Vývoj.

Letoun vznikl na základě Specifikace P.9/38 Ministerstva letectví z roku 1938, jež požadovala střední bombardér využívající v co největší míře levné dostupné materiály, konkrétně měl být letoun konstruován ze svařených ocelových trubek a překližky. Takové řešení umožňovalo zapojit do výroby součástí také menší kovozpracující a dřevařské podniky, na druhou stranu měl nárůst váhy negativní dopad na letové výkony. Brzy nato vydalo Ministerstvo letectví dokument B.18/38, který již upřesňoval požadavky: letoun měl být schopen přepravit 680 kg (1500 lb) bomb na vzdálenost 3200 km (2000 mil) rychlostí 402 km/h (250 mph) ve výšce 1524 m (5000 ft). Následující rok byla podepsána smlouva na 200 strojů (včetně dvou prototypů), po uzavření dalších dvou smluv se toto číslo vyšplhalo na 880, ale později byla objednávka 478 z nich zrušena.  První prototyp (P1360) byl zalétán 20. března 1940 továrním pilotem C. K. Turner-Hughesem a byl poháněn hvězdicovými motory Bristol Hercules XI; druhý prototyp (P1361) poprvé vzlétl 20. dubna 1941 a měl rozpětí prodloužené na 23,47 m (77 ft). První bombardéry Albemarle byly dodávány od října 1941, ale vzápětí byla výroba přerušena, neboť bylo rozhodnuto o úpravě typu na transportní. První takové verze přicházely do služby až na začátku roku 1943. Celkem bylo vyrobeno šest stovek exemplářů, všechny firmou A. W. Hawkesley Ltd. v Brockworthu.

Varianty.

Mk. I.

Původní bombardovací-průzkumná verze vyrobená v počtu 42 kusů. Výzbroj se skládala ze čtyř kulometů ráže 7,7 mm (0,303 in) v horní střelecké věži a dvou stejných zbraní ve výsuvné spodní ručně ovládané věži. V pumovnici měly být neseny pumy do celkové hmotnosti 1361 kg (3000 lb). Osádka byla šestičlenná – dva piloti vedle sebe v kokpitu, navigátor v přídi, radiooperátor v přední části trupu a dva střelci. Palivové nádrže byly umístěny v trupu i v křídle.  Stroje nebyly nasazeny.

ST Mk. I.

Verze upravená pro transport vojáků a materiálu (Special Transport). Byla odstraněna spodní střelecká věž, trupové palivové nádrže a bombardovací vybavení. Na pravé straně trupu přibyly nakládací dveře. Letouny ST Mk. I se vyráběly ve třech sériích, které se od sebe lišily různými menšími úpravami. Stroje první série (osm letounů ST Mk. I Series 1) měly horní střeleckou věž nahrazenou ručně ovládaným střelištěm Rose se dvěma kulomety a letouny druhé série (14 kusů) obdržely hák typu Malcolm pro vlekání kluzáků.  Do Sovětského svazu bylo vyvezeno 10 z celkem 78 vyrobených strojů této verze.

GT Mk. I.

Verze určená k vlekání kluzáků s podobným vybavením jako ST Mk. I, ale bez možnosti přepravy parašutistů. Bylo vyrobeno 80 letounů.

ST Mk. II.

Tato varianta byla až na několik změn ve vybavení podobná ST Mk. I, stroje mohly přepravovat 10 plně vyzbrojených vojáků a byly vyzbrojeny horní střeleckou věží se čtyřmi kulomety. Vyrobeno 99 letadel.

GT Mk. II.

Byl vyroben jen jeden exemplář, určen k vlekání kluzáků. Jen nepatrně se odlišoval od předcházející GT Mk. I.

Mk. III, Mk. IV.

Projekty testující jiné pohonné jednotky – Rolls-Royce Merlin III, respektive Wright Double Cyclone (1600 hp).

ST Mk. V.

Transportní verze vycházející ze ST Mk. II, ale s pozměněným palivovým systémem. Byla zalétána 27. července 1943 a vyrobena v počtu 49 kusů.

ST Mk. VI.

Konečná transportní verze, vyzbrojena horní střeleckou věží. Bylo vyrobeno 133 strojů.

GT Mk. VI.

Konečná verze pro vlekání kluzáků, taktéž s horní střeleckou věží. Vyrobena v počtu 117 kusů.

Nasazení.

První letouny Albemarle vstoupily do služby počátkem roku 1943 u 295. perutě RAF a později vyzbrojily ještě 296., 297. a 570 peruť. U těchto útvarů sloužily k přepravě vojáků, zatímco u 511. perutě přepravovaly materiál a 161. peruť se nimi plnila různé speciální úkoly. Letouny byly poprvé bojově nasazeny při vylodění na Sicílii v červenci 1943, dále se zapojily do vylodění v Normandii 6. června 1944 a při výsadkové operaci Market-Garden, která proběhla 17. až 25. září 1944 v Nizozemí.

Popis konstrukce.

AW.41 Albemarle byl středoplošník poháněný dvěma hvězdicovými čtrnáctiválcovými motory Bristol Hercules XI. Trup byl tvořen kostrou z ocelových trubek, na níž byly připevněny desky ze dřeva a překližky. Ocelová konstrukce křídla byla pokryta překližkou, stejně jako ocasní plochy. Svislé ocasní plochy byly podobně jako u většiny britských bombardérů zdvojené. Novinku mezi britskými letadly představoval příďový podvozek. Přední kolo se zatahovalo směrem dozadu do trupu, hlavní podvozkové nohy se zatahovaly směrem dozadu do motorových gondol, kde byly částečně zakryty.

Armstrong Whitworth AW.41 Albemarle byl britský dvoumotorový letoun stavěný z nestrategických materiálů. Byl vyvíjen firmou W.G. Armstrong Whitworth Aircraft Ltd původně jako střední bombardovací a průzkumný letoun, ale nakonec byl nasazen k vlekání kluzáků a výsadkům parašutistů a přepravě vybavení. V této roli se uplatnil při spojeneckých invazích.

L'Armstrong Whitworth A.W.41 Albemarle est un avion militaire britannique de la Seconde Guerre mondiale. Mis en chantier comme bombardier moyen par Bristol et développé par Armstrong Whitworth, ce bimoteur servit en fait d’avion de transport pour des missions spéciales.


Historie vzniku.

Protokol DMX512 byl navržen v roce 1986 institutem USITT [1] pro řízení stmívačů a dalších speciálních efektů pomocí digitálního rozhraní. Měl nahradit do té doby používané analogové řízení, kde jako řídící veličina sloužila konkrétní hodnota napětí na řídícím kabelu. S tím bylo spojeno hned několik potíží: Pro každý řízený vstup (např. jeden kanál stmívače) byl potřeba jeden vodič, navíc nebyla vždy přesně dána řídící veličina, neboť vlivem výrobních tolerancí mohla různá zařízení chápat či vydávat mírně odlišné povely. Také analogový přenos byl náchylnější na rušení, což v blízkosti výkonných stmívacích a spínacích jednotek (zdroje rušení) bylo nevýhodné. Různí výrobci pro svá zařízení používali různé způsoby ovládání, s různými typy kabeláže, což znesnadňovalo až znemožňovalo jejich vzájemné propojování do rozsáhlejších celků.  Základem protokolu DMX512 je jeho elektrická specifikace. Ta vychází z osvědčeného průmyslového standardu EIA485 (dříve značeno RS-485 popř. RS485), a vzhledem k používání tohoto standardu v průmyslu jsou i technické prostředky pro jeho implementaci levné a přizpůsobené pro náročné podmínky.

Elektrická specifikace (EIA485).

Jako převodníky mezi úrovní TTL a EIA485 jsou běžně dostupné obvody např. SN75176B od Texas Instruments v provedení DIP 8 či SOP 8, který používá například interface DMX PIPE, nebo dražší a méně dostupné obvody MAX485 od Maxim Integrated Products, nebo jejich levnější ekvivalent mnohých výrobců, jako např. ADM485, ST485, atp. Pro galvanické oddělení existuje i řada dalších obvodů, které mají vše potřebné na jednom čipu. Jde např. o obvody ISO485P od Burr-Brown, nebo ADUM5241 od Analog Devices.

Datový formát DMX512.

Přenosová rychlost protokolu DMX512 byla stanovena na 250 kBit/s. Data jsou po sběrnici posílána sériově a jak název napovídá, paketem obsahujícím maximálně 512 datových bajtů. Po sběrnici se posílají pouze data bez adresy. Každé zařízení má nastavenou svou vlastní počáteční adresu a od této adresy přečte požadovaný počet bajtů. Počáteční adresa může tedy nabývat hodnotu 0 až 511. Budou-li mít dvě stejná zařízení stejnou adresu, budou také na posílané povely reagovat společně. Tak lze připojit ke sběrnici i více zařízení - za předpokladu, že bude jejich funkce společná. Časování v protokolu DMX512 je vyobrazeno na obrázku 1 a příslušné hodnoty jsou v tabulce 1.  Klidový stav sběrnice je logická 1. Přenos je realizován asynchronně a jeho začátek je synchronizován vysláním nulové úrovně „Break“ (Reset), která musí trvat nejméně 88 us, a následující synchronizační mezerou MAB (Mark After Break) s vysokou úrovní a minimální délkou trvání 8 us. Dále následuje první poslaný rámec (start code) a za ním zbývajících 512 datových rámců. Každý rámec (přenesený bajt) se skládá z jednoho start bitu, osmi datových bitů bez parity a dvěma stop bity. Mezi jednotlivými rámci mohou být mezery MTBF (Mark Time Between Frames) a MTBP (Mark Time Between Packet) v délce nejvíce 1 s.  Obrázek 1 – Časový diagram přenosu jednoho datového paketu v protokolu DMX512  Z přenosové rychlosti 250 kBit/s vyplývají následující časové údaje: Doba trvání jednoho bitu je 4 us a datového rámce 44 us (11 bitů). Celý přenos s celkovým počtem 512 datových bajtů má délku trvání danou následující rovnicí:  Break + MAB + (1 + 512) * rámec = 88 + 8 + 513 * 44 = 22668 us  Z toho vyplývá nejvyšší opakovací frekvence přibližně 44,12 Hz při plně využité sběrnici.  Další stavy, které se mohou na sběrnici objevit, jsou dlouhodobý výskyt vysoké, nebo nízké úrovně. Pakliže je delší než 1 s, je stav vyhodnocen jako ztráta signálu. Reakce na tento stav je nechána na libovůli výrobce. Často zařízení setrvávají v naposledy nastavené pozici, někdy se resetují. ) Převodní jednotka „k“ má hodnotu 1000 a trvání bitu je 4 us.  ) V normě je tento rámec definovaný jako nulový, za předpokladu, že následující datové bajty se budou týkat pouze stmívacích jednotek. V praxi je však jeho hodnota ignorována, neboť jsou mnohdy na jedné sběrnici společně stmívače a jiná zařízení. Dodržení této normy by přineslo komplikace s potřebou měnit tuto hodnotu, a tím by došlo k násobnému zvýšení latence.

Propojení jednotek protokolem DMX512.

Samotné jednotky jsou zapojeny v topologii sběrnice, kde na straně vysílače a přijímače musí být zakončovací odpor (terminátor). Lze použít také rozbočovačů (splitters) a opakovačů (repeaters). Příklad takového zapojení modulů je uveden na obrázku 2. Jak již bylo v úvodu řečeno, pro propojení se používá symetrického kabelu, tedy dvou aktivních datových vodičů se společným stíněním. Podle normy DMX512/1998 je standardní konektor pětipinový XLR, kde je zásuvka na straně vysílače a vidlice na straně přijímače, avšak v praxi se setkáte s používáním třípinové verze konektoru XLR. Pro propojení modulů je někdy navrhováno použití symetrického mikrofonního kabelu. V tomto případě je ale důležité zkontrolovat, zdali není stínění zapojeno na kostru konektoru. Správně podle normy musí být na pinu číslo 1. Podle manuálového listu od výrobce osvětlovací techniky American DJ případné připojení stínění na kovový kryt konektoru může zapříčinit zkrat nebo nevyzpytatelné chování. Zapojení konektoru XLR je vyobrazeno na obrázku 3, zapojení propojovacího kabelu v tabulce 2 a zapojení redukce mezi tří a pětipinovým konektorem je v tabulce 3.  Tabulka 3 – Zapojení redukce mezi 3 pinovým a 5 pinovým konektorem XLR

Externí odkazy.

[http://www.usitt.org <nowiki>[1]</nowiki> Oficiální stránky institutu USITT]  [http://www.soh.cz/podpora/teorie<nowiki>[2]</nowiki> Řízení světelné techniky komunikující protokolem DMX512]  [http://www.osvetlovac.info/<nowiki>[3]</nowiki> Česko-slovenský web věnující se osvětlování]

DMX512 (někdy také "Digital Multiplex") je povelový protokol pro digitální přenos řídících informací, vyvinutý pro řízení světelné jevištní techniky a světelných efektů. Jde o digitální náhradu analogového řízení, kde základní řídicí veličinou je konkrétní hodnota napětí. Specifikace vychází z průmyslového standardu EIA485, který byl dříve značen jako RS-485, případně RS485. Protokol není opatřen časovými značkami, není opatřen kódováním ani jinou ochranou signálu, ani nepřenáší zpětnou vazbu. Z tohoto důvodu jsou z ovládaných zařízení vyloučena zařízení pro pyrotechnické efekty, protože protokol nezaručuje ochranu proti náhodnému odpálení při poruše signálu.

Le DMX512 ("Digital Multiplexing") est une norme de transmission de données essentiellement utilisée pour le contrôle de l'éclairage et des effets de scène dans le spectacle vivant.


Smíškův život.

Smělmír Brandorád se narodil roku 2982 Třetího věku. Jeho otcem byl Saramír Brandorád, pán Rádovska a jeho matkou Esmeralda Bralová, mladší sestra Paladina Brala, otce Pipina. Smíšek neměl sourozence, ale byl neustále se svým bratrancem Pipinem a vycházeli spolu jako bratři. Oba byli blízkými přáteli Froda Pytlíka, a když se Frodo rozhodl na Gandalfovu radu odejít z Kraje, připojili se k němu. Protože byli od začátku své cesty pronásledováni Černými jezdci, vyvedl Smíšek hobity z Kraje cestou přes Starý hvozd. Tam hobiti upadli do zajetí Dědka Vrbáka, ale zachránil je Tom Bombadil. Po odchodu z jeho domu byli znovu zajati, tentokrát Mohylovým duchem, ale opět je zachránil Tom Bombadil. Hobiti si poté z mohyly vzali dýky, které používali jako krátké mečíky. Smíšek tak náhodou přišel ke zbrani, která byla před dávnými věky ukována speciálně proti Pánovi nazgûlů, vládci zaniklé říše Angmar.  Po mnoha dalších nebezpečných dobrodružstvích hobiti za pomoci Aragorna došli do Roklinky, kde se po Elrondově Radě Smíšek s Pipinem přidali ke Společenstvu prstenu a vypravili se s Frodem na cestu do Mordoru. V Roklince byl Smíšek několikrát viděn, jak studuje mapu a plánuje trasu jejich cesty.  Před vstupem do dolů Morie, když se marně snažili otevřít její zamčené dveře, přivedl Smíšek Gandalfa na správné otvírací slovo ("mellon"). Když prošli elfským lesem Lothlórienem, Galadriel, Paní z Lesa, každému členu Společenstva věnovala dary. Smíšek s Pipinem dostali ozdobné opasky ke svým mečíkům, elfí pláště a lembas, cestovní chléb elfů.  Po rozpadnutí Společenstva nad Rauroským vodopádem byl s Pipinem svědkem Boromirovy hrdinské smrti, když se je snažil zachránit před skuruty, kteří je chtěli odvléct do Železného pasu. Když se je skřeti pokoušeli zajmout, Smíšek několik z nich posekal svým mečíkem a utrpěl za to vážné zranění na hlavě, takže až do konce života měl na čele hlubokou jizvu. Během skřetího putování byl po většinu času v bezvědomí, takže iniciativu k útěku vyvíjel Pipin. Skuruti byli po dlouhém putování Rohanen pobiti rohanskými jezdci a Smíšek s Pipinem utekli do Fangornského lesa. Tam potkali Stromovouse, nejstaršího z entů. Ve Fangornu jim Stromovous dal pít entí vodu, po níž hobiti vyrostli a stali se nejvyššími hobity v historii Středozemě (měřili 4,5 stopy). Pobouřen jejich vyprávěním o Sarumanově zradě Stromovous svolal Entí sraz, kde se rozhodlo, že enti půjdou do války proti Sarumanovi. Společně s enty dobyli Železný pas a postarali se o Sarumanovu porážku.  Potom vyčkali příjezdu krále Théodena, se kterým pak jeli do Rohanu. Král Théoden byl velmi překvapen, že u bran Železného pasu nalezl hobity, protože pro něj byli jen lidem z pověstí. Rohirové kdysi dávno přišli ze Severu, kde v minulosti žili také předkové hobitů, takže Rohirové byli možná prvními lidmi, kteří se s hobity nějak kontaktovali. Král se také podivoval hobitímu dýmkovému koření.  Když Pipin odjel s Gandalfem do Gondoru, Smíšek se spřátelil s Théodenem a stal se jeho panošem. Společně s Éowyn tajně jeli do bitvy na Pellenorských polích. Tady se v průběhu bitvy střetli s Černokněžným králem Angmaru, vůdcem nazgûlů. Smíšek zezadu nazgûla bodl svoji dýkou z Mohylových vrchů, která mu mohla, jako jedna z mála, ublížit. Díky tomu byl Černokněžný král přemožen Éowyn. Smíšek si oním bodnutím poranil ruku a byl přenesen do Domů uzdravování v Minas Tirith, kde se s Aragornovou pomocí poměrně rychle zotavil. Nemohl však táhnout do Poslední bitvy před branami Mordoru, takže Pipin byl jediným z hobitů, který se jí zúčastnil. Smíšek zůstal v Domech uzdravování, kde se spřátelil s Faramirem, Boromirovým bratrem, který byl po smrti jejich otce Denethora II. posledním gondorským správcem. Faramir byl zejména zvědavý na Smíškovu cestu s paní Éowyn a z jeho vyprávění pochopil, že Éowyn je našťastně zamilována do Aragorna. Díky porozumění se mu podařilo získat si její srdce a Éowyn se později stala Faramirovou ženou.  Smíšek byl poté nastávajícím králem Rohanu Éomerem prohlášen za rytíře Marky a získal čestné přízvisko Holdwine. Za pomoc Éowyn od ní dostal vzácný kouzelný roh z pokladu draka Scathy, který dokáže zastrašit nepřátele a vyvolat naději v srdcích spolubojovníků. Při pohřbu padlého krále Théodena Smíšek hořce plakal, protože král pro něj byl jako otec.  Když se hobiti společně vrátili do Kraje, nalezli ho zpustošený Sarumanem a jeho uprchlíky z Železného pasu. Smíšek s Pipinem se postavili do čela povstání hobitů a v bitvě u Povodí zvítězili. Smíšek s Pipinem pak byli uznáni nejvyššími hobity, co kdy žili. Smíšek se stal pánem Rádovska jako jeho otec. Král Elessar prohlásil pána Rádovska za jednoho z rádců Arnoru. Smíšek z lásky ke králi Théodenovi napsal pojednání Rostlinopis Kraje, kde se věnoval historii dýmkového koření. Byl rovněž autorem několika dalších odborných studií.  Roku 62 Čtvrtého věku přišla zpráva z Rohanu, že král Éomer si přeje před svou smrtí ještě naposled vidět Smíška s Pipinem. Smíškovi bylo tehdy 102 let. Úřad i majetek oba předali svým následovníkům a odjeli do Edorasu a víckrát je v Kraji nikdo nespatřil. V Edorasu Smíšek zůstal až do smrti krále Éomera a pak se s Pipinem vydali do Gondoru, kde dožili poslední roky života. Když zemřeli, byli uloženi do hrobky v Rath Dínenu, po boku krále Elessara, mezi velikány Gondoru.

Film.

Ve filmové trilogii Pán Prstenů od Petera Jacksona Smíška ztvárnil britský herec Dominic Monaghan, známý třeba ze seriálu Ztraceni. Oproti knize se ve Smíškově příběhu objevuje několik rozdílů:

Smělmír Brandorád (2982 Třetího věku), známý spíše pod svou přezdívkou Smíšek, je jedna z hlavních postav románové trilogie Pán Prstenů spisovatele J. R. R. Tolkiena. Smíšek je hobit a pochází z Kraje, z části zvané Rádovsko. V Kraji si vysloužil přízvisko Nádherný.

Meriadoc Brandibouc (' dans la version originale et Meriadoc Brandebouc dans la première traduction), dit Merry"', ou "Kalimac Brandagamba" en hobbitique est un personnage fictif de la Terre du Milieu de, apparaissant dans le roman "Le Seigneur des anneaux".


Alexandrův dědic.

Poté, co Alexandr v roce 323 př. n. l. zemřel, došlo v Babylóně k rozdělení správy říše mezi jednotlivé diadochy. Ptolemaios byl vybrán za satrapu Egypta jako místodržitel krále Filipa III. Arrhidaia a Alexandrova později narozeného syna a nástupce Alexandra IV. Řek Kleomenés z Naukratidy, dosavadní správce Egypta dosazený Alexandrem, zůstal v Alexandrii jako Ptolemaiův zástupce. Rok nato si Ptolemaios v rozporu s ujednáním z Babylónu podrobil Kyrenaiku.  Podle makedonských zvyků potvrzovali králové svůj nárok na trůn pohřbením svého předchůdce. Pravděpodobně proto, aby zabránil tehdejšímu regentovi říše Perdikkovi stát se Alexandrovým nástupcem, zmocnil se Ptolemaios Alexandrových ostatků a dočasně je uložil v Memfidě. Tím se ovšem otevřeně postavil proti Perdikkovi. Ten podezříval Ptolemaia, že sám usiluje o trůn a vyhodnotil ho jako svého nejzávažnějšího soupeře v boji o nástupnictví. Ptolemaios dal následně popravit Kleomena jako Perdikkova vyzvědače. Jeho odstraněním jednak posílil svoji autoritu v Egyptě a zároveň ukořistil obrovské množství zlata, jež Kleomenés nashromáždil v době, kdy spravoval Egypt.  V roce 321 př. n. l. vpadl Perdikkás do Egypta. Ptolemaios se rozhodl bránit se na Nilu, pročež Perdikkovy snahy o pokoření Ptolemaia skončily fiaskem. Regent ztratil asi 2 000 vojáků, což pro nepříliš pevné Perdikkovo postavení znamenalo poslední ránu. Brzy poté byl zavražděn dvěma svými podřízenými, pravděpodobně se tak stalo z Ptolemaiova podnětu. Ptolemaios ihned nato překročil Nil, aby poskytl zásoby svým poraženým a hladovějícím nepřátelům. Následně byla Ptolemaiovi navržena možnost ujmout se regentství, ten však tuto nabídku odmítl. Dal tak přednost zabezpečení své mocenské základny v Egyptě, než aby podlehl pokušení riskovat vše pro nejisté Alexandrovo dědictví.

Boj s Antigonovci, královský titul.

V dlouhotrvajících válkách, jež poté vypukly mezi jednotlivými diadochy, bylo Ptolemaiovým hlavním cílem udržení vlády nad Egyptem, jíž si chtěl zajistit prostřednictvím získání kontroly nad okolními zeměmi: Kyrenaikou, Kyprem, Judeou a Sýrií. V roce 318 př. n. l. poprvé obsadil Sýrii a ve stejné době se zmocnil také ostrova Kypru. Když Antigonos Jednooký, který se po vítězství nad Eumenem stal v roce 316 př. n. l. pánem Asie, projevil své nebezpečné ambice, Ptolemaios se připojil na stranu proti-antigonovské koalice. Krátce po vypuknutí války se stáhl ze Sýrie. Současně sváděl boje s Antigonovými generály na Kypru a teprve v roce 313 př. n. l. ostrov opět dobyl. Ve stejném roce potlačil rovněž vzpouru v Kyrenaice.  V roce 312 př. n. l. Ptolemaios sjednal spojenectví se Seleukem, někdejším satrapou Babylónie vypuzeným Antigonem. Společně poté vpadli do Sýrie, kde v bitvě u Gazy porazili Antigonova syna Démétria Poliorkéta („obléhatelé měst“). Ptolemaios znovu okupoval Sýrii, kterou však již po několika měsících opět přepustil Antigonovi, když nejprve Démétrios částečně odčinil svůj předchozí nezdar, načež vstoupil do Sýrie Antigonos v čele své vojenské moci. O rok později se obě válčící strany dohodly na míru.  Nedlouho poté byl třináctiletý král Alexandr IV. Aigos zavražděn v Makedonii Kassandrem. Satrapa Egypta se tak stal vlastním pánem, který se ani formálně nemusel nikomu zodpovídat. Mír s Antigonem nevydržel příliš dlouho a v roce 309 př. n. l. Ptolemaios osobně velel flotile, která Antigonovi odňala Lykii a Kárii – pobřežní oblasti na jihu Malé Asie. Ptolemaios se pak vylodil v Řecku, kde svými posádkami obsadil města Korint, Sikyón a Megaru. V roce 306 př. n. l. napadla Kypr veliká flotila velením Démétria, který přemohl a zajal Ptolemaiova bratra Menelaa v rozhodné bitvě u Salamíny. Ptolemaios tím ztratil celou svoji flotilu a navíc kontrolu nad Kyprem.  Antigonos a Démétrios se v tomto okamžiku cítili dostatečně silní a v roce 305 př. n. l. přijali královský titul. Ptolemaios stejně jako Kassandros, Lýsimachos a Seleukos záhy následovali jejich příkladu a rovněž se obdařili královskými tituly. Po zničení Ptolemaiova loďstva na Kypru se Antigonos pokusil vpadnout do Egypta. Ptolemaiovo postavení zde však bylo o poznání stabilnější a dokázal proto útočníka zdárně odrazit. Antigonos musel z Egypta neslavně ustoupit, avšak i přes toto vítězství se Ptolemaios neodvažoval vést proti němu další námořní výpravy. Pouze v době, kdy Démétrios obléhal Rhodos (v letech 305 až 304 př. n. l.) poslal ostrovu značnou pomoc. Jakmile Démétrios upustil od dalšího marného dobývání města, zřídili vděční Rhoďané svátek na oslavu a k uctění Ptolemaia jako svého zachránce ("Sótér").  Mezi moderními historiky je široce přijímána teze, že titulem Sótér byl Ptolemaios obdařen právě obyvateli Rhodu na důkaz jejich vděčnosti za jeho pomoc v době obklíčení města. Avšak z starověkých historiků podává o tomto zprávu pouze Pausaniás a to ještě s určitými nepřesnostmi, neboť zprávy o rhodském kultu krále Ptolemaia jsou zmiňovány až v 1. století př. n. l. Navíc i Diodóros Sicilský, který byl Ptolemaiovi vcelku nakloněn, se ve svém díle nezmiňuje ani o slavnostech ani o titulu. První údaj týkající se titulu Sótér pochází teprve z roku 256 př. n. l. z doby vlády Ptolemaia II., který si dal na své mince razit titul „Král Ptolemaios, syn Ptolemaia Sótéra“. Starší mince nesly naproti tomu pouze označení znějící „Král Ptolemaios, syn Ptolemaia“. Spekuluje se tedy o tom, že užití titulu Sótér bylo ve skutečnosti propagandistickým činem po sérii porážek, jež Ptolemaios II. v těchto letech utrpěl.

Závěr panování.

Po obnovení koalice proti Antigonovi v roce 302 př. n. l., se k ní připojil také Ptolemaios, který potřetí vpadl do Sýrie, zatímco byl Antigonos vázán tažením proti Lýsimachovi v Malé Asii. Když se ale Ptolemaiovi donesla informace o tom, že zde Antigonos přesvědčivě zvítězil, ihned se z této země stáhl. Nicméně další zpráva referující o Antigonově porážce a jeho zabití v boji proti Lýsimachovi a Seleukovi u Ipsu jej přiměla ke čtvrtému obsazení Sýrie. Ostatní členové aliance však přidělili celou Sýrii Seleukovi, neboť podezřívali Ptolemaia z věrolomnosti. Tímto rozhodnutím bylo zaseto sémě sváru o vládu nad touto zemí, v jehož důsledku docházelo k opakovaným válečným střetům narušujícím vztahy mezi Seleukovci a Ptolemaiovci po celé další století. Od této doby se Ptolemaios držel stranou veškerých konfliktů a jen zpovzdálí rozněcoval vzájemné soupeření ostatních diadochů. Ztratil přitom svůj zbývající vliv v Řecku, nicméně v letech 295 až 294 př. n. l. opět dobyl Kypr. Po zdolání řady povstání byla také Kyrenaika někdy kolem roku 300 př. n. l. konečně podrobena. Zdejším místodržitelem učinil Ptolemaios svého nevlastního syna jménem Magas.  V roce 285 př. n. l. Ptolemaios abdikoval ve prospěch jednoho ze svých synů ze svazku s Bereníké – Ptolemaia II. Filadelfa – který byl již po tři roky jeho spoluvládcem. Jeho nejstarší legitimní syn Ptolemaios Keraunos, jehož matka Eurydiké, dcera Antipatra, byla Ptolemaiem zapuzena, uprchl na dvůr krále Lýsimacha. Ptolemaios I. Sótér zemřel v roce 283 př. n. l. ve věku osmdesáti čtyř let. Chytrý a obezřetný Ptolemaios založil stabilní a dobře spravovanou říši, jež přetrvala čtyřicet let válek, které následovaly po Alexandrově smrti. Jeho pověst dobrosrdečného a moudrého vládce přilákala do jeho služeb mnoho schopných Makedonců a Řeků, kteří vytvořili vládnoucí vrstvu ptolemaiovského státu. Nelze přitom přehlížet skutečnost, že si usiloval naklonit i domorodé obyvatelstvo Egypta. Taktéž byl patronem literatury, jenž položil základy velké alexandrijské knihovny. Osobně napsal dějiny Alexandrova tažení, které se ale nedochovaly. Ptolemaios měl prý v tomto díle zveličovat vlastní význam. Přestože je nyní ztraceno, představovalo hlavní zdroj pro pozdější, dochované dílo Arriána z Nikomédie.

Ptolemaios I. Sótér (česky Spasitel; 367 př. n. l. – 283 př. n. l.) byl makedonský generál Alexandra Velikého, který se stal vládcem Egypta a zakladatelem ptolemaiovské (lágovské) dynastie, když v roce 305 př. n. l. přijal královský titul. Ptolemaios byl synem Arsinoé vzdálené sestřenice Filipa II. Makedonského, a jejího manžela a makedonského šlechtice Lága. Náležel k nejbližším Alexandrovým druhům a byl proto ustaven jedním ze sedmi tělesných strážců ("somatofylax") majících na starost královu ochranu. Byl jen o několik let starší než Alexandr, s kterým již od dětství udržoval důvěrné přátelství. Dokonce prý patřil do skupiny mladých makedonských šlechticů, jejichž učitelem byl Aristotelés. Na nátlak Filipa musel odejít do vyhnanství, odkud se vrátil teprve po Alexandrově nástupu na trůn.

Il est le fondateur de la dynastie lagide (du nom de son père Lagos) qui règne sur l'Égypte jusqu'à la conquête romaine en 30 avant notre ère. Il se fait proclamer roi ("basileus") (et non pharaon) en 305 ; c'est son fils et successeur,, qui le premier aurait reçu le titre de pharaon des prêtres égyptiens.


Středoevropský limes.

Limes nabyl na významu, když římská expanze v 1. století překročila Rýn a Dunaj a chránil severní část římské říše před barbarskými kmeny (především před Germány). Opevnění se táhlo mezi dnešním Kolínem n. R. a Řeznem. Limes byl dlouhý 382 km. Latinský výraz (doslova římská hranice) pochází z císařského období (přesněji od císaře Domitiana), za první lze považovat opevnění mezi ústím Kinzigu do Mohanu a mezi ústím Vinxtbachu (okolo roku 85). Toto opevnění doplňovalo přirozené překážky, zejména řeky (odtud pochází původní název "ripa" = břeh); kde nebylo možno využít přírodních překážek, stavěly se umělé, a to především příkopy s valy, popřípadě i s palisádovým plotem nebo později i s kamennou zdí. Páteří limitu byla vždy strategická cesta, která umožňovala rychlé spojení a přesuny vojenských jednotek, a síť vojenských táborů, stanic a signálních věží umožňujících hlášení pohybů nepřátel a přivolávání posil na místa ohrožená útokem.  Limes byl nejdříve opevněn jen řetězcem vyplétaných plotů, v nichž v nepravidelných rozestupech 500 až 1500 m (většinou v dohledu) stály dřevěné věže. S růstem nebezpečí od barbarských kmenů bylo opevnění neustále posilováno, až Antoninus Pius začal ploty nahrazovat palisádami a dřevěné věže kamennými stavbami. Teprve za touto hradbou se nalézaly vlastní vojenské tábory a pevnosti, kde byly jednotlivé legie. Tyto pevnosti šířily romanizaci a z mnoha z nich vznikla středověká evropská města.  Našemu území nejbližší části limitu dnes nalezneme na území Bavorska, Rakouska a Slovenska. Je to například pevnost Komárno při soutoku řek Váh a Dunaj.

Nejznámější limity.

Podobně jako na území dnešního Německa budovali Římané "limes" i v jiných částech říše, pokud se ocitly pod tlakem nepřátel.

Limes Romanus nebo jen limes (lat. cesta, později mez, hranice; 2. pád "limitis"), znamená dnes v širším smyslu pevninskou hranici Římské říše, v užším smyslu systém opevnění a celní hranici tam, kde nebyla určena řekami. Podél limitu probíhala vždy cesta a na vhodných místech byly vojenské tábory ("castra"), kde se odehrával také obchod s barbary.

Le limes (prononcé ) est le nom donné par les historiens modernes aux systèmes de fortifications établis au long de certaines des frontières de l'Empire romain. Le terme "limes" peut comporter deux significations :


Historie.

Obecně se tvrdí, že tito psi přišli na území dnešního Maďarska, odkud kuvasz pochází, již ve 12. století společně s tureckými kočovníky Kumány, první oficiální zmínky o kuvaszovi jsou však až ze 17. století.. Původně byl nejspíše vycvičen pro lovení vlků a medvědů, dnes je to ale spíše hlídač nebo pastevecký pes. V 15. století údajně král Matyáš I. Korvín používal kuvasze při lovu divoké zvěře, lépe se však uplatňoval při hlídání stád. V České republice toto plemeno zatím není moc rozšířené. Dnes jej najdeme jak pod názvem "maďarský kuvasz" tak jen "kuvasz".

Vzhled.

Kuvasz je silně stavěné a mohutné plemeno s těžkou kostrou. Celé tělo je dobře osvalené. Mají hustou a zvlněnou srst, která dobře izoluje a chrání před zimou, takže vydrží i studené počasí. Hlava je klínovitá, štíhlá a suchá. Dobře osrstěná, ale srst na ní je kratší než na těle a nesmí zasahovat do očí. Stop je málo vyjádřený. Uši středně vysoko nasazené, polovztyčené a mají tvar písmene V. Krk krátký, dobře osvalený a srst na něm vytváří límec. Hřbet je středně dlouhý, široký a rovný. Ocas je nízko nasazený, spadá až k zádi. Délkou dosahuje k hleznům. Končetiny dobře osvalené a dlouhé.

Povaha.

Kuvasz je odvážný, smělý a nebojácný. Není pro začátečníky, protože je sebevědomý a svéhlavý. Na druhu stranu - je velice inteligentní a bystrý. Pod správným vedením je to skvělý hlídač, dobrý rodinný společník a pes pro každou zábavu. S dětmi má poměrně dobrý vztah, ale je lepší jim vysvětlit, co se psem smí a nesmí dělat. Vztah k ostatním zvířatům je dobrý, ale psi (samci) mohou být dominantní vůči ostatním psům. Je to pes pro jednoho pána, kterého jediného pak poslouchá. Má dobře vyvinutý lovecký pud.

Péče.

Co se pohybu týče, potřebuje kuvasz méně pohybu než třeba border kólie, ale měl by aspoň 1x za den mít procházku v prostředí, ve kterém se může volně proběhnout bez vodítka. Srst nepotřebuje denní péči, stačí občas vykartáčovat, ale mýt by se moc neměla protože by ztratila svoji přirozenou mastnotu a to by vedlo ke kožním problémům. Potřebuje pevné vedení, a proto se hodí spíše pro zkušeného psovoda, který mu dá čas na to, aby si majitele oblíbil. Je to pes jednoho majitele a těžko si bude zvykat na jiného.

Kuvasz je mohutné psí plemeno, vyskytující se už od středověku, první standard plemene však pochází až z roku 1921. Kuvasz údajně pochází z tureckého slova "kavas", což znamená strážce. Někdy se mu říká maďarský pastevecký pes. Má huňatou vlnitou srst a silné zadní nohy.

Le kuvasz est une race de chien très ancienne, apparue en Hongrie au. Elle proviendrait du Tibet mais son origine précise est inconnue. La race est voisine du Berger des Abruzzes, du Berger Polonais de Podhale - Tatra ou du Montagne des Pyrénées. En 2011, sous le gouvernement de Viktor Orbán a été adoptée en Hongrie une taxe sur les chiens dont le kuvasz (ainsi que les autres races hongroises de chiens) est exempté au motif d'être, au sens de la Grande Hongrie.


Vývoj.

Provoz tančíků CV 29 ukázal řadu nedostatků vozidel této konstrukce, především špatné odpružení, jím způsobené otřesy a umístění osádky tanku ve stejném prostoru s motorem což, především během přesunu, osádky velice vyčerpávalo. V roce 1931 proto byly postaveny dva prototypy (první bez nástavby, druhý s nástavbou a výzbrojí jednoho kulometu) vylepšeného tančíku "C.V. 3" s prodlouženým podvozkem, který výrazně zlepšoval jízdní vlastnosti vozu v terénu a umožňoval také oddělit prostor osádky od motoru. Výrazně se zlepšil i systém odpružení. Po zkouškách byl tank přijat pro sériovou výrobu pod označením "L3/33". Celkem bylo vyrobeno přibližně 2500 kusů tanku "L3" všech verzí (poslední 17kusová série, vyrobená na přání Němců, byla dodána až v roce 1944).

Konstrukce.

L3/33.

Korba tančíku L3/33 byla hranatá, pancéřování nýtované. Stroj poháněl motor SPA o výkonu 43 hp. Podvozek sestával z dvojice hnacích kol vpředu, sedmi pojezdových kol a napínacího kola vzadu. Výzbroj byla uložena v čelním pancíři nástavby korby. Dva předsériové stroje byly vyzbrojeny vodou chlazeným kulometem Revelli-Fiat ráže 6,5 mm. První série vozů byla vyzbrojena vzduchem chlazeným kulometem Fiat 14 ráže 6,5 mm. U druhé série (po 490. kus) byla výzbroje zesílena na dva kulomety Fiat 35 ráže 8 mm (2170 nábojů). Ještě později byly montovány (zpětně i do starších kusů) kulomety Breda 38 ráže 8 mm. Stroj se vyráběl od roku 1934.

L3/35.

Vzhledem k zastarávání byl tančík modernizován, a tak vznikl typ Carro Veloce L3/35, u kterého bylo zesíleno pancéřování a zvýšen dojezd. Stroj byl vyzbrojen dvěma kulomety Breda ráže 8 mm (byly zkoušeny i kulomety ráže 13,2 mm). Oba kulomety se nacházely v miniaturní věžičce uložené v čelním pancíři. Vizuálně se lišily pancířem, uchyceným pomocí nýtů.

L3/38.

Tato verze měla odlišné uspořádání podvozku se čtyřmi pojezdovými koly na každé straně, spojenými po dvou.

Plamenometný tank.

Carro Lancia Fiamme L3/35 - plamenometná verze tančíku. Do výzbroje byla přijata v srpnu 1935. Tato verze nebyla příliš úspěšná, protože do vlastního tanku se vešla pouze 25litrová nádrž zápalné kapaliny a umístění kapaliny v přívěsu naopak výrazně zhoršovalo jízdní vlastnosti tanku. Pro nedostatek vhodnějších vozidel byly plamenometné "L3/35" nasazeny do bojů druhé světové války. Naopak mostní tank L3/33 Gettaponto nebyl sériově vyráběn.

Bojové nasazení.

Tančíky Carro Veloce L3/33/35 byly italskou armádou používány v habešské válce, ve španělské občanské válce, při útoku na Albánii a v Řecku, během vojenských operací v Jugoslávii. V boji se ukázalo, že tančík, vyzbrojený pouze kulomety, není rovnocenným protivníkem pro obrněná vozidla či tanky protivníka. Během bojů v Africe proto byl dokonce neznámý počet tančíků přezbrojen 20mm kanónem Solothurn.

Habešská válka.

Na počátku habešské války, která vypukla 3. října 1935, Italové soustředili 239 tančíků typu "L3" (později byla nasazena i plamenometná verze). Hlavní úder byl veden z Eritrei a pomocný z Italského Somálska. Habeš se jim mohla bránit pouze 5–7 tanky, 6 obrněnými automobily a několika kusy protitankových děl ráží 20 a 37 mm (většina armády měla jen bodné a sečné zbraně). Problémy jim proto dělaly především extrémní přírodní podmínky a rozlehlost Habeše, která způsobovala potíže se zásobováním a časté ztráty kvůli poruchám. K závěrečnému útoku na hlavní město Addis Abeba, které padlo 5. května 1936, bylo nasazeno téměř 300 kusů "L3". Nasazení tančíků "L3" bylo po válce vyhodnoceno jako rozhodující pro italské vítězství, ukázalo se ale také, že pro ofenzivní akce je tančík slabě vyzbrojen a nedostatečně pancéřován.

Španělská občanská válka.

"L3" byl jediným italským tankem nasazeným ve španělské občanské válce. Itálie se v konfliktu postavila na stranu frankistů a poskytla jim finanční a materiální pomoc a dokonce i vojenské jednotky. Už 16. srpna 1936 bylo do Španělska dodáno prvních pět tančíků, určených pro výcvik. Dalších deset kusů bylo dodáno 29. září 1936 a v následujícím měsíci bojově nasazeno. Tančíky se v boji brzy setkaly s republikánskými lehkými tanky typu T-26, dodanými z SSSR, které je však svými parametry značně překonávaly (například měly kanón ráže 45 mm) a stejně nebezpečná pro ně byla i protitanková děla. Tančíky proto nemohly operovat samostatně, ale jen s doprovodem dalších jednotek (obrněné automobily, motocykly, dělostřelectvo, pěchota), které jim čistily cestu. Potvrdilo se tak, že je musí nahradit větší a silnější bojové vozidlo. Poslední tančíky byly dodány v prosinci 1938. Celkem jich bylo v boji ztraceno 56 kusů.

Invaze do Albánie.

Přibližně 150 tančíků "L3" bylo nasazeno při italské invazi do Albánie v dubnu 1939. Itálie tak získala předpolí pro plánovaný útok na Řecko a Jugoslávii.

Druhá světová válka.

Na prahu druhé světové války (15. srpna 1939) disponovala italská armáda 1320 kusy tančíků "L3". Mimo jiné jimi byly vyzbrojeny tři tankové divize (131. tanková divize Centauro, 132. tanková divize Ariete a 133. tanková divize Littorio).

Francouzská kampaň.

Do války Itálie vstoupila až 10. června 1940, krátce před francouzskou kapitulací a její tanky "L3" (více než 264 kusů) byly v oblasti alpské části Maginotovy linie nasazeny proti francouzským pozicím.

Africká kampaň.

V Africe se italská armáda potýkala s armádou britskou, přičemž hlavním bojištěm byla Libye a Egypt. Nejprve však Itálie dne 4. srpna 1940 napadla a dobyla Britské Somálsko což bylo, vzhledem k britské slabosti v této oblasti, posledním úspěšným nasazením tančíků (v dubnu následujícího roku už měli Britové velkou převahu a kromě znovudobytí Britského Somálska do jejich rukou padla i Italská východní Afrika). Na severoafrickém bojišti se tanky "L3", doplněné o lehké tanky M11/39, potýkaly s naprostou převahou britských tanků, především těch typu Matilda Mk II. Prosincová britská protiofenzíva také přinesla velké ztráty italských tančíků (britové ukořistili přibližně 400 italských tanků všech typů). Po této zkušenosti byl neznámý počet tančíků vybaven kanónem ráže 20mm, který mu poskytoval alespoň teoretickou šanci v boji proti jinému tanku. Tančíky byly přes svou nízkou bojovou hodnotu nasazovány až do roku 1942, kdy byly převedeny do týlu, především k výcviku.

Balkánská kampaň.

Italský útok na Řecko, jehož výchozím bodem byla již dříve okupovaná Albánie, začal 28. října 1940. V bojích byl nasazen i typ "L3", jež se však potýkal s velice těžkým a pro jeho nasazení nevhodným terénem. Italský útok nebyl úspěšný a Řecko bylo dobyto až s vydatnou pomocí Wehrmachtu. Tančíky byly použity také při útoku na Jugoslávii.

Zahraniční uživatelé.

V letech 1935–1936 bylo celkem 151 tančíků L3/33 a L3/35 dodáno do Maďarska, kde vytvořily základ jeho tankových sil a část jich byla Maďarskem nasazena během první poloviny druhé světové války. Šest kusů tančíku "L3" zakoupila, ještě před italskou okupací, Albánie. Rakousko mělo ve své výzbroji 72 tančíků vyzbrojené kulometem Schwarzlose, 18 stejně vyzbrojených tančíků zakoupilo Bulharsko. Brazílie převzala 23 kusů L3/38 vyzbrojené kulomety Breda 31 ráže 13.2 mm a později dalších 18 kusů s kulometem Madsen 8 mm.

Carro Veloce L3/33 byl italský tančík, který byl postaven dle britského originálu Carden-Loyd Mk.VI. a navazoval na svého předchůdce Carro Veloce 29, jež byl pro italskou armádu vyroben v 21 kusech. Typu L3 bylo postaveno přibližně 2500 kusů a byl bojově nasazen v habešské válce, španělské občanské válce i druhé světové válce.

La chenillette L3 est une série de chenillettes italiennes en usage avant et pendant la Seconde Guerre mondiale. Elles furent développées à partir du Carden-Loyd Mark VI britannique. D'un équipage de deux hommes, sa masse est de avec un blindage de 6 à (à l'avant). Son armement de base est composé de deux mitrailleuses de.


Symbolika.

První znak získal Simferopol roku 1844. Byl rozdělen na dvě stejně velké poloviny, v horním modrém poli se nacházel zlatý pravoslavný kříž, ve spodním zlatavém krymská hora Čatyr-Dar, která je z města dobře vidět. Užíval se do roku 1920.  Zrušený znak z carských dob byl nahrazen až v roce 1971. Na modrém poli byl v rudém kruhu zapsán zlatým písmem letopočet založení města, obkroužený zlatými včelami. V horní části byl v rudém pruhu zobrazen srp a kladivo. Červený kruh měl symbolizovat pozici Simferopolu coby oblastního centra, včely jako symbol blaha odkazovaly k názvu města.  Současné symboly města, městský znak a vlajka, byly přijaty městským zastupitelstvem roku 2006. Centrální část štítu je rozdělena na dvě poloviny tenkou bílou vlnovkou, symbolizující řeku Salgir. Ve vrchní části (modré) je vyobrazena zlatá včela coby symbol blaha (odkaz k názvu města). Ve spodním červeném poli je zobrazena antická zlatá číše z legendy o zrodu prvních Skytů – odkazuje k historii města, rozkládajícího se na místě Skytské Neapole. Červená barva symbolizuje mužnost a odvazu Skytů. Na štítu je posazena hradební koruna s točenicí v barvách vlajky Republiky Krym. Ze tří stran štít lemují dubové ratolesti se stužkou řádu Rudého praporu práce SSSR, na níž je nápis Simferopol.  Vlajka je potom kombinací vlajky Republiky Krym a štítu z městského znaku.

Historie.

Nejstarší lidská sídliště na území dnešního Simferopolu se objevila ještě v předhistorickém období. Historicky doložená je až existence Skytské Neapole, hlavního města Skytského království. Skytská Neapol byla založena v 3. století př. n. l. a zničena byla pravděpodobně v 3. století n. l. Góty. Pozůstatky tohoto antického města se dodnes nachází na levém břehu řeky Salgir a patří k hlavním turistickým cílům města.  V raném středověku se na území Simferopolu žádné městské sídlo nenacházelo. Při nadvládě Polovců a Zlaté hordy byla největším sídlem vesnice Kermenčik. V dobách Krymského chanátu zde vzniklo nevelké město Akmesdžit, které bylo rezidencí kalgy, druhého nejmocnějšího člověka po chánovi. Palác kalgy se nacházel na břehu Salgiru. Názvem Akmesdžit dnes Krymští Tataři stále označují Simferopol. Akmesdžit znamená "bílá mešita" a souvisí nejspíše se simferopolskou mešitou Kebir Džami, nejstarší dochovanou stavbou ve městě.

Ruské impérium.

Oficiálním datem založení Simferopolu je rok 1784. Po anexi Krymu Ruským impériem roku 1783 bylo rozhodnuto založit na územích dobytého Krymského chanátu Tauridskou oblast (později Tauridská gubernie) a na místě Akmesdžitu založit hlavní město nové oblasti, gubernijní město Simferopol (, tedy "město blaha"). Název města souvisí s tendencí dávat za dob vlády Kateřiny II. Veliké městům v této oblasti řecká jména jako odkaz na antické a středověké řecké kolonie. Roku 1784 tak začala pod vedením ruského osvícenského knížete Grigorije Potěmkina-Tauridského výstavba administrativních a obytných budov a pravoslavného chrámu poblíž mešity Kebir Džami. Klasicistní urbanistický plán vytvořil rovné pravoúhlé ulice, obestavěné převážně dvoupatrovými domy. Nové město však zahrnulo také starší ulice krymskotatarského Akmesdžitu.  Car Pavel I., následník Kateřiny II., na krátko vrátil městu název Akmesdžit, nicméně již jeho nástupce Alexandr I. Pavlovič opět zavedl název Simferopol (ačkoliv se v průběhu 19. století na oficiálních dokumentech často objevovaly oba názvy). Status hlavního města Krymu neztratil nikdy.

Sovětský svaz.

Během občanské války se v Simferopolu poměrně rychle vystřídalo několik bolševických a bělogvardějských vlád, až se nakonec stal hlavním městem Krymské autonomní sovětské socialistické republiky. Mezi lety 1941–1944 byl Simferopol okupován nacisty, kteří vyhladili místní židovské a romské obyvatelstvo. Poblíž města, v sovchozu "Rudý", vzniknul za spolupráce s místními kolaboranty vyhlazovací tábor, v němž našlo smrt přes 10 tisíc civilistů a vojenských zajatců. 13. dubna 1944 bylo město bez odporu osvobozeno Rudou armádou, datum osvobození se na památku stalo Dnem města. Německé velení sice město zaminovalo a chtělo jej vyhodit do povětří v momentě příchodu Rudé armády, avšak odbojářům se podařilo zjistit rozmístění náloží a v noci přerušit odpalovací kabely.  40. léta 20. století byla také obdobím deportací. Nejprve byli roku 1941 po celém území SSSR rozptýleni simferopolští Němci, na jaře a v létě roku 1944 potom pro podezření z kolaborace Krymští Tataři, Řekové, Bulhaři, Arméni a částečně Karaimové.  Roku 1945 byla zrušena Krymská ASSR a Simferopol se stal hlavním městem Krymské oblasti Ruské SFR, která byla roku 1954 předána Ukrajinské SSR.

Události roku 2014.

Po rozpadu SSSR se stal Krym jakožto území Ukrajinské SSR součástí nové samostatné Ukrajiny coby Autonomní republika Krym. Když však byl v únoru 2014 svržen prezident Viktor Janukovyč, Simferopol se stal centrem událostí vedoucích k připojení poloostrova k Ruské federaci.  21. února začali prorusky orientovaní občané před budovou krymské Vrchní rady manifestovat za odtržení Krymu od Ukrajiny. Ne všichni však s tímto požadavkem souhlasili, ostře proti vystoupili například Krymští Tataři, organizovaní v Medžlisu Krymských Tatarů. 26. února se tyto dva protichůdné názorové tábory fyzicky střetly, následkem čehož 2 lidé zemřeli a na 30 bylo zraněno. 27. února obsadily Vrchní radu dvě skupinky neoznačených ozbrojenců, načež byly nad budovou vztyčeny ruské vlajky, centrum města obsadila policie. Za této situace zvolili poslanci Vrchní rady nového premiéra AR Krym Sergeje Aksjonova. 1. března obsadili neoznačení ozbrojenci celé centrum Simferopolu a jiné strategické objekty ve městě. 11. března byla přijata Deklarace nezávislosti Autonomní republiky Krym, 16. března proběhlo referendum a 18. března došlo na jeho základě k připojení k Rusku a vzniku ruské federativní Republiky Krym s hlavním městem Simferopolem.

Obyvatelstvo.

Roku 2016 byl Simferopol 7. největším městem Jižního federálního okruhu a 58. největším městem Ruska.

Národnostní složení.

Podle sčítání lidu roku 2014 je národnostní složení Simferopolu následující:

Klima.

Klima Simferopolu je podhorské, stepní, s mírnou zimou a dlouhým horkým létem. Průměrná teplota v lednu činí +0,2 °C, v červenci +23,1 °C.

Ekonomika.

Simferopol je významným průmyslovým centrem Krymu. Mezi nejrozvinutější odvětví patří strojírenství, lehký a potravinářský průmysl. Celkem se zde nachází okolo 70 podniků, z nichž největší jsou "Fiolent" (výroba elektrického nářadí), "Pnevmatika" (výroba pneumatických zařízení), "Krymprodmaš" (výroba konzervárenských strojů) a "Selma" (elektrostrojírenství).

Doprava.

Přestože město nemá přístup k moři, je nejdůležitějším dopravním uzlem Krymu – většina návštěvníků poloostrova přijíždí právě přes Simferopol. Nachází se zde mezinárodní letiště (roku 2016 přijalo 5,2 milionu lidí), autobusové nádraží a rozsáhlá železniční stanice. Příměstské vlaky spojují město se Sevastopolem, Džankojem a Jevpatorií. Monumentální nádražní budova z roku 1951 se svou charakteristickou věží se stala jedním ze symbolů města.  Kvůli blokádě Krymu však od roku 2014 simferopolské letiště, autobusová ani vlaková nádraží neodbavují spoje odjinud než z Ruské federace. Přitom veškeré vlaky i autobusy musí lodí překonat Kerčský průliv.  Městskou dopravu zajišťují autobusy a trolejbusy. Zdejší meziměstská trolejbusová síť Krymský trolejbus, propojující Simferopol, Aluštu a Jaltu, je se svými 86,5 km nejdelší trolejbusovou sítí na světě. V letech 1914–1970 byly v Simferopolu provozovány také tramvaje.

Simferopol (,, ) je hlavní město Republiky Krym. Nachází se na řece Salgir v centrální části Krymu. Je druhým největším městem poloostrova, hraje roli důležitého ekonomického, dopravního, administrativního a kulturního centra. Žije zde obyvatel.

Simferopol (en, en, c'est-à-dire ; en, c'est-à-dire ) est la capitale de la République de Crimée, elle est le centre administratif d'une municipalité. Sa population s'élevait à en 2013.


Život.

Narodil se v Saint Mary's County v Marylandu a prožil dětství v okolí New Orleans (ve Filadelfii a Baltimoru). Hammettova rodina byla francouzského původu – rodné jméno spisovatele je zkomolenina francouzského příjmení "d'Chiel" – a byla to rodina dobrodruhů a profesionálních vojáků. Hammett sám opustil ve třinácti letech školu a vystřídal řadu povolání: byl kamelotem, dělníkem na dráze, poslíčkem, přístavním nosičem, reklamním agentem, až konečně přijal zaměstnání v roce 1915 u slavného Pinkertonova detektivního sboru v Chicagu (v Baltimore a po první světové válce v San Francisku) a pracoval tam jako detektiv osm let. Byl velmi úspěšný a možná by zůstal detektivem až do smrti, nebýt první světové války. Sloužil v hodnosti četaře u motorizované ambulance, na frontě onemocněl tuberkulózou a v nemocnici se zamiloval do ošetřovatelky "Josefiny Dolan", kterou si později vzal a měl s ní dvě dcery, Mary Jane (1921) a Josefinu (1926). Když se vrátil ze sanatoria, stal se recenzentem detektivních románů pro list "New York Evening Post". Sám Hammett začal psát do časopisu "Black Mask" detektivní povídky. Vytvořil směr zvaný" Hard-Boiled School" (drsná škola).  V roce 1930 Dashiell prožil vztah s Nell Martin, autorkou krátkých povídek. Věnoval jí román "Skleněný klíč" (1931) a ona jemu na oplátku povídku "Milenci se musí vzít (Lovers Should Marry)". Již téhož roku však navázal vztah s dramatičkou Lillian Hellman, který trval třicet let, do jeho smrti.  Aktivně se věnoval politice v různých levicových organizacích. V době tzv. mccarthismu byl pro tuto činnost zatčen a uvězněn.  Jeho romány se staly častým námětem filmařů – nejslavnější zůstává "Maltézský sokol" (USA, 1941) v hlavní roli s Humphrey Bogartem, který brilantně ztvárnil detektiva Sama Spadea. Film byl nominován na Oscara za nejlepší film roku 1941. Spolu se "Skleněným klíčem" (USA, 1942) bývá "Maltézský sokol" řazen mezi film noir.  Zemřel 10. ledna 1961 v "Lenox Hill Hospital" v New Yorku na rakovinu plic, jež mu byla diagnostikována dva měsíce před smrtí. Pohřben je na Arlingtonském národním hřbitově.

Dílo.

Řada povídek a novel byla později uspořádána v různé sbírky, např.:  Napsal pět románů:

Samuel Dashiell Hammett (25. června 1894, Saint Mary's County, Maryland – 10. ledna 1961, New York) byl americký spisovatel a zakladatel tzv. "Hard-Boiled School" (drsné školy).

Dashiell Hammett, né le à Baltimore, Maryland et mort le à New York, est un écrivain et scénariste américain. Considéré comme le fondateur du roman noir, sa contribution à la littérature américaine est d'une importance capitale. Des auteurs tels qu'Hemingway, Chandler ou le francophone Simenon ont chacun reconnu son influence sur leur propre travail.


Historie.

V roce 1935 společnost Fiat-Ansaldo zahájila práce na projektu lehkého věžového tanku na bázi tančíku L3. Vývoj pokračoval přes variantu s kanónem v trupu, bezvěžovou variantu až po finální variantu z roku 1939, vybavenou věží s dvojicí kulometů Breda ráže 8 mm. Tank byl zaveden do výzbroje pod označením "carro armato" L6/40. Měl sloužit k průzkumu, ochraně konvojů, spojařským účelům atd. Po zkušenostech ze Španělské občanské války bylo rozhodnuto vyzbrojit tank kanónem Breda 35 ráže 20 mm (byl účinný proti republikánským tankům T-26). Tato konečná verze vznikla roku 1940. Výroba tanku měla nízkou prioritu, první tanky se dostaly k útvarům teprve během roku 1941, rozsáhleji nasazen byl až v roce 1942. Sériová výroba pokračovala až do německé okupace v září 1943, do té doby bylo vyrobeno 283 tanků. Po okupaci bylo dokončeno ještě dalších 17. Některé stroje byly přestavěny na plamenometné tanky (L6/40 lf) nebo pěchotní a muniční transportéry (L6/40 Portamunizioni). Podvozek stroje byl využit pro stavbu stíhače tanků Semovente 47/32, vybaveného 47mm kanónem. Italská armáda použila L6/40 při bojích v Africe, na východní frontě a k protipartyzánské službě na Balkáně. Tank se v boji neosvědčil, byl zastaralý již na začátku výroby a moderní tanky protivníka (M4 Sherman, T-34) jej deklasovaly.  Po okupaci Itálie Němci ukořistěné tanky zařadili do výzbroje pod označením Panzerkampfwagen L6 733 (i). Byly použity k protipartyzánské, strážní a policejní službě na Balkáně a v Itálii, nebo při výcviku.  Po válce zbylé tanky sloužily v italské armádě jako cvičné až do poloviny 50. let.

Technický popis.

Podvozek tvoří na každé straně dvojice dvoukolových vozíků zavěšených na výkyvných ramenech, která jsou odpružena torzními tyčemi. Napínací kolo vzadu je zároveň pojezdové, hnací kolo je vpředu. Pás nesou tři kladky. Trup i věž jsou vyrobeny z pancéřových plechů spojených nýtováním. Věž je umístěna excentricky vlevo. Výzbroj je umístěna ve věži: automatický kanón Breda 35 ráže 20 mm a kulomet Breda 38 ráže 8 mm. Zásoba střeliva: 312 nábojů pro kanón a 1560 nábojů pro kulomet. Tank je poháněn benzínovým řadovým čtyřválcem SPA 18D o objemu 4053 cm3 a výkonu 70 hp při 2500 ot/min. Zásoba paliva je 145 litrů. Vozidlo je vybaveno radiostanicí RF1CA (vysílání do 6 km, příjem do 20 km). Velitelské tanky jsou vybaveny typem RF2CA (vysílání do 20 km, příjem do 40 km). Posádka tanku je dvoučlenná: řidič v trupu a velitel ve věži (zároveň obsluhuje zbraně a radiostanici).

L6/40 byl italský lehký tank, vyvinutý a vyráběný koncernem Fiat. Byl zaveden do služby v roce 1940, vzniklo celkem 300 strojů, které sloužily v italské armádě, "Wehrmachtu" a "Waffen SS".

Le Fiat L6/40 est un char léger employé par l'armée italienne à partir de 1940 et durant toute la Seconde Guerre mondiale. Sa dénomination officielle était exactement la suivante : "Carro Armato L6/40" « Char armé L6/40 », ce qui explicite le type de véhicule : "Carro Armato", « char », sa catégorie « L » pour "Leggero", « léger », sa masse en tonnes 6) et l'année à laquelle il fut mis en service et employé pour la première fois 40 pour 1940.


Dějiny.

Žytomyr patří k nejstarším městům na Ukrajině a býval jedním z důležitých středisek Kyjevské Rusi. První zmínky pocházejí již z roku 884. Roku 1320 se stal součástí Litvy, roku 1569 pak sjednoceného Polsko-litevského státu. V té době zde vznikla také početná židovská komunita.  Roku 1648 bylo město obléháno Bohdanem Chmelnickým. Pod ruskou správu přešlo po dělení Polska roku 1793 a brzy nato se stalo sídlem Volyňské gubernie. Koncem 19. století tvořili Židé třetinu ze 70 000 obyvatel; fungoval zde rabínský seminář a vyrůstaly zde mnohé osobnosti židovské kultury, mj. Chajim Nachman Bialik. Židovská komunita byla největší obětí nacistické okupace v letech 1941–1944. Ovšem už v letech 1937 až 1939 se zde popravilo mnoho tehdy sovětskému režimu nepohodlných osob. Dokonce byla stanovena kvóta, 500 popravených denně, která byla ještě navýšena na žádost popravčích. V roce 2003 byl na místě poprav postaven skromný památník. Mezi tehdy odhadem 15 000 popravenými bylo i mnoho volyňských Čechů. V zimě 1917–1918 ve městě a okolí T.G. Masaryk ubytoval většinu z 50 000 československých legionářů. Od roku 1937 je Žytomyr sídlem Žytomyrské oblasti (do roku 1991 Ukrajinské SSR, nyní nezávislé Ukrajiny).

Kultura.

V Žytomyru funguje vedle literárního muzea a dalších institucí také Konzervatoř Viktora Kosenka. Z města pochází mnoho hudebníků a skladatelů. Je zde 10 vysokých škol převážně technického zaměření.

Koroljovovo museum.

Nejslavnějšího ze svých rodáků Sergeje Koroljova město uctilo založením Muzea kosmonautiky imeni Koroljova. Muzeum má dvě části, první je věnována Ukrajině, druhá expozice má název "Člověk a vesmír". V muzeu je mnoho originálních exponátů z historie kosmonautiky, např. návratový modul Sojuzu 27 či skafandr československého kosmonauta Vladimíra Remka. Je zde i mnoho různých maket, např. lodi Sojuz nebo Lunochodu 2. Je zde dokumentováno také zapojení bývalého prezidenta Ukrajiny Leonida Kučmy, který byl dlouholetým ředitelem závodu Južnoje, kde se v utajení vyráběly komponenty kosmických raket.

Hospodářství.

Ve městě je zastoupen především sklářský, strojírenský, chemický a obuvnický průmysl, vyrábějí se tkaniny, autodíly a obráběcí stroje.

Doprava.

Žytomyr je poměrně významným dopravním uzlem. Leží na křižovatce hlavní silnice spojující Kyjev se západní Ukrajinou (součást evropského tahu E40) a trasy vedoucí z Běloruska na Vinnycji a do Moldavska. Je zde letiště, ale v současné době neslouží osobní dopravě. Uvažuje se o jeho využití pro bombardéry.  V Žytomyru se sbíhá pět železničních tratí, které jsou však vesměs jednokolejné a nepatří mezi hlavní tahy. Město má denně spojení s Kyjevem, Moskvou, Charkovem, Petrohradem, Kišiněvem a Oděsou, cílem regionálních spojů je pak Korosteň, Korostyšiv, Fastiv, Berdyčiv a Novohrad-Volynskyj.  Jako v jednom z prvních ukrajinských měst zde byla roku 1899 zavedena tramvajová doprava. Po doplnění trolejbusy roku 1962 prošla útlumem; jedna z hlavních linek však přežila i hospodářskou krizi konce 20. století a funguje dodnes. Trolejbusových linek je v provozu 18.

Žytomyr nebo též počeštěně Žitomír (; ; ) je historické město ležící na severozápadě Ukrajiny na řece Teteriv, zhruba 130 km západně od Kyjeva; je střediskem Žytomyrské oblasti a největším městem i kulturním a hospodářským centrem regionu Volyň. Žije zde obyvatel.

Jytomyr ou Jitomir (en, en, en ) est une ville de l'Ukraine occidentale et la capitale administrative de l'oblast de Jytomyr. Sa population s'élevait à habitants en 2018.


Funkce ideologie.

Z negativního hlediska chápe ideologii část sociologů jako způsob, jak ospravedlnit politický řád, násilí, nelegální cestu k moci. Účelem některých ideologií je odvádět pozornost od problémů, neúspěchů a dávat naději v lepší budoucnost.  Ideologie v neutrálním slova smyslu, tedy jako soustava názorů, idejí a postojů souvisejících s podmínkami existence určité sociální skupiny plní čtyři základní funkce:  Na západní demokracii měly od 19. století zásadní význam vliv konzervativní, liberalistické a sociálně-demokratické ideologie. V evropském prostoru se výrazně uplatnily též ideologie komunismu, fašismu, nacismu nebo anarchismu.

Politické rodiny.

Rozdělení politických stran do „politických rodin“ ("familles spirituelles") podle německého politologa Klause von Beymeho:

Dělení.

Politické ideologie je možné dělit podle různých hledisek, např. dle vztahu k pravici či levici, podle vztahu k demokracii, podle náhledu na roli a vliv státu, podle ochoty ke změnám nebo odkazů na dědictví.

Z hlediska pravo-levé osy politického spektra.

Pravicové ideologie.

Spektrum se pohybuje od principů, jakými jsou svoboda, individualismus, tradice, ochrana soukromého vlastnictví až po principy jako autorita, řád, hierarchie, povinnost, reakce, nacionalismus a antikomunismus.

Levicové ideologie.

Vyznačuje se sympatiemi pro takové principy, jakými jsou svoboda, rovnost, bratrství, kolektivismus, pokrok, sociální spravedlnost, podpora společného nebo státního vlastnictví, internacionalismus, feminismus, antikapitalismus a antifašismus.

Z pohledu ochrany kultury a společenství.

Konzervatismus je dalším podstatným tématem, které strany rozděluje. Názory se pak projevují v liberalismu a progresivismu; dále na jedné straně proklamovaným internacionalismem a multikulturalismem, na straně druhé ve prospěch odkazování na kulturu předků odmítavým nacionalismem až agresivním rasismem, náboženskou a kulturní fóbií; nebo třeba národním protekcionismem, zaváděním cílených daní a cel jako v merkantilismu až k "potírání" úniků zisků do daňových rájů při mezinárodní konkurenceneschopnosti a k izolacionismu.

Z pohledu na centrální roli Státu.

Některé názorové proudy staví na aktivní úloze Státu, na přerozdělování skrze veřejné rozpočty, které se na jedné straně plní výběrem daní apod., na straně druhé se používají pro podpory, dotace a subvence čehokoli. Jiné názorové proudy výběry k přerozdělování kritizují s odkazem na zásahy do osobního vlastnictví, s odkazem na neefektivitu fondy spravujících úředníků, na korupci s přerozdělováním spojenou. Kritizují a popírají vůbec celou myšlenku státních zásahů do ekonomiky, Keynesiánství, kdy Stát když chce ekonomice pomoci "napumpováním peněz", nejdříve tyto někde musí sebrat, takže uškodí více, než kolik pomůže, a to nejen díky úřednímu zpoždění, kdy tyto prostředky v ekonomice chybí, ale mj. i díky nekonstruktivní administrativě, která fakticky žádnou hodnotu nevytváří, stejně jako ani "rozbíjením oken" se snaze vytvoření pracovních míst a "práce jen pro práci". Naopak ze strany Státu odmítají i jeho aktivní pomoc s heslem "nechte nás být", laissez faire.

Ideologie pro centralismus.

Pro silnější a častější zásahy do ekonomiky: Stát ať řídí co nejvíce, centrální řízení shora dolů, lidé poslouchají Stát.

Ideologie proti centralismu.

Konzervativní střídmost v zásazích, stát zasahuje méně způsoby a méně často. Skrze decentralizaci k samosprávě a řízení zdola nahoru, stát jako servisní organizace slouží občanům, ale nevládne jim.

Z pohledu výměny osobních svobod za garance.

Podle vztahu skupina vs. jednotlivec, podle typu garancí pro jednotlivce, zda je mu jeho potřeba státem aktivně dorovnána na určitou úroveň, nebo zda je garance jen pasivní, kdy mu pak jeho nedostatek alespoň není dále zhoršován.

Občané jako podílníci na státu.

Své osobní svobody v každodenním životě aktivní občan konzumuje libovolně, vybírá ze záplavy existujících možností nebo i vytváří nové. Pluralita je pak jedním z předpokladů ve společnosti svobodných individuí. Naplnění potřeb sice nikdo negarantuje, ale také je nijak neomezuje. Garantováno je pasivním státem pouze to, že při nedosažení daného parametru už občan v tomto směru nemá vůči státu žádnou povinnost, stát mu situaci nezhorší. Občan od státu nemá žádný štít proti rizikům, veškerá zodpovědnost je jen na něm.

Občané jako součást státu.

V jinak představovaných společnostech už některé potřeby garantovány jsou, v aktivitě omezovaný občan je v daném směru státem aktivně pozdvihován na garantovanou úroveň, která je ovšem centrálně nastavena všem stejná, bez ohledu na preference toho kterého jednotlivce, ba i proti nim. Garantovaná aktivní pomoc ovšem přináší náklady, aby ty dary bylo odkud brát: Přerozděluje se. Výběr se děje na základě povinnosti občanů, podle ideje vzájemnosti a "vyššího dobra celé společnosti", tedy na úkor jednotlivců. Je proklamována vzájemná rovnost. Občan a úředník spolu zápasí v rozdílných cílech, vzájemně si působí komplikace. Dochází ke zmechaničtění, zpaušalizování sociálních služeb, ze kterých se stávají továrny bez osobního přístupu: Uplatňuje se "každému to samé", ovšem bez ohledu zda takové potřeby jednotlivce vůbec má nebo v jaké míře.

Občané jako nástroje Státu.

V extrému je garantováno vše do dané úrovně, ale také s popřením práv čehokoli nad danou úroveň. Proklamovaná vzájemná rovnost občanů je uplatňována nejen na momentální důchod, ale i celkový stav a majetek. Totalitární společnost velkého Státu je postavena na diktatuře direktivního zestejnění. Občan se musí podvolit a přizpůsobit kategorizaci úředníka, jinak bude eliminován jako nepohodlný. Na principu nadřazenosti celku nad jednotlivcem vládne stát, a to nejen při práci, ale i v účelu samotné existence jedince. Ten zůstává pasivní, svázán pravidly aktivního Státu. Devalvace hodnoty jednotlivce: kolektivismus, budovatelství, nucené práce, eugenika, pokusy na lidech, kanónenfutr.

Politické ideologie jsou jedním z nejběžnějších významů slova ideologie. Původně s termínem ideologie přišel osvícenecký filosof Destutt de Tracy ve svém díle "Éléments d'ideologie" z roku 1795. Tento pojem sloužil k označení idejí, které jsou myšlenkovým základem pro praktické jednání lidí, politiku a morálku. Brzy však nabyl pejorativní význam, to když Napoleon Bonaparte začal teoretiky zastávající názory odtržené od praktických otázek nazývat ideology. Další osobností, která se problematikou ideologie zabývala, byl Karl Marx. Ten ji chápal jako odlesk materiálních vztahů, který si uchovává zdání reality jen díky nedostatečnému pochopení skutečných poměrů. Marxismus tudíž ideologie vysvětluje jako prostředek k legitimizaci daného společenského řádu a odmítá je jako idealistické a spekulativní. Následně podobné názory zastává i Karl Mannheim, který rozpracovává sociologii vědění.

Les mouvements et partis politiques sont des associations de personnes librement constituées en vue d'une action politique. Les mouvements politiques visent une action politique (de portée générale ou spécifique selon les cas) qui ne passe pas forcément par une représentation électorale dans le cadre du parlement.


Historie.

Původní nález lebky z roku 1942 byl o čtyři roky později popsán jako "Gorgosaurus lancensis" (dnes je tento nález řazen do rodu "Albertosaurus"). V roce 1988 však tým paleontologů pod vedením Roberta Bakkera vyslovil názor, že se jedná o samostatný rod malého tyranosaurida a stanovil tedy nový taxon "Nanotyrannus lancensis". Podle Bakkera asi 5,2 metru dlouhý příbuzný tyranosaura o hmotnosti kolem 450 kilogramů vykazoval plně srostlé lebeční kosti a mělo tedy jít o dospělého jedince. Při této velikosti byl ovšem výrazně menší než ostatní pozdně křídoví tyranosauridi a musel by tedy představovat zástupce nového rodu. Zhruba od roku 2000 však v paleontologické komunitě převažuje názor, že se ve skutečnosti jedná o mladého jedince druhu "T. rex".  V roce 2016 byl oznámen objev série fosilních otisků stop středně velkého tyranosaurida ve Wyomingu. Vzhledem ke stáří stop (souvrství Lance, 66 milionů let) a k velikosti stop (délka do 47 cm) se mohlo jednat o otisky stop mláděte až subadultního jedince tyranosaura nebo právě o dospělého jedince nanotyrana.

Objev Jane.

V roce 2001 byl objeven velmi dobře zachovaný jedinec nedospělého tyranosaura, který dostal přezdívku "Jane". Šlo nejspíš o mládě tyranosaura s délkou asi 6,5 metru a hmotností kolem 680 až 930 kg. Podobnost s původním materiálem nanotyrana je poměrně značná. I díky tomuto objevu dnes spíše převládá názor, že "Nanotyrannus" je pouze juvenilní (nedospělý) exemplář rodu "Tyrannosaurus". Dle Bakkera lovili tito teropodi ve smečkách, což je však obtížné prokázat. Existenci nanotyrana by mohl prokázat skvěle dochovaný exemplář, objevený roku 2006 v Montaně, který je součástí exponátu tzv. "dinosauřích duelantů" a má být prodán v aukci.

V populární kultuře.

"Nanotyrannus" se objevuje také ve druhé epizodě trikového dokumentu o pravěkých dravcích "Jurassic Fight Club" z roku 2008 nebo v knize Vladimíra Sochy s názvem "Poslední dny dinosaurů" (2016; zde je ale zachováno pravděpodobné zařazení nanotyrana do druhu "T. rex").

Nanotyrannus („Malý tyran“) byl potenciálně samostatný a vědecky platný rod středně velkého (asi 6 metrů dlouhého) tyranosauridního teropoda, který žil na konci období pozdní křídy na území západu Severní Ameriky. Novější vědecké studie však platnost tohoto taxonu nepodporují a spíše dokazují, že ve skutečnosti jsou všichni domnělí jedinci nanotyrana pouze mladými (juvenilními) exempláři populárního obřího teropoda druhu "Tyrannosaurus rex".

Nanotyrannus (signifiant « tyran nain ») est un genre éteint de dinosaures théropodes prédateurs de la même famille que "Tyrannosaurus rex", dont la validité est remise en question.


Vývoj.

Přímým předchůdcem letounu Wildcat byl dvouplošník XF4F-1 zkonstruovaný roku 1935 na podkladě vypsané soutěže. V ní se ale objevil vážný konkurent v podobě jednoplošného XF2A-1. Firma Grumman se ale nevzdávala a pokračovala ve vývoji a ve zdokonalování svého stroje. Byla opuštěna dvouplošná konfigurace a v roce 1936 vznikl jednoplošník XF4F-2. První prototyp XF4F-2 vzlétl 2. září 1937. Letoun poháněl dvouhvězdicový čtrnáctiválcový motor Pratt & Whitney R-1830-66 "Twin Wasp" o výkonu 1050 hp. Vyzbrojen byl dvojicí kulometů Browning ráže 7,62 mm v trupu a další dvojicí kulometů ráže 12,7 mm v křídle. Soutěž nakonec vyhrál konkurenční XF2A-1, ale v říjnu 1938 byl u Grummanu objednán vývoj dalšího prototypu XF4F-3. Zdokonalený prototyp byl vybaven motorem XR-1830-76 "Twin Wasp" s dvoustupňovým kompresorem o výkonu 1200 hp a došlo ke konstrukčním úpravám. Křídlo dostalo nový tvar („useknuté“ konce, místo koncových oblouků) a rovněž ocasní plochy byly předělány. Výzbroj prototypu se skládala ze dvou kulometů ráže 7,62 mm v trupu a po jednom kulometu ráže 12,7 mm v každé polovině křídla. XF4F-3 poprvé vzlétl 12. února 1939. O tento zmodernizovaný stroj nakonec projevilo americké námořní letectvo zájem a dalo mu přednost před letounem Buffalo.  V roce 1939 získala firma Grumman objednávky od amerického námořnictva s označením F4F-3 (na 78 kusů) i od Francie (81 kusů + 10 na náhradní díly), která měla po vypuknutí války nedostatek moderních letounů. Verze pro Armée de l'Air byla označována jako G-36A a lišila se mimo jiné motorem (hvězdicový devítiválec Wright R-1820-G205A Cyclone) a výzbrojí (šest kulometů ráže 7,5 mm: po dvou v každé polovině křídla a dvou synchronizovaných nad motorem). Po kapitulaci Francie objednané stroje převzalo Spojené království, které jimi vyzbrojilo svoje letadlové lodě, přičemž stroje dostaly název Martlet Mk.I (od března 1944 jako Wildcat Mk.I) a byly přezbrojeny na 4x12,7mm. V průběhu roku 1941 bylo do Velké Británie exportováno 90 letounů Martlet Mk.II (G-36B) se šesti kulomety a motorem R-1830-90. Dále Fleet Air Arm obdrželo 30 kusů Martlet Mk.III (F4F-4A) s pevným křídlem a 220 letounů Martlet Mk.IV (F4F-4B) s motorem Wright Cyclone. V roce 1941 převzalo US Navy 95 letounů F4F-3A s motory Pratt and Whitney R-1830-90 s jednostupňovým kompresorem. Několik z těchto strojů bylo upraveno k fotografickému průzkumu s označením F4F-3P a dva ke zkouškám s plováky jako F4F-3S. V listopadu 1941 začaly z výrobní linky v Bethpage sjíždět první sériové F4F-4 Wildcat již se sklopným křídlem, šesti kulomety ráže 12,7 mm a motorem Pratt and Whitney R-1830-36. Pod křídla bylo možné zavěsit dvě pumy po 45 kg, nebo dvě přídavné nádrže po 264 litrech.  Označení F4F-7 bylo přiděleno neozbrojené fotoprůzkumné verzi se zvětšenou zásobou paliva, vyrobené v počtu 21 kusů v roce 1941. V roce 1942 začala firma Grumman přecházet na výrobu letounů F6F Hellcat a licenční výroba Wildcatů byla přidělena koncernu General Motors. Té se ujala pobočka Eastern Aircraft Division v Lindenu ve státě New Jersey, která obdržela za vzor Grumman F-4F-4 na osvojení produkce. 31. srpna 1942 byl zalétán první sériový licenční FM-1 s výzbrojí čtyř kulometů Browning ráže 12,7 mm a dvouhvězdicovým čtrnáctiválcovým motorem Pratt and Whitney R-1830-86 Twin Wasp o výkonu 882 kW. Celkem 312 těchto strojů získalo britské námořnictvo pod označením Martlet Mk.V.  Počínaje rokem 1943 uvedl koncern General Motors do výroby variantu F4F-8 pod označením FM-2, poháněnou devítiválcovým motorem Wright R-1820-56 o výkonu 992 kW. Pod křídlo bylo možné zavěsit dvě pumy po 113 kg, nebo šest neřízených raket ráže 127 mm. Do ukončení výroby v roce 1945 vzniklo 4777 strojů verze FM-2 z nichž 360 v rámci zákona o půjčce a pronájmu obdržela Velká Británie jako Wildcat Mk.VI.

Bojové nasazení.

Letoun Grumman F4F Wildcat se účastnil všech důležitých námořních operací od bitvy v Korálovém moři, přes bitvu u Midway a Guadalcanal, vylodění v severní Africe v operaci Torch i ochrany konvojů přes Atlantik. Při vzájemných soubojích v Pacifiku byla japonská letadla Micubiši A6M lepší v doletu a obratnosti, ovšem Wildcat byl rychlejší ve střemhlavém letu, robustní, spolehlivý a snášel i těžká poškození.

Grumman F4F Wildcat byl na počátku druhé světové války nejdůležitějším palubním stíhacím letadlem, které sloužilo u leteckých sil USMC, US Navy a jako Martlet i u FAA. U posledních dvou jmenovaných subjektů operoval i z letadlových lodí. Až do příchodu svých nástupců F6F Hellcat a F4U Corsair v roce 1943 byl jediným strojem ve výzbroji leteckých sil amerického námořnictva a námořní pěchoty, který se dokázal alespoň vyrovnat japonským Zerům. I po příchodu výkonnějších nástupců však zůstal (ve variantě FM Wildcat) ve výzbroji eskortních letadlových lodí po zbytek války.

Le Grumman F4F Wildcat est un avion de chasse américain pour porte-avions qui fut mis en service au sein de l'United States Navy et de la Fleet Air Arm britannique en 1940 sous la dénomination Martlet.


Pravidla.

Většina pravidel je převzata z pravidel klasického volejbalu, objevují se zde ale některé odlišnosti. Nejdůležitějším rozdílem je, že družstvo je tvořeno pouze dvěma hráči, kteří hrají naboso (v chladném počasí případně ve speciálních ponožkách) na pískovém hřišti menší velikosti (8×16 místo 9×18). Na kurtu není vyznačena střední čára (a nejsou zakázány přešlapy do soupeřova hřiště), hřiště vymezují pásky,lajny" napnuté na zemi. Hraje se také s mírně odlišným míčem. Na turnajích světové úrovni, se dnes hraje převážne s míčem typu mikasa.  Vedle toho existují některé rozdíly v pravidlech hry: Teče na bloku se počítají jako dotek, smí proto následovat jen dva další doteky. V plážovém volejbale je při bloku ještě jedno zvláštní a odlišné pravidlo, a to že když se blokař dotkne balonu a ten zůstane na jejich polovině, může ho poté zahrát ještě jednou, ale je to bráno jako 2 údery, což znamená že spoluhráč musí hrát přes síť. Při prvním odbití družstva není při použití vrchního odbití prsty dovolen vícenásobný dotek míče, proto se toto odbití pro první úder zpravidla vůbec nepoužívá (neboť je typicky hodnoceno jako dvojdotek); výjimkou je příjem tvrdě udeřeného míče, při kterém je dovoleno míč na okamžik přidržet prsty. Je zakázáno ulívání míče: útočný úder nesmí být hrán konečky prstů s otevřenou dlaní, případně míč usměrňovat uvolněnými prsty; obouručné čisté odbití prsty je sice při útočném úderu povoleno, avšak míč musí být odehrán v ose těla, takže se takový úder používá nejčastěji jen při druhém doteku míče (náhra) pro zmatení soupeře. Jakýkoliv dotek sítě je chyba a to znamená bod pro soupeře.

Historie.

První zmínky o vzniku plážového volejbalu pochází z dob po 1. světové válce, kdy američtí vojáci trávili svůj volný čas pod vysokou sítí na plážích. Postupem času se beachvolejbal dostává i do Evropy. První zemí, kde se objevil, je Francie. Nejstarší turnaj STATE BEACH se konal roku 1954 v Santa Monice (USA). FIVB zakládá v roce 1986 Světovou radu beachvolejbalu. Roku 1992 byl plážový volejbal předveden jako ukázkový sport na OH v Barceloně a o rok později se stal olympijským sportem.

Plážový volejbal (anglicky "beach volleyball") je míčový plážový sport, který se vyvinul z klasického šestkového volejbalu. Od doby svého vzniku si získal ve světě mnoho příznivců, z toho důvodu byl zařazen mezi sporty konající se na letních olympijských hrách.

Le beach-volleyball souvent abrégé en beach-volley est un anglicisme entré dans le langage courant désignant le volley sur sable ou volleyball de plage (terme utilisé par la fédération internationale, le CIO et la fédération canadienne). Le "beach-volley" est un sport collectif opposant deux équipes composées de deux joueurs, séparées par un filet, s'affrontant avec un ballon qu'ils se renvoient à l'aide des mains. Quoique dérivé du volley-ball, le beach-volley en diffère par le fait qu'il se joue en général à l'extérieur sur une plage (ou un terrain recouvert de sable) et que chaque équipe n'est composée que de deux joueurs. La France a toutefois une tradition de volley de plage, se jouant avec des équipes de 3 ou 4 joueurs.


Obecná charakteristika.

Přesličkovité ("Equisetaceae") jsou dnes jediná žijící čeleď kdysi bohaté třídy "Equisetopsida". Sporofyty dnes žijících přesliček jsou vytrvalé byliny (vyjma jihoamerických druhů - dřevnaté lodyhy). Přesličky vytrvávají v zemi dlouhými, plazivými, bohatě větvenými, článkovanými oddenky. Tyto oddenky jsou podobné jako nadzemní lodyhy. U některých druhů (např. přeslička rolní) jednotlivé části tloustnou a tvoří oddenkové hlízy se zásobními látkami. Nadzemní lodyhy jsou u druhů mírného pásma nižší než 1 metr, u tropických druhů mohou být až 12 metrů dlouhé. Lodyhy jsou na povrchu podélně rýhované. Stavba nadzemní části je značně složitá. Uprostřed lodyhy se nachází velká centrální dutina, která vznikla rozrušením dřeňových buněk. Listy jsou drobné, jednotné sfenopsidní mikrofyly, často vyrůstají přeslenitě a srůstají v zubatou pochvu. Vnější blána pokožky lodyh je impregnována ligninem a inkrustována oxidem křemičitým, který způsobuje hrbolky.  Některé druhy obsahují piperidinové alkaloidy a jsou jedovaté, např. přeslička bahenní ("Equisetum palustre").

Životní cyklus.

V ontogenezi dochází k tzv. rodozměně, přičemž převládá fáze sporofytu (2n) nad fází gametofytu (n). Ze zygoty vyrůstá sporofyt nesoucí výtrusný klas, na němž jsou ve střídavých přeslenech jen sporangiofory s výtrusnicemi a výtrusy, které jsou výsledkem redukčního dělení (R!). Z výtrusů klíčí prothallia, jež nesou archegonium a antheridium. Polyciliátní spermatozoidy, vznikající v antheridiu, se ve vodním prostředím dostávají k archegoniu, obsahujícímu oosféru. Dochází k oplození a k vzniku zygoty.

Fáze gametofytu.

Spory jsou zelené a na povrchu mají 4 vláhojevné pentlice zvané haptery, které se při změně vlhkosti vzájemně proplétají ve shluky roznášené větrem. Spory jsou morfologicky stejné, ale geneticky rozdílné, neboť z některých vyrůstají v těsné blízkosti díky hapterům samčí nebo samičí lupenité prokly. Samčí prokly s antheridii (pelatkami) jsou spojeny se samičími s archegonii (zárodečníky) prostřednictvím hapterů usnadňujících oplození. Spermatozoidy jsou mnohobičíkaté (polyciliátní) a po oplození vajíčka v archegoniu vznikne zygota. Odtud začíná fáze sporofytu.

Fáze sporofytu.

Ze zygoty vyrůstá sporofyt, jehož součástí je oddenek a stonek. Stonek se zpravidla přeslenitě větví, vzácněji se přeslenité uspořádání nevyskytuje, např. u přesličky zimní ("Equisetum hyemale"). U některých druhů, např. přeslička rolní ("Equisetum arvense"), se vytváří výrazný sezónní dimorfismus. Jarní lodyha je nezelená, nevětvená, křehká, dužnatá, nerýhovaná a bez průduchů nesoucí strobilus. Ta později odumře a z oddenku vyrůstá letní lodyha, která je zelená a sterilní. Jejím úkolem je nashromáždit živiny pro výživu jarní lodyhy, která vyroste příští jaro. Avšak u většiny druhů tyto fáze nejsou, např. u přesličky bahenní ("Equisetum palustre"). V tomto případě vyrazí z oddenku lodyha se strobilem, která však oproti výše zmíněné skupině neodumírá, ale zezelená se a asimiluje. Trofofyly (asimilující listy) jsou výrazně odlišné od sporofylů.

Rozšíření a ekologie.

Vymřelé druhy přesliček, plavuní a kapradin rostly v močálovitých oblastech prvohorních tropických pralesů. Asi 35 druhů se vyskytuje téměř po celém světě, snad kromě Austrálie a Antarktidy. V ČR roste 8 druhů. Nejznámějším druhem je přeslička rolní.

Přesličky ("Equisetopsida") je třída vyšších (cévnatých) rostlin. V současnosti existuje asi 35 druhů. Ve fosilních vykopávkách je však možné nalézat přesličky, náležející do jiných již vymřelých tříd oddělení, které byly významnou částí flóry v období karbonu, "Hyeniopsida", "Sphenophyllopsida" a "Pseudoborniopsida" aj.

Cette page a pour objet de présenter un arbre phylogénétique des Equisetophyta ("Sphenophyta", Équisétophytes ou Prêles), c'est-à-dire un cladogramme mettant en lumière les relations de parenté existant entre leurs différents groupes (ou taxa), telles que les dernières analyses reconnues les proposent. Ce n'est qu'une possibilité, et les principaux débats qui subsistent au sein de la communauté scientifique sont brièvement présentés ci-dessous, avant la bibliographie.


Historie.

Anglický buldok vznikl již před několika staletími na území Anglie z molossoidních psů původem z Asie. První zmínku je možné najít již v roce 1630, v té době ale byl anglický buldok neustálené plemeno. Pokud ale hledáme záznamy o prvních bojových psech, musíme zabrousit až do roku 1500. Nelze s přesností určit, jaká plemena byla předky anglického buldoka, ale pravděpodobně se jedná o tibetskou dogu a již vymřelého babylonského válečného psa. Dlouhou dobu se tito psi využívali v zápasech proti medvědům, kteří však byli přivázáni ke kůlu. Pak byly tyto zápasy zakázány a chovatelé anglických buldoků si museli najít jinou zábavu: například zápasy psů proti psům. Život bojového psa nebyl příliš slavný, zatímco feny rodily další štěňata-bojovníky, psi soupeřili v arénách do věku čtyř až šesti let. Právě v tomto věku se u psů začínají objevovat první známky stárnutí a takto starý pes byl většinou brutálním způsobem utracen nebo jej nechali napospas silnějšímu psovi. I ty ale byly zanedlouho zakázány, konkrétně v roce 1830. V té době začalo buldokům hrozit vyhynutí, protože pro původní využití již byli nepoužitelní. Skupina chovatelů ale nakonec plemeno přetvořila a udělal z něj přátelského společníka. V roce 1860 se anglický buldok vůbec poprvé objevil na výstavě.  Anglický buldok je předkem mnoha další plemen: amerických buldoků, francouzských buldočků, kontinentálních buldoků...

Vzhled.

Anglický buldok je podsadité psí plemeno široké, silné a kompaktní postavy. Konstrukce je těžká, ale dobře osvalená. Samotné tělo je krátké a přestože se může zdát, že je pes obézní, většinou se jedná jen o vrásky. Srst, která pokrývá celé tělo, je velmi krátká, hustá, přiléhavá. Samotná kůže ale tvoří téměř po celém těle vrásky, především na hlavě, krku a zádech. Srst mívá různá zbarvení, avšak nejčastější je bílý podklad se světle hnědými znaky. Vyskytuje se ale i zbarvení žíhané nebo béžové. Přestože se tito psi mohou zdát velmi těžcí, jejich váha se pohybuje okolo 22 kg.  Hlava je krátká, v poměru mozkovny ku čumáku 3:1. Čelo je ploché se záhyby kůže. Čenich se může zdát placatý, podobně jako je tomu například u mopsů. Stop vyznačený. Uši jsou vysoko nasazené, daleko od sebe, poměrně malé a tenké. Jsou polovztyčené. Oči jsou uloženy hluboko v lebce kulatého, středně velké s tmavě hnědými duhovkami. Čelisti jsou široké a silné, se silným stiskem, k čemuž byl anglický buldok po dlouhá léta šlechtěn. Zuby nesmí být při zavření tlamy vidět. Krk středně dlouhý, mohutný, široký a klenutý. Kůže na něm tvoří nejvíce vrásek. Hruď je velmi široká a silná. Hřbet je poměrně dlouhý, široký, na jeho větší částí jsou vrásky. Ocas je nízko nasazený, kulatý, hladký, středně dlouhý. Pes jej nosí dole. Nohy jsou velmi krátké, mohutné a těžké, zakončené kulatými tlapkami, na kterých jsou silné drápky. Ty mohou být černé i béžové, to záleží na zbarvení.

Podobná plemena.

Anglický buldok je plemeno jedinečné, které lze zaměnit jen těžko. Přesto existuje pár výjimek a jednou z nich je kontinentální buldok. Kontinentální buldok je potomkem anglických buldoků a vznikl díky snaze chovatelů, kteří chtěli vyšlechtit psa povahově podobného anglickému buldokovi, ale s větší kondicí i zdravím. Právě zdraví je totiž často kamenem úrazu u anglických buldoků. Tito psi jsou těžší, s více sportovní a atletickou postavou.  Dalším podobným plemenem je i Alapaha, buldok s modrou krví neboli Alapaha, blue blood bulldog. Alapaha je opět potomkem anglických buldoků a bývá jim velice podobná. Alapahy bývají jinak zbarvené, časté je u nich i zbarvení blue merle nebo dvojbarevné oči. Toto psí plemeno je větší a těžší, ale nepůsobí tak těžkopádným dojmem. Není příliš rozšířené, naopak, řadí se mezi vzácná plemena.

Povaha.

Povahově je anglický buldok přátelský, milý, klidný a oddaný pes. Je rozvážný, nikdy nervózní a plný energie. Rozezná přátele od nevítaných cizinců a rozpozná i nebezpečí. Přestože neimponuje velikostí, štěkotem dokáže nahnat strach a v případě nutnosti je schopný svoji rodinu do krve bránit. Jinak se ale k cizím chová přátelsky nebo je ignoruje. Vůči své rodině je oddaný a často je na ni silně fixován, změny nebo odloučení nese špatně a může to skončit až separační úzkostí, což je psychická nemoc, při které pes ničí dům i zahradu, pokud je osamotě. K dětem je přátelský a snese i jejich hry. Přesto může batolatům neúmyslně ublížit, třeba rychlým pohybem nohy, která je poměrně těžká. Ostatní psy ignoruje, do šarvátek se pouští spíše ze strachu. Může být trochu tvrdohlavý, ale nikoliv dominantní. S jinými zvířaty dokáže vycházet, ale je nutné seznámit je spolu již v nízkém věku.

Nároky na chov.

Anglický buldok špatně snáší samotu a nevyhovuje mu venkovní chov v boudě. Naopak se mu dobře daří uvnitř domu a místě v závětří. Je to proto, že špatně snáší odloučení od majitelů a zároveň proto, že srst špatně izoluje proti zimě a chladu. Jeho majitel by měl být vyrovnaný a klidný, protože toto psí plemeno se někdy může chovat tvrdohlavě a v takových chvílích s ním není lehké vycházet. Chovatel může být i začátečník, chov anglického buldoka nevyžaduje příliš znalostí. Naopak by ale měl být dobře finančně zaopatřen, protože tito psi trpí na mnoho poruch a chorob, které vedou i k brzkým úmrtím psů, většina anglických buldoků se nedožívá ani deseti let. Pokud je anglický buldok šťastný, třeba při příchodu majitele domů, často vydává chraplavé zvuky.

Zdraví.

Anglický buldok se neřadí mezi dlouhověká a příliš zdravá plemena. Většina jedinců se v průměru dožívá 8 až 10 let, což je u tak malého plemene značně neobvyklé. Nejčastějším důvodem úmrtí jsou dýchací a srdeční problémy, způsobené stavbou těla. Časté jsou i problémy s očima, konkrétně s vchlípením a vychlípením očního víčka. U mladých jedinců je častá oční choroba i tzv. Harderova žláza neboli třetí víčko. Jedná se o to, že v koutku oka vyhřezne žláza. Její léčení ale není složité ani finančně náročné. U anglických buldoků bývají časté i kožní problémy, způsobené vráskami na těle. Těm lze předejít dobrou a vyváženou stravou nebo vybráním správného jedince dle genetiky. Mezi vráskami vznikne zapařenina, takové místo silně zapáchá a vypadává na něm srst. Kvůli silné produkci ušního mazu se u těchto psů objevuje i zánět zvukovodu. Prevencí je časté čištění uší, při kterém je nadbytečný maz odstraněn.

Anglický buldok v kultuře.

Anglického buldoka si většina lidí představí v souvislosti s Johnem Bullem, což je fiktivní postava typického angličana, se kterým se veřejnost poprvé seznámila v knize "Zákon je bezedná jáma". Angličtí buldoci se objevují i v mnoha dalších knihách, třeba v "Bílém tesákovi" od Jacka Londona, kde se kříženci vlka a psa, zvanému Bílý tesák, postaví v souboji pes anglického buldoka, kterého následně autor knihy popíše jako neústupného, silného a cílevědomého psa. Toto psí plemeno můžeme vidět i ve filmu Garfield 2, kde je popisován jako věrný služebník a pomocník s milou povahou. Anglický buldok je i maskotem mnoho organizací, převážně tech britských. Ať už se jedná o kluby Barnsley FC (fotbal), Batley Bulldogs (rugby) či Birmingham City (fotbal), nebo o univerzity a komerční organizace. Současně je anglický buldok i maskotem některých vládních organizací: United States Air Force Academy, United States Army (3 divise) a United States Marine Corps.

Reference.

Klub pro plemeno anglický buldok v České republice: KAB ČR Klub anglických bulldogů České republiky www.kabcr.cz

Anglický buldok, zkráceně jen buldok (anglicky: English Bulldog), je anglické psí plemeno. Dříve se používal ke zvláštním účelům – k zápasům s býky a medvědy. Vznikl křížením mastifů a teriérů. Dnes se buldoci chovají především pro výstavy. Má často zdravotní problémy. Má přátelskou povahu, jinak se mu říká tarač.

Le bulldog anglais est un chien de la race molosse. Le Bulldog anglais (littéralement, en anglais, « chien-taureau ») est un chien trouvant naturellement son origine en Grande-Bretagne. Son apparition a été favorisée par le développement d'un sport apparu au, le combat entre chien et taureau désigné en anglais comme "bullbaiting".