Konfigurace.

Litestep je obvykle nainstalován v adresáři "C:\Litestep", kde jsou uloženy všechny základní soubory (jádro, moduly atd.) společné pro všechny uživatele. Ve složce je také základní konfigurační soubor step.rc, kde se definují proměnné prostředí (evars), které odkazují na umístění základních adresářů. Formát zápisu proměnné je $název_proměnné$. V souboru step.rc se také do konfigurace začleňují další konfigurační soubory LiteStepu. Uživatelská nastavení jsou umístěna (podle výběru během instalace) buď:

$LiteStepDir$step.rc.

je hlavní konfigurační soubor LiteStepu, který si LiteStep automaticky nahrává při startu. Ve skutečnosti lze jedině tímto souborem konfigurovat LiteStep. V minulosti se všechna nastavení LiteStepu ukládala přímo do step.rc a výsledkem byl obvykle několik stránek dlouhý soubor. Nastavení LiteStepu se dnes ukládají odděleně do souborů podle jejich účelu a ke step.rc se připojují příkazy include.  V první sekci step.rc se definuje umístění adresářů PersonalDir s osobním nastavením a adresáře ThemesDir, kde jsou nainstalována témata. Ve druhé sekci se nahrává nainstalované téma. Připojí se konfigurační soubor themeselect.rc, který obsahuje definici proměnné ThemeDir, a ta už ukazuje na adresář instalovaného tématu. V závislosti na tom, jestli je téma vytvořené podle standardu OTS, se nastavují další proměnné (OTS1 je starší formát, doporučuje se formát OTS2).  Také se zde nahrává NetloadModule ("LoadModule "$LiteStepDir$NLM\NetLoadModule2.dll"") a nastavují jeho parametry, aby bylo možné automaticky stáhnout moduly, které téma požaduje:  Naposled se vkládá soubor personal.rc s nastavením uživatele a pak hlavní konfigurační soubor tématu theme.rc.

$PersonalDir$personal.rc.

Tento soubor má dvojí účel:  V první sekci se do personal.rc importují uživatelsky definované proměnné (evars.rc), klávesové zkratky (hotkeys.rc) a nastavení popup menu (popup.rc). Nyní se všechna tato nastavení zpřístupní vložením personal.rc, do step.rc - viz výše. Sekce také definuje dvě proměnné prostředí určující verzi OTS, kterou konfigurační soubory podporují.  Druhá sekce obsahuje určitá nastavení modulu pro desktop. (Jsou zde dvě sady nastavení, protože v LiteStepu jsou k dispozici dva moduly pro desktop). Nastavení definují, co se stane po kliknutí pravým tlačítkem myši (pravé-kliknutí) na pracovní ploše, a co po SHIFT a kliknutí levým tlačítkem myši (SHIFT-levé-kliknutí).  Pravé-kliknutí na desktopu otevře uživatelské popup menu, uložené v popup.rc. SHIFT-levé-kliknutí spustí popup menu definované autorem tématu, které je uložené v popuptheme.rc. (pokud autor tématu popup menu nedefinoval, pak SHIFT-levé-kliknutí nezpůsobí nic.)  Třetí sekce nahrává uživatelův modul pro klávesové zkratky (hotkey). Doporučuje se nahrávat tento modul zde. Ne každé téma potřebuje hotkey modul, takže kdyby nahrávání hotkey modulu zajišťovala témata, uživatel by případně mohl o své klávesové zkratky přijít. A na konec - uživatelé, kteří klávesové zkratky nepotřebují, jednoduše v personal.rc hotkey modul nenahrají, spíše než aby editovali každé téma.

$PersonalDir$evars.rc.

Soubor obsahuje proměnné prostředí, které definují cesty k určitým spustitelným souborům.  Proměnné prostředí v první sekci jsou částí OTS specifikace. Odkazují na tzv. běžné aplikace, např. textový editor, internetový prohlížeč atd. Cestu ke spustitelnému souboru, spojenou s proměnnou, definuje uživatel podle instalace svého systému a tímto způsobem vzniká sada univerzálně dostupných proměnných. Např. v tématu se může bezpečně používat proměnná $Browser$ ke spuštění libovolného prohlížeče, který uživatel preferuje.  Poslední sekce je určena výhradně pro uživatele, kteří si zde definují další potřebné proměnné pro aplikace. Autoři témat by neměli na uživatelích požadovat, aby zde přidávali proměnné nutné pro instalaci nebo správnou funkci tématu - k tomu slouží (kromě jiného) themevars.rc.

$PersonalDir$hotkey.rc.

Zkratka Ctrl+Alt+R patří mezi důležité. Po stisknutí se provede příkaz!Recycle, který znovu načte konfiguraci LiteStepu, a teprve poté se projeví změny provedené v konfiguračních souborech.  Za příkazem Hotkey je vždy umístěn nejprve název modifikační klávesy (modkey). Pokud je jich více, oddělují se pomocí plus, pak následuje mezera a název alfanumerické klávesy (hotkey). Poslední na řádku je!bang příkaz, cesta ke spustitelnému příkazu nebo URL adresa.

$PersonalDir$popup.rc.

definuje popup menu, které se otevře pravým kliknutím.

$ThemesDir$themeselect.rc.

Tento soubor určuje, které téma LiteStepu se používá, a je tak vlastně klíčem k přepínání mezi tématy.  V souboru se definuje proměnná prostředí $ThemeDir$, která ukazuje cestu ke kořenovému adresáři tématu, které se má použít. Tuto proměnnou používá poslední příkaz include ve "step.rc" k nahrání konfiguračního souboru theme.rc z tohoto tématu. Takže pro přepnutí témat stačí editovat proměnnou $ThemeDir$ tak, aby ukazovala na kořenový adresář a spustit příkaz!recycle.

$ThemeDir$theme.rc.

je hlavní konfigurační soubor tématu, který má několik významných funkcí:  První sekce zajišťuje první tři body. Specifikuje jméno tématu, jméno autora a definuje proměnné prostředí pro adresáře 'config' a 'images'.

LiteStep je alternativní shell pro Windows 9x, 2000 a XP (NT) vydaný pod licencí GNU General Public License (GPL). Inspirací pro jeho vznik byl window manager AfterStep.

LiteStep est une alternative à l'environnement de bureau fourni avec les systèmes d'exploitation de Microsoft. Plus exactement, c'est un shell graphique libre alternatif à Explorer.


Historie.

Založení obce.

Obec vznikla po příchodu německých kolonistů se záměrem českého krále Přemysla Otakara II. chránit obchodní stezky (Mělnická i Žitavská) a čelit vzestupu moci rodu Markvarticů. První písemná zmínka o obci je z královy listiny psané v Písku roku 1264, kdy německým lokátorům Hartvigovi a Konrádovi z Kravař věnoval 100 lánů půdy u potoka nazývaného Doksi. Tato listina byla dlouho pokládána za zakládající listinu budoucího města Doksy. Podle dalších zdrojů se věnovaná půda netýkala Doks, ale Starého Bezdězu, protože mezi již existujícími vesnicemi byla jmenována existující ves Hirschberg. To byl původní německý název vsi, jemuž noví, čeští osadníci dali později jméno Doksy. Český i německý název se s malými dobovými změnami používal do roku 1945.  Další listiny o Hirsperchu pochází jak ze stejného roku 1264, tak v listině jeho syna krále Václava II. z roku 1293. Listina od Václava II., který zde příliš nepobýval, je považována pro historii města za první jistý psaný dokument.

Další vývoj.

Nejvíce rozvoji města napomohl císař Karel IV., od něhož dostaly Doksy významná městská privilegia (soudní pravomoc, týdenní trhy, práva várečné a mílové) a který v roce 1366 či 1367 nechal založit Velký rybník s rozlohou 350 ha, který je dnes nazýván Máchovo jezero.  Jeho syn Zikmund Lucemburský panství zastavil Janu z Michalovic, který s pomocí mj. Berků z Dubé toto začlenil do protihusitské enklávy. Husité pak roku 1426 bezděkovské panství včetně s Doks vyplenili. V roce 1445 zadlužené panství koupil Jan Smiřický ze Smiřic, ale po jeho popravě roku 1453 se panství vrátilo Michalovicům. V tomto období zde české obyvatelstvo převládalo.  V 15. a 16. století došlo k rozvoji oblasti díky zintenzivnění rybníkářství, bylo vybudováno dalších pět rybníků. V roce 1531 jejich hráze protrhla velká povodeň. V období třicetileté války byl kraj popleněn vojsky a později dosídlen Němci.  Po roce 1553 dokeské (dokské) panství získal Jan z Vartenberka a v Doksech si nechal postavit panský dvůr, zámek a pivovar. V roce 1620, týden po bitvě na Bílé hoře bylo městečko vypleněno vojskem bavorského vévody Maxmiliána. Pak zde panoval rod Butlerů. V roce 1680 městečko i přilehlé panství Butlerové prodali hraběti Arnoštu Josefovi z Valdštejna. Rod Valdštejnů jej měl až do roku 1945.  Na konci 18. století město vyhořelo a status města ztratilo. Po roce 1800 nastala v českých zemích konjunktura textilního průmyslu. Také v Doksech si syn břehyňského mlynáře a majitel prosperující pily František Wünsche nechal postavit na Továrním vrchu kartounku a pro dělníky v jejím sousedství řadu domků, tzv. Malou stranu. Díky této továrně vzrostl počet stálých obyvatel na 2 000. Wünsch se často s hrabětem Valdštejnem dostával do ostrých sporů, protože své dělníky platil lépe. Valdštejn pak vyvinul nemalé úsilí, aby se kartounka dostala do potíží. V roce 1839 byla definitivně uzavřena, Valdštejn pozemky skoupil a z Doks se odstěhovalo naráz 500 lidí.  Koncem 19. století se městečko orientovalo na turistický ruch.. Roku 1867 spojila s okolím město železniční trať. V období tzv. první republiky se Doksům říkalo Severočeské vodní lázně, či Severočeská riviéra. Roku 1928 byla na břehu Máchova jezera vytvořena pláž.. Mezi roky 1938 a 1945 patřily německy mluvící Doksy do Třetí říše v rámci Sudetské župy. Po druhé světové válce zde došlo k takřka kompletní výměně obyvatelstva a místních názvů (např. osada "Heuthor" – Brána).

Vývoj státní správy.

Doksy byly v roce 1848 panstvím, jehož majitelem byl hrabě Kristián z Valdštejna a Vartenberka. K panství Doksy patřilo tehdy 27 obcí a náleželo pod kraj Mladá Boleslav.  Po zrušení nevolnictví a v důsledku revolučních událostí roku 1848 došlo v Rakousko-Uhersku k radikálním změnám státní správy. Byla zrušena panství šlechty, ustanoveny během roku 1850 nové kraje, politické a soudní okresy. Po reformě byl utvořen Českolipský kraj s 10 politickými okresy. Doksy i se Starými Splavy byly zařazeny do politického okresu Dubá (Politischer Bezirk Dauba), který se stal jedním z oněch 10 okresních měst. V Dubé byl vytvořen i soudní okres, který podléhal krajskému soudu v České Lípě.  Při další státní reformě byl roku 1855 Českolipský kraj zrušen a byly ustaveny jiné kraje. Politický okres Dubá, kam Doksy i nadále patřily, se staly součástí Kraje Mladá Boleslav.  V roce 1862 byly zcela zrušeny kraje a poté řada politických okresů. Doksy v okrese řízené okresním hejtmanstvím v Dubé zůstaly. V Dobé zůstal i soudní okres. Tento stav s menšími úpravami zůstal do roku 1948. V období Protektorátu byly kraje obnoveny. Na území Sudet vznikly tři kraje, okres Dubá i s Doksy byly zařazeny pod kraj Ústí nad Labem.  Při reformě provedené k 1. lednu 1949 byl vytvořen politický okres Doksy, který patřil pod Liberecký kraj. V roce 1960 byl okres Doksy zrušen, většina jeho území byla vřazena do okresu Česká Lípa, kde je podnes.

Pamětihodnosti.

Centrem města je náměstí s kostelem, mariánským sloupem, radnicí a měšťanskými domy.

Kulturní a společenské události.

Ve městě existovalo malé městské muzeum, kompletně zničené v roce 1945. V archivu města jsou uchovány muzejní dokumenty z let 1932 až 1944. V muzeu byly také uchovány rukopisy místních vlastivědných spisovatelů. Od roku 1960 je muzeem Památník Karla Hynka Máchy, které organizuje i některé akce pro veřejnost.  Od roku 2002 se poblíž Doksů koná největší LARP bitva v ČR – Bitva Pěti Armád (B5A).

Turistická lákadla.

Doksy jsou pro turisty atraktivní zejména v letní sezoně.

Doprava.

Roku 1867 byl zahájen provoz na železniční trati z Bakova nad Jizerou přes Doksy do České Lípy. Trať 080, jak je značena v jízdním řádě, je dnes v provozu v trase Jedlová – Česká Lípa – Bakov nad Jizerou. Na dokském nádraží staví osobní vlaky z Bakova nad Jizerou do České Lípy, začínají tu i osobní vlaky jedoucí přes Českou Lípu na Jedlovou. Doksy se nacházejí rovněž na trase rychlíků linky D23, jezdící z Kolína přes Mladou Boleslav a Českou Lípu až do Rumburka.  Obcí prochází silnice I/38. V obci se rovněž nachází autobusové nádraží, ze kterého odjíždějí autobusy do celé přilehlé oblasti i do vzdálenějších destinací (např. Praha). Doksy leží v integrovaném dopravním systému Libereckého kraje IDOL.  Po Máchově jezeře je provozována pravidelná i výletní lodní doprava. V letním období je mezi Doksy a Starými Splavy v provozu výletní vláček.

Fotbal.

V roce 1923 byl založen fotbalový klub SK Doksy. Začátkem druhé světové války (v roce 1939) byl zrušen, po jejím skončení v roce 1945 se klub podařilo založit znovu. V letech 1951 až 1955 změnil několikrát název, roku 1951 na Sokol Doksy, r. 1952 na Sokol SKP Doksy, r. 1952 na Sokol STS Doksy, r. 1953 na Dynamo Doksy. V těchto letech hrál krajskou a oblastní pravidelnou soutěž.  V současnosti patří místní klub k nejlepším ve své kategorii. Dokský A tým zakončil sezonu 2010/2011 v I. A třídě Libereckého kraje na 1. místě čtrnáctičlenné tabulky. V krajském přeboru se v červnu 2012 umístil na 3 místě.  Fotbalový B tým zakončil sezonu 2010/2011 v III. třídě okresu Česká Lípa na 5. místě čtrnáctičlenné tabulky. O rok později tým z Jestřebí, hrající jako B tým Doks, zvítězil suverénním způsobem v II. třídě okresu a v sezóně 2012/2013 bude hrát v I. B třídě.

Ochrana přírody.

Na katastrech města existuje několik chráněných lokalit:

Doksy (německy. "Hirschberg" nebo "Bad Hirschberg") jsou město v jižní části okresu Česká Lípa, v Libereckém kraji. Jde o jedno z nejznámějších a nejvyhledávanějších rekreačních středisek v České republice, zejména v letních měsících. Leží na břehu Máchova jezera u silničního tahu I/38 mezi Mladou Boleslaví a Českou Lípou a železniční tratě 080. Město se skládá z osmi částí, které leží na dvou nesousedících územích. První z nich tvoří části Doksy, Břehyně, Kruh, Obora, Staré Splavy, Zbyny a Žďár. Druhou pak Vojetín. Žije zde obyvatel.

Doksy est une ville du district et de la région de Liberec, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Životopis.

Narodil se v roce 1914 v Bad Radkersburgu. Jeho otec pracoval jako policista a matka byla hospodyně. Lékařské studium nastoupil ve Vídni. Při svém lékařském studiu se Heim věnoval i své hokejové kariéře, kde byl považován za jednoho z největších německých talentů. I díky němu mohl tým EK Engelmann Wien v roce 1939 slavit titul Německa v ledním hokeji. V roce 1940 se přihlásil do řad SS. V říjnu roku 1941 byl převelen do koncentračního tábora Mauthausen, kde prováděl lékařské experimenty na tamních vězních, díky kterým si mezi vězni vysloužil přezdívku Doktor Smrt. Vězni podstupovali různé druhy injekcí, které byly zaváděny např. přímo do srdce, prováděl operace bez anestetik apod.  Od února do října 1942 sloužil v SS horské divizi Nord v severním Finsku. 15. března 1945 byl uvězněn americkými vojáky. Později byl za pochybných okolností propuštěn. Vrátil se do Německa. V Baden-Badenu si otevřel gynekologickou ordinaci. V roce 1962 dostal Heim tip, že se o něj zajímají úřady, a tak uprchl.  Jeho stopy byly nalezeny ve Španělsku, následně v Uruguayi (zde měl údajně, v letech 1979-1983, otevřenou psychiatrickou a gynekologickou kliniku). Další stopy pocházejí z roku 2005 ze Španělska.  Podle zpráv některých reportérů žil dlouhá léta pod pseudonymem v egyptské metropoli Káhiře. Počátkem 80. let podle televize konvertoval k islámu a používal jméno Tárik Faríd Husajn. Egyptské úřady ani ošetřující lékař prý o jeho temné minulosti neměli ani ponětí.  V dnešní době je Heim nejhledanějším nacistou a na jeho hlavu je vypsána odměna 485 000 dolarů. Středisko Simona Wiesenthala oznámilo, že dostalo informace, že se zdržuje v Patagonii.  Podle některých pramenů již zemřel v roce 1992 na kolorektální karcinom.

Aribert Heim (28. června 1914, Bad Radkersburg, Rakousko-Uhersko, údajně zemřel 10. srpna 1992, Káhira, Egypt) je bývalý rakouský lékař, též známý jako Doktor Smrt. Pracoval jako lékař SS v koncentračním táboře Mauthausen-Gusen, kde má na svědomí úmrtí mnoha vězňů krutým týráním.

Aribert Heim, né le à Bad Radkersburg (Autriche-Hongrie) et mort le au Caire (Égypte), est un médecin autrichien SS ayant commis des atrocités dans les camps de concentration de Buchenwald et de Mauthausen durant la Seconde Guerre mondiale et recherché depuis sa disparition en 1962 par les polices allemande, autrichienne et espagnole, ainsi que par le Centre Simon-Wiesenthal de Jérusalem pour expérimentation médicale nazie sur des prisonniers en tant qu'ancien médecin SS.


Život.

Hummel se narodil v Prešpurku, jak se tehdy nazývala dnešní Bratislava. Jeho otec, Johannes Hummel, byl v té době ředitelem "Císařské vojenské hudební školy" ve Vídni a dirigentem Schikanederova divadelního orchestru v divadle Theater auf der Wieden. Jeho matka, Margarethe Sommer Hummelová, byla vdova po parukáři Josefu Ludwigovi. Byl pojmenován po českém světci Janu Nepomuckém. Hummel byl žákem F. P. Riglera v Bratislavě. Ve věku osmi let se stal žákem Wolfganga Amadea Mozarta. Mozart byl překvapen chlapcovým nadáním a po dva roky mu poskytoval nejen výuku, ale i ubytování. V devíti letech Hummel vystoupil dokonce na jednom z Mozartových koncertů.  Otec jej pak vzal na evropské turné. Po příjezdu do Londýna studoval u Muzia Clementiho a zůstal zde po čtyři roky. V téže době působil v Londýně rovněž Joseph Haydn a pro Johanna zkomponoval "klavírní sonátu As-dur". Poté co ji Hummel uvedl na veřejném koncertě v "Hanoverské koncertní síni" mu Haydn údajně poděkoval a věnoval mu guineu. Vypuknutí Velké francouzské revoluce a následující jakobínský teror přinutily Hummela zrušit plánované turné po Španělsku a Francii. Místo toho se vrátil do Vídně, pořádal koncerty a dále studoval u Johanna Georga Albrechtsbergera, Josepha Haydna, a Antonia Salieriho.  V té době přišel do Vídně i mladý Ludwig van Beethoven a začal studovat rovněž u Haydna a Albrechtsbergera. Tam se také oba mladí skladatelé seznámili a spřátelili. Beethovenův příjezd téměř zničil Hummelovu sebedůvěru. Byť bylo jejich přátelství poznamenáno vzestupy a pády, vyvinulo se v usmíření a vzájemný respekt. Později Hummel navštěvoval Beethovena ve Vídni i se svou ženou Elisabeth a žákem Ferdinandem Hillerem. Na Beethovenovo přání, Hummel improvizoval na vzpomínkovém koncertu na tohoto velkého muže. Při této příležitosti se také spřátelil s Franzem Schubertem, který mu věnoval své tři poslední klavírní sonáty. Jelikož však do doby prvního tištěného vydání sonát oba skladatelé zemřeli, změnili vydavatelé věnování na Roberta Schumanna, který byl v té době ještě aktivní.  V roce 1804 se stal Hummel koncertním mistrem knížete Esterházyho na zámku v Eisenstadtu, kde byl kapelníkem Joseph Haydn. S ohledem na Haydnovo zdraví převzal i většinu povinností kapelníka. Do této funkce byl jmenován až po Haydnově smrti v květnu roku 1809. Sám pak zůstal ve službách hraběte ještě další dva roky, když byl v květnu 1811 propuštěn pro zanedbání svých povinností. Vrátil se do Vídně a strávil dva roky komponováním. V roce 1813 se oženil s operní zpěvačkou Elisabeth Röckel. Následující rok pak společně uskutečnili koncertní turné po Rusku a několika dalších evropských zemích. Měli dva syny.  V letech 1816–1819 působil jako koncertní mistr ve Stuttgartu a v roce 1819 se stal hudebním ředitelem ve Výmaru. Ve Výmaru uzavřel vřelé přátelství s Goethem a naučil se oceňovat poesii Friedricha Schillera. Během svého pobytu ve Výmaru zval ke koncertům přední hudebníky té doby, takže se město stalo evropským hlavním městem hudby. V té době také položil základy penzijního zajištění hudebníků systémem benefičních koncertů, jejichž výtěžek šel ve prospěch penzijního fondu. Rovněž byl jedním z prvních skladatelů, který bojoval za zajištění hudebních autorských práv a proti intelektuálnímu pirátství vůbec.  V roce 1832 začal mít zdravotní potíže a již se nemohl plně věnovat svým povinnostem hudebního ředitele. Po Goethově smrti v březnu 1832 také ztrácel kontakt s místními divadelními kruhy. Uchýlil se proto do částečného důchodu a o pět let později zemřel.

Vliv.

V roce 1828 Hummel publikoval svou školu klavírní hry: "Ausführliche theoretisch-practische Anweisung zum Piano-Forte-Spiel". Během několika dnů se jí prodalo tisíce výtisků. Škola přinesla zejména nový způsob prstokladu a hraní ozdob. Na celé 19. století pak ovlivnila výuku hry na klavír a techniku klavírní hry. Z této školy vycházel i další z velkých hudebních pedagogů té doby, Carl Czerny, který byl později učitelem Ference Lista.  Hummelův vliv se projevuje v raných skladbách Fryderyka Chopina a Roberta Schumana. Ohlasy Hummelových klavírních koncertů č. 2 a-moll a č. 3 h-moll lze rozpoznat v obou Chopinových koncertech. To není překvapující, neboť Chopin musel slyšet Hummela na jeho koncertním turné po Polsku a Rusku a kromě toho měl Hummelovy koncerty ve svém aktivním repertoáru.  Robert Schumann měl rovněž Hummelova díla ve svém repertoáru (zejména "Sonátu fis moll, op. 81") a je považován za jeho žáka. Dalšími jeho žáky byli např. Friedrich Silcher, Ferdinand Hiller, Sigismond Thalberg a Adolf von Henselt. Několik lekcí dal i Felixi Mendelssohnovi.

Dílo.

Úplný seznam děl Johanna Nepomuka Hummela se nachází např. ZDE.  Hummelova hudba se vyvíjela zcela jiným směrem než hudba Beethovenova. Díly jako byla "Sonata Fis-moll", op. 81 a "Fantasie pro klavír", op. 18 směřoval k větší modernosti jak změnou klasické harmonické struktury tak i rozšířením sonátové formy.  Jeho hlavním nástrojem byl klavír, na němž byl jedním z největších virtuózů své doby. Napsal osm klavírních koncertů, deset klavírních sonát (z nichž čtyři jsou uvedeny bez opusových čísel, a jedna nebyla publikována), osm klavírních trií, klavírní kvartet, klavírní kvintet, dechový oktet, violoncellovou sonátu, dva klavírní septety, koncert a sonátu pro mandolínu, koncert pro trubku, koncert pro fagot F-dur, kvartet pro klarinet, housle, violu, a violoncello, skladby pro klavír na čtyři ruce, 22 oper a singspielů, mše a řadu dalších drobnějších prací. Kromě klavíru byla jeho oblíbeným nástrojem také kytara. Nápadný je nedostatek symfonických děl.

Poslední léta života.

Na konci svého života Hummel zažil vzestup nové školy mladých skladatelů a virtuózů a zjistil, že jeho vlastní hudba pomalu vychází z módy. Jeho disciplinovaná a čistá technika ve stylu Clementiho a jeho vyvážený klasicismus, se dostal do rozporu s nastupující školou romantické bravurní techniky, jak jí reprezentoval třeba Franz Liszt. Hummel komponoval stále méně, i když byl pořád obdivován a respektován. Zemřel pokojně ve Výmaru v roce 1837. Stejně jako Mozart byl svobodným zednářem a podstatnou část své slavné zahrady věnoval výmarské zednářské lóži. Jeho hrob se nachází na historickém hřbitově ve Výmaru.  Ačkoli Hummel zemřel slavný a zdálo se, že jeho trvalá posmrtná pověst nebude nikdy ohrožena, jeho hudba byla s nástupem romantismu rychle zapomenuta. Snad i proto, že jeho klasické myšlenky byly považovány za staromódní. Oživení zájmu o období klasicismu na počátku 20. století Hummela minulo. Stejně jako Haydn byl i Hummel zastíněn Mozartem. V poslední době však vzhledem k rostoucímu počtu dostupných nahrávek i živých koncertů nastal ve světě i růst zájmu o dílo tohoto skladatele.

Johann Nepomuk Hummel (14. listopadu 1778, Bratislava – 17. října 1837, Výmar) byl rakouský hudební skladatel, klavírista, dirigent a hudební pedagog. Jeho hudba je příznačná pro přechodné období mezi klasicismem a romantismem.

Johann Nepomuk Hummel (Jean-Népomucène Hummel ; né le à Presbourg et mort le à Weimar) est un compositeur autrichien, élève de Mozart, de Haydn et de Salieri. Il est considéré comme l'un des meilleurs pianistes de concert d'Europe de son temps. Principalement reconnu pour ses concertos pour piano et trompette, il a consacré l'essentiel de son activité à des pièces pour le piano. En parallèle de Beethoven, dont il est le contemporain, sa musique se classe à la jonction entre le classicisme et le romantisme.


Stručný životopis.

Pocházel z umělecké rodiny, jeho matka Otýlie byla varhanicí, sbormistryně, dirigentka a klavíristka. V mládí se učil hrát nejprve na klavír, později i na housle. Zpočátku také jako houslista vystupoval na různých společenských akcích zejména během svých studií na gymnáziu v Uherském Hradišti, kde hrál i ve studentském orchestru. Později v Moravských Budějovicích založil i vlastní komorní orchestr, jednalo se o kvarteto, působil zde i jako sbormistr pěveckého sboru vedeného jeho matkou. Na housle hrál i po maturitě během své vojenské služby ve Vídni. Ve Vídni také studoval soukromě hudbu a práva, ve studiu práv pokračoval v Praze, nicméně studia práv nedokončil a přestoupil na brněnskou konzervatoř. Zde studoval kromě hry na klavír především komponování, po absolutoriu této školy pokračoval kompoziční mistrovskou třídou Leoše Janáčka. Během svých studií založil spolek Hudební svaz vysokoškolského studentstva. Od roku 1921 pak na brněnské konzervatoři sám vyučoval. S dirigováním na veřejnosti začal již v roce 1919, v roce 1924 spoluzaložil se svými přáteli Slováckou filharmonii. V roce 1925 odešel dirigovat operu do Brna. V roce 1929 se stal 1. dirigentem tamější opery, později zde působil i jako její hlavní dramaturg. V té době započal také svoji spolupráci s Českou filharmonií. Od roku 1936 pod vlivem dirigenta Václava Talicha odešel do Prahy, kde působil jako dirigent opery Národního divadla. Během svého působení v Praze pracoval také jako významný hudební publicista. Po roce 1945 byl odeslán do Ostravy, kde působil až do roku 1947, poté se na necelý rok vrátil do Prahy a odtud v roce 1948 odešel zpátky do Brna. Od roku 1952 byl šéfdirigentem opery v Bratislavě, v roce 1953 se opět vrátil do Národního divadla v Praze jako šéfdirigent jeho opery. Po úspěšném zájezdu Národního divadla do Moskvy v roce 1955 dostal nabídku dirigovat v moskevském Velkém divadle, kde působil od roku 1956 až do roku 1959. Od počátku 60. let až do své smrti v roce 1962 pak opět působil jako šéfdirigent opery Národního divadla.  V roce 1953 mu byl udělen titul zasloužilý umělec, 1958 byl jmenován národním umělcem.  Je pohřben na pražském Vyšehradském hřbitově.  V Praze 13 a v Brně-Kohoutovicích je po něm pojmenována ulice – Chalabalova.,

Zdeněk Chalabala (18. dubna 1899 Uherské Hradiště – 4. března 1962 Praha) byl český klavírista, houslista, hudební publicista, hudební pedagog a významný operní dirigent, který během svého života působil v Praze, Ostravě, Brně, Bratislavě a v Moskvě.

Zdeněk Chalabala est un chef d'orchestre tchécoslovaque, né à Uherské Hradiště le et mort à Prague le, principalement reconnu pour ses interprétations de la musique slave.


Harry Potter et le Prince de sang-mêlé (film)

Příběh.

Harrymu začíná šestý rok v Bradavicích. Chce se stát bystrozorem, proto musí jít studovat lektvary, které však už neučí jeho neoblíbený profesor Severus Snape. Od nového profesora Horacia Křiklana dostane starou učebnici, ve které je mimo dosti dobrých rad upřesňujících učivo vepsáno: „Tato kniha je majetkem Prince dvojí krve.“ Otázka, kdo je Princ dvojí krve, tvoří důležitou část zápletky knihy, která je ve filmu mírně redukována: omezuje se na jediný zaujatý dialog mezi hrdiny a závěrečné rozuzlení.  Výraznou složku filmu tvoří rostoucí citové zmatky, kterým podléhá Ron, Hermiona i Harry. Hermiona je smutná, že Ron kouká po ostatních děvčatech, a Harrymu se líbí Ginny, které se však bojí vyznat své city, jelikož je to Ronova sestra. Toto je postaveno do výrazného kontrastu s problémy Draca Malfoye, jenž je lapen ve spárech zla a je nucen najít způsob, jak na hrad dostat ostatní smrtijedy, zatímco se snaží zabít Brumbála.  Nejdůležitější část dějové linie tvoří postupné odhalování minulosti lorda Voldemorta skrze vzpomínky, které Harry vidí v myslánce profesora Brumbála. V jejím rámci musí Harry přesvědčit Křiklana k vydání vlastního, poněkud kompromitujícího zážitku, který je klíčem k odhalení, že Voldemort uložil zlomky své duše do předmětů zvané viteály, díky nimž je nesmrtelný.  Tento objev iniciuje závěrečnou výpravu Brumbála a Harryho za zničením jednoho z viteálů. Ta skončí veskrze špatně, jelikož ve svém důsledku umožní zabití Brumbála Snapem a vede pouze ke zjištění, že hledaný viteál už před nimi z úkrytu ukradl někdo další, vystupující pod iniciálami R.A.B. Totožnost tohoto kouzelníka zůstává otázkou otevřenou do dalšího dílu.

Harry Potter a Princ dvojí krve (anglicky "Harry Potter and Half-Blood Prince") je dobrodružné fantasy, filmová adaptace stejnojmenného románu od J. K. Rowlingové. Film režíroval David Yates, stejně jako předchozí film série, "Harry Potter a Fénixův řád". Natáčení začalo 24. září 2007, film byl ve světové premiéře uveden 15. července 2009 a v české o den později.

Harry Potter et le Prince de sang-mêlé, ("Harry Potter and the Half-Blood Prince") est un film américano-britannique de David Yates, sorti en 2009.


Život.

Narodil se v Beech Grove (předměstí Indianapolis) ve státě Indiana v USA. Jeho otec, který byl pilotem-kaskadérem v leteckých cirkusech, opustil rodinu krátce po Stevově narození. Matka, která si nevěděla rady s výchovou, dala syna k výchově strýci Claudovi, který měl velkou farmu v Slateru ve státě Missouri.  Ve věku 12 let začal bydlet s matkou a otčímem v Los Angeles v Kalifornii, ale zachoval si dobré vztahy se svým strýcem.  Ve věku 14 let vstoupil do pouličního gangu, proto ho matka poslala do Junior Boys Republic, což byl „dům pro problémové chlapce“ v Chino Hils v Kalifornii. Jakmile opustil Chino, zapsal se v roce 1947 do Námořní pěchoty USA, kde sloužil do roku 1950.  V roce 1952 začal studovat herectví za finanční pomoci zákona zvaného G. I. Bill, který umožňoval bývalým příslušníkům ozbrojených sil USA získat bezplatné vysokoškolské vzdělání, a vystupovat začal v New York's Neighborhood Playhouse. Příležitostně hrál v divadle; ve filmu debutoval ve snímku "Somebody Up There Likes Me" (1956). Jeho první významnou rolí se stala úloha v klasickém hororu "The Blob" (1958). V témže roce získal hlavní roli lovce v seriálu "", který běžel až do roku 1961. Největší popularitu získal jako pistolník Vin ve filmu "Sedm statečných" ("The Magnificent Seven", 1960) po boku Yula Brynnera a Charlese Bronsona, kde chránili mexickou vesnici před bandity. Druhým akčním filmem, který zdokonalil jeho image, byl "Velký útěk" (1963), kde hrál vězně v německém zajateckém táboře za druhé světové války.  V roce 1966 byl za roli mechanika 1. třídy Jaka Holmana ve válečném filmu "Strážní loď Sand Pebbles" nominován na Oskara (poprvé a naposledy) a Zlatý Glóbus za nejlepšího herce v hlavní roli, obě ceny nakonec vyhrál Paul Scofield za roli ve filmu "Člověk pro každé počasí".  Mezi nezapomenutelné patří také výkon ve snímku "Motýlek", ve kterém si zahrál hlavní roli společně s Dustinem Hoffmannem. Jednou z jeho dalších slavných filmových rolí byla i postava nebojácného velitele hasičů O ́Hallorhana v katastrofickém thrilleru "Skleněné peklo" (1974), kde hrál s Paulem Newmanem, Richardem Chamberlainem, Robertem Vaughnem, Faye Dunawayovou a mnoha dalšími. Během natáčení došlo na jedné scéně ke skutečnému požáru a Steve McQueen ho pomohl skutečnému hasiči zlikvidovat. Jeden z hasičů, který McQueena nepoznal, herci řekl: ""Moje žena tomu neuvěří"." McQueen na to odpověděl: ""Ani moje".“  Dále je třeba zmínit roli detektiva Franka Bullita v kriminálním thrilleru "Bullitův případ" (1968), kde hrál po boku Jacqueline Bissetové. V tomto filmu se nachází pasáž automobilové honičky, kterou provedli Steve McQueen a Bill Hickman. Tato scéna bývá často označována a citována jako nejlepší automobilová filmová honička všech dob.  Ve dvou posledních filmech se vrátil tam, kde začal v roce 1958 se seriálem "Hledá se: živý nebo mrtvý" a ztvárnil postavy dvou lovců lidí. Prvním byl historický životopisný film "Tom Horn", kde ztvárnil legendární postavu západu, Toma Horna (1860-1903), stopaře a zvěda americké armády, který pomohl zajmout Geronima a nakonec nájemného zabijáka pracujícího pro dobytkářské barony.  Druhým filmem byl "Lovec", kde ztvárnil "moderního" lovce lidí Ralpha Edgara Thorsona (1926-1991), přezdívaného taťka, který za svou 40 letou kariéru pochytal přes 12 000 utečenců.

Osobní život.

Steve McQueen byl 3krát ženatý. 2. listopadu 1956 se oženil s Filipínsko-americkou herečkou, zpěvačkou a tanečnicí Nelie Adamsovou, se kterou měl dva potomky, syna Chada (*1960) a dceru Terry Leslie (1959-1998), toto manželství se po 16 letech rozpadlo, ve své knize "Můj manžel, můj přítel" uvedla, že jejich manželství bylo poslední rok velmi náročné.  Poté následoval vztah s Ali MacGrawovou, se kterou se seznámil během natáčení filmu "Útěk (Getaway)" z roku 1972, Ali tehdy byla vdaná za šéfa studia Warner Brothers Roberta Evanse, ale později se kvůli McQueenovi s ním rozvedla a 31. srpna 1973 si ho vzala. Manželství s Ali vydrželo 5 let, jedním z důvodů byl i potrat. Po McQueenově smrti jí jeho přátelé řekli, že byla jeho jedinou pravou láskou: "Byl do ní šíleně zamilovaný až do své smrti".  Jeho třetí, poslední ženou a nakonec i vdovou byla o 23 let mladší modelka Barbara Mintyová, se kterou se seznámil velmi netradičním způsobem. Jednoho dne Steve uviděl její fotku v časopise a požádal svého agenta, aby jim zajistil schůzku. I přes věkový rozdíl našli společnou řeč, 16. ledna 1980 se vzali a byli spolu až do McQueenovi smrti o necelých 10 měsíců později.  Barbara Mintyová, která též napsala o McQueenovi knihu "Steve McQueen: Poslední míle" uvádí, že se z něj ke konci života stal evangelík, bylo to z části kvůli vlivu jeho letecký instruktorů Sammyho Masona, jeho syna Peta a též zásluhou Barbary. Steve navštěvoval místní evangelický kostel Ventura Missionary Church.  Přátelil se spoustou významných osobností své doby, Jamesem Garnerem, Brucem Lee (kterému nesl na pohřbu jeho rakev), Patem Johnsonem, Chuckem Norrisem, Sharon Tateovou, Jayem Sebringem, Dennisem Hopperem a dalšími.

Smrt a nemoc.

V roce 1978 McQueena začal trápit dlouhodobý kašel. Přestal kouřit a začal brát antibiotika, bez úspěchu. Dýchavičnost se zhoršila a 22. prosince 1979, po natočení filmu Lovec, biopsie odhalila mezoteliom pleury, rakovinu spojenou s vystavením azbestu, pro kterou neexistuje známá léčba.  O několik měsíců později, McQueen dal lékařský rozhovor, ve kterém dával svůj stav za vinu vystavení azbestu. McQueen se domníval, že na vině mohly být azbesty používané při izolaci zvukové scény filmu a závodní ochranné obleky a přilby, ale myslel, že pravděpodobněji je jeho nemoc byla přímým důsledkem masivního vystavení azbestové izolaci z potrubí na palubě lodi, když byl v mládí mariňáků.  V únoru 1980 byly nalezeny důkazy o rozšířených metastázách. Pokusil se udržet tento stav v tajnosti, ale 11. března 1980 národní vyšetřovatel odhalil, že je v posledním stádiu rakoviny. V červenci 1980 McQueen cestoval do Rosarito Beach v Mexiku za alternativní léčením, poté co mu američtí lékaři řekli, že nemohou udělat nic pro prodloužení jeho života. Během cesty vyvstala diskuse, protože McQueen hledal léčbu u Williama Donalda Kelleye, který propagoval variantu Gersonovy terapie, která používala kávové klystýry, časté mytí šampony, denní injekce tekutin obsahujících živé buňky z dobytka a ovcí, masáže a Laetrile (syntetická varianta Amygdalinu), údajný protirakovinný lék dostupný v Mexiku, o kterém je však dlouho známo, že je při léčbě rakoviny toxický a neúčinný. McQueen platil za Kelleyovy léčby sám v hotovostních platbách, o nichž bylo řečeno, že během svého tříměsíčního pobytu v Mexiku vzrostly až ke 40 000 dolarů měsíčně (dnešních 124 000). Kelleyova jediná lékařská licence (odebraná v roce 1976) byla pro ortodoncii. Kelleyovi metody vyvolaly senzaci v tradičním a bulvárním tisku, když bylo známo, že jeho pacient byl McQueen.  McQueen se vrátil do USA začátkem října. Navzdory metastázování rakoviny v McQueenově těle Kelley veřejně oznámil, že McQueen bude úplně vyléčen a vrátí se do normálního života. McQueenův stav se brzy zhoršil a v jeho břiše se vyvinuly obrovské nádory.  Na konci října 1980 McQueen odletěl do Ciudad Juárez v Chihuahua v Mexiku, aby mu odstranil nádor na játrech (vážící přes 2 kila), a to i přes varování amerických lékařů, že nádor je nefunkční a jeho srdce operaci nezvládne. McQueen se pod jménem „Samuel Sheppard“ zaregistroval na malé klinice Juárez, kde lékaři a zaměstnanci nevěděli o jeho skutečné totožnosti.  7. listopadu 1980 McQueen zemřel na srdeční selhání ve 3:45 ráno na Juárezské klinice, 12 hodin po operaci, kde byly odstraněny četné metastatické nádory v krku a v břiše.  Bylo mu 50 let.  Podle El Paso Times zemřel ve spánku.  McQueen byl zpopelněn a jeho popel byl rozptýlen v Tichém oceánu.

Steve McQueen, celým jménem Terence Stephen McQueen (24. března 1930 Beech Grove, Indiana – 7. listopadu 1980 Ciudad Juárez, Mexiko) byl americký filmový herec.

Terrence Stephen McQueen, dit Steve McQueen, né le à Beech Grove (Indiana) et mort le à Ciudad Juárez (Mexique), est un acteur et producteur de cinéma américain, par ailleurs pilote automobile et pilote de moto.


Životopis.

Muybridge se narodil jako Edward James Muggeridge na Kingston upon Thames v Londýně. Časem si změnil své křestní jméno jako měl "král Eadweard", a jak stojí na korunovačním kameni v Kingstonu postaveném roku 1850. Své příjmení si změnil na Muygridge brzy po zahájení své kariéry v San Franciscu a pak jej změnil ještě jednou na konečné Muybridge.  V roce 1855 Muybridge dorazil do San Franciska, kde začal svou kariéru jako obchodní agent nakladatele a knihkupec. San Francisco opustil na konci tohoto desetiletí a po nehodě dostavníku, při které utrpěl těžké zranění hlavy se na několik let vrátil do Anglie. V San Franciscu se objevil v roce 1866 jako fotograf se jménem Muybridge a rychle se stal ve své profesi úspěšný. Zaměřoval se hlavně na krajinu a architekturu, inzeroval také výrobu fotografických vizitek a portréty.  Jeho fotografie v té době prodávali různí podnikatelé na Montgomery Street – hlavní obchodní ulici v San Franciscu – nejvíce firma Bradley & Rulofson.  Roku 1874 zastřelil Eadweard Muybridge majora Colonela Harryho Larkynse, milence své ženy se slovy: "Dobré odpoledne, majore, mé jméno je Muybridge a zde je odpověď na Váš dopis mé ženě." U soudu byl zproštěn viny s odůvodněním "justifiable homicide" – důvodné zabití. Každopádně jej tato příhoda velmi poznamenala a ze srdečného a mírného muže se stal muž nestálý a nevyzpytatelný.

Studie pohybu.

O pohyb se začal zajímat v roce 1873, kdy se Leland Stanford, železniční magnát a chovatel koní, vsadil o 25 000 USD, že v určitém stadiu koňského klusu se ani jedna ze čtyř nohou nedotýká země. Muybridge se rozhodl dokázat, že Stanford má pravdu a s jeho finanční podporou vytvořil sérii snímků na mokrých kolódiových deskách, které tento výrok potvrdily.  V dřevěné budově postavil 24 fotografických přístrojů, na jeden okraj závodiště zavěsil bílý horizont a na druhý umístil v pravidelných intervalech řadu fotoaparátů. Přes dráhu položil provázky, které v okamžiku, kdy je běžící kůň přetrhl, postupně uvolnily pružinové závěrky fotoaparátů. Práce na důkazu mu trvala šest let (1873–1878), vytvořil řadu fotografických přístrojů a nafotografoval přes 20 000 snímků. Již tenkrát Muybridge použil expoziční doby až 1/6000 sekundy. Většinu snímků exponoval 1/1000 sekundy, na tu dobu také velmi krátkým expozičním časem. Ve vydání z května 1882 byl v časopisu "Nature" zveřejněn Muybridgeův článek, ve kterém napsal, že „v blízké budoucnosti, budou výsledky důležitých závodů záviset na fotografii, která bude určovat vítěze“. Nedlouho poté 25. června 1890 byla při koňských dostizích v New Jersey pořízena nejstarší známá cílová fotografie.  Spolupracoval také s lékaři a fyziology a svými studiemi ženského a mužského těla se řadí mezi průkopníky fotografie aktu.  Jeho fotografie jsou také součástí sbírky Fotografis, která byla představena na začátku roku 2009 v Praze.

Vynálezy.

V roce 1869 vynalezl Muybridge jednu z prvních fotografických závěrek. V roce 1877 nafotografoval své rozsáhlé experimenty a zdokonalil svou techniku. Fotografoval až třiceti kamerami. Jako výsledek své práce ve Filadelfii roku 1887 zveřejnil 781 světlotisků pod názvem "Animal Locomotion" a "The Human Figure in Motion". Tyto sekvence fotografií pořízených ve zlomcích sekundy od sebe zachycují obrazy různých zvířat a lidí při různých akcích.  V roce 1883 vynalezl kameru, která umožňovala zachytit celou sérii expozic na jednu desku, čímž získal pohybový diagram. Později zkonstruoval kameru, která při každém osvitu udělala samostatný snímek jedné pohybové fáze. Vznikl tak zoopraxiskop, což je promítačka, která umožňovala prohlížet fotografie nalepené na kotoučku, při točení klikou se kotouček otáčel a přes objektiv se na plátno promítal pohyblivý obraz.

Inspirace.

Okolo roku 1887 pořídil sérii snímků s názvem "Žena sestupující se schodů" v rámci cyklu "The Human Figure in Motion", na které byla nahá žena kráčející po schodech. Tato série v roce 1912 inspirovala umělce Marcela Duchampa k namalování obrazu s názvem "Akt sestupující se schodů" ("Nu descendant un escalier no. 2"). Obraz se stal stěžejním dílem moderní klasiky a jedním z nejznámějších uměleckých děl 20. století. Avšak ve své době, při výstavě na pařížském Salonu Indépendants bylo toto dílo kubisty odmítnuto a během výstavy Armory Show v New Yorku v roce 1913 bylo v tisku prohlášeno za skandál a zahrnuto odmítavými stanovisky. Nyní je obraz umístěn ve sbírce "Louise and Walter Arensberg Collection" ve Philadelphia Museum of Art, Philadelphia.  Programátor videohry z roku 1988 Steve Brown využil k animaci postav chronofotografie pohybu člověka z díla Eadwearda Muybridge "Human in Motion", která byla vydána roku 1901. Výsledné animace byly několika recenzenty hodnoceny jako velmi realistické a detailní.  V českém prostředí uvedla Laterna magika v roce 2014 hru Human Locomotion, která vypráví právě život E. Muybridge a využívá jeho záběry přímo na scéně.

Eadweard Muybridge (9. dubna 1830, Londýn Anglie – 8. května, 1904) byl anglo-americký fotograf a vynálezce. Zabýval se fotografií krajiny, ale proslavil se svými studiemi pohybu, používáním několika fotoaparátů zároveň a také vynálezem zoopraxiskopu a kinematoskopu, což byla zařízení na promítání pohyblivých obrázků, o mnoho let dříve, než přišel na trh celuloidový kinofilm. Považuje se za zakladatele chronofotografie.

Eadweard Muybridge, pseudonyme d'Edward James Muggeridge, né le à Kingston upon Thames dans la banlieue de Londres, et mort dans sa ville natale le, est un photographe britannique, renommé pour ses décompositions photographiques du mouvement (zoopraxographie, littéralement « description de la locomotion animale »).


Popis a vlastnosti.

Klasickou příměsí, která způsobuje stříbřitě zelený nebo modrý lesk avanturinu, jsou lupínky fuchsitu (druh muskovitové slídy). Oranžové a hnědé příměsi jsou řazeny k hematitům nebo goethitům. Hustota avanturinu kolísá mezi 2,64-2,69 a tvrdost je poněkud nižší než u čistého křemene, kolem hodnoty 6,5.  S oranžovým nebo červeným aventurinovým křemencem může být zaměňován aventurinový živec neboli sluneční kámen ("sunstone"), ačkoliv je obvykle průsvitnější. Aventurin je často pruhovaný a nadbytek fuchsitu může způsobit jeho neprůhlednost, takže ho na první pohled lze omylem považovat také za malachit.  Jméno "avanturin" se odvozuje z italského "a ventura" ve významu "náhodně". Jedná se o odkaz na šťastný objev avanturinového skla čili zlatého kamene ("goldstone") na začátku 18. století. Ačkoliv sklo bylo známo dříve, nejobvyklejší současnou imitací avanturinu a slunečního kamene je právě umělý zlatý kámen. Ten lze od pravých minerálů odlišit podle hrubých zrníček mědi rozptýlených ve skle nepřirozeně rovnoměrně. Nejčastěji bývá zlatohnědý, ale vyskytuje se i v modré nebo zelené barvě.

Naleziště.

Většina zelených a modrozelených avanturinů pochází z Indie (zejména z okolí Mysore a Madrasu), kde se jeho zpracováním zabývá mnoho řemeslníků. Smetanově bílé, šedé a oranžové nerosty se nacházejí v Chile, Španělsku a Rusku.

Využití.

Aventurin se obchodně uplatňuje hlavně k okrasným terénním úpravám v zahradách, jako stavební kámen, dekorace do akvárií, pro umělecké monumenty a ve šperkařství. Většina materiálu je zpracovávána do formy korálků a figurek a jen menší množství je vybroušeno do tvaru kabošonu pro zasazení do šperků.

Aventurin je forma křemene vyznačující se průsvitností a přítomností šupinek nerostných uzavřenin (inkluzí), které způsobují třpytivě lesklý vzhled, zvaný "avanturescence". Nejběžnější barva aventurinu je tyrkysová, ale může se vyskytovat také v oranžové, modré, hnědé, žluté nebo šedé.

Une aventurine est une variété de quartz contenant des inclusions de fuchsite (variété de muscovite), pour sa variété verte, ou d'hématite ou de mica pour la rouge-brun.


Základní data.

Raketa je sestavená ze čtyř stupňů, tedy je nazývána čtyřstupňovou. Názvy jednotlivých stupňů jsou "Algol", "Castor", "Antares" a "Altair". Raketa byla vybavena motory na TPH. Postupně byly vyvíjeny modernizované varianty, přičemž základem modernizace bylo nasazování stále výkonnějších motorů.

Jednotlivé stupně.

První stupeň Algol vznikl z testovacího motoru rakety Polaris. V době svého vzniku to byl největší motor na tuhé pohonné látky. Tah ve vakuu se pohybuje od 400 do 564 kN. Doba hoření je přibližně 40 sekund. Specifický impuls se liší podle verze, od 236 sekund pro verzi Algol-1 až po 284 sekund u verze Algol-3. Průměr trysky je přibližně jeden metr.  Druhý stupeň Castor byl vyvinut z řízené střely země-země MGM-29 Sergeant. Kromě raket Scout se používal i na dalších projektech jako třeba Delta a Thor-Agena. Tah ve vakuu je podle verze až 280 kN. Specifický impuls je 247 až 265 sekund.  Třetí stupeň Antares měl tah 60 až 93 kN, specifický impuls 293 sekund a doba hoření 36 až 43 sekund.  Čtvrtý stupeň Altair byl převzat z raket Vanguard. Tah 12 až 27 kN, specifický impuls 254 až 280 sekund. Doba hoření přibližně 28 až 40 sekund.

Varianty.

Po dobu kdy byly používány, prošly rakety Scout mnoha modernizacemi a přestavbami. Byly používány v nejrůznějších konfiguracích od třístupňové až po pětistupňovou, sloužily jak pro orbitální tak pro suborbitální lety. Jednotlivé varianty se liší složením a typy použitých stupňů. Nosný systém Scout byl využíván NASA i USAF. Základní verzí byl Scout-X1 od níž se odvozovaly všechny další.

Blue Scout.

Program Blue Scout 1 (XRM-89) měl zkoumat výkony raket a měřit radiační působení ve velkých výškách. Výsledky experimentů měly být odeslány v návratové kapsli zpět na Zem. Ta se však potopila než mohla být po dopadu do moře vyzvednuta. Další starty v květnu 1961 a dubnu 1962 byly také neúspěšné a program byl zrušen. Blue Scout 2 (XRM-90) byla stejné konfigurace jako základní Scout používaná NASA, nebyla však identická. Čtvrtý stupeň s nákladem byl skryt za aerodynamickým pláštěm a měl tedy stejný průměr jako stupeň třetí a změn doznala i tryska prvního stupně. První dva lety byly sub-orbitální a měly za úkol měřit úrovně radiace ve Van Allenových radiačních pásech. Druhý let měl ještě další úkol a to výzkum mikrometeoritů, návratová kapsle však opět selhala. Třetí start měl vynést komunikační zařízení pro program Mercury, raketa ale po 28 sekundách letu selhala a USAF projekt opustilo.  Blue Scout Junior (XRM-91) byl další variantou původní rakety, postrádal první stupeň, gyro-stabilizaci a naváděcí systém, což z něj činilo neřízenou raketu. První start v září 1960 měl zkoumat radiační působení a magnetické pole ve výšce 26 700 km nad povrchem Země, po dosažení této výšky selhal telemetrický systém a nebyla tedy získána žádná data. Další start selhal při startu a třetí sice dosáhl výšky 22 500 km, telemetrie se ale opět porouchala a let byl neúspěšný. Jediný úspěch přinesl až čtvrtý a poslední let, který nesl přístroje pro měření hustoty částic ve Van Allenových radiačních pásech. Program byl označen jako úspěšný, neboť demonstroval variabilitu nosného systému.

Konkrétní využití.

Rakety byly vypouštěny z různých základen ve světě. První raketa tohoto typu startovala 16. února 1961 ze základny NASA na ostrově Wallops (Wallops Flight Center), když vynesla družici Explorer 9 (označovanou také Baby Echo) o váze 6,5 kg. Některé rakety získali Italové pro použití ze základny San Marco Equatorial Range u Keni. Raket bylo vypuštěno celkem 118, poslední v květnu 1993 ze základny Vandenberg Air Force Base v Kalifornii.

Zajímavost.

Raketa byla vyobrazena na filatelistických známkách Gabunu v sérii věnované Francouzskému kosmickému programu v roce 1966.

Rakety Scout jsou nosné rakety vyvinuté americkou agenturou NACA (od roku 1958 NASA), určené pro vynášení malých družic na orbitu kolem Země. Byly první (a dlouho jediné) nosné rakety poháněné pouze motory na tuhé pohonné látky. Ve službě vydržely velmi dlouho, od prvního startu roku 1961 vykonaly přes 100 letů. Poslední start proběhl v roce 1993.

Scout (acronyme de "Solid Controlled Orbital Utility Test system") est un lanceur léger américain dont le premier tir a eu lieu en 1960. Conçu pour placer en orbite des petits satellites c'est le premier lanceur à mettre en œuvre uniquement des moteurs-fusées à propergol solide. Le Centre de recherche Langley de la NASA lance son développement à la fin des années 1950 et supervise sa gestion pratiquement jusqu'au milieu des années 1950. Plusieurs versions de puissance croissante ont été développés faisant passer la charge utile satellisable en orbite basse de 59 kg à 200 kg. Ce petit lanceur a été principalement utilisé pour lancer des petits satellites scientifiques et militaires. Le lanceur devenu obsolète sur le plan technique, couteux et confronté à une concurrence croissante a effectué son dernier vol en 1994.


Kariéra.

Kariéru začal v roce 1984 v rodném Osijeku, kde hrál za prvoligový NK Osijek. Tady odehrál téměř 100 utkání a vstřelil 40 gólů. Poté odešel do slavného chorvatského klubu NK Dinamo Zagreb. Ačkoli byl osočován, že se málo zapojuje do hry, pomohl klubu ke skvělým výsledkům a roku 1991 odešel do španělské FC Sevilla. Zde strávil následujících pět let, kdy potřeboval ke vstřelení 76 gólů 153 zápasů. V Seville se stal legendou a po ME 1996 v Anglii ho koupil Real Madrid. Zde se stal mistrem ligy 1997 a vítězem Ligy mistrů 1998. Poté nastal zřejmě nejslavnější moment jeho kariéry, a to Mistrovství světa 1998 ve Francii. Zde šesti brankami v sedmi utkání vystřílel Chorvatům bronz, dostal zlatou kopačku pro nejlepšího střelce turnaje, byl vyhlášen druhým nejlepším hráčem turnaje a v anketě FIFA skončil jako třetí nejlepší hráč sezony. Doma získal Državnu nagradu za šport (státní vyznamenání za sport) jako jednotlivec i jako člen týmu. Po třicítce začal rychle měnit kluby. V Anglii odehrál rok za Arsenal, ještě méně zápasů pak nasbíral v další sezoně za West Ham. Svoji profesionální kariéru zakončil roku 2003 v německém klubu Mnichov 1860.  Na ME 2000 se Chorvatsko vůbec neprobojovalo, a tak Šukerovou derniérou s reprezentací bylo MS 2002 v Koreji a Japonsku, kde však odehrál pouze 64 minut v zápase s Mexikem. Tak skončila jedna kapitola Chorvatské reprezentační historie, protože odešel střelecký rekordman (45 branek, 69 zápasů) a největší fotbalová hvězda samostatného Chorvatska. Šuker dokonce zaznamenal i dva starty za bývalou Jugoslávii, v jejímž dresu se ještě v roce 1991 jednou trefil.

Ocenění.

Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů. V anketě Zlatý míč, která hledala nejlepšího fotbalistu Evropy, se roku 1998 umístil na druhém místě. Figuruje na seznamu UEFA Jubilee 52 Golden Players.

Davor Šuker (* 1. ledna 1968, Osijek) je chorvatský fotbalista, který hrál na postu útočníka. Některé zdroje ho řadí mezi nejlepší útočníky 90. let 20. století.

Davor Šuker, né le à Osijek en Yougoslavie (aujourd'hui en Croatie), est un footballeur international croate qui évoluait au poste d'attaquant.


Pozadí události.

Branch Davidians je odnož adventistů sedmého dne, která vznikla v Los Angeles v 30. letech 20. století. V roce 1992 se členové této sekty rozdělili, část putovala do Palestiny, a část následovala svého vůdce Vernona Waynea Howella, lépe známého podle jeho pozdějšího jména – David Koresh, na kopec Mt. Carmel, kde si vybudovali sídlo (Mt. Carmel Center), žili v komunitě, studovali Bibli. Částečně se stranili okolního života, především se vyhýbali některým výdobytkům civilizace, které považovali za zkažené. Z Bible se zabývali zejména pasážemi z knihy Zjevení, konkrétně oddílům o Sedmi pečetích a druhém příchodu Krista na Zem. David Koresh sám sebe považoval za mentora své komunity, jíž prostřednictvím Bible „ukazoval cestu“. Přesto v něm někteří viděli vůdce sekty.

Důvody pro razii.

Koresh a někteří ostatní Davidiáni v centru na Mt. Carmel shromažďovali desítky zbraní. Na některých z nich byly posléze zjištěny nelegální úpravy (např. zvýšení kadence). Sám Koresh se několikrát kladně vyjádřil ohledně práva Texasanů nosit zbraň, často navštěvoval veletrhy jim věnované, kde si udělal několik kontaktů s prodejci, od nichž je začal nakupovat a později v menší míře i prodávat. Druhé podezření pramenilo ze zvěstí o Koreshově polygamních sňatcích s některými dívkami z komunity, z nichž nejmladším bylo 14 let.

Razie.

Složky ATF plánovaly v Mt. Carmel Center razii spojenou s kontrolou zbraní, tabáku a alkoholu původně na 1. března 1993. Místní noviny Waco Tribune-Herald ale již 27. února vytiskly článek o Koreshovi – "„Hříšný Mesiáš“", a ATF se proto rozhodlo razii podniknout již následující den. Zapojeno bylo 76 ozbrojených agentů ATF v neprůstřelných vestách a tři vrtulníky národní gardy. Akce byla nazvána „Showtime“ ("Čas na show") a bylo na ni přizváno několik zpravodajských štábů. Moment překvapení byl zmařen únikem informací jednoho z reportérů, který se ptal na cestu k Mt. Carmel Center poštovního doručovatele, jímž byl shodou okolností švagr Davida Koreshe. Ten jej kontaktoval a Koresh s ostatními muži vzali zbraně a na razii se připravili, zatímco ženy s dětmi se schovaly v obytné části komplexu. Velitel operace ATF se o úniku informací dověděl, ale poručil pokračovat v operaci, přestože její úspěch závisel na momentu překvapení. V 9:45 začali agenti ATF lézt po žebřících do komplexu Mt. Carmel Center. V tento čas byla zahájena palba mezi oběma stranami. To, kdo střelbu skutečně začal, bylo jedním z hlavních aspektů pozdějšího slyšení před Kongresem. 3 kamerové záznamy začátku razie, pořizované ATF, se ztratily. Řádově minuty po zahájení přestřelky volal jeden z Davidiánů, Wayne Martin, linku 911, kde operátorovi sděluje, že ATF po nich začalo střílet (agenti, o chvíli později i z vrtulníků) a žádá je, aby se spojil s někým, kdo je schopen to zastavit. Operátor zjišťuje, že s agenty u Mt. Carmel se v tu chvíli není možné telefonicky spojit (této skutečnosti nasvědčuje i fakt, že kolegové zraněných agentů ATF přivolávali sanitku přes jednoho kameramana z místního zpravodajského štábu).  Střelba utichla až v 11:30, přestože pár výstřelů padlo ještě během odpoledne toho dne. ATF se rozhodla stáhnout. Oficiálně udávaným důvodem bylo to, že jim došla munice. Davidiáni v tento moment mohli na ustupující agenty střílet, ale nerozhodli se tak.

Výsledek razie.

Bilancí razie bylo 19 zraněných a čtyři mrtví na straně ATF a minimálně tři ranění a pět mrtvých na straně Davidiánů. Šestý byl zabit kolem páté hodiny odpoledne střelou do hlavy, když se vracel do Mt. Carmel Center z práce. Minimálně jeden Davidián byl zastřelen členy národní gardy z vrtulníku. David Koresh byl postřelen do boku; jednalo se o bolestivé zranění, které ho však neohrožovalo na životě.

Obléhání.

Obléhání trvalo 51 dní. Celý případ velmi brzy po razii převzala FBI a taktéž byli povoláni muži a technika z národní gardy. Komplex na Mt. Carmel byl obklíčen a aktivita v něm monitorována. Novináři mohli místo natáčet jen od určité vzdálenosti. Na obou stranách hory byla zřízena stanoviště pro odstřelovače.  Vedení obou agentur se shodlo na použití PSYOPS technik na obyvatele Mt. Carmel Center. To v praxi znamenalo, že každou noc přes komplex přebíhaly kužely silných světelných reflektorů a Davidiánům byly pouštěny hlasité zvuky (např. zvířat v džungli), aby se nemohli vyspat a tak byla podlomena jejich morálka.  Někteří Davidiáni v průběhu obléhání komplex opustili. Byly to převážně matky s dětmi. FBI se obávala, že ostatní jsou Koreshem drženi jako rukojmí. Devátý den obléhání ale dostala nahrávku na videokazetě, která ukazovala, že tomu tak není. Každý, kdo se rozhodl Mt. Carmel v té době opustit, byl ihned vzat do vazby. Ostatní stáli za Davidem Koreshem a jeho rozhodnutím, co dál.  Koresh během prvních pár dnů od razie odmítal ustoupit. Během fáze obléhání pronesl prohlášení v místní radiové stanici, měl možnost (jak Koresh i několik dalších Davidiánů) několikrát telefonicky mluvit s místním šerifem, a v několika případech i s vládními agenty řídícími průběh celé operace. Jedna z otázek, kterou agenti položili, se dotazovala na počet hasicích přístrojů v komplexu. Dostalo se jim odpovědi, že v celém Mt. Carmel Center je pouze jeden.  V průběhu dalších dnů Koresh „hledal odpověď u Boha.“ 14. dubna nabyl dojmu, že vyvrcholením jejich bezvýchodné situace bude společnosti „nastaveno zrcadlo“ – ať už její výsledek bude jakýkoli. Tuto myšlenku začal psát do dokumentu, který o pět dnů později jeden z Davidiánů zachránil z hořícího komplexu.

Finální úder.

FBI se obávala, že by přibližně stočlenná komunita Davidiánů mohla spáchat hromadnou sebevraždu. Nově jmenovaná státní zástupkyně, Janet Reno, schválila ozbrojený úder na Mt. Carmel Center. Protože v něm Davidiáni měli velké množství zbraní, použila zbraně ráže.50, speciální obrněná vozidla a slzný plyn. Útok začal 19. dubna 1993 v brzkých ranních hodinách. V 5:50 byli Davidiáni telefonicky varováni, že proti jejich komplexu budou použity tanky. O pět minut později do areálu Mt. Carmel Center přijely dva ženijní tanky M728 s možností vypouštění slzného plynu upravenou hlavní, které zaujaly postavení na levé a pravé straně komplexu. V 6:00 tato obrněná vozidla dostala rozkaz začít injektovat slzný plyn do budov komplexu. Od 6:04 do 6:31 tyto tanky najížděly do jednotlivých dřevěných nebo cihlových budov, zanechávajíce za sebou díry od několika decimetrů do 3 metrů. Následně do nich vstřikovaly slzný plyn. Během tohoto manévru tank, operující na jihozápadní straně, narážel do některých zemědělských zařízení a přejel část osobního vozu, zaparkovaného před komplexem. Je možné, že část země v bezprostředním okolí komplexu mohla nasáknout vytékajícím benzínem, popř. vzduch jeho výpary. V 6:47 agenti FBI vstřelili několik projektilů se slzným plynem do centrální části komplexu. V 7:30 se tanky vrátily a vstřikování slzného plynu a nabourávání stěn komplexu pokračovalo. Činnost tanků pokračovala až do poledne. Během ní byly zaznamenány výstřely některých Davidiánů proti tankům (které na ně však neměly žádný účinek). O tom, co dělal druhý tank, operující za budovami komplexu, existuje málo videozáznamů (videa zpravodajců a amatérů existují jen ze strany od města Waco). Nad komplexem však létal letoun národní gardy Britten-Norman Defender, který průběh finálního útoku natáčel na kameru s infračerveným senzorem. Tanky postupovaly dál do středu komplexu a ke konci své činnosti (mezi 11:43 a 12:03) zbořily několik málo zdí a podlaží komplexu.

Požár.

Mezi 12:07 a 12:09 byly poprvé spatřeny plameny. Požár vypukl na několika místech současně a začal se komplexem většinou z dřevěných budov velmi rychle šířit, sycen středně silným větrem, profukujícím mezi otvory, které do komplexu nadělaly tanky. Ve 12:12 byli zavoláni hasiči. Ti přijeli o 10 minut později, ale na vstupu, stráženém FBI, byli zastaveni a vpuštěni byli až ve 12:43. Před 13. hodinou začíná požár uhasínat – celý komplex Mt. Carmel Center je srovnán se zemí. V 15:45 zdroj blízký složkám činným v trestním řízení konstatuje smrt Davida Koreshe.

Bilance.

Během finálního úderu zemřelo 76 Davidiánů (včetně 21 dětí a dvou těhotných žen). Na straně ATF zemřelo 6 agentů, FBI a národní garda nezaznamenaly žádné ztráty.  Minimálně jedno z těl bylo přejeto tankem, jiná měla roztříštěnou lebku následkem zavalení betonových základů, v nichž se skrývali, na některých obětech byly znát následky silných křečí způsobených slzným plynem (opistotonus), těla 20 Davidiánů měla na sobě střelná zranění. Za důvody pro tato zranění byla v následném procesu uvažována sebevražda, postřelení blízkou osobou, „střela z milosti“ nebo postřelení členy národní gardy nebo agenty FBI, kteří prováděli finální útok.

Následné slyšení.

Celá událost byla vyšetřována před Kongresem Spojených států. Hlavními svědky byli dva Davidiáni (shodou okolností měli oba právnické vzdělání), kteří přežili razii i finální útok. Klíčové otázky byly: Velitel zásahu uvedl, že jak tanky, tak jiné jednotky během finálního úderu na Davidiány nestřílely a jedinou použitou zbraní byl slzný plyn. Součástí vyšetřování byl i záznam z letounu, nahraný v infračerveném spektru, na kterém soudní znalec identifikoval výbuchy v jedné části budovy řádově sekundy před začátkem požáru, střelbu osádky tanku (který operoval na odvrácené straně komplexu) a střelbu dvou mužů směrem k té budově s betonovými základy, kde se před ohněm ukrývala většina Davidiánů.  Většina přeživších Davidiánů byla uznána vinnými, většinou za přestupky nebo trestné činy spojené se střelnými zbraněmi. Pochybení na straně ATF, FBI nebo národní gardy nebyla shledána. V Mt. Carmel Center bylo nalezeno cca 150 zbraní a 8000 kusů munice.

Mt. Carmel nyní.

Mt. Carmel Center byl několik dní po razii srovnán se zemí. Na místě původního komplexu nyní stojí menší dřevěná kaplička.

Jako obležení Waco (někdy též Masakr ve Waco, "Waco Siege", "Waco Massacre") je známa událost, která se odehrála mezi 28. únorem a 19. dubnem 1993 na kopci zvaném "Mt. Carmel" asi 14 km severovýchodně od města Waco v americkém státě Texas mezi členy sekty "Branch Davidians" (Davidiáni) vedené Davidem Koreshem a agenty amerického státního úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně ("United States Bureau of Alcohol, Tobacco, and Firearms", ATF) a později i FBI a národní gardou USA.

Le siège de Waco est un blocus qui s'est déroulé du 28 février au à la résidence du groupe religieux les « Branch Davidians » dans la ville de Elk, près de Waco au Texas, aux États-Unis. Il y eut 4 morts du côté des agents du gouvernement ainsi que 82 morts, dont 25 enfants et le leader du groupe David Koresh, principalement dans l'incendie qui mit un terme aux 51 jours de siège par les forces de police.


Počátky dynastie.

Septimius Severus se dostal k moci vítězstvím ve dvou občanských válkách, probíhajících v letech 193–197. Protože to byla armáda, která mu vzestup umožnila, viděl v ní zákonitě svou hlavní oporu a začal s jejím výrazným protežováním, jež bylo charakteristické pro celou severovskou éru. Tradiční druhá mocenská složka v Římě – senát – stála v opozici vůči novému panovníkovi a mnoho jejích členů bylo diskriminováno, většinou za stranění Severovým rivalům.  Nově nastolená stabilita (Severus se pokusil i o ofenzivní postup vůči nepřátelům za hranicemi) byla v posledních letech zakladatelovy vlády narušována hašteřivostí uvnitř dynastie, především mezi mladými syny císaře, Caracallou a Getou. Ideologicky se Severus snažil navázat na dědictví adoptivních císařů, jmenovitě Marka Aurelia, za jehož syna se prohlásil. Jeho tvrdý a energický styl vládnutí byl populární hlavně u nižších vrstev římské společnosti a zčásti i u provinciálů.  Z hospodářského hlediska zažívaly některé provincie období rozkvětu (např. severní Afrika), přesto však nastalo ponenáhlé zhoršování měny, způsobené výdaji na armádu a rozbujelou státní administrativu.

Vláda Caracallova.

Po smrti Septimia Severa (211) převzali moc bez potíží jeho dva synové, Caracalla a Geta. Oba byli léta znesvářeni a napětí mezi nimi rychle vzalo podobu boje "kdo s koho" – až nakonec Caracalla Getu zavraždil. Následná vláda Caracallova v řadě ohledů dále posílila císařskou autokracii i vojenský charakter režimu; opozice byla mocensky eliminována. Z fiskálních důvodů udělil císař římské občanství prakticky všem svobodným obyvatelům říše ("Constitutio Antoniniana"), což spolu s podporou nižších stavů umožnilo společenský vzestup dalším skupinám populace.  V hospodářské oblasti došlo k dalšímu zatížení státních financí (zvýšení žoldu vojákům) a bylo nutné provést částečnou měnovou reformu (zavedení stříbrných antoniniánů). Vůči "zahraničí" dosáhl Caracalla několika přechodných úspěchů (boje s Alamany na západě, tlak na parthskou říši).

Macrinova mezihra.

Caracallovo zavraždění (217) vyneslo na římský trůn prefekta pretoriánů Marka Opellia Macrina, prvního císaře z jezdeckého stavu a zároveň muže, který nebyl se Severovci nijak spřízněn. Macrinovi se během zhruba roční vlády nepodařilo přesvědčit část veřejnosti ani o svých vojenských schopnostech, ani o účinnosti své fiskální politiky. Na jaře 218 proto vypuklo na východě říše povstání legií, jež vyústilo v Macrinovo zavraždění a proklamování Varia Avita Bassiana, prasynovce Severovy manželky, za císaře. Oficiálně byl Bassianus vydáván za Caracallova syna, neboť jeho příbuzenství s rodem zakladatele bylo jen vzdálené.

Pozdní Severovci.

Bassianus převzal jako císař jméno Marcus Aurelius Antoninus, do dějin však vstoupil pod přezdívkou Heliogabalus, podle boha "Elá-gabála", jehož byl vyznavačem. Přes počáteční příznivé přijetí se za něj se zvýšilo politické napětí v centru, vyvolané zejména necitlivým zaváděním východních obyčejů a náboženských zvyklostí. Armáda Heliogabala dlouho podporovala (což souviselo s popularitou Caracally, jeho oficiálního otce, mezi vojáky), ale nakonec ani ona nemohla přehlížet některé excesy a postavila se na stranu jeho bratrance Alexandra Severa, který byl prohlášen císařem. Heliogabalus přišel během nepokojů o život (222).  Mladý Alexander stál po celou dobu své třináctileté vlády pod vlivem své matky a jeho politika dorozumění se senátem narážela na odpor v řadách armády, kde vypuklo několik revolt. Finanční situace říše nebyla příznivá ani její zahraničněpolitické vyhlídky. Obě války, které Alexander vedl (s perskými Sásánovci a Germány), vyzněly nejednoznačně – bylo patrné, že Římané se ocitli v defenzívě. Za těchto okolností neměla armáda zájem na dalším pokračování Alexandrovy vlády a povolala na trůn energického vojevůdce Maximina Thráka, prvního z dlouhé řady vojenských císařů. Alexander byl i s matkou zavražděn. Až do nástupu Diocletiana (284) nezažila římská říše delší období stability, všechny trendy patrné za Severovců se jen zvýraznily.

Severovská dynastie či Severovci byla římská císařská dynastie, kterou založil panonský místodržitel Septimius Severus v roce 193. Její příslušníci vládli – s ročním přerušením v letech 217–218 – až do roku 235, kdy byl zavražděn poslední příbuzný zakladatele, Alexander Severus, na vojenské výpravě proti Germánům.

Les Sévère sont une dynastie d'empereurs romains du Haut-Empire ayant régné approximativement durant le premier tiers du, après L'Empire d'Auguste, et avant la Crise de l'Empire romain. Fondée par Septime Sévère, elle vit se succéder cinq empereurs qui régnèrent de 193 à 235 apr. J.-C., avec une interruption d’ à. Elle s’éteignit en 235 lorsque Sévère Alexandre, son dernier représentant, fut assassiné. Bien que Septime Sévère ait été porté au pouvoir par un coup d’État militaire, les Sévère se présentèrent toujours comme les successeurs légitimes des Antonins du siècle précédent et mirent l’accent sur la continuité dynastique.


Vydědění v současném českém právu.

Podle současné české právní úpravy (§ 1646–1649 občanského zákoníku) může zůstavitel vydědit nepominutelného dědice, jestliže Zákon umožňuje vydědit i k dědictví nezpůsobilého potomka, připouští také vydědění i jen ohledně části pozůstalosti. Dále výslovně zakotvuje, že vydědění se automaticky vztahuje na potomky vyděděného, ledaže zůstavitel určí v prohlášení o vydědění jinak. V prohlášení o vydědění je opět nutné uvést a konkretizovat důvod vydědění. Není-li uveden, je přesto možné, že vyděděný potomek bude z dědictví vyloučen, jestliže se takový zákonný důvod v řízení o dědictví prokáže.

Předchozí české právní úpravy.

Období do 31. prosince 1950.

Podle obecného zákoníku občanského (§ 768–773) mohlo být dítě, vnouče, pravnouče, rodič nebo prarodič vyděděn, jestliže a v dalších zákonem stanovených případech (např. donutil zůstavitele sepsat poslední vůli; do roku 1868 i pokud odpadl od křesťanské víry).

Období od 1. ledna 1951 do 31. března 1964.

Podle středního občanského zákoníku (§ 552) mohl zůstavitel vydědit svého neopominutelného dědice, jestliže Vztáhnout vydědění na potomky vyděděného (jestliže byl vyděděným potomek) nebylo možné.

Období od 1. dubna 1964 do 31. března 1983.

V tomto období institut vydědění neexistoval.

Období od 1. dubna 1983 do 31. prosince 1991.

Zůstavitel mohl podle § 469a občanského zákoníku vydědit svého potomka, jestliže mu v rozporu s pravidly socialistického soužití neposkytl potřebnou pomoc v nemoci, ve stáří nebo v jiných závažných případech.  V "listině o vydědění", která také musela jinak splňovat náležitosti závěti, musel být uveden důvod vydědění, a to jak obecným důvodem podle zákona, tak i uvedením konkrétních skutečností, ze kterých vyplývá, že důvody vydědění byly v tomto případě splněny. Opět nebylo možné vydědit i potomky vyděděného.

Období od 1. ledna 1992 do 31. prosince 2013.

Zákon umožnil vydědit potomka, jestliže Nově bylo umožněno vydědit i potomky vyděděného, ale tato skutečnost musela být v listině o vydědění výslovně uvedena. Částečné vydědění umožnila až judikatura.

Vydědění (zastarale také exheredace z lat. "exheredatio") je jednostranné právní jednání fyzické osoby, kterým svému potomku ze stanovených důvodů odejme právo domáhat se i přes závěť svého zákonného dědického podílu nebo jeho části (tedy tzv. povinného dílu). Platným vyděděním ztrácí vyděděný (zcela nebo zčásti) postavení nepominutelného dědice.

L’exhérédation est un terme utilisé en droit des successions qui signifie le fait de déshériter une personne. Il désigne plus spécifiquement la clause testamentaire, légale ou coutumière, par laquelle cette personne se retrouve déshéritée.


Život.

Vyrůstal v rodině evangelického pastora aušpurského vyznání, a to v průběhu třicetileté války, která obrátila náboženskou strukturu celé společnosti a přinutila mnohé k dlouhému putování za svobodou vyznání. Vždyť například Capricornovy rodné Žerčice byly roku 1639 při vpádu Švédů do Čech zcela vypáleny, obyvatelé se rozprchli do okolí a mnozí z nich se již nevrátili. V roce 1640 Capricornus proto studuje na gymnáziu v uherské Šoproni, později teologii ve Slezsku. Po krátkém pobytu ve Štrasburku a Vídni se v roce 1649 uchytil jako soukromý učitel v rodině lékaře W. Raygera v Bratislavě. 10. října 1651 se tam oženil s dcerou evangelického faráře z Košic E. Knogleriuse, s níž měl čtyři děti.  V březnu 1651 byl jmenován učitelem hudby na evangelickém gymnáziu a brzy nato „Director Musicae” v Dreifaltigkeitskirche v Bratislavě. Většina jeho tvorby pochází právě z bratislavského období. Byl výjimečně plodným skladatelem, psal díla téměř všech žánrů. Během svého působení v Bratislavě napsal Capricornus 112 skladeb, mnohé z nich publikoval ve svých sbírkách „Opus Musicum” (1655, ve své době jedna z nejrozšířenějších sbírek liturgické vokálně instrumentální hudby) a „Jubilus Bernhardi” (1660), některé byly vydány i posmrtně v „Opus aureum missarum” (1670). V Bratislavě Capricornus vedle svých skladeb prováděl také díla italských a německých mistrů (G. A. Rigatti, Claudio Monteverdi, Alessandro Grandi, Giacomo Carissimi, Heinrich Schütz, Heinrich Schein, Michael Praetorius). O vysoké úrovni hudby na jeho kůru můžeme soudit z dochovaných inventářů hudebnin.  V dubnu 1657 Capricornus opustil Bratislavu, aby se stal dvorním kapelníkem württemberského vévody Eberharda III. ve Stuttgartu. Ve svém dopise na rozloučenou to zdůvodňuje zdravotním stavem, bratislavští jej na oplátku ve svém děkovném dopise označují (za hudebníka) „s jedinečnou... takovou pílí, že bychom jej rádi měli o moc déle.” Je ale pravděpodobné, že hlavním důvodem było náboženské klima v rakouské monarchii.  Ve Stuttgartu Capricornus nalezl příznivé podmínky k tvorbě a skladatelské činnosti. Z té doby pochází zajímavý dokument – polemika s jiným stuttgartským hudebníkem Ph. Boedeckerem, který Capricorna napadá, ten ale svůj skladatelský styl brání a dává za své vzory skladatele jako G. Valentini a Antonio Bertali. Capricornus udržoval kontakt s významnými hudebními osobnostmi své doby. Korespondoval s A. Kircherem a Heinrichem Schützem, který se o jeho dílech vyjádřil jako o „opera virtuosa”. Jeho skladby se dostaly i do rukou G. Carissimi, který provedl některé z nich v St. Apolinarkirche.

Samuel Capricornus (vlastním jménem "Samuel Friedrich Bockshorn") (21. prosince 1628, Žerčice – 10. listopadu 1664, Stuttgart) byl český hudební skladatel a kapelník německého původu, působící na Slovensku a v Německu.

Samuel Friedrich Capricornus (né Samuel Friedrich Bockshorn le à Žerčice, près de Mladá Boleslav et mort le ) est un compositeur bohémien du début de l'ère baroque. Il travaille une grande partie de sa vie en Allemagne. Il y publie notamment son "Theatrum Musicum", recueil de musiques sacrées où se perçoit l'influence des compositions de Heinrich Schütz.


Historie.

První léta.

Skupinu Death založil v roce 1983 v Orlandu Chuck Schuldiner pod jménem Mantas. Společně s Kamem Leem a Rickem Rozzem začal skládat písně. Téhož roku vydali demo "Death By Metal". V roce 1984 se skupina přejmenovala na Death a vydala další demo "Reign of Terror". V roce 1985 po vydání dema "Infernal Death" ovšem Schuldiner vyhodil Kama Leeho a Ricka Rozze, aby je nahradil dvěma členy skupiny Repulsion – baskytaristou Scottem Carlsonem a kytaristou Mattem Olivem, nepodařilo se mu ovšem najít bubeníka, následně skupinu opět rozpustil a přestěhoval se do San Francisca, kde najal bubeníka Erica Brechta ze skupiny DRI, nebyl ovšem spokojen s tímto složením a vrátil se zpět na Floridu, ale bez skupiny. V roce 1986 dostal nabídku od kanadské skupiny Slaughter, aby hrál na jejich albu. Tuto nabídku přijal a odcestoval do Kanady, zde ovšem vydržel pouze dva týdny, poté se vrátil na Floridu a pak opět odcestoval do San Francisca, kde se spojil s Chrisem Reifertem. Nahráli spolu demo "Mutilation", které vedlo k podepsání kontraktu se společností Combat Records a v roce 1987 skupina vydala své debutové album "Scream Bloody Gore". Skupina měla krátce druhého kytaristu Johna Handa, který nikdy nehrál na žádné desce ani během živých vystoupení, ačkoli na této desce je uveden. Poté ale Chuck Schuldiner opustil Chrise Reiferta, vrátil se na Floridu a zde se spojil se svým dřívějším spoluhráčem Rickem Rozzem a dvěma členy jeho skupiny Massacre, Terry Butlerem a Billem Andrewsem.

Období 1988-1992.

V roce 1988 nahrála tato sestava album "Leprosy". Po turné na podporu alba, které obsahovalo i zastávku v Evropě, byl v roce 1989 ze skupiny vyhozen Rick Rozz, na turné po Mexiku za něj dočasně zaskočil Paul Masvidal, konečnou náhradou se stal James Murphy, se kterým bylo nahráno třetí album "Spiritual Healing" v létě 1989. Murphy byl nicméně poměrně rychle vyhozen. V tomto období opustil Chuck Schuldiner od hrůzy jako námětu textů, nahradily je texty zaměřené spíše na kritiku společnosti. S tím souvisí také vývoj herního stylu skupiny, který se od více brutálního stylů death metalu posunul k více komplexnímu progressive death metalu. V roce 1990, doslova v předvečer evropského turné, se Schuldiner postavil proti cestování do Evropy, argumentoval tím, že turné nebylo adekvátně zorganizováno. Bill Andrews a Terry Butler ovšem v tomto turné pokračovali pod jménem Death a na místo Schuldinera najali kytaristu Waltera Trachslera a zpěváka Louie Carrisaleze. Schuldiner následně oba dva ze skupiny vyhodil.  V následujících letech opustil Schuldiner myšlenku jednotné fungující sestavy a začal pracovat pouze s najímanými muzikanty, najal tedy baskytaristu Stevea DiGiorgia, bubeníka Seana Reinerta a kytaristu Paula Masvidala, který předtím ve skupině již krátce působil. V roce 1991 vydala kapela album "Human", které se považuje za techničtější a progresivnější než jejich předchozí práce, také se jedná o dodnes nejprodávanější album skupiny v její historii. Vzešlo z něj také první video, které kdy skupina natočila, jedná se o klip ke skladbě "Lack of Comprehension". Brzy byl kvůli povinnostem se svojí základní kapelou Sadus donucen Steve DiGorgio k odchodu a na následujícím turné probíhajícím od října 1991 do března 1992, jej nahradil Skott Carino, poté se ale DiGiorgio vrátil.

Poslední léta (1993-2001).

V roce 1993 opustili skupinu Sean Reinert a Paul Masvidal, aby se mohli věnovat své domovské kapele Cynic, a Schuldiner, který se je marně pokoušel přesvědčit k pokračování, na jejich místo najal Gena Hoglana z nedávno rozpuštěné thrashmetalové skupiny Dark Angel a spolupracoval s kytaristou Andy LaRocquem z King Diamond na albu "Individual Thought Patterns". Larocque byl ovšem velmi zaměstnán svojí domovskou formací, a tak jej Schuldiner nahradil téměř neznámým Ralphem Santollou. V tomto období se Death nacházeli na vrcholu své popularity. V roce 1994 rozvázali svůj kontrakt s nahrávací společností Relativity a přešli pod Roadrunner Records, jejich evropského distributora. V roce 1995 pro nahrávání alba "Symbolic" přišli undergroundoví floridští muzikanti Kelly Conlon a Bobby Koelble, zaujali místa po Santolla a DiGiorge. Během následujícího turné účinkoval na pozici baskytaristy Brian Benson.  Po albu "Symbolic" Schuldiner skupinu rozpustil a rozvázal všechny vztahy s Roadrunner Records a začal psát skladby pro svou novou kapelu Control Denied. V tomto období krátce pracoval s floridským studiovým kytaristou Jamesem Hoganem. Schuldiner ale ještě musel podle smluvních vztahů nahrát pod jménem Death alespoň jedno album pod hlavičkou nahrávací společnosti Nuclear Blast, obnovil tedy skupinu Death s floridskými muzikanty Richardem Christym, Shannonem Hammem a Scottem Clendeninem a nahrál album "The Sound of Perseverance", které vyšlo v roce 1998 a na němž měl údajně použít písně napsané pro Control Denied, toto tvrzení ale Schuldiner popřel.  Po vydání alba a dvou následujících turné Schuldiner skupinu opět rozpustil a společně s Christym a Hammem se zabýval svojí formací Control Denied, připojili se k nim Steve DiGorgio, který byl opět dostupný, a undergroundový powermetalový zpěvák Tim Aymar. Po dokončení debutového alba byla Schuldinerovi diagnostikována rakovina mozku, to vedlo ke zrušení plánů na turné po USA a Kanadě. V období, kdy pracoval na druhé desce, se jeho stav zlepšil, ale choroba jej zanechala v oslabeném a zranitelném stavu, dostal zápal plic a musel být hospitalizován. 13. prosince 2001 byl z nemocnice propuštěn domů, kde byl o hodinu později nalezen mrtev.

Death (v překladu do češtiny "smrt") byla vlivná americká death metalová skupina založená roku 1983 kytaristou a zpěvákem Chuckem Schuldinerem. Po jeho smrti roku 2001 skupina ukončila činnost. Nejprve se jmenovala Mantas, ale od roku 1984 nesla název Death.

Death est un groupe américain de death metal, originaire d'Orlando, en Floride. Fondé en 1983, le groupe est l'un des pionniers du genre. Le premier album du groupe, ", est considéré comme le premier album de death metal, bien que, Chuck Schuldiner, leader du groupe, ne soit pas considéré comme le créateur du metal extrême.


Arrondissement de Wunsiedel im Fichtelgebirge

Poloha.

V okrese Wunsiedel im Fichtelgebirge se nachází převážná část chráněného přírodního parku Smrčiny "(Fichtelgebirge)". Mezi ním se nachází "Wunsiedeler Hochfläche", plochá krajina asi 600 metrů nad mořem. Nejvýše položeným místem je Schneeberg, který leží na západě okresu. Největší a nejdelší řekou, která okresem protéká, je Ohře "(Eger)", která právě ve Smrčinách pramení, a podél Hohenbergu poté pokračuje na české území.

Historie.

Převážná část dnešního okresu patřila do roku 1800 Bayreuthskému knížectví, které v podstatě právně nahradilo Prusko. Dělilo se na šest úředních obvodů: Hohenberg, Kirchenlamitz, Selb, Thierstein, Weißenstadt a Wunsiedel. Kvůli tomu bylo území také známé jako Sechsämterland "(Země šesti úřadů)". V roce 1810 připadlo území Bavorsku. V roce 1812 byly zřízeny zemské soudní obvody Wunsiedel, Kirchenlamitz, Rehau a Selb. Město Marktredwitz, které zpočátku patřilo svobodnému říšskému městu Cheb "(Eger)", připadlo v roce 1816 také Bavorsku, a bylo zařazeno pod správu soudního obvodu Wunsiedel. Obvody Wunsiedel, Kirchenlamitz, Rehau a Selb spadaly do roku 1817 do správy okresu Mohan "(Mainkreis)", od tohoto roku poté pod správu Hornomohanského okresu "(Obermainkreis)". Hornomohanský okres byl v roce 1838 přejmenován na Horní Franky "(Oberfranken)". V roce 1859 vznikl z dvanácti obcí soudního obvodu Wunsiedel a čtyř obcí obvodu Selb nový soudní obvod Thiersheim. Roku 1862 byl ze soudních obvodů Wunsiedel, Thiersheim a Kirchenlamitz vytvořen okres Wunsiedel, a z obvodů Selb a Rehau okres Rehau. V roce 1879 byli některé obce okresu Rehau připojeny k okresu Hof. Roku 1919 opustilo město Selb okres Rehau, a město Marktredwitz okres Wunsiedel, a stala se z nich samosprávná města. V rámci Bavorské územní reformy v roce 1972 byl vytvořen nový okres, který zahrnoval území stávajícího okresu Wunsiedel, jižní část okresu Rehau a doposud samosprávná města Selb a Marktredwitz. Pro nově vzniklý okres se uvažovalo o jménech Wunsiedel nebo Fichtelgebirge, ale v roce 1973 byly nakonec oba názvy spojeny, a vznikl zemský okres Wunsiedel im Fichtelgebirge. Z důvodu ztráty samosprávy byl městům Selb a Marktredwitz udělen alespoň status velkého okresního města.

Zemský okres Wunsiedel im Fichtelgebirge je okres na východě vládního obvodu Horní Franky, ve spolkové zemi Bavorsko. Na severu sousedí se zemským okresem Hof, na východě s českým Karlovarským krajem, na jihu se zemským okresem Tirschenreuth a na západě se zemským okresem Bayreuth.

L'arrondissement de Wunsiedel im Fichtelgebirge est un arrondissement ("Landkreis" en allemand) de Bavière (Allemagne) situé dans le district ("Regierungsbezirk" en allemand) de Haute-Franconie. Son chef lieu est Wunsiedel.


Tradiční podání.

Kniha Genesis je primárním zdrojem zmínek o Sodomě a Gomoře. Velcí a malí proroci v hebrejské bibli také odkazují k Sodomě a Gomoře.

Bitva králů.

Ve 14. kapitole knihy Genesis je popsána politická situace v Sodomě v době kdy v ní pobýval Lot. V té době Sodomě vládl král Béra a Gomoře král Bríša. Jejich království však nebyla suverénní, protože celé Jordánské údolí ovládali Elamité, kterým vládl král Kedorlaómer. Po čtrnáctileté nadvládě Elamitů se králové Sodomy a Gomory a další tři králové měst v Jordánském údolí vzbouřili. Král Kedorlaómer spolu se svými spojenci vytáhl potlačit povstání v jordánské nížině. K hlavnímu střetnutí došlo v údolí Sidím. Spojené síly králů jordánského údolí byly poraženy a vítězové pak pobrali všechny potraviny a také zajali Abrahámova synovce Lota.  V reakci na zajeti svého synovce zorganizoval Abrahám záchrannou výpravu a spolu s několika spojenci v noci napadl Kedorlaómerovy síly. Přepad byl úspěšný a Abrahámovi se podařilo osvobodit Lota s celým jeho majetkem.

Zkáza Sodomy a Gomory.

Podle Božího soudu byla města zničena ohněm a sírou kvůli svým hříchům.  Zkázu obou měst přežil podle biblického vyprávění pouze Abrahámův synovec Lot, jeho dvě dcery a manželka která se ještě před odchodem koukla na zkázu města a proměnila se na solný sloup. Lot se podle biblického vyprávění zastal dvou Božích poslů, kteří přišli prozkoumat situaci a zničit město, když muži ze Sodomy žádali jejich vydání, aby je mohli „poznat“. Slovo „poznat“, v novějším překladu „užít“, znamená ve Starém zákoně v tomto kontextu pohlavní styk.

Archeologie.

Historicita existence Sodomy a Gomory je stále předmětem odborné debaty v archeologických kruzích. Poblíž Mrtvého moře byla objevena archeologická sídliště, jejichž průzkum odhalil zničení spálením a stopy síry. Nejslibnějšími kandidáty jsou naleziště Bab edh-Dhra, objevená Nelsonem Glueckem v r. 1924, a Numeira, objevená v sedmdesátých letech dvacátého století.

Sodoma (, Sódoma) a Gomora (hebrejsky: Amora, řecky: Gómorrha) jsou města zmíněná v biblické knize Genesis i na jiných místech hebrejské bible, Nového zákona a dalších deuterokanonických spisů.

Sodome et Gomorrhe (en hébreu "סְדוֹם") sont des villes mentionnées dans la bible et le coran. La tradition biblique la situe au sud de la mer Morte, dans l'actuelle Jordanie, en face de la forteresse de Massada, mais sa localisation reste à l'état d'hypothèse. La bible mentionne que les villes ont été détruites pour leurs péchés, soit une tentative de viol, de l’orgueil et de l’égoïsme.


Život.

Po Athanagildově smrti zůstal trůn pět měsíců neobsazený. Poté byl zvolen králem Liuva I., který byl před tím pravděpodobně narbonnským duxem. Mezi tím se v Septimánii schylovalo ke konfliktu. Franští králové Sigibert I. a Guntram vyslali vojenskou výpravu k pohraničnímu městu Arlés. Guntram město obklíčil a dobyl. Pod vlivem této události Liuva nabídl spoluvládu svému mladšímu bratru Leovigildovi (rok 569), aby se mohl osobně věnovat ochraně hranice Septimánie (ponechal si nadvládu nad provinciemi Narbonensis a Tarraconensis) a odrazit invazi Franků. Leovigild panoval ve zbytku Hispánie. Jeho úkolem bylo obnovit pořádek v krajích, které se v období předchozí občanské války, Athanagildovy vlády a pětiměsíčního bezvládí, začaly vymykat z dosahu vizigótské moci. Dále se měl pokusit dobýt alespoň část území na jihu, které bylo pod nadvládou Východořímské říše. V době panování vizigótských králů bylo toto opatření bez historického precedentu. Navíc položilo základy k sjednocování říše. Krátce na to se Leovigild oženil s Goiswinthou, vdovou po králi Athanagildovi, čímž velmi posílil svoji pozici. Snaha obou králů byla víceméně úspěšná. Invaze Franků byla odražena a na jihu se Leovigildovi podařilo vzbouřené území podřídit a udržet vůči útokům ze strany Řeků. Pouze část severu trpěla nadále útoky Basků, Kantabrijců a Astuřanů.  Kronikář té doby, Jan z Biclara napsal: ""Hispania ulterior, není v rukou vizigótských úředníků, ale podléhá Východořímské říši, zatímco města na severu jako Oviedo, León, Palencia, Zamora, Ciudad Rodrigo, atd... jsou nezávislá, a řídí se rozkazy guvernérů z řad k Hispanořímské šlechty.""  I přes válečný stav Liuva I. navázal obchodní a kulturní vztahy s Východořímskou říší a celou středomořskou oblastí, čímž podpořil vzrůst (předchozími událostmi značně špatného) ekonomického potenciálu říše. Po krátké vládě zemřel ve svém loži roku 572. Jeho nástupcem se stal Leovigild, sjednotitel říše.

Změna jazyka.

Do této doby Vizigóti používali původní germánský jazyk, ale někdy tomto období začali používat jazyk latinský, kterým mluvila většina obyvatel v Hispánii, a ze kterého se později vyvinula španělština, portugalština a katalánština.

Liuva I. nebo "Leova I." ( – 571/572 Narbonne) byl vizigótským králem v Hispánii a Septimánii od roku 568 do roku 572.

Liuva ou Liuva (en gotique, en espagnol Liuva) est roi wisigoth d'Hispanie et de Septimanie de 567/568 à 571/572.


Život.

Mládí.

Narodil se v chudé arménské rodině, otec pracoval na železnici. Absolvoval Tifliské železniční technické učiliště. Na železnici pracoval pouze několik měsíců, v roce 1915 dobrovolně vstoupil do armády. Po únorové revoluci podporoval arménskou nacionalistickou stranu Arménská revoluční federace, po vyhlášení nezávislosti Arménie bojoval v arménské armádě proti Turkům, velel rotě, později eskadroně. V prosinci 1920 se přidal k povstání proti vládě, vstoupil do arménské Rudé armády, resp. 11. armády RA, v ní už zůstal celý život.

Mezi válkami.

V meziválečném období sloužil u jezdectva. Čistkám třicátého sedmého roku se vyhnul díky podpoře A. I. Mikojana. Byl vybrán mezi prvními ke studiu na Frunzeho Akademii generálního štábu, na ní zůstal jako učitel do podzimu 1940, kdy ho Georgij Konstantinovič Žukov prosadil do funkce náčelníka operačního oddělení štábu 12. armády.

Vlastenecká válka.

Se začátkem války byl Kyjevský zvláštní vojenský okruh reorganizován na Jihozápadní front, on zde zůstal ve funkci náčelníka opererační správy štábu frontu. Účastnil se organizace tankových protiúderů u Dubna, Rovna a Lucka v rámci Lvovsko-černovické (červen–červenec) a Kyjevské obranné operace. Přes značnou početní převahu zde byla sovětská vojska poražena.  V srpnu–září 1941 skončila obrana Kyjeva katastrofou, většina sil frontu byla obklíčena Němci, on sám se štěstím unikl z kotle v čele téměř 20 tisíc vojáků, jeho nadřízení – náčelník štábu frontu Tupikov a velitel frontu Michail Kirponos a mnoho dalších generálů zahynulo nebo bylo zajato. V nově vybudovaném Jihozápadním frontu zastával tutéž funkci. Před protiútokem u Moskvy byl jmenován náčelníkem štábu skupiny vojsk pravého křídla Jihozápadního frontu, rozpracoval plán útoku proti německé 2. armádě, úspěšně provedený v prosinci 1941 (Jelecká útočná operace).  Koncem prosince 1941 povýšil v hodnosti (generálporučík) i funkci (náčelníka štábu jihozápadního směru). V nové funkci se podílel na přípravě Barvenkovsko-lozovské operace – v lednu 1942 vojska Jihozápadního a Jižního frontu pouze vytvořila výběžek cca 100 km na západ. Rozvinout úspěch a osvobodit Charkov se nepodařilo, naopak v květnu 1942 Wehrmacht neočekávaně zaútočil, odřízl vojska ve výběžku a zničil je. Za tento neúspěch byl odvolán a jmenován (po Žukovově intervenci) zástupcem velitele 61. armády.  Už v červenci 1942 převzal 16. armádu po Rokossovském. V čele armády vynikl, v dubnu 1943 byla přejmenována na 11. gardovou. Za úspěšnou účast v Orelské strategické operaci (operace Kutuzov) v červenci-srpnu 1943 byl vyznamenán a povýšen. V listopadu 1943 byl opět povýšen a jmenován velitelem 1. pobaltského frontu. Zimní kampaň frontu skončila jen nevýraznými úspěchy. O to úspěšnější byla běloruská strategická útočná operace (operace Bagration) v červnu-srpnu 1944, ve které jemu podřízená vojska postoupila o 600 km. V září 1944 1. pobaltský front zaútočil na Rigu (Rižská operace), v říjnu došel – po náročném přeskupení sil z pravého křídla frontu na levé – až k Baltskému moři (Memelská operace) a odřízl tak německou skupinu armád Sever od hlavních sil Wehrmachtu. V únoru 1945 byl 1. pobaltský front reorganizován v Zemlandskou skupinu vojsk 3. běloruského frontu, jednotky se účastnily dobytí východního Pruska. Od dubna 1945 převzal po Vasilevském celý 3. běloruský front.

Poválečné období.

Po Velké vlastenecké válce, až do roku 1954, zůstal v Pobaltí jako velitel vojenského okruhu. Poté zastával vysoké funkce na ministerstvu obrany SSSR, v roce 1955 byl jmenován maršálem Sovětského svazu. Od 1958 byl deset let náčelníkem týlu Sovětské armády.  Zemřel 21. září 1982 jako poslední z maršálů – velitelů frontů za 2. světové války, pochován byl v Kremelské zdi na Rudém náměstí v Moskvě.

Ivan Christoforovič Bagramjan ( Čardachly u Jelizavetpole, dnes v Ázerbájdžánu – 21. září 1982 v Moskvě) byl sovětský maršál arménského původu. Za druhé světové války velel frontu, v 60. letech se stal náměstkem ministra obrany. Byl členem ÚV KSSS.

Hovhannes Khatchatoury Bagramian (en ), également connu sous la forme russifiée de son nom, Ivan Khristoforovitch Bagramian (en ), né le ( selon le calendrier grégorien) dans le village de Tchardakhly, appartenant au gouvernement d'Elizavetpol dans l'Empire russe, et mort le à Moscou en URSS, est un maréchal soviétique d'origine arménienne.


Historie a současnost.

ILTF byla založena v Paříži (Francie) 1. března 1913 zástupci 13 národních tenisových svazů. Ke změně názvu s vynecháním "Lawn" ("travnatý") došlo na valném shromáždění federace v Hamburku (SRN) v roce 1977.  Sídlo ITF je v Londýně (Spojené království). Do roku 1987 měla adresu: "Church Road, Wimbledon, London, SW 19 5TF". V roce 1988 se přestěhovala na "Barons Court", blízko Queens Clubu a o deset let později (1998) znovu tentokrát na "The Bank of England Sports Ground, Roehampton v Londýně".

Oficiální sídlo ITF.

"The International Tennis Federation" "Bank Lane" "Roehampton" "London" "SW15 5XZ" "United Kingdom"

Orgány.

Nejvyššími orgány ITF jsou "výroční shromáždění zástupců všech členských zemí", kteří se scházejí obvykle po wimbledonském turnaji a "řídící výbor" ("Committee of Management"), který řídí celou agendu federace.

Soutěže.

ITF pořádá 3 základní týmové soutěže založené na národním charakteru:  Dále organizuje čtyři Grand Slamy:  Organizuje mužský a ženský okruh ITF, tj. turnaje nejnižší kategorie (turnaje vyšších kategorií organizují ATP a WTA). Pořádá také turnajové okruhy pro věkové kategorie tenistů do osmnácti let.

Mistři světa v tenise.

Mistři světa ITF jsou každoročně vyhlašováni od roku 1978 Mezinárodní tenisovou federací na základě dosažených výsledků v uplyné sezóně.  Mistři světa mužů, žen, juniorů a juniorek ve dvouhře jsou vyhlašováni od roku 1978, kategorie juniorských čtyřher byly doplněny v roce 1982, vozíčkáři pak v roce 1991 a konečně mužská a ženská čtyřhra se vyhlašuje od roku 1996. Juniorské singlové a deblové kategorie byly v roce 2003 sjednoceny do jediné.

Mezinárodní tenisová federace "(anglicky ITF – International Tennis Federation, dříve ILTF – International Lawn Tennis Federation") je mezinárodní tenisová organizace, která řídí dění ve světovém tenise. K roku 2008 bylo jejími členy 205 národních tenisových svazů, včetně Českého tenisového svazu.

La Fédération internationale de tennis (FIT) (ou International Tennis Federation, ITF) est une association sportive internationale qui compte 210 fédérations nationales affiliées en 2013.