, které vyvolají určitou akci. Ta zpravidla bývají destruktivnější než klasické švihnutí mečem nebo výstřel ze zbraně. Při zranění protivníka (protivníků) na určitou úroveň má hráč příležitost je zabít některým z předem připravených způsobů, vzdálené příbuzné hře fatalitám ze hry Mortal Kombat.  Celá hra je však bez krve. Grafické zpracování je pojato malovanou formou velmi podobnou hře XIII, také z dílen Ubisoftu. Jako engine hry slouží LyN engine, který je použit i ve hrách "Rabbids Go Home" nebo "Beyond Good & Evil 2".  Hra byla vyvíjena od léta 2008. Později bylo potvrzeno, že hra bude využívat nové příslušenství Nintenda pro konzoli Wii a navíc bude Wii MotionPlus dodáván spolu s hrou. V květnu 2009 Ubisoft oznámil, že hra nebude obsahovat režim multiplayeru. Jason Vandenberghe, vedoucí produkce později vysvětlil, že hra má jistý potenciál pro hru více hráčů, ale že se nemohou vejít do výroby termínem a proto radši udělají pořádnou hru pro jednoho hráče, než kompromis z obou režimů.

Kritiky.

U zahraničních kritiků si Red Steel 2 vedl poměrně dobře, když na serveru Metacritic, který sumarizuje hodnocení desítek herních serverů, získal 80% a ze stran hráčů pak 8.8/10 bodů. Britský herní server IGN.com pak označil Red Steel 2 za nejlepší hru pro Wii vůbec. V České republice bylo hodnocení o něco vlažnější, což ukazuje server Hodnocení Her, který (obdobně jako Metacritics) shromažďuje a vyhodnocuje hodnocení z jednotlivých zdrojů. Red Steel 2 podle tohoto serveru těší průměru 74,5% ze strany odborných časopisů a serverů.

Red Steel 2 je videohra vydaná 26. března 2010 společností Ubisoft exkluzivně pro herní konzoli Wii vybavenou systémem Wii MotionPlus. Jde o žárn FPS při kterém hra spojuje westernové prostředí s asijskými prvky, zvláště bojovými uměními, jako nindžucu. Jde o nepřímého následovníka titulu Red Steel, avšak hry na sebe příběhem, ani provedením nenavazují. Titul se dočkal poměrně dobrého hodnocení v zahraničí (80%) a nadprůměru v tuzemsku (75,5%). V současnosti je již potvrzeno pokračování pod názvem Red Steel 3.

Red Steel 2 est un jeu vidéo de tir à la première personne sur Wii développé par Ubisoft Paris et édité par Ubisoft, sorti le aux États-Unis et le en Europe. "Red Steel", le premier opus, sorti fin 2006 faisait partie des premiers jeux de la Wii.


Charakteristika.

V unixových systémech se funkčnost procesu "init" odchýlila zvyklostí v původních systémech Unix a jeho BSD. Nejrozšířenější současné linuxové distribuce (v roce 2016) používají místo tradičního modelu s programem "init" nástroj systemd, launchd nebo Upstart (viz níže), které jsou řízeny událostmi. Stále však existují distribuce (například Slackware), které používají klasické BSD-like spouštěcí skripty. Existují i distribuce, které používají své vlastní verze spouštěcích skriptů (např. Gentoo Linux).  I když má proces "init" číslo jedna (PID=1), není obvykle v linuxových distribucích dopravdy prvním procesem, který je spuštěn. Při startu jsou nejprve spouštěny nástroje initrd (nověji initramfs), které zajišťují zavedení modulů (ovladačů) pro obsluhu úložných zařízení (např. SCSI řadič nebo ovladač síťové karty při bezdiskovém startu). Po jejich ukončení je však proces číslo jedna nahrazen procesem "init" (nebo např. systemd), protože jádro operačního systému předpokládá, že rodič všech procesů bude mít PID=1 (např. při adopci sirotků nebo při double-fork, který používají při svém vzniku démoni).

Research Unix-style.

init spouštěl inicializaci v shellu umístěném v codice_1. Neexistují zde žádné runlevely, jelikož codice_1 rozhoduje, které programy jsou initem spoustěny a řízeny. Největší výhodou takového systému je jeho jednoduchost a snadná úprava fungování initu. Nicméně je zde riziko, že nový software přidaný do systému bude vyžadovat změny již existujích souborů a hrozí, že se počítač nespustí správně či dokonce vůbec.

Runlevely.

Runlevely v System V popisují stavy počítače charakterizované běžícími procesy. Obvykle je 8 runlevelů – 0 až 6 a "S". Z těchto osmi jsou tři tzv. „rezervované“:  Kromě runlevelů 0, 1 a 6 každý Unix a Unix-like systém používá runlevely trochu jinak. Definice chování runlevelů se nachází typicky v /etc/inittab.

Výchozí Runlevely.

V linuxových distribucích vyvolá runlevel 5 víceuživatelské grafické prostředí podporující X Window System, většinou s X display managerem jako je například GDM nebo KDM. Avšak například operační systém Solaris má runlevel 5 vyhrazen pro vypnutí počítače.  Ve většině systémů lze zjistit runlevel příkazem codice_3 nebo příkazem codice_4.  Uživatel root může měnit runlevely pomocí příkazů codice_5 nebo codice_6.

Náhrady za init.

Jednou z hlavních příčin hledání náhrad za codice_6 je fakt, že spouští skripty sériově. To znamená, že následující skript může být spuštěn až po dokončení předchozího skriptu, což může mít následek prodlevy při startu systému. Toto zpoždění lze zkrátit pomocí SSD disků, ale neřeší příčinu.  Byly provedeny různé snahy nahradit tradiční codice_6 démony k řešení tohoto a dalších problémů, včetně:

Édouard Baldus (5. června 1813 – 22. prosince 1889) byl francouzský fotograf a průkopník fotografické techniky. Fotografoval krajinu, architekturu a železnici.

Édouard Denis Baldus, né le à Grünebach (Duché de Nassau) et mort le à Arcueil (Val-de-Marne), est un peintre et un photographe prussien naturalisé français en 1856.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 70 metrů v hustě osídlené a zemědělsky intenzivně využívané pobřežní nížině, nedaleko od úpatí kopcovitých oblasti v předhůří Judeje a Samařska. Jižně od vesnice protéká Nachal Ajalon.  Obec se nachází 19 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 19 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 35 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému a 3 kilometry východně od města Lod. Leží v silně urbanizovaném území, na jihovýchodním okraji aglomerace Tel Avivu. 6 kilometrů severozápadním směrem od mošavu se rozkládá Ben Gurionovo mezinárodní letiště. Ben Šemen obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Pouze ve městech Lod a Ramla ležících jihozápadně odtud je cca dvacetiprocentní menšina Arabů.  Ben Šemen je na dopravní síť napojen pomocí místní silnice číslo 443. Východně od mošavu probíhá severojižní dálnicí číslo 6 (takzvaná "Transizraelská dálnice"). Ta se poblíž vesnice kříží s dálnicí číslo 1 z Tel Avivu do Jeruzalému. Související dálniční křižovatka patří k nejfrekventovanějším dopravním uzlům v zemi. Jižně od vesnice probíhá rovněž nový úsek železniční trati vedoucí z aglomerace Tel Avivu do města Modi'in-Makabim-Re'ut.

Dějiny.

Ben Šemen byl založen v roce 1952. Vznikl vydělením od staršího komplexu zemědělské školy Ben Šemen (dnes mládežnická vesnice Ben Šemen), která již v 1. polovině 20. století byla jedním z hlavních školících center židovského agrárního osidlování Palestiny. Zakladateli mošavu Ben Šemen byla skupina Židů z Rumunska. V letech 1963–1991 byl Ben Šemen i sousední mošav Kerem Ben Šemen sloučeny do jedné obce, pak se opět osamostatnily.

Demografie.

Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ben Šemen Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 824 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 0,7 %.

init (z anglického initialization) je v informatice název programu v Unixu a unixových systémech, který je na počítači spuštěn jako první proces, a který následně spouští všechny ostatní procesy. Proces "init" je tak předek (ve smyslu rodič – potomek) všech dalších procesů, který má typické číslo procesu jedna (PID=1). Běží na pozadí jako démon, dokud není systém vypnut.

init (abréviation de initialisation) est le premier programme informatique exécuté sur les systèmes d'exploitation basés Unix. Il est exécuté comme un démon informatique et possède l'identifiant de processus (PID) 1. init est lancé par le noyau (kernel en anglais) et reste actif jusqu'à ce que le système soit éteint. Il est le parent direct ou indirect de tous les autres programmes lancés sur le système.


17. únor 1944.

Počátek útoku.

Ve čtvrtek 17. února 1944 za svítání odstartovalo ve vzdálenosti 90 mil severovýchodně od Truku 72 amerických stíhacích letounů. Ve vzdušných soubojích zničily 30 japonských letadel a dalších 40 rozstřílely na zemi. Na mateřské lodě se nevrátily pouze Hellcaty.  Poté dorazily na místo střemhlavé a torpédové bombardéry a vzaly si za cíl japonská letiště na ostrovech Moen, Param a Fefan a asi 50 obchodních lodí v laguně.

Počátek masakru konvoje 4215.

V 5:04 objevily torpédové bombardéry z letadlových lodí USS "Yorktown", USS "Intrepid", USS "Bunker Hill" a USS "Cowpens" skupinu japonských lodí ("konvoj 4215") snažících se uniknout na sever a zaútočily na ně. Jádrem svazu byl pomocný křižník "Akagi Maru" eskortovaný školním křižníkem "Katori", torpédoborci "Maikaze" a "Nowaki" a minolovným trawlerem "Šonan Maru č. 15" (355 BRT) do Jokosuky.  Na palubě "Akagi Maru" bylo kromě posádky i 617 uprchlíků. Při útoku byl křižník "Katori" těžce bombardován a zasažen i torpédem a "Maikaze" utrpěl menší poškození. "Akagi Maru" byl rovněž bombardován, ale neutrpěl větší poškození. Nejméně jeden letoun byl sestřelen. Další americké letecké útoky se už soustředily výhradně na něj. V 7:30 byly japonské lodě napadeny skupinou letadel z letadlových lodí "Yorktown", "Essex" a "Cabot". Ty zasáhly "Akagi Maru" jednou bombou do předního prostoru č. 2 a způsobily lodi těžké poškození. Během třetího leteckého útoku v 9:10 utrpěl pomocný křižník přímý zásah pumou, která pronikla do prostoru č. 5 na pravoboku, zapálila palivo v blízkých zásobnících a způsobila katastrofální požár. V 9:55 další bomba zasáhla prostor č. 5 na levoboku. Po tomto zásahu "Akagi Maru" ztratil chod a zůstal bezmocně driftovat ve vlnách. Požár se mezitím dostal ke skladištím střeliva a lodí otřáslo několik mohutných explozí. V 10:30 nařídil kapitán Kurosaki opustit loď. Většinu posádkyvzal na palubu školní křižník "Katori" (a později s ním klesla ke dnu) a bezvládnou loď potopily v 10:47 doprovodné lodě v severním příjezdu do laguny. Zahynulo 788 námořníků včetně velitele a 512 uprchlíků (později se zbytek svazu stal terčem útoku amerických hladinových lodí; viz dále).

Útok na vojenské lodě ve vodách atolu.

Dalšího úspěchu dosáhly letouny z letadlových lodí "Bunker Hill" a "Cowpens" 35 mil západně od Truku, kde napadly ve třech vlnách lehký křižník "Naka". První dvě vlny loď sice vůbec nezasáhly, ale při útoku třetí vlny byl "Naka" zasažen torpédem a následně pumou, po jejímž výbuchu se rozlomil na dvě části. Zahynulo na něm asi 240 členů posádky. 210 lidí včetně kapitána Sutezawy zachránily strážní čluny. Další letouny zasáhly torpédem do strojovny torpédoborec "Tačikaze", který se potopil zádí napřed v atolu Kuop, jež začíná asi 2 míle jižně od Truku. Počet přeživších není znám, ale ztráty posádky byly těžké. Piloti z letadlové lodi USS "Enterprise" zasáhli torpédem torpédoborec "Fumizuki", který ztratil chod a začal se pomalu nořit pod hladinu. Posádka bezvládnou loď opustila a remorkér se ji snažil odtáhnout, ale po několik hodinách musel veškeré pokusy vzdát. Poškozen byl i pomocný stíhač ponorek "č. 20".

Letadla proti transportním lodím.

Za svítání zaútočila část letadel z "Intrepid" na kotviště 4. flotily u východního pobřeží ostrova Dublon. První z letounů zasáhl bombou důstojnickou jídelnu na transportní lodi "Aikoku Maru" (ex pomocný křižník) a v krátkém sledu zasáhly loď další tři bomby. Na lodi se po zásahu začal rychle šířit požár. Během dalšího útoku asi v 8:30 zasáhl bombardér typu Grumman TBF Avenger leteckým torpédem příď "Aikoku Maru". V nákladovém prostoru č. 1 explodovala munice, naložená o den dříve. Na lodi bylo nacpáno v provizorních kajutách i 600 vojáků 1. obojživelné brigády. Obrovská exploze rozmetala celou přední část lodi až k můstku a zničila i útočící bombardér. Tlaková vlna z výbuchu v jednom momentu zabila stovky vojáků zdržujících se ve svých kajutách. Transportní loď se potopila během jediné minuty. Zahynula většina posádky včetně velitele a asi 945 námořníků a vojáků. Masakr přežilo pouze 86 lidí.  Avengerům z "Bunker Hill" se podařilo zasáhnout rovněž dopravní loď letadel "Fudžikawa Maru" (6 938 brt) u ostrova Eten, kam právě dopravila 30 bombardérů Nakadžima B6N. Posádce se ale podařilo loď udržet na hladině a vyložit ještě 250 tun nákladu.  V 9:00 zaútočily bombardéry z letadlové lodi "Yorktown" v doku u ostrova Fefan na transportní loď "Kijozumi Maru" (ex pomocný křižník), která byla už těžce poškozená po útoku americké ponorky z 1. ledna, a zasáhly ji torpédem. Asi ve 13:30 zasáhli piloti z "Enterprise" několika bombami lodní můstek a loď klesla ke dnu. Zahynulo 43 námořníků včetně velitele.  Ve 12:50 napadlo pět střemhlavých bombardérů Helldiver a torpédové bombardéry Avenger z "Bunker Hill" na kotvišti 6. flotily jihozápadně od ostrova Uman z větší části vyloženou transportní loď "Amagisan Maru" (7 620 brt) a zasáhlo ji jednou bombou a později dvěma torpédy před můstkem na pravoboku. Loď zachvátily plameny a hustý černý dým z vybuchujících sudů s leteckým benzínem. Po 15 minutách se "Amagisan Maru" začala potápět.

Japonská odveta.

Japonci dokázali vyslat proti TF 58 jen sedm torpédových letounů. Jeden z nich však těžce poškodil leteckým torpédem letadlovou loď "Intrepid", jež byla vyřazena ze služby na několik měsíců. Navíc zahynulo 11 námořníků a 17 dalších bylo zraněno.

Konec konvoje 4215.

Krátce po poledni uspořádala hon na několik japonských lodí, které se snažily uniknout severním směrem, operační skupina TG 50.9 složená z bitevních lodí "Iowa" a "New Jersey", letadlové lodi "Cowpens", těžkých křižníků "Minneapolis" a "New Orleans" a čtyř torpédoborců pod velením admirála Raymonda A. Spruance. Boj začal asi ve 13:00 ve vzdálenosti 40 mil severozápadně od atolu, když torpédoborec "Maikaze" vypálil ze vzdálenosti 7 000 yardů salvu torpéd, která neškodně proplula mezi oběma bitevními loděmi. Pak se "Maikaze" dostal do křížové palby těžkých křižníků "Minneapolis" a "New Orleans", začal hořet na zádi, kde pravděpodobně vybuchlo jedno skladiště střeliva, a ve 13:43 klesl s celou posádkou ke dnu. Bitevní loď "New Jersey" pak zničila pětipalcovou baterií na levoboku minolovného trawleru "Šonan Maru č. 15". Bitevní loď "Iowa" se mezitím zaměřila na zmrzačený školní křižník. "Katori" sice vypálil na Američany torpéda, ale žádné nezasáhlo (stejně neúspěšný byl i torpédový útok amerických torpédoborců). Po čtvrté salvě "Iowy" začal japonský křižník hořet, o 11 minut později se převrátil na levobok a zádí napřed se potopil. V místě, kde se "Katori" potopil, byla poté údajně zpozorována velká skupina trosečníků, avšak Američané nevylovili nikoho. Uniknout dokázal pouze torpédoborec "Nowaki", i když po něm obě bitevní lodě pálily do poslední chvíle těžké granáty. Později "Nowaki" dorazil do Jokosuky. Pak jedna z amerických lodí zpozorovala o něco jižněji další malou loď a k jejímu zničení byl určen torpédoborec USS "Burns", který stíhač ponorek "č. 24" brzy dohonil. Přestože japonská loď neměla v nerovném boji žádnou šanci, zahájila ihned palbu svým jediným třípalcovým dělem. Nakonec se rozstřílený "č. 24" zádí napřed v 16:55 potopil. Na hladině plavalo asi 50-75 Japonců, ale mnozí z nich zvolili raději smrt. "Burns" nakonec vzal na palubu kvůli identifikaci lodě jen 6 mužů.

18. února 1944.

Druhý útok na vojenské lodě ve vodách atolu.

V pátek 18. února 1944 americké palubní letouny opět útočily nemilosrdně na japonské cíle v atolu Truk a jeho okolí. Torpédoborec "Fumizuki", poškozený předchozího dne, se navzdory pomoci torpédoborce "Macukaze" a cílové lodi "Hakači" (obě lodě utrpěly během záchranné operace střední poškození od pum, jež dopadly v těsné blízkosti) stejně během noci potopil. Zahynulo 29 mužů, ale většinu posádky včetně velitele se podařilo dostat do bezpečí. Skupina letadel z "Yorktown" si vybrala jako cíl ze severu do laguny připlouvající torpédoborec "Oite", na jehož palubě byla i posádka lehkého křižníku "Agano", který torpédovala 16. února severně od atolu ponorka USS "Skate", a jeden Avenger ho zasáhl torpédem do středoboku těsně za můstek. "Oite" se okamžitě rozlomil a zmizel pod hladinou. Nikdo z 523 trosečníků zachráněných o 2 dny dříve nepřežil. S rozervanou lodí šlo ke dnu i 172 členů posádky včetně velitele. Zachránilo se jen asi 20 mužů. Další letouny potopily stíhač ponorek "č. 29". Přesný čas jeho potopení ale není znám.

Letadla opět proti transportům.

Střemhlavé bombardéry z letadlové lodě "Essex" zasáhly u ostrova Eten těžkou bombou transportní loď "Fudžikawa Maru", poškozenou už předchozího dne. Loď zachvátily plameny, ale nepřestávala pálit ze všech hlavní. Po tomto útoku se "Fudžikawa Maru" začala plnit vodou a pomalu se po zádi nořit pod hladinu. Ránu z milosti ji zasadily dva torpédové bombardéry z lehké letadlové lodi "Monterey", které zasáhly loď torpédem, jež explodovalo u středoboku na pravé straně trupu a střepiny zasáhly zadní část můstku. Následovala silná exploze a v 7:15 se loď v plamenech potopila.

Bilance ztrát.

Celkem potopily americké letouny při 30 náletech u Truku lehký křižník "Naka", pomocný křižník "Akagi Maru", torpédoborce "Tačikaze", "Oite" a "Fumizuki", 2 plovoucí základny ponorek ("Heian Maru" a "Rio de Janeiro Maru"), 2 stíhače ponorek, dopravní loď letadel "Fudžikawa Maru" a 2 ex pomocné křižníky ("Aikoku Maru" a "Kijozumi Maru"). Dále kleslo ke dnu 5 tankerů ("Fudžisan Maru", "Hanagawa Maru", "Hojó Maru", "Tonan Maru č. 3" a "Šinkoku Maru") a 19 transportních lodí ("Amagisan Maru", "Gosei Maru", "Hoki Maru", "Hokujó Maru", "Kenšó Maru", "Reijó Maru", "San Francisco Maru", "Sankisan Maru", "Seiko Maru", "Momogawa Maru", "Nagano Maru", "Nippo Maru", "Macutani Maru", "Unkai Maru č. 6", "Jamagiri Maru", "Jubae Maru", "Zuikai Maru", "Tacuha Maru" a "Taihó Maru"), které měly celkem 137 100 brt. Bylo zničeno 250 japonských letadel. Na paluby mateřských letadlových lodí se nevrátilo 25 amerických strojů.

Operace Hailstone byla série amerických leteckých a námořních útoků proti japonské základně na atolu Truk ve dnech 17.–18. února 1944.

Lopération "Hailstone" (en : "Torakku-tō Kūshū", litt. « Le raid aérien sur l'île de Truk ») est une attaque aéronavale massive lancée lors de la Seconde Guerre mondiale, les 17 et, par la marine américaine contre la base aéro-navale japonaise de Truk dans les îles Caroline, un territoire japonais d'avant-guerre.


Příběh.

Seriál se soustředí na rodinu Duncanových, kteří se snaží přizpůsobit svému čtvrtému dítěti Charlotte „Charlie“ Duncanové (Mia Talerico). Když se rodiče Amy (Leigh-Allyn Baker), zdravotní sestra a Bob (Eric Allan Kramer), deratizátor vrací zpátky do práce, žádají své tři starší děti — PJ (Jason Dolley), Teddy (Bridgit Mendler) a Gabe (Bradley Steven Perry) — o pomoc při hlídání své malé sestry. Současně se Teddy, PJ a Gabe snaží vypořádat se školou a typickými problémy v jejich životě.  Události každé epizody se stávají materiálem pro video deník, který Teddy dělá pro svou mladší sestru. Teddy doufá, že videa budou mladší sestře poskytovat užitečné rady až vyroste a Teddy se odstěhuje z domu. Na konci vždy Teddy (a nebo kdokoliv jiný z obsazení) řekne "„Hodně štěstí, Charlie“", nebo nějak jinak řečeno či myšleno jako přání hodně štěstí Charlie.  Během filmu Amy prozradila Teddy, poté ostatním, že čeká páté dítě, jak se mu snaží přizpůsobit už není zahrnuto do filmu, ale do následující třetí série. Ve třetí sérii Amy porodí chlapečka jménem Toby.

Vývoj a výroba.

Pilotní díl „Rande“ seriálu byla natočena v únoru 2009 v Sunset Bronson Studios (zde se také natáčel seriál "Hannah Montana"), následující rok se seriál dostal do televize. Seriál se natáčel v Sunset Bronson Studios v Los Angeles i přesto, že se děj seriálu odehrává v Denveru v Coloradu. Od druhé řady se seriál začal natáčet v Los Angeles Center Studios, společně se seriálem "Na parket!". Seriál pracoval podle týdenního plánu. Scénář nového dílu byl vydán v pondělí před čtením, poté ve středu následovala zkouška a konečný scénář byl vydán ve čtvrtek a v pátek se začal díl natáčet před živým publikem. Podle Mendlerové: "díly jsou někdy příliš velké nato, aby se natáčely před živým publikem, a tak se točí bez něho, většinou je součástí živé publikum.  "Hodně štěstí, Charlie" byl vytvořen Philipem Bakerem a Drewem Vaupenem, kteří spolu v televizní branži pracují již od 1993, počínaje "Správná Susan" až po "Sonny ve velkém světě". Pánové chtěli vytvořil seriál, který by apeloval na celou rodinu, než aby se zaměřil pouze na děti. Inspirací pro ně byly seriály jako "Plný dům" nebo "George Lopez", které pravidelně sledovalo i mladé publikum. „Chtěli jsme udělat show o rodině, přivést zpět rodinný sitcom o skutečné rodině, ne o čarodějích, o popové hvězdě či o někom v TV show,“ řekl Vaupen s odkazem na "Kouzelníky z Waverly", "Hannah Montanu" a "Sonny ve velkém světě".  Spisovatel a producent Dan Staley ("Na zdraví") se později připojil k seriálu jako výkonný producent. Šéf Disney Gary Marsh se k Staleymu vyjádřil: „Protože většina televizí opustila tradiční situační komedii, byl Disney schopný sehnat spoustu zkušených lidí za kameru včetně výkonného producenta Dana Staleyho...“

Název seriálu.

Obavy měl Disney Channel při výběru jména postav a názvu seriálu. „Chceš název, který říká a) je to sitcom, b) je to něco, co vás bude zajímat, na druhou stranu se také snažíme rozšířit značku Disney jinam než mezi holky,“ okomentoval Vaupen. Původní název měl být "Love, Teddy", fráze, kterou Teddy používá na konci video deníku. Nicméně, „"Love, Teddy" působil feminizovaně a téměř vylučoval chlapce,“ řekl Vaupen. „Také jsme nechtěli, aby název obsahoval slovo dítě, což by také vylučovalo část lidí.“ Duncanovic dítě se mělo původně jmenovat „Daisy,“ během vývoje se však producenti rozhodli změnit jméno na „Charlie,“ protože si mysleli, že díky úspěchu jména mezi chlapci, dokáže přilákat také chlapce.

Casting.

Obsazení muselo být vybráno, tak aby společně tvořilo chemii, která ukáže rodinnou dynamiku. Bonnet řekl Disney o Bridgit Mendlerové, do které byl téměř „zamilovaný,“ aby se ujala role Teddy Duncanové. „Má všechny atributy pro Disney hvězdu,“ řekl Bonnet. Mendlerová poprvé o seriálu slyšela v listopadu 2008. Po několika konkurzech a čtených zkouškách, se v lednu 2009 stala součástí obsazení. Medlerová a Jason Dolley, který hraje jejího staršího bratra PJ, hráli již v předchozích Disney seriálech a filmech, než se stali součástí "Hodně štěstí, Charlie"; Mendlerová se objevila ve vedlejší roli v seriálu "Kouzelníci z Waverly" a Dolley hrál v "Cory in the House" a v několika Disney televizních filmech. Také Eric Allan Kramer, vystupující jako otec Bob Duncan, a Leigh-Allyn Bakerová, hrající matku Amy Duncanovou, hostovali v předchozích projektech Disney Channelu. Kramer a Bakerová se objevili každý v jednom z dílů seriálu "Jmenuju se Earl" na televizi NBC. Oba spolu hráli v díle seriálu "Will a Grace" s názvem Sour Balls. Bakerová se nechala slyšet, že Disney „přemlouval, aby na chvíli ztvárnila mámu,“ ale ona se vždycky cítila být příliš mladá. „Mám trochu pocit, hele, víš co? Když jsem udělal tohle, budu už mít skutečně věk, jak všichni myslí, hrát tuhle roli.“ Bakerová byla v době konkurzu na roli sama v devátém měsíci těhotěnství.  Mia Talerico - Jak je to u většiny seriálu, které obsadili dětské herce, chtěli producenti "Hodně štěstí, Charlie" do role Charlie Duncanové obsadil dvojčata. Obsazení dvou dětí by totiž umožnilo pracovat více pracovních dní, aniž by se porušilo dětské pracovní právo, a také možnost nahrazení jednoho dítěte za druhé, při absenci jednoho z nich. Nicméně, tvůrci byli při hledání dvojčat neúspěšní a rozhodli se obsadil Miu Talerico. Marsh řekl, že při obsazení Talerico, která byla v době konkurzu stará teprve devět měsíců, bylo mnoho obav: „Je to jako létání bez sítě. Může mít špatný den a my nemůžeme natáčet, a to nás bude stát několik desítek tisíc dolarů. Naštěstí je to nejvíce poslušný herec, se kterým jsem, kdy pracoval.“

Recenze.

Premiéra seriálu získala pozitivní hodnocení. Robert Lloyd z "The Los Angeles Time" popsal seriál jako „profesionální sitcom od profesionálů sitcomů“ s účinnými vtipy a typickými sitcomovými charaktery a situacemi. Neal Justin ze "Star Tribune" uvedl: „těžká fraška, typický sitcomový smích" neměl žádné vyvážené kvality a nebylo to nic jiného než: sedativa na půl hodiny pro vaše jedenáctileté děti.“ Rob Owen z "Pittsburgh Post-Gazette" řekl, že "Hodně štěstí, Charlie" apeloval spíše na dospělé než na děti. „Rodiče viděli stejný druh seriálu jako ten, který dříve zpracovala ABC v TGIF slotu mnohem lépe,“ napsal Owen. Opak řekl Brian Lowry z "Variety": „Seriál byl překvapivým, osvěžujícím návratem TGIF od ABC, stejný styl situačních komedií.“ Také poznamenal, že seriál byl čilý a příjemně manipulovatelný.

Sledovanost.

Premiéru sledovala celkem 4,7 milionů diváků, což byla nejsledovanější premiéra mezi původními Disney Channel seriály od premiéry "Sladkého života na moři" v roce 2008 a nejlépe hodnocený seriál na kabelovce v daném týdnu.  Dne 24. června 2012 se stal díl „Slavný den“ nejsledovanějším dílem seriálu, když ho sledovalo 7,48 milionů diváků, překonal tak díl „Ve vzduchu je láska (Část 1),“ který sledovalo jen 7,24 milionů diváků. Díl nepřekonal ani odvysílaný speciál „Good Luck Jessie: NYC Christmas“, který sledovalo jen 5,8 milionů diváků.  Po ukončení seriálu zůstal nejsledovanějším dílem „Slavný den“ s 7,5 miliony diváků a nejméně sledovaným dílem je „Obvyklý podezřelý,“ který si nenechalo při premiéře ujít 1,9 milionů diváků.

Hudba.

Titulní písní seriálů je skladba „Hang in There Baby.“ „I'm Gonna Run to You,“ na které se také podílela Bridgit Mendlerová byla použita v televizním filmu "Hodně štěstí, Charlie: Film o velké cestě". Píseň „You're Something Beautiful“ zazněla v hodinovém speciálu třetí řady „Slavný den,“ a „My Song for You“ zazněla v prvním vánočním díle „Vánoce u Duncanů.“ První tři písně nazpívala sama herečka Bridgit Mendlerová, zatímco čtvrtou píseň z vánočního dílu nazpívala s Shanem Harperem jako duet.

Film.

"Hodně štěstí, Charlie: Film o velké cestě" také známý jako "Good Luck Charlie, It's Christmas" je vánoční film založený na seriálu. Film měl premiéru 2. prosince 2011 v Americe a 17. prosince 2011 v Česku. Film režíroval Arlene Sanford a scénář napsal Feoff Rodkey. Originální Disney Channel film sleduje rodinu Duncanových na cestě k Amyiným rodičům, kde plánují oslavit Vánoce.

Indická adaptace.

V Indii vznikla adaptace s názvem "Best of Luck Nikki", která měla na Disney Channel v Indii premiéru 3. dubna 2011. Seriál je založen na stejným principu jako "Hodně štěstí, Charlie" - díly mají stejný děj s menšími úpravami. Seriál můžeme považovat za indickou kopii "Hodně štěstí, Charlie". V roli Dolly Singhové (kopie Teddy Duncanové) vystupuje indická herečka Sheena Bajaj.

Vysílání.

Seriál se vysílá po celém světě na stanici Disney Channel. V Kanadě měl seriál premiéru 5. dubna 2010 a pokračoval 14. května 2010. V Austrálii a na Novém Zélandu se poprvé objevil 14. května 2010 a premiéru měl 23. července 2010. Ve Spojeném království a v Irsku se seriál představil 12. června 2010. Dne 14. srpna 2010 se seriál představil v Singapuru, Malajsii a na Filipínách.

Hodně štěstí, Charlie (v anglickém originále Good Luck Charlie) je americký televizní sitcom, který měl premiéru 4. dubna 2010 a skončil 16. února 2014 na americkém Disney Channel a od 5. června 2010 do 24. srpna 2014 na české mutaci. Seriál vytvořil Phil Baker a Drew Vaupen, kteří chtěli vytvořit sitcom, který by apeloval na celou rodinu a ne pouze na děti.

Bonne chance Charlie ("") est une série télévisée américaine en cent épisodes de 23 minutes créée par Phil Baker et Drew Vaupen, diffusée entre le et le sur. Un téléfilm tiré de la série a été diffusé le.


Život.

Arnold Geulincx se narodil v Antverpách v poměrně zámožné rodině Jana Geulincxe, městského posla zprostředkovávajícího poštovní spojení s Bruselem, a Marie Geulincxové, roz. Strickersové. V patnácti letech opustil rodné město a zapsal se na katolické univerzitě v Lovani, kde mj. navštěvoval přednášky karteziána Guillauma Philippa. Geulincx byl velmi nadějný student, v roce 1643 získal licenciát v teologii, přičemž skončil jako druhý nejlepší mezi 159 studenty. V prosinci 1646 nastoupil na místo odborného asistenta filosofie, v roce 1649 se potom stal řádným profesorem filosofie. 23. ledna 1658 přišel o místo, pravděpodobně kvůli svému kritickému postoji vůči scholastice, resp. kvůli svým sympatiím s jansenismem. Téhož roku se přestěhoval do kalvínského Leidenu, kde konvertoval ke kalvinismu, což byl krok, k němuž neměl příliš daleko, protože jak kalvinismus, tak jansenismus se zakládají na augustiniánských předpokladech. 17. září získal na Univerzitě v Leidenu akademický titul v oboru medicíny a brzy zde opět začal vyučovat filosofii a účastnit se nejrůznějších disputací. 8. prosince pak vstoupil do manželství se Susannou Strickersovou z Weertu. 20. listopadu 1669 bylo Geulincxovo jméno přečteno mezi oběťmi moru na inaugurační přednášce Abrahama Heydana s následující vzpomínkou: ""Dr. Geulincx, muž nadaný takovým géniem a výmluvností, že i když ho neochránila před bídou (která je sice matkou ctnostné mysli, ale také velkou nevýhodou, pokud ze zápasu s ní člověk nevyjde), budou jeho jméno a pověst zářit mezi nejvýznamnějšími filosofy a řečníky naší doby.""

Filosofie.

Geulincxova filosofie se od filosofie Descartovy zřetelně odlišuje svým eticko-náboženským zaměřením, jehož důsledkem je uznání lidské bezmocnosti a spolu s ní podřízení lidské vůle Bohu. V založení metafyzických principů však Geulincx zůstal Descartovi zavázán, třebaže dualismus matérie a ducha, který od něho přejal, pro něj zůstává nepochopitelným a nevyslovitelným mystériem.

Teorie poznání.

Zatímco Descartes se snažil ukázat, že věci jsou reprezentovány prostřednictvím idejí, Geulincx naopak tvrdil, že věci o sobě jsou nepoznatelné. K tomuto závěru došel na základě kritiky samotných předpokladů tehdejší racionalistické ontologie, která vycházela z aristotelsko-scholastické filosofie přírody, jejíž realismus připadal filosofovi naivní. Skutečné poznání věcí, které je přístupné jedině Bohu, je podle Geulincxe u člověka možné jen v omezené míře. V tomto ohledu filosof rozlišoval čtyři druhy vědění: 1) Vědění na základě vjemů; 2) Vědění na základě abstraktních pojmů; 3) Vědění na základě evidentního vhledu do povahy rozlehlosti a vědomí; 4) Vědění na základě vhledu do podmínek vytváření poznaného. První dva druhy využívající zkušenost a rozum pak označuje za subjektivní způsoby poznání, které podle něho nelze vykládat realisticky. Platnost soudů vyslovených prostřednictvím vhledu do podstaty myšlení, z nichž vychází metafyzika reflektující naše vědomí a závislost tohoto vědomí na něčem, co vědomí přesahuje, zejména na Bohu, ovšem podle Geulincxe zpochybnit nelze. Další složkou jeho teorie poznání je kritika vědeckých hypotéz, pro které stanovuje podmínku: kontingence, vyloučení empirických pojmů, objasnění pojmů teoretických a omezení hypotéz na dostačující předpoklady k vysvětlení daných fenoménů. S tímto tématem související kritiku racionalistického pojetí kauzality však detailněji nerozvedl.

Metafyzika.

Také při zakládání své metafyziky navázal Geulincx na Descartovu metodickou pochybnost, podle níž nahlížel všechna svá přesvědčení tak, jako by byla mylná. V otázce dualismu se pokusil (nekauzálně) vysvětlit nezpochybnitelnou provázanost mezi jistými fyzickými a psychickými procesy tím, že označil Boha za jedinou pravou příčinu zakládající řád psychofyzické souvislosti. S pomocí této okasionalistické hypotézy také dospěl k závěru, že Bůh je principem dění v materiální oblasti, protože každý pohyb musí být podle Geulincxe způsoben příčinou odlišnou od matérie, tj. příčinou nemateriální, jíž může být jen vědomé, svobodné (tj. autonomní) působení Boží. V důsledku těchto úvah filosof odmítl také kauzální teorii vnímání, neboť věci nevidíme proto, že by na vědomí působilo nějaké podráždění (což je vyloučeno díky bytostné odlišnosti materiálního podráždění a vědomého vjemu), nýbrž proto, že nám to umožňuje Bůh. Člověk vnímající materiální věci pak má být považován za největší ze všech Božích zázraků. Sporným místem Geulincxova řešení je ale to, že lidské tělo, které by jako něco materiálního nemělo být schopné vytvářet myšlenky, přesto jakožto nástroj Božího působení myslí. Vysvětlit tento paradox se již filosofovi nepodařilo.

Etika.

V centru Geulincxovy etiky je nauka o ctnosti jakožto "lásce k pravému rozumu", která je ovšem chápána jako láska racionální, nikoliv afektivní. Má-li obecný rozum, v němž mají vznikat morální normy, svůj základ v Bohu, pak je láska k rozumu nepřímo také láskou k Bohu. Filosof dále stanovuje formální morální princip, který zní: "Kde nic nezmůžeš, tam nemáš ani nic chtít", nebo také: "Nic se nemá dělat nadarmo". Slabinou jeho koncepce je snaha odvodit etiku výhradně ze sebepoznání, protože z vět o přirozenosti člověka se nedají dedukovat imperativy, které by např. člověku zabránily zrušit spojení těla a duše prostřednictvím sebevraždy. Jediným zdůvodněním, které Geulincx nabízí je to, že člověk má sám sebe cenit nízko a že se má zcela odevzdat Bohu, přičemž závislost na něm zdůrazňuje způsobem, který vede až k panteismu. Jako kardinální ctnosti potom označuje: píli, poslušnost, spravedlnost a pokoru.  Edice filosofického díla: "Opera philosophica". Ed, J. P. N. Land, Martinum Nijhoff: Haag, 1891-1893 (3 sv.)

Arnold Geulincx [chélinks] (31. ledna 1624, Antverpy – listopad 1669, Leiden) byl vlámsko-nizozemský filosof 17. století, jeden z následovníků Reného Descarta, který je vedle Malebranche považován za hlavního představitele okasionalismu.

Arnold Geulincx, né le à Anvers et mort de la peste en à Leyde, âgé de ans, est un philosophe belge.


Historie.

Zvonice byla postavena v gotickém slohu v letech 1472–1476 z pískovce s dřevěnou střechou s břidlicovou krytinou. V té době patřila i s okolními pozemky k majetku řádu Křižovníků s červenou hvězdou. V roce 1577 obdržela věž i hodiny. Ciferník zdobí po stranách barevné znaky Starého a Nového města a zemí Koruny české.  V roce 1648, v době obléhání Prahy Švédy, sloužila věž jako vojenská strážnice, přičemž byla pobořena švédskou dělostřelbou. K dalšímu dělostřeleckému poškození došlo v roce 1757, kdy po bitvě u Štěrbohol oblehla Prahu pruská vojska. V roce 1801 nevydržela její štíhlá gotická střecha nápor vichřice.  V letech 1876–1879 došlo k důkladné obnově a neogotické přestavbě věže podle návrhu architekta Josefa Mockera. Po rekonstrukci dosáhla věž výšky 65,7 m a stala se nejvyšší volně stojící zvonicí v Praze. Po rekonstrukci v 70. letech minulého století prodělala věž zatím poslední úpravy v roce 2001, kdy došlo k vestavbě nových pater a výtahu v jejích útrobách. V 10. patře byla vybudována vyhlídka na centrum města.

Zvony.

Nejstarším zvonem na Jindřišské věži je Maria, kterou v roce 1518 ulil zvonařský mistr Bartoloměj. Zvon váží 500 kg. Největší ze zdejších zvonů je Jindřich z roku 1680 (přelitý v roce 1804), jehož úctyhodná hmotnost činí 3350 kg. Poslední Dominik váží 1000 kg a v roce 1850 jej přelil zvonař Bellmann.

Současnost.

V současnosti je zvonice pronajata soukromé firmě Jindřišská věž s.r.o., která zde provozuje restauraci, vyhlídku a zvonkohru.  Přímo před věží se nachází tramvajová zastávka Pražské integrované dopravy Jindřišská.

Jindřišská věž je původní zvonice kostela svatého Jindřicha a svaté Kunhuty, nacházející se v prostoru mezi Jindřišskou ulicí a jihozápadním cípem Senovážného náměstí v Praze na Novém Městě. Dosahuje výšky 65,7 metrů a je tak nejvyšší volně stojící zvonicí v Praze.

La Tour Henri (en tchèque "Jindřišská věž") est un clocher-tour de la Nouvelle Ville de Prague de style gothique. La tour a une hauteur de 67,7 mètres et a été construite de 1472 à 1475.


Kariéra.

Začátky.

Kristína Peláková už od malička zpívala, hrála na klavír a tancovala. Vystudovala košickou konzervatoř. Po setkání s producentem Martinem Kavuličem a vydavatelstvím H.o.M.E. production začala aktivně zpívat. První singl „Som tvoja“ vyšel ve spolupráci s raperem Opakem, který je členem její oblíbené bratislavské skupiny A.M.O. na jaře 2007. Roku 2008 přezpívala píseň od Beáty Dubasové „Vráť mi tie hviezdy,“ díky čemuž se na Slovensku dostala do širšího povědomí. Píseň se stala jednou z nejúspěšnějších slovenských skladeb roku 2008.

... ešte váham.

Dne 11. listopadu 2008 vydala své debutové album... ešte váham, které obsahuje 11 kompozic a dva remixy. Na album se nachází také píseň „Som tvoja“, kterou natočila v roce 2006. Na desce se nacházejí jak multimediální stopy, tak i 3 videoklipy k singlům „Som tvoja“, „Vráť mi tie hviezdy 08“ a „Zmrzlina“, ke kterému si přizvala českou zpěvačku Victoriu.

Eurovision Song Contest 2010.

Slovenská zpěvačka se zúčastnila do pěvecké soutěže Eurovision Song Contest 2010 se skladbou „Horehronie“. Autorem textu je Kamil Peteraj. Se skladbou zvítězila v pátém čtvrtfinále s počtem 36,7 % hlasů a také vyhrála první semifinále s počtem 31,2 %. Od poroty obdržela nejvyšší bodové hodnocení, a to 12 bodů. Dne 28. února 2010 se zúčastnila národního finále, kde nakonec získala stejný počet bodů jako druhá Mista se skladbou „Emotions“, ale díky většímu počtu hlasů od diváků zvítězila a reprezentovala Slovensko na mezinárodní soutěži v Norsku, která se konala 25. až 29. května 2010.  V Oslu vystoupila 25. května 2010 v prvním semifinále, kde i přes to, že byla považována za jednu z favoritek, skončila až na 16. místě s 24 body, a proto nepostoupila do finále mezinárodní soutěže.

Na slnečnej strane světa.

V roce 2011 nazpívala oficiální hymnu Mistrovství světa v ledním hokeji 2011 „Life is a game“ s textem a hudbou Martina Kavuliče. Zprávy o připravovaném třetím albu se objevovaly už v polovině roku 2011. Dne 2. února 2012 měl premiéru její nový singl „Ovoňaj ma ako ružu”, který byl předzvěstí nového alba zpěvačky. Pilotní singl z alba pod názvem „Jabĺčko“ vyšel 10. dubna 2012 a umístil se na 13. místě ve slovenském éteru, skladba rotovala i v rádiích v České republice. Album oficiálně vyšlo 25. června 2012 a skládá se z 16 skladeb a třech bonusů v podobě remixů. S nahráváním se započalo v březnu 2011 a poslední úpravy byly dokončeny na konci května 2012. Nahrávání probíhal ve studiu v Košicích a Bratislavě.  Kristína pro server hudba.sk uvedla: Třetím promo singlem z alba "Na slnečnej strane sveta" byla píseň „Viem lebo viem”, která se nese ve stylu reggae. Kompozici znovu otextoval básník a textař Kamil Peteraj, hudbu složil skladatel a producent Martin Kavulič a dvě skladby vytvořil i jeho mladší bratr Marián Kavulič. Zpěvačka experimentuje s mnohými hudebními nástroji, na albu se objevil smyčcový orchestr, klasická i ústní harmonika, živý i elektronický cimbál a buzuki. Křest alba Na slnečnej strane světa se uskutečnil 27. července v pražském Bontonland Megastore a bylo pokřtěno zpěvákem Vašem Patejdlem. Slovenská zpěvačka si na akci převzala také platinovou desku za prodej předcházejícího alba V sieti ťa mám v České republice.

Tie naj.

Deska „Na slnečnej strane sveta” debutovala na 4. místě na seznamu nejprodávanějších alb v České republice. Dne 25. října zpěvačka zahájila turné s titulem Horehronie Tour 2012. Za celý rok odzpívala celkem 107 koncertů v České republice a na Slovensku.  Dne 7. dubna 2013 měla premiéru skladba „Život je vždy fajn”, kterou produkoval oxfordský student a český producent JAY BECK. Dne 28. června byla jako další promo singl z Na slnečnej strane světa vybrána kompozice „Odpúšťam“. Dne 5. srpna byl zveřejněn singl umělce Sqeepo s názvem „Flash”, v němž jako host vystoupila právě Kristína. Píseň byla umístěna na desku "Flash – EP", která byla prezentována 5. srpna 2013. Na albu se nachýzí také akustická verze písně „Flash”.  Dne 26. srpna se uskutěčnila premiéra singlu „Rozchodový Reggaeton”. Videoklip k singlu byl nahrán v České republice a Nizozemsku. Premiéra alba se uskutěčnila 22. října 2013 na stránkách Cas.sk. Po celý rok 2013 odprezentovala 117 koncertů v České republice a na Slovensku.  Dne 5. ledna 2014 rok vydala svůj nový singl s názvem „Letím v duši“ a dne 8. dubna vydala další singl „Obyčajná žena“. Dne 7. září měl premiéru videoklip k singlu „Navždy“, který byl natočen v České republice a na Slovensko. Dne 3. listopadu mělo premiéru kompilační album "Tie naj", které obsahovalo její největší hity z jejích prvních třech studiových alb. Album debutovalo na 33. místě v žebříčku bestsellerů v České republice.  V roce 2015 si zahrála po boku Ondřeje Vetchého ve filmu "Život je život", ke kterému nazpívala úvodní píseň.

Diskografie.

Hlavní článek: Diskografie Kristíny

Kristína Peláková, známější pod uměleckými jmény Kristína a Kristina (* 20. srpna 1987 Svidník, Československo), je slovenská zpěvačka, která mimo jiné reprezentovala Slovensko na pěvecké soutěži Eurovision Song Contest 2010.

Kristína Peláková ou simplement Kristína est une chanteuse slovaque née le, à Svidník (Slovaquie). Étoile montante de la chanson slovaque, elle est surtout connue pour avoir représenté la Slovaquie au Concours Eurovision de la chanson en 2010 avec le titre "Horehronie".


Podoba Jordanova tvaru.

Matice formula_6v Jordanově tvaru je blokově diagonální taková, že:  formula_7  kde formula_8, tzv. "Jordanův blok vlastního čísla formula_9 dimenze formula_10", je horní troúhelníková matice ve tvaru:  formula_11  Matice v Jordanově tvaru má tedy na diagonále obecná komplexní čísla, těsně nad diagonálou 1 nebo 0 a všude jinde nuly.  "Pozn.: Nuly v maticovém zápisu Jordanova tvaru zpravidla vynecháváme, jinak by se zápis stal nepřehledným. Automaticky můžete předpokládat, že všechna prázdná místa v maticích budou vyplněna nulami."

Příklad 1.

Následující matice je v Jordanově tvaru:  Skládá ze tří Jordanových bloků formula_13 velikosti 2×2, 1×1 a 3×3 odpovídajících (ne nutně různým) vlastním číslům 5, 8 a 8.

Příklad 2.

Jakákoliv n×n diagonální matice formula_14je v Jordanově tvaru: má n bloků formula_15o rozměru 1×1.

Souvislost s vlastními čísly.

Jordanova forma má úzký vztah k algebraické a geometrické násobnosti vlastních čísel. Připomeňme si stručně tyto pojmy:  Z těchto definic je zřejmé, že Jordanův blok formula_28 má vlastní číslo formula_9 s algebraickou násobností formula_10 a geometrickou násobností 1. Lze ukázat, že se násobnosti bloků v Jordanově tvaru sčítají, matice s vlastním číslem formula_9 s algebraickou násobností formula_32 a geometrickou násobností formula_33 bude tedy mít pro toto vlastní číslo formula_33 Jordanových bloků, jejichž součet dimenzí bude formula_32.  Vlastní číslo s algebraickou násobností 1 se nazývá jednoduché. Vlastní číslo, které není jednoduché, se nazývá násobné.  Jordanův kanonický tvar je jednoznačný, až na uspořádání jednotlivých Jordanových bloků na diagonále. Matice formula_1, jejíž Jordanův kanonický tvar formula_2

Vlastnosti.

Každá matice formula_40 je podobná matici s J jordanovou normální formou. Tj. existuje matice přechodu mezi bázemi P tak, že PA = JP. Jelikož jordanova matice je trojúhelníková, její vlastní čísla jsou na diagonále, a jelikož A a J jsou podobné, jejich vlastní čísla jsou stejná.

Příklad Jordanova rozkladu a funkce matice.

Demonstrujme si Jordanův rozklad na jednoduchém příkladu. Máme rozložit matici  Nejprve určíme vlastní čísla této matice, například pomocí determinantu  Dostáváme  Nalezli jsme tedy vlastní číslo formula_44 s algebraickou násobností 2.  Vlastní vektory odpovídající tomuto vlastnímu číslu jsou všechna nenulová řešení formula_45 homogenní soustavy formula_46. Zřejmě  a jedním z hledaných řešení je například vektor formula_48. Všimněme si, že matice formula_49 má hodnost jedna a dimenze jejího jádra (nulového prostoru) je také jedna. Žádný jiný "lineárně nezávislý" vlastní vektor matice formula_1 nemá. Vlastní číslo má geometrickou násobnost jedna.  Pro výpočet Jordanova rozkladu musíme sestavit matici formula_51. Jejím prvním sloupcem bude právě vlastní vektor formula_52, druhým sloupcem formula_53 bude tzv. zobecněný vlastní vektor, pro který v tomto případě platí  Snadno se přesvědčíme, že formula_55. Zadanou matici nyní můžeme zapsat pomocí Jordanova rozkladu  kde prostřední matice je Jordanův kanonický tvar matice formula_1. Obsahuje jediný Jordanovův blok velikosti 2.

Jordanova normální forma (často též "Jordanův kanonický tvar") je v lineární algebře zvláštní tvar čtvercové matice užitečný mimo jiné při výpočtu maticových funkcí defektních matic. Matice v Jordanově tvaru je blokově diagonální a na diagonále má tzv. "Jordanovy bloky" (nazývané též "Jordanovy buňky"), což je speciální typ horní trojúhelníkové matice.

La réduction de Jordan est la traduction matricielle de la réduction des endomorphismes introduite par Camille Jordan. Cette réduction est tellement employée, en particulier en analyse pour la résolution d'équations différentielles ou pour déterminer le terme général de certaines suites récurrentes, qu'on la nomme parfois « jordanisation des endomorphismes ».


Věci nikoho v českém právu.

Rakouský Všeobecný zákoník občanský z roku 1811 v ustanovení § 354 mezi vlastnickými právy jmenoval i právo věc opustit, tedy bez výhrady se vzdát vlastnictví. Opuštěná movitá věc se stala věcí ničí, u nemovitostí byla právní úprava složitější a její výklad a praxe nejednotné v otázce, zda je k účinku opuštění nutný výmaz vlastnického práva "extabulační listinou".  Občanský zákoník z roku 1950 (účinný od 1. ledna 1951 do 31. března 1964) v ustanovení § 132 odst. l upravoval opuštění věci jako jeden ze způsobů pozbytí vlastnictví. Vylučoval však opuštění u věcí, které nebylo možno zcizit. Opuštěné věci nepatrné hodnoty mohl nabýt každý, ostatní propadly i bez dalšího soudního nebo správního rozhodnutí státu.  Občanský zákoník č. 40/1964 Sb. s účinností od 1. dubna 1964 zrušil výjimku pro věci nepatrné hodnoty, takže všechny věci opuštěné připadaly podle později zrušeného § 453 odst. 2 státu a žádná věc se již opuštěním nemohla stát věcí ničí. Novela č. 509/1991 Sb. § 453 vypustila, čímž i termín opuštěná věc z občanského zákoníku zmizel; nepřímá úprava je v § 135, o nálezech, a v § 123, o obsahu vlastnického práva, kde lze opuštění zahrnout pod právo s věcí nakládat. Dnešní české právo tak, na rozdíl od práva římského, explicitně nezavádí pojem věci ničí ani opuštění věci – každý pozemek má vlastníka, fakticky opuštěná věc propadá obci, pokud není vlastník zjištěn ani se o ni nepřihlásí. § 135 občanského zákoníku zmiňuje ztracenou věc a věc skrytou, jejíž vlastník není znám. Podle některých právních názorů opuštění věci je zahrnuto v právu s věcí nakládat a je právně přípustné i přesto, že není výslovně upraveno, a ani v případě nemovitosti pro takový jednostranný úkon na rozdíl od převodu nemovitosti není vyžadována písemná forma, může k ní tedy dojít i mlčky provedeným právním úkonem. U movité věci lze za opuštění považovat takové odložení nebo odhození věci, u kterého je zřejmé, že nejde o pouhé uložení věci, kterou vlastník nemíní po kratší nebo delší dobu užívat. Právo na opuštění věci však může kolidovat se zákonem o odpadech a s povinnostmi, kterými tento zákon vlastníky zavazuje, protože prostým opuštěním věci a jejím přenecháním státu by se dosavadní vlastník zprostil povinnosti věc řádným způsobem zlikvidovat a náklady na ekologickou likvidaci by tak přenesl na stát; absenci právní úpravy opuštění věci je proto možno považovat za mezeru v českém právním řádu. U fakticky opuštěné, odhozené či zanedbané věci je obtížné právně posoudit, kdy jde skutečně o konkludentní právní úkon vlastníka; socialistický stát zpravidla považoval za opuštěné nemovitosti osob, které ilegálně emigrovaly, ale v některých případech, kdy vlastník nemovitost pronajal či svěřil někomu do opatrování, soudy rozhodly, že opuštěna nebyla.  V postavení částečně obdobném věci ničí jsou v českém právu volně žijící živočichové, volně rostoucí rostliny a některé další přírodní zdroje, z nichž některé si lze v zákonných mezích přisvojit lovem, rybolovem, sběrem (například klestí a lesní plody) atd. Podle rozsudku z roku 2006 se v roce 2003 podle tehdejšího rybářského zákona z roku 1963 považovaly ryby v tekoucích vodách za věc ničí i tehdy, když byly vysazeny rybářskou organizací, která má v revíru rybářské právo, a jejím vlastnictvím se mohly stát až vylovením, zatímco ryby v uzavřených vodách mohou mít vlastníka již ve vodě (dnes podle zákona o rybníkářství č. 99/2004 Sb.). Úhyn ryb v tekoucích vodách tak může být odškodněn jako ušlý zisk nebo zbytečně vynaložené náklady, nikoliv jako škoda na majetku. tento názor po dovolání rybářského svazu potvrdil i Nejvyšší soud České republiky.  Specifický právní spor o práva k zanedbaným nemovitostem se týká squattingu, kdy zanedbání vlastnických závazků ze strany vlastníka, popřípadě nezájem nemovitost řádně užívat, bývají squattery vykládány jako faktické opuštění věci. Vila Milada navíc byla v té době vymazána z restříku nemovitostí a neměla popisné ani evidenční číslo, což bylo možné vykládat tak, že jde o věc bez vlastníka přičemž v českém právu v té době neplatila (a dosud neplatí) vyvratitelná právní domněnka, že vlastník pozemku je i vlastníkem stavby, a teprve po vyhrocení sporu se squattery se stát o vlastnictví přihlásil a byl jako vlastník zapsán, což teprve umožnilo razantní silový zásah.  Ve specifickém právním postavení je v českém právním řádu lidské tělo (jak živého, tak zemřelého člověka) a části těla, o kterých zákony nepíší jako o předmětu vlastnictví, ale upravují práva a povinnosti k nim speciálním způsobem, podle nějž má člověk ke svému tělu a jeho částem právní vztah, který se jen v některých rysech podobá právu vlastnickému. Explicitně není stanoveno právo vlastní tělo užívat, které je nevysloveně považováno za přirozené, právo o svém těle rozhodovat je některými zákony značně omezeno a některé zákony stanoví i závazky v péči o zdraví a jeho ochranu. Tělo zemřelého nebývá přímo zmiňováno jako předmět dědictví, nakládání s ním upravuje speciální zákon o pohřebnictví.  Pro věci, které nejsou způsobilé být vlastnictvím nebo jejichž vlastnictví je nepřevoditelné, římské právo používalo termín res extra commercium.

Území nikoho.

Latinsky: "terra nullius". Území Země je v moderní době již rozděleno mezi státy, takže ve smyslu moderního práva zde již není možné obsadit území, které dosud nepatřilo nikomu. Mezinárodní vody (moře a oceány) jsou chráněny mezinárodním právem, které nepřipouští, aby k nim někdo nabyl vlastnictví. Rovněž kosmický prostor a tělesa jsou podle mezinárodního práva považovány za „res nullius“ či „res communis“.  Ve většině států jsou vlastnická práva k půdě tradičně podle feudálního vzoru interpretována jako postoupení státního práva k půdě soukromým osobám, avšak moderní pojetí právního státu i právní subjektivity fyzických osob se může s tímto pojetím a některými mezinárodními smlouvami, zejména staršími, dostávat do kolize.  Americká firma The Lunar Embassy se sídlem v Nevadě si však podle Homestead Act z roku 1862, původně určeného pro osídlování západní Ameriky a později pro Aljašku, u katastrálního úřadu v San Franciscu zaregistrovala vlastnictví celého povrchu Měsíce, 22. listopadu 1980 vyhlásila Den Měsíční nezávislosti a od 80. let 20. století prodává pozemky na Měsíci a pak i na dalších kosmických tělesech a poskytuje licenci k tomuto prodeji i dalším tzv. lunárním ambasádám v dalších zemích. Vyhlásila Lunární ústavu, která vychází z principu dvojího občanství, a roku 1999 vyhlásil Lunární republiku. Lunární ambasáda vysvětluje svá vlastnická práva tím, že Pakt o Měsíci a jiných nebeských tělesech (Kosmická smlouva) z roku 1967 zavazuje pouze signatářské státy (státy OSN), že si nebudou na kosmických tělesech činit nároky na vlastnictví půdy, ale tato dohoda nezavazuje a neomezuje soukromé fyzické a právnické osoby. Pakt o Měsíci, navržený OSN v roce 1984, který měl vyloučit využití mimozemských zdrojů jakýmkoliv subjektem, však při hlasování podpořilo jen 6 zemí ze 185, takže většina zemí jej nepodepsala. Dennis Hope v roce 1980 jako první požádal příslušné úřady státu Kalifornie o registraci vlastnického práva a bylo mu vyhověno a vydány příslušné listiny. Tuto skutečnost oznámil vládám USA, Číny a SSSR, i OSN, na radu právníků ještě tři roky počkal a poté začal s prodejem pozemků, které si koupily i osobnosti jako Ronald Reagan a Jimmy Carter.

Souvislosti.

Přisvojení (okupaci) se podobá též institut vydržení (usucapio). Oprávněný držitel věci se stává podle § 134 občanského zákoníku č. 40/1964 Sb. vlastníkem movité věci, má-li ji v nepřetržité držbě tři roky, a nemovité věci, má-li ji v nepřetržité držbě deset let, pokud jde o věci, které mohou být předmětem vlastnictví a zákon nevylučuje držitele takového druhu věci jako vlastníka (tedy nejde například o věc, kterou může vlastnit jen stát). Institut vydržení se však týká věcí, které mají vlastníka, avšak odlišného od držitele, nikoliv věci ničí, u níž vydržecí lhůta neběží a která se vlastníkem okupanta stává ihned.  Pojmu věci ničí je částečně obdobné i právo obecného užívání, které zaručuje každému možnost běžnými způsoby užívat krajinu, les, pozemní komunikace, povrchové vody atd., a to v některých případech i tehdy, mají-li veřejného nebo soukromého vlastníka, a činí z nich tak omezením vlastnických práv do určité míry společnou věc, kterou si však není možné přisvojit. V některých právních a společenských systémech některé druhy statků (například krajinné prvky) nemohou mít vlastníka, avšak není možno si je přisvojit – jsou tedy zároveň věcí ničí i věcí společnou (res omnium communis).

Věc nikoho či věc ničí ("res nullius") je historický právní status a termín pro věc, která nemá vlastníka a není předmětem vlastnictví. Pokud taková věc je způsobilá mít vlastníka, může se jím stát ten, kdo si věc přisvojí (přisvojení se nazývá též okupace) například poté, co ji nalezne, nebo je-li prvním zájemcem o její vlastnění. Věcí nikoho se v některých právních systémech může věc stát opuštěním (derelikcí).

À comparer avec : Cas particulier de "res nullius" : Cas particulier de "res nullius" : Cas particulier de "res nullius" :


Program 1939, 1941 a modifikovaný 1942.

Program výstavby loďstva z roku 1939 počítal s postavením posledních čtyř jednotek předchozí třídy "Kageró" a jedenácti jednotek nové třídy "Júgumo", které obdržely trupová čísla 116 až 124, 126 a 127. Někdy je do této první série třídy "Júgumo" počítán i torpédoborec "Akigumo" (trupové číslo 115). Ten ale patřil ještě do předchozí třídy "Kageró", o čemž svědčí například i použití starších dělových věží typu C, místo novějších typu D. Program z roku 1939 byl jediný, který se u třídy "Júgumo" podařilo realizovat celý v původním rozsahu.  Podle programu z roku 1941 mělo být postaveno dalších šestnáct jednotek, někdy též označovaných jako podtřída "Hamanami". Realizováno ale bylo pouze prvních osm jednotek trupových čísel 340 až 347. Zbývajících osm jednotek (trupová čísla 348 až 355) bylo zrušeno ještě před položením kýlu. Rovněž byla zrušena plánovaná stavba osmi jednotek třetí série (trupová čísla 5041 až 5048) podle modifikovaného programu z roku 1942.

Konstrukce.

Třída "Júgumo" vycházela z předchozí třídy "Kageró". Lišila se od ní standardním výtlakem navýšeným o 44 tun a prodloužením trupu na vodorysce o 0,8 metru. Dále se nepatrně lišily ve tvaru přední nástavby a předního stěžně.

Pohon.

Pohonná soustava byla převzata z předchozí třídy "Kageró" a sestávala ze dvou sestav parních turbín "Kanpon" o výkonu po 26 000 k (15 445,5 kW) při 380 otáčkách lodního šroubu za minutu.  Přehřátou páru pro turbíny generovaly tři vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki".  Přední komín byl mohutnější a odváděl spaliny z předních dvou kotlů. Zadní komín odváděl spaliny pouze ze zadního kotle.

Výzbroj.

Hlavňová i torpédová výzbroj zůstaly zachovány, jako u třídy "Kageró", ale změnila se lafetace 127mm děl. Nově se tyto kanóny montovaly do dělových věží typu D, které umožňovaly elevaci až 75 ° oproti 55 ° u dělových věží typu C použitými u předchozích tříd. Díky této změně měly jednotky třídy "Júgumo" lepší protiletadlovou obranu. Jedna dvouhlavňová věž byla – již tradičně – umístěna na přední palubě před můstkem, druhá na zadní nástavbě a třetí na palubě za zadní nástavbou.  Torpéda byla odpalována ze dvou otočných zakrytovaných čtyřhlavňových 610mm torpédometů typu 92 model 4, které byly otáčeny motorem na stlačený vzduch. Přední torpédomet se nacházel na nástavbě mezi komíny, přičemž po stranách předního komínu se nacházely zásobníky po dvou rezervních torpédech. Zadní torpédomet se nacházel na palubě za zadním komínem a jeho zásobník se čtyřmi náhradními torpédy se nacházel nalevo od podélné osy plavidla a zadní nástavby. Oba torpédomety byly zakrytované.  V původní konfiguraci nesly první jednotky třídy "Júgumo" pouze dva dvouhlavňové 25mm kanóny typu 96, které byly umístěny na platformě u zadního komínu.

Pozdější modifikace.

Během války byla u přežívajících, či nově stavěných jednotek posilována protiletadlová výzbroj a došlo k instalaci radarů. 25mm kanóny byly montovány v jedno–, dvou– a trojhlavňovém uspořádání a jejich počet stoupl až na 28 hlavní. Některé jednotky přišly o jeden ze zásobníků torpéd, aby se uvolnilo místo pro další protiletadlovou výzbroj, ale na rozdíl od torpédoborců předchozích tříd žádná z jednotek třídy "Júgumo" nepřišla o svoji zadní 127mm věž č. 2 ve prospěch dalších 25mm kompletů.  Jednotky mohly nést přehledový radar "13-gó" pro sledování vzdušných cílů a přehledový radar "22-gó" proti vzdušným i hladinovým cílům. Fotografie torpédoborců "Asašimo" (), "Hamanami" (), "Hajanami" (), "Hajašimo" () a "Kijóšimo" () – všechno se jedná o fotografie stavu těsně po dokončení – ukazují pouze instalaci radaru "22-gó" na předním stěžni.

Jednotky třídy "Júgumo".

Druhá série podle programu z roku 1941.

Dokončené jednotky: Vedle těchto osmi dokončených jednotek měla druhá série zahrnovat ještě dalších osm jednotek, jejichž stavba ale byla zrušena 11. srpna 1943 ještě před položením kýlů. Mělo se jednat o tyto jednotky:

Třetí modifikovaná série podle programu z roku 1942.

Osm jednotek třetí série bylo zrušeno 11. srpna 1943 ještě před zahájením stavby. Mělo se jednat o tyto jednotky:

Třída "Júgumo" (: "Júgumo-gata") sestávala z 19 „torpédoborců první třídy“ ( "Ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1940 až 1944 a bojujících ve druhé světové válce. Císařské námořnictvo jednotky této třídy (a třídy "Kageró") označovalo jako torpédoborce typu A ( "Kó-gata kučikukan"). Navazovaly na předchozí třídu "Kageró", od které se odlišovaly lafetací 127mm kanónů typu 3. roku do dělových věží typu D s elevací až 75 °.

La est une classe de 19 destroyers de 1 classe de la Marine impériale japonaise mise en service durant la Seconde Guerre mondiale. Elle avait aussi le nom de selon leur nom de plan.


Postoj Izraele.

Izrael jako důvod blokády uvádí snahu zajistit vlastní bezpečnost a domnívá se, že blokádou dosáhne omezení raketových útoků na svá města a vyzbrojování Hamásu. Egypt tvrdí, že zrušení blokády by bylo považováno za uznání legitimity Hámasu, oslabilo by legitimitu Palestinské autonomie a posvětilo odloučení Pásma Gazy od Západního břehu Jordánu.

Blokáda a přístup humanitární pomoci.

Izrael nepovoluje přímý přísun humanitární pomoci, veškerá pomoc musí projít jeho kontrolou. Rada bezpečnosti OSN vydala 8. ledna 2009 v době války v Gaze ohledně přísunu humanitární pomoci do pásma Gazy rezoluci Rady bezpečnosti OSN č. 1860, která mj. vyzývá k umožnění přísunu potravin, pohonných hmot a zdravotního ošetření do Gazy. Izrael, coby člen OSN podle článku 25 oficiálně svazován, nicméně tuto rezoluci ignoroval.  31. května 2010 podnikl útok proti tzv. Flotile svobody, která vezla zdravotnický, stavební a další potřebný materiál. Flotila lodí se pokusila prorazit blokádu Pásma Gazy a odmítla nabízenou možnost vyložit humanitární náklad v přístavech Izraele či Egypta. Při tomto zásahu zemřelo devět aktivistů a přibližně šedesát jich bylo zraněno, oproti 10 izraelským zraněným vojákům. Proti tomuto napadení konvoje se v celém světě zvedla silná vlna kritiky.  4. června 2010 napsal izraelský deník "Haaretz": „Strategie blokády Gazy selhala. Místo aby trval na pokračování této neúspěšné politiky, Netanjahu by to měl uznat a zpracovat strategii jejího ukončení.“ Izraelský premiér, nicméně, doposud na postoji Izraele k přijímání humanitární pomoci do Pásma Gazy trvá.

Snaha o prolomení blokády s humanitární pomocí.

Prolomit blokádu a dovést do Pásma Gazy po moři humanitární pomoc (popř. i tzv. lidské zdroje) se snaží za tímto účelem založená koalice organizací a aktivistů za lidská práva, nazvaná "Hnutí za svobodnou Gazu" ("Free Gaza Movement"). První plavbu s humanitární pomocí hnutí uskutečnilo v srpnu 2008. První dvě plavby byly úspěšné a dosáhly svého cíle, u ostatních se lodě nebo konvoje dostaly do střetu s izraelským vojenským námořnictvem. Při útoku z konce května a začátku června došlo ke ztrátám na životech.

Blokáda Pásma Gazy je provozována společně Izraelem a Egyptem od června 2007, kdy vlády v Pásmu Gazy ujalo hnutí Hamás, které předtím v roce 2006 vyhrálo volby a následně vytlačilo Fatah.

Le blocus de la bande de Gaza désigne le plus récent blocus de la bande de Gaza imposé par Israël et par l'Égypte depuis sa prise de contrôle par le Hamas en. Le, à la suite d'une lutte de pouvoir entre le Hamas et le Fatah, le Hamas, qui a remporté les élections législatives de, gouverne la bande de Gaza, évinçant totalement le Fatah du territoire.


Mighty Ducks of Anaheim.

Mighty Ducks of Anaheim si vybral Kariyu jako svojí historicky první volbu v draftu v roce 1993. Následující sezonu ještě Kariya nastupoval v univerzitní soutěži za Maine a také hrál a za kanadskou reprezentaci. V NHL si odbyl premiéru ve zkrácené sezoně 1994/95. V průběhu sezony 1995/96 přišel do mužstva Fin Teemu Selänne, se kterým vytvořil Kariya jednu z nejnebezpečnějších dvojic v celé lize. Kariya hrál kromě úvodu ročníku 1997/98, kdy se nedohodl na podmínkách smlouvy, za Mocné Kačery až do sezony 2002/03. Tehdy se Anaheim již bez Selänneho dostal poprvé do finále Stanley Cupu, kde podlehl New Jersey Devils v těsném poměru 4:3 na zápasy. Po tomto zklamání Kariya klub opustil. Dodnes patří Kariya a Selänne mezi nejproduktivnější hráče v historii Kačerů.

Před sezonou 2003/04 zamířil Kariya za Selännem do Colorado Avalanche. Nepříliš vydařené angažmá trvalo ale jen jednu sezonu, protože po výluce NHL nastupoval Kariya v letech 2005–2007 za Nashville Predators. Poslední tři roky odehrál v St. Louis Blues. Za svůj poslední klub nenastoupil v play off, v letech 2008 a 2010 se do něj Blues nekvalifikovali a v sezoně 2008/09 jej vyřadilo zranění. V létě 2010 ohlásil roční přestávku kvůli následkům otřesu mozku, ovšem o rok později místo návratu oznámil definitivní konec kariéry.

Reprezentace.

Kariya nastoupil za Kanadu na juniorském mistrovství světa v letech 1992 v Německu a 1993 ve [Švédsko|Švédsku]], kde mužstvo Kanady vyhrálo.  Na turnaji v mužské kategorii se poprvé představil při mistrovství světa 1993 v Německu, kde na Kanadu zbylo čtvrté místo. Významný pro něj byl rok 1994. V únoru se zúčastnil Olympijských her v Lillehammeru, odkud si Kanaďané po finálové porážce na nájezdy od Švédska odvezli stříbrné medaile. Sám Kariya se do historie finále zapsal jako hráč, kterému brankář Tommy Salo zlikvidoval rozhodujícím zákrokem poslední nájezdový pokus. Na jaře se pak stal mistrem světa, když reprezentoval na mistrovství světa v Itálii. Na mistrovství světa se vydal ještě jednou – v roce 1996 se zúčastnil šampionátu v Rakousku, kde Kanada podlehla ve finále České republice. O start na olympijských hrách v Naganu přišel kvůli zranění. Naposledy se objevil v kanadské reprezentaci v roce 2002, kdy se svými spoluhráči slavil zlato na olympijských hrách v Salt Lake City.

Paul Tetsuhiko Kariya (* 16. října 1974 ve Vancouveru, Britská Kolumbie, Kanada) je bývalý kanadský profesionální hokejista, který nastupoval v NHL, kde oblékal dresy celků Mighty Ducks of Anaheim, Colorado Avalanche, Nashville Predators a St. Louis Blues. Hokejisty jsou i jeho bratři Steve (který nastoupil v NHL) a Martin.

<dfn>Paul Tetsuhiko Kariya</dfn>, né le à Vancouver en Colombie-Britannique, est un joueur professionnel canadien de hockey sur glace. Connu comme un joueur offensif habile et rapide sur des patins à glace, il joue quinze saisons dans la Ligue nationale de hockey pour les Mighty Ducks d'Anaheim (1994-2003), l'Avalanche du Colorado (2003–2004), les Predators de Nashville (2005-2007) et les Blues de Saint-Louis (2007-2010).