Forerův experiment.

V roce 1948 demonstroval Bertram Forer tento psychologický efekt na svých studentech. Padesáti z nich dal test osobnosti a řekl jim, že na jeho základě připraví pro každého osobní posudek. Studenti pak měli test ohodnotit podle přesnosti na stupnici od 0 do 5 (nejpřesnější). Ve skutečnosti ale všichni dostali po 14 dnech ten samý posudek, který byl poskládaný z vět z různých horoskopů:  Průměrné hodnocení bylo 4,26 a studenti považovali posudky za téměř přesné, odpovídající dokonale jejich osobě. Podobný pokus byl opakován více než padesátkrát a průměrné hodnocení bylo 4,2.

Vysvětlení Forerova efektu.

Forer svůj objevený efekt vysvětloval jako projev lidské důvěřivosti. Dle Roberta Carrolla lze přičíst účinek efektu působení naděje, marnosti, zbožného přání (ve smyslu přání otcem myšlenky) a tendence vyvozovat smysl ze zkušeností. Dle Českého klubu skeptiků Sisyfos je za Forerovým efektem podvědomá psychická reakce, sebeklam, selektivní myšlení, respektive jde o subjektivní validizaci.

Využití Forerova efektu.

Tento efekt se významně podílí na úspěchu grafologů, astrologů, chiromantů, senzibilů a léčitelů – diagnostiků, kteří vždy formulují své hodnocení nebo proroctví neurčitě, nekonkrétně, ale které obsahuje vedle několika negativních vlastností škálu vlastností pozitivních, z nichž se vždy některá na jejich klienta hodí. Klient tedy vnímá a za správný považuje takový posudek, který takové pozitivní informace obsahuje. Podle Vojtěcha Mornsteina je Forerův efekt nezbytnou součástí horoskopů, proroctví a grafologických rozborů.

Forerův efekt ve vědě.

Forerův efekt se však vyskytuje i u metod či postupů, považovaných v dané době vědou za seriozní. Příkladem může být psychodiagnostický Lüscherův barvový test, určený k vyšetření osobnosti. Dnes je již sice považován za zpochybněnou metodu, v sedmdesátých letech však byly publikovány validační studie, z nichž některé potvrzovaly, jiné vyvracely jeho platnost. Holmes a kol. tyto rozporuplné výsledky vysvětlili právě Forerovým efektem. Závěry Lüscherova testu byly podle nich tak obecné, že je nebylo možné jednoznačně vyvrátit ani přijmout, a závisely tedy na návrhu výzkumné studie.

Vlivy na Forerův efekt.

Dickson a Kelly analyzovali studie, které se Forerovým efektem zabývaly, a došli k závěru, že celkově existuje významná podpora pro tvrzení, že Forerovy posudky jsou testovanými subjekty obecně vnímány jako přesné. Posudky jsou lépe přijímány, pokud jsou označeny jako individuální či unikátní. Pozitivní hodnocení jsou přijímána jako přesnější než negativní. Negativní hodnocení jsou lépe akceptována, pokud je podává autorita či osoba s lepším společenským statusem. Taktéž bylo zjištěno, že testovaní lidé dokáží rozpoznat rozdíl mezi tvrzeními, která jsou pro ně přesná, ale platná též pro většinu lidí, a mezi těmi, která jsou pro ně přesná a specifická (neplatná pro většinu lidí).  Dle skeptiků z klubu Sisyfos je pro takovou formu sebeklamu, jakým je Forerův efekt, potřeba větší u nejistých, neurotických osob, jež se nacházejí v kritických situacích a hledají naději.

V populární kultuře.

V roce 2000 využil Forerova efektu Derren Brown v prvním díle třetí řady svého pořadu "". Od každého člena skupiny „klientů“ si vyžádal obkreslený otisk ruky a jeden osobní předmět, a aniž by věděl, komu který patří, vytvořil každému údajně osobní posudek. Když jim je rozdal, hodnotili členové posudky jako velice přesné, ačkoliv byly všechny naprosto totožné a napsané o několik měsíců dříve. Brown tento postup demonstroval se stejnými posudky (byť přeloženými) na lidech z různých kulturních prostředí.

Forerův efekt (též Barnumův efekt nebo barnumský efekt podle P. T. Barnuma, majitele cirkusu a mistra psychologické manipulace) je obecně platný psychologický fenomén, kdy člověk má tendenci akceptovat jakékoli obecné a vágní popisy osobnosti jako přímo ušité na jeho osobu. Tento efekt hojně využívají věštci, jasnovidci, astrologové apod. Je jedním ze základů chladného čtení.

L'effet Barnum, « effet Forer », « effet de validation subjective » ou « effet de validation personnelle », ou encore « effet puits », désigne un biais cognitif induisant toute personne à accepter une vague description de la personnalité comme s'appliquant spécifiquement à elle-même.


Vznik kroniky.

Myšlenka zapsat nejstarší japonské mýty, rodokmeny a události, dochované do té doby jen v ústním podání, vznikla již v druhé polovině 7. století za vlády císaře Temmu, ale realizována byla až za vlády císařovny Gemmei, která k tomu vydala příkaz roku 711. Císařský dvůr dal podnět k sepsání kroniky patrně ze dvou důvodů. Prvním z nich bylo, aby i Japonci měli po vzoru Číňanů svou národní kroniku a potvrdili tak svou národní identitu. Druhým důvodem byla oslava vládnoucího císařského rodu a snaha, aby v kronice uvedené mýty o božském původu tohoto rodu kodifikovaly jeho postavení a moc.  Na základě císařského příkazu vytvořil kroniku učený dvořan Ó no Jasumaro (太 安万侶, asi 660-723), a to především podle vyprávění profesionálního vypravěče či vypravěčky jménem Hieda no Are (稗田 阿礼). Jasumaro kroniku sepsal v japonštině (jde o fonetický přepis japonštiny do čínských znaků), protože to byl jazyk, ve kterém mu byly mytické a pseudohistorické události líčeny, předmluvu však napsal ve vybroušené čínštině, jazyku tehdejších učenců.

Obsah kroniky.

Obsahem kroniky je doba mytických bohů, legendární období vlády prvních japonských císařů a další události až do vlády již historicky doložené první císařovny Suiko (593–628). Díky tomu se kronika stala jedním z nejvýznamnějších textů původního japonského náboženství šintoismu. Je také obrovským zdrojem poznání mravů staré japonské společnosti, jejích lidových zvyků, pověstí a písní a má také velký význam pro poznání nejstarší podoby japonštiny. Na rozdíl od mladších kroniky "Nihonšoki" v ní však nejsou vůbec žádné zmínky o vztazích k sousedním zemím.  Kronika se dělí na tří části (svitky):

Kodžiki (古事記, doslova "Zápisky o starých věcech") je nejstarší japonská dochovaná kronika a jedna z nejvýznamnějších japonských literárních památek. Byla dokončena roku 712 a, ačkoliv má charakter spíše díla literárního, je společně s kronikou "Nihonšoki" z roku 720 nejdůležitějším pramenem pro poznání nejstarších japonských dějin.

Le est un recueil de mythes concernant l’origine des îles formant le Japon et des "kami", divinités du shintoïsme. Avec le "Nihon shoki", les légendes contenues dans le "Kojiki" ont inspiré beaucoup de pratiques et de croyances du shintoïsme. Il est généralement considéré comme le plus ancien écrit japonais existant encore de nos jours et est entièrement écrit en langue japonaise, en caractères chinois. Le "Kojiki" est une compilation des récits du conteur Hieda no Are par le chroniqueur Ō no Yasumaro, sur l’ordre de l’impératrice Genmei. Il lui fut offert en 712.


Historie.

Bílý německý ovčák.

Na výstavě se první bíle zbarvený německý ovčák objevil v Hannoveru roku 1882. O čtyři roky později se na výstavě v Hamburku objevila též fena stejného zbarvení. Za začátku 20. století pak byl do plemenné knihy zapsán první bílý německý ovčák: "Berno von der Seewiese", narozený 1913. Bíle zbarvení „němečtí ovčáci“ ale mezi chovateli nevyvolávali příliš nadšení: spíše naopak. Populace těchto psů postupně začala klesat, na výstavách byli bílí jedinci diskvalifikováni.  Na přelomu 19. a 20. století se první bílí němečtí ovčáci dostali do Severní Ameriky. Zde se jim dařilo lépe než v domovině, roku 1964 v Sacramentu v Kalifornii vznikl i samostatný klub bílých německých ovčáků. Početné populace ale nevydržely dlouho: od roku 1968 začali též ve Spojených státech z chovů vyřazovat bílé německé ovčáky, především proto, že bílému zbarvení bývaly mylně připisovány některé choroby apod. V Evropě mezitím tito psi vymizeli téměř úplně, prvním po dlouhé době se v roce 1970 stal pes importovaný ze Spojených států: "Lobo White Burch". Toho do Švýcarska dovezla Agáta Burchová (nepřechýleně Agáta Burch). O rok později Burchová dovezla do Švýcarska i fenu z Anglie a roku 1973 se této feně a Lobovi narodil první vrh. Následovala ještě fena z Kalifornie a narození druhého vrhu. Burchová se ale rozhodla vrátit do Spojených států i se svými psy, zdálo se tedy, že bílý německý ovčák v Evropě zase vymizí. Místo toho se chovu těchto psů ujal Kurt Korn. Ten se zasloužil o zvýšení popularity této rarity a v 80. létech 20. století se již tito psi nazývali americko-kanadskými bílými ovčáky.

Americko-kanadský bílý ovčák.

V 80. letech začali být „bílí němečtí ovčáci“ označování jako americko-kanadští bílí ovčáci (oficiálně se ale stále ještě nejednalo o samostatné plemeno). První bílí jedinci se do Česka, tehdejšího Československa, dostali v roce 1991: jednalo se o rakouskou dlouhosrstou fenu jménem "Bianka von Kazan". Podle jiných zdrojů se ale jednalo o fenu "Banju von Wolfsgehege", která měla být posléze prodána na Slovensko. Roku 1991 začali být tito psi zapisováni jako samostatné plemeno. Následoval německý pes "Aki of the White Stars". 24. dubna 1993 vznikl v Česku Klub americko-kanadského bílého ovčáka). Na klubové výstavě 12. září 1999 byli poprvé posuzováni dlouhosrstí a krátkosrstí jedinci samostatně. V roce 2003 se Mezinárodní kynologická federace shodla na prozatímním uznání těchto psů: nicméně pod novým jménem bílý švýcarský ovčák.

Bílý švýcarský ovčák.

Označení používané v současné době získalo toto plemeno díky FCI, která zvolila pro plemeno tento název: mimo jiné dal tento návrh sám Kurt Korn- Uznání ale přineslo i negativní změnu: krátkosrstí a dlouhosrstí jedinci začali být posuzování opět společně. Nicméně, chov v Česku i Evropě se začal rozvíjet a k roku 2017 již bílý švýcarský ovčák patří mezi běžná plemena.

Vzhled.

Bílý švýcarský ovčák je velké a silné psí plemeno s dobře osvaleným tělem a lehkou konstitucí. Váhové rozmezí pro feny je 25 až 35 kg, zatímco pro psy je to 30 až 40 kg. Kohoutková výška fen je tolerována v mezích od 53 do 61 cm, u psů je to 58 až 66 cm. Rámec těla obdélníkový, kostra středně silná. Standard plemene rozlišuje dva typy srsti: dlouhou a polodlouhou. V obou případech se ale jedná o dvojitou, hustou, mírně vlnitou a přiléhavou srst s podsadou. U dlouhé srsti je více patrná hříva na krku a prapor, než u polodlouhé, která je obecně na většině těla trochu kratší. Jediná povolená barva je bílá, nažloutlý odstín se posuzuje jako vada.  Mozkovna je přiměřeně velká k tělu, při pohledu shora i zboku má klínovitý tvar. Málo klenutý, s nevýrazným ale patrným stopem. Uši musí být neseny vztyčeně (nikoliv polovztyčeně nebo úplně sklopené), nasměrované dopředu. Typický je pro ně tvar protáhlého trojúhelníku se zaoblenou špičkou. Oči středně velké, mandlovitého tvaru, s hnědou až tmavě hnědou duhovkou. U nosní houby se preferuje černá pigmentace. Pysky suché, přiléhavé, černé pigmentace, depigmentace se bere jako vylučující vada. Co se skusu týče, pak se preferuje nůžkový, ale klešťový nebo neúplný skus nejsou brány jako vylučující vady. Krk bývá dobře osvalený, harmonicky se napojuje na hřbet, bez laloku. Hřbet je střední délky, postupně se může mírně svažovat, na něj harmonicky navazuje ocas šavlovitého tvaru, který je nasazený poměrně nízko. Končetiny suché, při pohledu zepředu rovné. Tlapky oválné, se sevřenými prsty. Samotné drápy by měly být co nejtmavší.

Možná záměna.

Neexistuje velké množství čistě bílých plemen, přesto lze ale švýcarského bílého snadno zaměnit s bíle zbarveným německým ovčákem. Ti jsou od bílých švýcarských ovčáků téměř k nerozeznání, dokonce mají velice podobnou kohoutkovou výšku i váhu, ale s tím rozdílem, že němečtí ovčáci mívají kratší srst. Bíle zbarvený mudi je daleko menší i lehčí, než bílý švýcarský ovčák, navíc nemá jemnou, nýbrž vlnitou srst.

Povaha.

Bílý švýcarský ovčák je pes vhodný i pro začínajícího chovatele, který mu ale musí poskytnout dostatek aktivity a pohybu obecně. Tito učenliví psi jsou klidní, poslušní, dokáží ale využít i toho, že je jejich majitel nedůsledný nebo nedostatečně autoritativní. Pod správným vedením se naučí spousty nových věcí. O vztahu s jinými domácími zvířaty, jako jsou kočky, koně a podobně, rozhoduje socializace v mládí, kdy by si štěně mělo zvykat na nové podněty z okolí. Vůči lidem mohou být tito psi nedůvěřiví, ale nikoliv agresivní. Jedná se o dobré a schopné hlídače. K dětem se chovají přátelsky a hodí se proto i do aktivní rodiny s dětmi. Bílí švýcarští ovčáci mají silný vztah ke své rodině, kterou jsou schopni bránit v případě, že vycítí hrozbu. Jsou oddaní a změnu majitele berou těžce. Nejsou dominantní, ani přehnaně temperamentní, běžně se nesnaží vyhledávat šarvátky s jinými psy, záleží ale i na socializaci ve štěněcím období. Nedostatek nových podnětů v mládí může vést až k přehnané bázlivosti, která je brána jako hrubá povahová chyba a takoví psi nemohou být uchovněni.

Péče.

Bílí švýcarští ovčáci potřebují dostatek pohybu a aktivit, hodí se tedy především pro aktivní rodinu, která je bude moct dostatečně zaměstnávat. Hodí se též do rodin s dětmi. Obzvláště velká pozornost by měl pes dostat během socializační fáze, která může začít již v době, kdy majitel dostane štěně od chovatele. V té době by měl pes být seznamován se vším novým, co ho v životě bude potkávat, od dopravních prostředků, jako jsou auta a vlaky, až po jiná zvířata. Důležité je i setkávání s jinými lidmi a psy.  Možnou aktivitou pro tyto psy je například výcvik poslušnosti nebo pachové práce, které jim nedělají problém. Nicméně, u bílých švýcarských ovčáků bývá problém s nácvikem na obranářské práce – záleží ale na jedinci. Zákus totiž nebývá dostatečně kvalitní. Navíc se tito psi využívají i k canisterapii.  Srst těchto psů nevyžaduje tolik péče, jak by se na první pohled mohlo zdát. Jako jakékoliv jiné plemeno s podsadou, i toto líná dvakrát ročně, kdy je nutné věnovat srsti zvýšenou pozornost ve formě každodenního vyčesávání. Mimo toto období stačí pročesat několikrát za týden, aby se v srsti netvořily cucky a chuchvalce. Pokud se ale pes zašpiní, je samozřejmě nutné srst důkladně zbavit nečistot. Časté mytí šamponem se ale nedoporučuje: srst tak rychle ztrácí na lesku a kvalitě.  Jako vhodné umístění se pro bílé švýcarské ovčáky jeví zateplená venkovní bouda, avšak je nutné myslet na kontakt s rodinou.

Zdraví.

Podobně jako němečtí ovčáci, tak švýcarští bílí trpí na dysplazii kyčelního kloubu. Právě rentgen kyčlí je vyžadován pro uchovnění, přičemž nejhorší možný výsledek u psů může být 1/1, u fen 2/2 (zdravý jedinec by měl mít 0/0). Také se u nich objevuje citlivost na některé složky granulí, proto je vhodné krmivo pečlivě volit.

Bílý švýcarský ovčák (též Americko-kanadský bílý ovčák,, ) je ovčácké plemeno psa, oficiálně uznané Mezinárodní kynologickou federací (FCI) na zasedání v Paříži mezi 4 a 5. červencem 2011. Vzniklo z bíle zbarvených německých ovčáků a krom krátkosrsté varianty je běžná i dlouhosrstá verze. V Česku se pro plemeno používá zkratka BŠO, lidově se jim též říká „bělouši”.

Le berger blanc suisse (ou parfois appelé berger blanc), est un chien de type berger allemand, ayant la fourrure de couleur blanche.


Mládí.

Addaiova rodina pochází z africké Ghany. Na střední škole byl Addai levorukou alternativou na pozici quarterbacka v týmu Sharpstown Apollo, v posledním roce naběhal 1 429 yardů a zkompletoval 37 přihrávek pro 425 yardů. Za tyto výkony byl vybrán do 5A All-State First teamu ve státě Texas, a jmenován do All-American televizními stanicemi ESPN a Fox Sports.

Univerzitní fotbal.

Během svého působení v týmu Louisiana State University Tigers se prosadil na páté místo všech dob v naběhaných yardech, kterých bylo celkem 2 577, přestože byl v začátcích primárně používán jako blokovací Fullback.  V roce 2002 si přispal 80 běhů, při kterých získal 438 yardů a čtyři touchdowny. Prvním velkým zápasem v jeho kariéře bylo utkání proti University of South Carolina, během kterého z jedenácti pokusů vytěžil 98 yardů a dva touchdowny. 9. listopadu 2002 proti Kentucky Wildcats na Commonwealth Stadium nahromadil 91 yardů, včetně 63-yardového touchdownu. Jeho výkon pomohl připravit půdu pro tzv. „The Bluegrass Miracle“, když po vypršení času našel quarterback LSU Marcus Randall 74-yardovou vítěznou přihrávkou wide receivera Devery Hendersona.  Následující sezóna vyšla Tigers perfektně, hlavní trenér Nick Saban dovedl tým k vítězství v BCS National Championship, poprvé od roku 1958. Addai byl vyhlášen druhým nejužitečnějším hráčem utkání za nováčkem Justinem Vincentem a přispěl k zisku trofeje 520 yardy ze 114 pokusů. O rok později už to bylo 680 yardů ze 101 běhů, také 24 zachycených přihrávek pro 294 yardů a 7 touchdownů. V poslední sezóně si připsal 911 yardů a skóroval 9 touchdownů. Vrcholem tohoto ročníku bylo vítězství Tigers 21:17 nad Floridou Gators před 92 402 diváky, které šest minut před koncem zařídil právě Addai 3-yardovým touchdownem.  Joseph Addai odpromoval v prosinci 2005 na Louisiana State University v oboru Všeobecné studium.

Profesionální kariéra.

Joseph Addai byl vybrán v prvním kole Draftu NFL 2006 na 30. místě týmem Indianapolis Colts. Addai se stal třetím Running backem, kterého si Colts od roku 1994 vybrali v prvním kole draftu.

Indianapolis Colts.

26. listopadu 2006 vyrovnal Addai rekord Colts v počtu touchdownů v jednom utkání, který předtím drželi Lenny Moore, Lydell Mitchell a Eric Dickerson. 4 touchdowny proti Philadelphii Eagles mu za to vynesly ocenění „NFL Ofenzivní nováček měsíce listopad“.  V průběhu základní části sezóny 2006 vedl Addai statistiky všech nových Running backů v počtu naběhaných yardů (1 081) a stal se tak prvním Running backem v historii NFL, který nasbíral přes 1 000 yardů, aniž by do jediného utkání nastoupil jako startující hráč. Tuto poctu poprvé zažil 6. ledna 2007 v utkání play-off proti Kansas City Chiefs, ve kterém naběhal 122 yardů z 25 pokusů pro 1 touchdown a navíc přidal 7 zachycených přihrávek pro 26 yardů. O týden později v Divisional playoff se stal terčem linebackerů Baltimore Ravens Raye Lewise a Barta Scotta, ale i tak pomohl Colts k výhře nad favorizovanými Ravens 15:6. 21. ledna 2006 v AFC Champioship Game proti New England Patriots zaznamenal Addai minutu před koncem vítězný touchdown, který posunul Colts do Super Bowlu. V něm běhací útok Indianapolisu předčil obranu Chicaga Bears. Addai si připsal 77 naběhaný yardů a 10 zachycených přihrávek pro 66 yardů, celkem tedy 143 yardů. Jeho 10 zachycení je nejvíc, co kdy Running back v Super Bowlu dokázal a pouhý jeden mu k chyběl k absolutnímu rekordu.  4. listopadu 2007 se proti New England Patriots stal Joseph Addai prvním hráčem v historii Colts, který si v jediném utkání připsal 100 yardů zachycených i naběhaných. Za své výkony v sezóně 2007 byl poprvé zvolen do Pro Bowlu.  1. listopadu 2009 si v utkání proti San Franciscu 49ers připsal první kompletní přihrávku v profesionální kariéře, kterou Reggie Wayne proměnil v touchdown.  Po skončení sezóny 2010 se Addai stal volným hráčem a 31. července 2011 znovu podepisuje kontrakt s Indianapolis Colts. Sezóna 2011 je nejhorší v jeho kariéře, když naběhá pouze 433 yardů, zaznamená 1 touchdown a 9. března 2012 je Colts propuštěn.

New England Patriots.

6. května 2012 podepsal Addai jednoroční kontrakt s týmem New England Patriots, ale již 25. července 2012 byl propuštěn a protože v následujících dvou sezónách nesehnal angažmá, ukončil kariéru.

Joseph Addai mladší (* 3. května 1983, Houston, Texas) je bývalý hráč amerického fotbalu, který nastupoval na pozici Running backa. Univerzitní fotbal hrál za Louisiana State University, poté byl vybrán v prvním kole Draftu NFL 2006 týmem Indianapolis Colts.

Joseph Addai est un joueur américain de football américain né le à Houston (Texas). Il mesure pour et évolue au poste de running back.


Programové zásady.

Zelení se kromě ekologie zasazují také o práva menšin a o eko-sociální daňovou reformu. Jejich hodnoty v souladu s programovým prohlášením z roku 2001 znějí: „přímá demokracie, mír, ekologie, solidarita, feminismus, sebeurčení.“ Strana je členem Evropské strany zelených.  Průzkumy ukazují, že Zelení oslovují především mladé lidi, ženy a voliče z větších měst. Analýza z voleb v roce 2006 ukázala, že je volilo 16 % lidí z měst, 19 % mladých voličů a 12 % žen (8 % mužů).

Historie strany.

Za zrození rakouského zeleného hnutí je považována kampaň proti uvedení jaderné elektrárny Zwentendorf (1978). Dalším milníkem v tomto vývoji byl v roce 1984 úspěšný odpor vůči zařízení Hainburg na Dunaji. Někteří pozdější Zelení byli zapojeni do mírových demonstrací a shromáždění v roce 1981 až 1984.  Roku 1986 se sjednotili konzervativnější Sjednocení zelení Rakouska (VGÖ – založení 1982) s progresivní Alternativní kandidátkou Rakouska (ALÖ – založení rovněž 1982) ve společnou stranu Zelená alternativa (GA). Od roku 1993 zní jejich název Zelení – Zelená alternativa (Zelení).

Volební výsledky.

Prvního úspěchu dosáhla tato strana ve volbách v roce 1986, kdy získala 4,82 % hlasů a v dolní komoře rakouského parlamentu 8 poslanců (uzavírací klauzule pro vstup jsou 4 %). Podobného výsledku (4,78 %) ovšem s polepšením o 2 poslance Zelení dosáhli také ve volbách v roce 1990. Ve volbách v roce 1994 si výrazně polepšili na 7,31 % a získali 13 křesel. Volební neúspěch však zaznamenali v předčasných volbách o rok později, kdy spadli na svůj průběžný zisk (4,81 %) a v parlamentu je zastupovalo jen 9 poslanců. Od voleb 1999 (7,40 %, 14 křesel) si Zelení již pouze polepšovali. Volby 2002 (9,47 %, 17 křesel) a volby 2006 (11,05 %, 21 křesel), kdy skončili za sociálními demokraty (SPÖ) a lidovou stranou (ÖVP) jako třetí nejsilnější parlamentní strana.  V předčasných parlamentních volbách 2008, kdy byl uveden v platnost nový volební zákon, který umožňoval aktivní volební právo od 16 let a prodlužoval poslanecký mandát na 5 let (na tomto zákoně se výrazně podíleli právě Zelení), získali 10,4 % a zaznamenali tak ztrátu 0,6 % a jednoho křesla. Vzhledem ke ztrátě 6 % u sociálních demokratů a 8,3 % u lidové strany a výrazným ziskům Svobodné strany Rakouska (FPÖ – polepšili si o 6,5 %) a Svazu budoucnosti Rakouska (BZÖ – polepšili si o 6,6 %) lze říci, že Zelení byli v Rakousku stranou s asi nejpevnější voličskou základnou.  V parlamentních volbách 2013 získali rakouští Zelení 11,46 % a stali se tak čtvrtou nejsilnější z šesti politických stran, zastoupených v rakouském parlamentu.  V předčasných volbách roku 2019 získali téměř 14 procent, což je nejvíce v jejich historii. Poté spolu s vítěznými lidovci vytvořili konzervativně liberální vládu pod vedením Sebastiana Kurze.

Volby do Evropského parlamentu.

V Evropském parlamentu je strana od roku 2009 zastoupena europoslankyněmi Ulrike Lunacek a Eva Lichtenberger.

Zelení – Zelená alternativa (zkráceně Zelení, německy Die Grünen – Die grüne Alternative) je ekologická politická strana v Rakousku. Po předčasných volbách v roce 2019 se stali Zelení poprvé ve své historii vládní stranou. Předsedou je Werner Kogel. Zelení jsou řádnými členy Evropské strany zelených a Global Greens.

Les Verts - L'Alternative verte () est un parti politique écologiste autrichien. Les Verts sont un des plus grands partis écologistes nationaux : il recueille 13,8 % des voix lors des élections législatives de 2019 et fait élire sur les 183 que compte le Conseil national. Le parti est membre du Parti vert européen. Depuis 2017, Werner Kogler en est le président.


Historie.

Město bylo oficiálně začleněno v květnu 1891. Vzniklo ale už v roce 1879 v naději, že se z něj stane západní konec jedné z transkontinentálních železnic. Začleněno bylo krátce poté, co se železnice městu vyhnula a stalo se centrem dřevařství a rybářství. V padesátých letech minulého století zde začaly ropné společnosti stavět velké rafinerie, a tak se v jeho blízkosti nachází dvě z pěti rafinerií státu Washington. Jednu vlastní a provozuje společnost Tesoro, druhou Shell Puget Sound Refinery Company. Rafinerie zůstávají největším průmyslem v oblasti, ekonomické základy nyní ale zahrnují také továrny na lodě, turismus a rezidenční služby pro nedalekou námořní leteckou stanici Whidbey Island.

Geografie.

Město leží na Fidalgově ostrově a má rozlohu 36,7 km2, z čehož 31 % je souš a 17 % voda.

Demografie.

V roce 2010 žilo ve městě 15 778 lidí, z nichž 92 % byli běloši, 2 % Asiaté a 1 % původní obyvatelé. 5 % obyvatelstva bylo Hispánského původu.

Popis.

Anacortes leží na Fidalgově ostrově a ze tří stran jej obklopuje severní Pugetův záliv a souostroví svatého Jana. Na východě hraničí se Swinomišským kanálem a s údolím řeky Skagit. Je zde jemnější počasí než ve zbytku Severozápadu USA, jelikož město leží ve srážkovém stínu Olympijského pohoří. Ostrov má úhrn srážek 21 cm za rok, což je asi polovina úhrnu srážek v Seattlu.

Vláda.

Ve městě vládne starosta Dean Maxwell a městská rada. Starosta je volen přímě. Městská rada se skládá ze sedmi členů, z nichž tři zastupují jednotlivé části města a čtyři město jako celek.

Rekreace a cestovní ruch.

Město je populární destinací mezi majiteli lodí a cestovateli na souostroví svatého Jana. Na severozápadním konci ostrova město spravuje 0,89 km2 rozlehlý Washingtonův park, který nabízí táboření, přístaviště pro lodě a nádherné výhledy na souostroví svatého Jana, nejlépe je odsud vidět Cypřišový ostrov. Díky blízkosti města k úžině Juana de Fucy nabízí okolí města možnost pozorování velryb. V okolních vodách se nachází pestrý mořský život, včetně tří stálých shluků kosatek dravých.  Park Anacortes Community Forest Lands má rozlohu 11 km2 a obsahuje 80 kilometrů turistických a cyklistických tras a pro město tak malé, jako Anacortes, je velice vzácnou věcí. Sousední Mount Erie Park zase nabízí možnosti k horolezectví na západním a jižním svahu hory Mount Erie, která nabízí malebné výhledy z nadmořské výšky 388 metrů.  Anacortes je cílem mnoha dálkových cyklistů, jelikož se jedná o západní konec severní transkontinentální cyklistické stezky, která vede do Bar Harboru v Maine. Trasu spravuje asociace Adventure Cycling Association.

Anacortes je město v okrese Skagit v americkém státě Washington. Název města vznikl ze jména ženy jednoho z prvních usedlíků na Fidalgově ostrově, Amose Bowmana, Anny Curtis. V roce 2010 žilo ve městě 15 778 obyvatel. Jedná se o jedno z principiálních měst v metropolitní statistické oblasti Mount Vernon-Anacortes.

Anacortes (prononciation en anglais américain /ˌænəˈkɔːrtəs/) est une ville américaine, située dans le comté de Skagit, dans l'État de Washington. Le nom « Anacortes » vient d’Anna Curtis qui était l’épouse d’Amos Bowman, un des premiers colons de l’île Fidalgo. Selon un recensement de 2010, la ville est peuplée de 15 778 habitants. Anacortes est l’une des deux villes principales qui, avec Mount Vernon, forme la région métropolitaine de Mount Vernon-Anacortes.


Životopis.

Narodil se v rodině zubního lékaře Francise Dutourda a Andrée Haasové. Ve svých dvaceti letech byl dva týdny vězněn po německé invazi do Francie za druhé světové války. Po šesti týdnech se mu podařilo utéci a vrátil se do Paříže. Studoval na Sorboně, studia zcela neuzavřel, nezískal osvědčení z psychologie. Na Sorboně se seznámil s filozofem Gastonem Bachelardem. V době studií, 22. května 1942, se oženil s Camille Lemercierovou, měli syna Frédérica a dceru Claru, která zemřela. Na začátku roku 1944 byl zatčen, utekl a podílel se na osvobození Paříže během Pařížského povstání.  První knihu vydal v roce 1946. V letech 1963 – 1999 publikoval články ve francouzských novinách "France-Soir".  14. července 1978 se stal terčem útoku, který zničil jeho byt v Paříži, nezpůsobil však žádné oběti na lidech. 30. listopadu 1978 byl zvolen do Francouzské akademie. Od roku 1987 do roku 2007 připravoval týdenní sloupky v "Radio Courtoisie". 8. května 1989 byl zvolen do "Académie nationale des Sciences, Belles-lettres et Arts de Bordeaux". V roce 1997 byl zvolen za člena "Serbian Academy of Sciences and Arts", oddělení pro jazyk a literaturu. Spolupracoval s Philippem Bouvardem v programu francouzského radia na RTL "Les Grosses Têtes", kde odpovídal od roku 2001 denně telefonicky na dvě otázky a účastnil se osobně vysílání jako čestný host. Svou účast ukončil v roce 2008. Do roku 2009 předsedal "Sdružení na obranu francouzského jazyka".  Dutourd zemřel 17. ledna 2011 ve věku 91 let. Jeho pohřeb se konal dne 21. ledna 2011 v kostele Saint-Germain-des-Prés v Paříži, pak na hřbitově hřbitově Montparnasse. Zúčastnil se jej také novinář Philippe Bouvard, spisovatelé Alain Decaux a Max Gallo, historička Helene Carrere d'Encausse, vydavatel Raphaël Sorin, spisovatel a právník Paul Lombard, politici Charles Millon a Jean Tiberi.  Helene Carrere d'Encausse věnovala Jeanu Dutourdovi vzpomínku, ve které promluvila také o jeho vztahu k ženám ve Francouzské akademii. Dutourd neschvaloval přijímání žen do akademie.  ""Bojoval i proti mému přijetí. A další den se stal jedním z mých největších přátel, pomáhal mi, vysvětloval nepsaná pravidla chování. Takový byl, neúnavný v přátelství, velkorysý a elegantní při jednání s druhými, ale náročný na své blízké i sebe.""  Poctu Jeanu Dutourdovi vyjádřil i Phillipe Bouvard.  ""Dutourd byl člověk, který tráví svůj čas psaním, veškeré jeho úsilí směřuje ke každoročnímu publikování knihy v pevné vazbě, člověka, pro něhož pero znamená život.""

Dílo.

Dutourd vydával v letech 1950–1966 v nakladatelství Gallimard, posléze převážně ve vydavatelství Flammarion a "Plon".

Jean Gwenaël Dutourd (14. ledna 1920, Paříž, Francie – 17. ledna 2011, Paříž) byl francouzský novinář, kritik a prozaik. Jeho dílo zahrnuje na sedm desítek krátkých i rozsáhlých próz. Do češtiny byly přeloženy dvě knihy, "Vejce pro Maršála" a "Hrůzy lásky".

Jean Dutourd, né le à Paris et mort le dans la même ville, est un écrivain français, membre de l'Académie française.


Kariéra.

Kariéru profesionálního hráče košíkové započal v Kaunaském klubu BC Žalgiris v roce 1981. Tři sezóny v pořadí (v letech 1985–1987 pomohl v lize košíkové Sovětského svazu svému klubu vybojovat zlaté medaile. V roce 1982 se v sestavě sborné SSSR zúčastnil mistrovství světa a tým SSSR získal zlatou medaili. V roce 1985 se stal šampionem na mistrovství Evropy ve Stuttgartu a na univerziádě v Kóbe. V roce 1984 a 1985 Italský časopis „Gazzetta dello Sport” A. Sabonise vybral jako nejlepšího evropského hráče roku. V roce 1985 v 77. volání náboru hráčů do NBA si ho vybral tým Atlanta Hawks, ale tento výběr byl anulován pro nízký věk Sabonise. V následujícím roce ve 24. volání v prvním kole Sabonise pozval tým Portland Trail Blazers, ale z politických důvodů mu nebylo dovoleno vycestovat do USA. V roce 1988 ho trenér sovětské sborné Alexandr Gomelskij povolal do týmu pro zápasy na olympijských hrách v Soulu i přesto, že se sotva stačil uzdravit po těžkém traumatu. Sabonis tehdy pomohl sborné porazit tým USA (to byla teprve druhá prohra USA od roku 1936) a ve finále vybojovat zlato. V roce 1988 byl potřetí vyhodnocen jako nejlepší hráč Evropy. V roce 1989 již směl vycestovat ze SSSR, ale tehdy nezamířil do Portland Trail Blazers, ale do španělského týmu CB Valladolid. Od roku 1992 pokračoval v týmu Real Madridu. V letech 1993 a 1994 se s Realem Madrid stal šampiónem Španělska a v roce 1995 vybojoval pohár šampionátu evropských klubů (nynější Euroliga. V letech 1993 a 1995 opět vyhodnocen jako nejlepší hráč Evropy. V roce 1995 přestoupil do Portland Trail Blazers, kde hrál sedm sezón (v sezóně 2001/2002 nehrál). V roce 1997 vyhodnocen jako nejlepší hráč Evropy. V roce 1999 jej návštěvníci internetových stránek NBA.com vybrali jako cizince, který měl největší vliv na NBA. V roce 2004 se po 14leté přestávce vrátil do Litvy a s Kaunaským týmem Žalgiris se stal litevským šampiónem a nejužitečnějším hráčem sezony Euroligy. 15. května 2004 sehrál svůj poslední zápas coby profesionální hráč: v superfinále proti týmu Lietuvos rytas Vilnius vhodil 14 bodů, vybojoval 13 míčů pod košem a pomohl vyhrát finále LKL. Protože již delší dobu aktivně nesportoval, v prosinci roku 2005 prohlásil, že ukončuje kariéru profesionálního basketbalisty.

Rodina.

Jeho manželka Ingrida Mikelionytė-Sabonienė byla vítězkou soutěže krásy „Gražioji vilnietė – 88“ ("Krásná vilniusanka" – nyní Miss Litva). Mají spolu čtyři děti: syny jménem Domantas, Tautvydas, Žygimantas a dceru jménem Aušrinė (Sabonytė). Jeho rodiče jsou Andrius Sabonis a Milda Sabonienė. Hovoří litevsky, rusky, polsky, španělsky a anglicky. Ve volném čase Arvydas rád rybaří.

Arvydas Sabonis (* 19. prosince 1964 v Kaunasu) je litevský profesionální hráč košíkové v pozici středového útočníka, legenda litevského basketbalu. Výška: 220 cm, číslo dresu: 11.

Arvydas Sabonis () (né le ) à Kaunas (RSS de Lituanie) est un joueur de basket-ball lituanien évoluant au poste de pivot. Il est considéré comme l'un des meilleurs basketteurs européens de l'histoire. Il est ainsi désigné parmi les cinquante meilleurs contributeurs de l'Euroligue, sa carrière étant aussi honorée par des élections au sein FIBA Hall of Fame en 2010, puis du Basketball Hall of Fame en 2011.


Využití.

Je první a jediné plemeno psa, jehož vznik a šlechtění motivovala myšlenka pomoci postiženým a potřebným osobám, v podobě učenlivého, vitálního psa s typem srsti, která se vlastnostmi blíží ovčí vlně a tím je přijatelnější i pro postižené osoby vnímavé na psí alergen v srsti.

Povaha.

Původní záměr pro šlechtění tohoto plemene byl docílení povahově vyrovnaných a zdravě sebevědomých jedinců. Labradoodle by měl být hravý, čilý, radostný a přátelský vůči lidem i ostatním psům. Jakýkoliv náznak agrese vůči lidem nebo zvířatům by měla být vylučující vadou.  Toto plemeno bylo předurčeno pro práci se slepci a dalšími postiženými osobami. Velmi se hodí na canisterapii nebo jako vodící pes.  Jsou chytří a učenliví, ale potřebují mít důsledného ale klidného majitele, proto jsou vhodní spíše pro zkušenější cvičitele, kteří ho zvládnou řádně vychovat. Poté se z něj stává ideální rodinný pes, který ochotně snáší i drsnější dětské hry.  Po labradorském retrívrovi také zdědil lásku k vodě a aportování. Je vhodný na různé psí sporty, jako je agility nebo flyball.

Zdraví.

Kvůli špatnému křížení jsou někteří jedinci náchylní na různá dědičná onemocnění, jako DKK nebo DLK. Jelikož je toto plemeno stále ve vývoji a zatím není uznáváno žádnou kynologickou organizací, nevydávají se jim průkazy původu. Budoucí majitelé štěňat by si tedy měli důkladně prověřit zdraví a původ předků psa. Tím se vyloučí koupě jedince, který by mohl být postižen jakoukoliv genetickou vadou nebo mít nežádoucí typ srsti.

Geny.

Jako všechna ostatní psí plemena, i labradoolové línají. Někteří jen více a někteří zase méně. To vše závisí na genetice psa. K dosažení co nejméně línajícího jedince musí mít pes za sebou minimálně tři a více generací labradoodlů s kadeřavou srstí.  První generace - Jedná se o psy, kteří jsou kříženi čistokrevnými jedinci pudla a labradorského retrívra. Srst těchto psů je různorodá. Tito jedinci nejsou dobrou volbou pro alergiky, protože 75% jich má normální podsadu, díky které línají jako všechna ostatní plemena s tímto typem srsti.  Druhá generace - Tito psi jsou potomky čistokrevného pudla a labradoodla první generace. Pro alergiky už se stávají lepší volbou, jelikož jejich srst má většinou téměř 75% z pudla. U těchto jedinců ale stále není jistota, že nebudou mít srst s podsadou. Alergikům proto nejsou doporučováni.  Třetí generace - Tito jedinci jsou potomky buď dvou labradoodlů nebo labradoodla s pudlem (labardoodle musí být druhé generace). Tito psi už jsou většinou způsobilí pro život s alergiky, ale jenom pokud mají oba rodiče a prarodiče, kteří mají kadeřavou srst bez podsady.

Labradoodle je kříženec labradorského retrívra a pudla. V 80. letech 20. století se tuto rasu pokoušeli vytvořit v Austrálii. Právě tady došlo ke snaze o vznik vodícího psa, jehož srst bude méně dráždivá pro alergiky.

Le labradoodle (/ læbrəˌduːdəl /), également connu sous le nom de labrapoodle (/ læbrəˌpuːdəl /), est un chien issu du croisement du Labrador Retriever et du Caniche. Le terme est apparu en 1955, mais n'a été popularisé qu'en 1988, lorsque les chiens issus de ce croisement ont commencé à être utilisés comme chien guide hypoallergénique. Tous les labradoodles ne sont pas hypoallergéniques, mais c'est une qualité que beaucoup recherchent et apprécient dans ce type de croisement.


Historie.

Město bylo oficiálně začleněno v listopadu 1960.  Město vzniklo roku 1886 jako 0,65 km2 rozlehlá osada na východním břehu jezera. Svůj název pravděpodobně získalo po guvernérovi Isaacu Stevensovi. V roce 1890 bylo založeno první město v okolí, zvané Ferry. Později bylo jeho jméno změněno na Hartford a město sloužilo jako hlavní spojka se známou dřevařskou a těžební kolonií Monte Cristo.  V roce 1905 byl Hartford spojen s městem Lake Stevens dřevařskou společností bratří Ruckerů. O dva roky později Ruckerové postavili na severu jezera pilu, jejíž originální pilíře jsou stále na místě. V roce 1919 pilu zachvátil požár, a tak prošla přestavbou. Před požárem byla známá jako největší pila na světě. V roce 1925 pila shořela znovu, ale tentokrát už nebyla znovu otevřena. Město tedy přišlo o průmysl, který pomohl jeho založení. Každopádně se obci podařilo udržet si původní tempo vzrůstu.  Od dvacátých do padesátých let minulého století bylo město především letoviskem s mnoha veřejnými i soukromými plážemi na břehu jezera. V roce 1960 bylo s 900 obyvateli oficiálně začleněno. Brzy jej jeho popularita a pěkná krajina, spojená se změnou ve zvycích v dojíždění, přilákala do města další obyvatele a změnila jej v obec s předměstským rázem. V roce 2000 zde žilo již 6 361 lidí na přibližně 4,7 km2. Jezero nadále zůstává ústředním bodem obce a je symbolem města.

Geografie.

Město má rozlohu 23 km2, z čehož vše je souš.  Jezero uprostřed obce je největším a nejhlubším v okrese Snohomish. Jeho rozloha činí 4,2 km2 a průměrná hloubka dosahuje dvaceti metrů. Vodu získává z potoků Lundeen Creek, Kokanee Creek a Stitch Creek, zatímco Catherine Creek, tekoucí do řeky Pilchuck, vodu z jezera odvádí. Malé povodí jezera pak zmenšuje efekty znečištění vody. Společně s umělým provzdušňováním vody pak pomáhá k dobré kvalitě pitné vody. Velká část pobřeží je zastavěná, takže se zde nevyskytuje tolik močálů. Jezero také nabízí možnosti pro jízdu na lodi, rybaření a plavání.

Demografie.

V roce 2010 ve městě žilo 28 069 obyvatel, z čehož 85 % jsou běloši, 4 % Asiaté a 2 % Afroameričané. 9 % obyvatelstva bylo hispánského původu.

Vláda.

Starosta a městská rada.

Zatímco starosta je výkonnou složkou městské vlády, městská rada má zákonodárnou moc.  Voliči si volí starostu a sedm členů městské rady, všechny na čtyřletá volební období. Ne všechny pozice jsou voleny ve stejný rok. Volby starosty a pozic 3, 4 a 5 v městské radě se konají ve stejný rok (tentokrát v roce 2011), zatímco ostatní pozice jsou voleny o dva roky později (tentokrát v roce 2013).  V případě uvolnění pozice má městská rada právo dosadit kohokoli na místo, včetně pozice starosty. To se stalo naposledy v listopadu 2009, kdy pozici 1 opustila Heather Coleman dva měsíce před koncem volebního období a byla nahrazena vítězem již uskutečněných voleb, Kimem Daughtrym, který je v pozici nadále. Pro zbývající dobu volebního období mohou být v případě uvolnění pozice uspořádány volby, jak se stalo roku 2007 u pozice 6, kdy odstoupil Arnie Clark a nahradila ho zvolená Kathy Holder.  Nynějším starostou města je Vern Little. Pozici 1 v městské radě má Kim Daughtry, pozici 2 Neal Dooley, pozici 3 John Spencer, pozici 4 Todd Welch, pozici 5 Suzanne Quigley, pozici 6 Kathy Holder a pozici 7 Marcus Tageant.

Nevolitelné pozice.

Mezi nevolené důležité pozice ve správě města patří správce města, městský účetní, šéf policie, ředitel plánování, ředitel veřejných prací a plánovatel komunitních programů.

Výbory a komise.

Ve městě působí několik výborů a komisí, jejichž rolí je radit městské radě při problémech spadajících pod specifickou komisi. Členové komisí jsou dobrovolníci z občanů města nebo vlastníků pozemků ve městě. Do pozic je dosazuje starosta se schválením městské rady. Výjimkou je komise občanských služeb, jejíž členy dosazuje pouze starosta. Mezi další komise a výbory patří umělecká komise, plánovací komise, design revidující výbor, knihovní výbor, výbor parků a výbor zón.

Anexe.

Od roku 2005 se populace města téměř zčtyřnásobila, z necelých osmi tisíc obyvatel na 28 tisíc, což je výsledkem projektu zvaného "Jedna obec okolo jezera", který se snaží spojit všechny obydlené oblasti v okolí Stevensova jezera v jedno město.

Školství.

Městský školní obvod obsahuje dvě střední školy, jedno víceleté gymnázium, dvě prostřední školy a šest základních škol. Hlavní střední školou ve městě je Lake Stevens High School.

Městské noviny.

"The Lake Stevens Journal" je městský týdeník.

Rekreace.

Ve městě a jeho okolí se nachází mnoho parků, stezek a hřišť. Patří mezi ně i Snohomish County Centennial Trail.

Město v populární kultuře.

V epizodě seriálu "Frasier", "Vraťte mu to křeslo", je hlavní hrdina seriálu informován, že volající z města Lake Stevens spatřil Frasierovo křeslo, jak letí na obloze.

Lake Stevens je město v okrese Snohomish, v americkém státě Washington. Je obklopeno stejnojmenným jezerem a nachází se jihovýchodně od Marysvillu, severně od města Snohomish a východně od Everettu. V roce 2010 zde žilo 28 069, což je díky anexi velký vzrůst oproti minulosti.

Lake Stevens est une ville du comté de Snohomish dans l'État de Washington. La population est de en 2010. La population est de en 2010.


Průběh.

Pád.

Ve čtvrtek 12. října 1972 letěl tým "Old Christian Club" z Montevidea na přátelské utkání do Santiaga de Chile. Kvůli špatnému počasí však museli přistát v Mendoze v Argentině, kde všichni strávili noc. Následující den, v pátek 13. října se pokračovalo v letu. Letadlo kvůli špatnému počasí nemohlo vzlétnout natolik, aby přeletělo Andy, ale muselo letět podél pohoří až k Malargüe, poté se otočit o 90° doprava a nad Curicó se stočit na Santiago a jít na přistání. Kvůli husté mlze však piloti udělali chybu, a na půli cesty mezi Malargüe a Curicó v domnění, že přeletěli pohoří, se po schválení řídícího centra v Santiagu stočili na sever do hor a začali klesat. Klesání doprovázely turbulence. Poté, co zazněl varovný signál a piloti uviděli před sebou útes, vytočili motory do nejvyšších otáček a snažili se překážku překonat. To se nepovedlo, utrhl se ocas letounu o útes, po chvíli se utrhlo levé křídlo o další útes, a pravé křídlo o útes dál. Zbytek letadla dopadl na prudký svah a sjel po něm, dokud se nezabořil do ledovce. To deformovalo kokpit a přimáčklo palubními přístroji piloty ke stěně.  Kapitán letu "Julio Ferradas" zemřel ihned, druhý pilot náraz přežil, ale zůstal přiražen na svém sedadle. Při nárazu také zemřeli Dr. Francisco Nicola se svojí manželkou, Eugenia Parradová (matka Nanda Parrada) a Fernándo Vázquez. Krátce po odtržení ocasu letadla z něj vypadli oba stevardi a dalších pět pasažérů.  Poté, co se letadlo ztratilo dispečerům v Santiagu, začalo pátrání po letadle, které však kvůli své bílé barvě bylo na sněhu prakticky neviditelné.

První dny.

Po ztroskotání se přeživší rozhodli udělat si prostor ve vraku. Vynesli ven sedačky a ty, co nepřežili. Díru, která se vytvořila po utržení ocasu, provizorně zakryli sedačkami a zavazadly. Veškerou organizaci procedur si vzal na sebe kapitán týmu Marcelo Perez. Zásoby tvořily pouze několik lahví vína a tabulky čokolády. Následující den zemřeli další lidé na následky zranění včetně druhého pilota, který do své smrti opakoval, že přeletěli Curicó, a tím mylně uvedl ostatním polohu letounu. Nando Parrado, o kterém si nejprve ostatní mysleli, že náraz nepřežil, prožil první tři dny v kómatu, poté se probral. Roberto Canessa a Gustavo Zerbínho, tehdy zároveň studenti medicíny, se starali o raněné. Ve vraku bylo nalezeno i menší přenosné radio, které se podařilo zprovoznit a díky kterému dostávali pasažéři informace, ale které neumožňovalo komunikaci s okolním světem.  11 dní po ztroskotání byla nalezena těla šesti nezvěstných, kteří vypadli z letadla po nárazu do útesu, při první průzkumné výpravě. Sedmý, Fernándo Vazquez, nebyl nikdy nalezen. Následně zemřela i Susana Parradová (sestra Nanda).

Kanibalismus.

Deset dní po ztroskotání se přeživší dozvěděli, že pátrání bylo ukončeno. Zásoby docházely a bylo jasné, že pomoc si hráči budou muset najít sami. Myšlenku kanibalismu nakousl Nando Parrado, který se Carlosu Paézovi zmínil o tom, že začne "„jíst ty piloty za to, že nás sem dostali“". Všichni přítomní byli katolíci. Poté, co bylo pátrání ukončeno, se trosečníci po těžkých diskuzích a rozhodování začali živit masem z mrtvých lidí, které museli jíst syrové, neboť s ohněm se muselo šetřit. Jenom tento přísun jídla jim dával větší šance na přežití.

Lavina.

Ve vraku našli mapu, a v domnění, že jsou někde na západní straně And, se rozhodli vypravit se pro pomoc. 29. října se ale utrhla lavina na straně otvoru letadla a zasypala všechny pasažéry uvnitř letadla. Roy Harley, který nebyl celý zasypán, začal v panice hrabat ve sněhu a pátrat po ostatních. Každý další vyhrabaný ze sněhu se přidal k hrabání dalších. Zahynulo dalších osm lidí včetně Marcela Pereze, kapitána týmu, a poslední žijící ženy Lilliany Metholové, manželky Javiera Methola. Sníh uvěznil všechny ve vraku na tři dny.

Těžká rozhodování a výstup.

Během svého pobytu v pustině podnikli několik výprav, včetně té na východ od vraku, kdy se podařilo najít ocas letadla, ve kterém se nacházely baterie. Ty však byly tak těžké, že museli přenést rádio z trupu letadla k ocasu a rozchodit ho tam. S elektronikou měl nejlepší zkušenosti z týmu Roy Harley. Pokusy o zprovoznění radiokomunikace však skončily neúspěchem. Navíc při cestě zpátky stihla Canessu, Nanda, Vizintína a Harleye velká sněhová bouře, ve které málem umrzli.  Během 60 dní postupně zemřelo celkem 29 lidí. Proto se Nando, Roberto a Antonio Vizintín rozhodli přejít Andy směrem na Západ za pomoci čerstvě ušitého spacího pytle z izolace ze zádi letadla, o který se postaral Carlos Paéz, jehož matka naučila šít, lehkých zásob pro tři osoby a dalších věcí. Za dva dny se podařilo dostat na vrchol, ale na něm zjistili, že jsou úplně jinde, než si mysleli. Proto se Vizintín vrátil zpátky k vraku. Nando a Canessa ušli celkem během deseti dnů své výpravy 70 km. Po těchto deseti dnech je objevil místní pastevec Sergio Catalan u ranče Los Matienes, který jim prvotně zajistil stravu a poté přivolal pomoc.

Záchranná akce.

Média se o tomto rychle dozvěděla a podělila se s veřejností o tuto zprávu. Díky malému rádiu se tak všichni u vraku mohli dozvědět, že Canessa s Nandem přešli Andy. 22. prosince tito dva nejdříve poskytli první krátký rozhovor novinářům, kteří se mezitím sjeli do Los Matienes. Některé věci si ponechali pro sebe. Po tomto rozhovoru Nando nastoupil do jednoho ze dvou vrtulníků, aby mohl záchranářům ukázat místo vraku. V první vlně bylo převezeno prvních osm lidí, zbytek musel strávit ještě jednu noc ve vraku spolu se záchranáři, kteří jim přivezli deky a zásoby. Druhý den 23. prosince byli zbylí trosečníci převezeni do Los Matienes a odtud s ostatními do nemocnice v Santiagu. Ze 45 lidí přežilo pouze 16.

Poté.

Na Vánoce zůstali všichni v Santiagu. Proběhla menší oslava. Parrado později popisuje, že pro něj "„to je hořkosladký okamžik, neboť v horách přišel o matku a o sestru“". Právě on odjel ze Santiaga co nejdříve do Montevidea.  V médiích vyšel článek s fotografií z místa havárie, kde mj. je vidět i rozřezaná mrtvola. Aby se zabránilo velkým spekulacím, byla 28. prosince na Stella Maris College uspořádána tisková konference, kde hráči podrobně vysvětlili okolnosti pobytu v Andách. Zástupci církve se jich zastali a potvrdili, že čekat pasivně na svoji smrt by byl větší hřích.  Každý rok se všech 16 přeživších sjíždí na místo havárie. Nechali zde vztyčit kříž k památce zesnulých.

Seznam pasažérů.

Přeživší jsou zobrazeni tučně.

Let Uruguayan Air Force 571 (nazývaný též Zázrak v Andách) se označuje událost z roku 1972, kdy se zřítilo dvoumotorové turbovrtulové letadlo typu Fairchild FH-227D letící z Montevidea (Uruguay) do Santiaga (Chile) s ragbyovým týmem Old Christians Club, jejich přáteli a příbuznými, a s posádkou v Andách v oblasti severovýchodně od vulkánu Tinguiririca. Po pádu letadla museli strávit 72 dní v tvrdé andské pustině. Na palubě bylo 45 lidí, přežilo nakonec jenom 16. Nando Parrado a Roberto Canessa se rozhodli přejít Andy a po deseti dnech došli pro pomoc.

Le vol Fuerza Aérea Uruguaya 571, également appelé drame de la cordillère des Andes, était un vol assurant la liaison entre Montevideo en Uruguay et Santiago au Chili. Le 1972, l'appareil, un Fairchild FH-227 de la Force aérienne uruguayenne, s'écrase dans la cordillère des Andes dans le département argentin de Malargüe. Sur les et membres d'équipage, 17 meurent lors du crash ou dans les 24 heures après l'écrasement et 12 autres dans les deux mois suivants dont 8 dans une avalanche. Ayant appris grâce à une radio que les recherches avaient été abandonnées et isolés sans nourriture à d'altitude dans des conditions climatiques difficiles, les survivants se résolvent à manger les corps des passagers morts, préservés par le froid. Pour ainsi dire condamnés à se sauver par eux-mêmes, Fernando Parrado et Roberto Canessa, parviennent, au terme d'un périple de dix jours, à rejoindre une vallée et contacter un cavalier. Les 22 et, plus de deux mois après l'accident, les secours récupèrent finalement les.


Biografie.

Původ, mládí.

Princezna Luisa se narodila 2. září roku 1870 jako druhé dítě (první dcera) posledního toskánského velkovévody Ferdinanda IV. (1835–1908) a jeho druhé manželky Alice Bourbonsko-Parmské (1849–1935); její otec již jednu dceru měl z prvního manželství, z druhého pak vedle Luisy další čtyři dcery a pět synů.

Manželství, potomci.

Již v 17 letech měla Luisa řadu nabídek k sňatku, ale ani princ "Petr Sasko-Kobursko Gothajský" (strýc brazilského císaře Petra I., ani kníže Ferdinand I. Bulharský nenalezli milost v očích zhýčkané princezny. V létě roku 1887 se na zámku v Pillnitz poznala se saským princem Fridrichem Augustem, nejstarším synem tehdy korunního prince Jiřího Saského, který se později, v roce 1902 stal saským králem. 21. listopadu roku 1891 se za Fridricha Augusta ve Vídni provdala. Z manželství se v rychlém sledu narodilo sedm dětí:

Korunní princezna.

Luisa následovala svého manžela do jeho rodných Drážďan. Se saským královským dvorem s jeho přísnou dvorskou etiketou, ani s rodinou svého muže (především s jeho neprovdanou starší sestrou Matyldou) se však sžívala jen těžko.  Zato byla velmi populární mezi lidem. To bylo trnem v očích jejího tchána Jiřího Saského a ministra vnitřních věcí von Metzsch-Reichenbacha; její život stále ztrpčovaly menší i větší intriky. Do oběhu se dostaly pověsti o tom, že má románek se zubním lékařem jménem O'Brian a učitelem jazyků jejích dětí André Gironem. Když Gironovi ve svém zoufalství poslala telegram, byl zachycen tajnou policií a zveřejněn; Luisa si románek s Gironem posléze skutečně začala.

Manželský skandál.

Když byla Luisa těhotná se svým sedmým dítětem (dcera Anna Monika Pia), jehož otcem údajně měl být Giron, opustila s pomocí dvou svých komorných, Sidonie a Marie Beegerových (sester dvorního stavitele Eduarda Beegera) 9. prosince roku 1902 Drážďany a odjela k Ženevskému jezeru. Na saském dvoře panovalo domnění, že je to cesta na zotavenou, Luisa se zde však setkala se svým bratrem Leopoldem Salvátorem; ten se v té době hotovil ke svému odchodu z rakouského císařského domu, neboť se zamiloval do profesorské dcerky Vilemíny Adamovicové. (Přijal poté jméno Leopold Wölfling.) Tři dny po setkání odcestovali oba sourozenci do Ženevy. Mezitím Luisin milenec, který byl v kontaktu s Leopoldem Salvátorem, přes svého notáře v Bruselu zanechal stopy v belgickém hlavním městě, ovšem již několik dní nato byl sourozenecký pár v Ženevě vypátrán.  Manželské drama na saském panovnickém dvoře náleží k nejznámějším skandálům německé vysoké šlechty na počátku 20. století. Jeho dopad v tehdy stále ještě společenskými konvencemi silně spoutané společnosti byl o to větší, že saský panovnický dům byl přísně katolický a konzervativní. Baronka von Spitzenberg si ve svém deníku poznamenala:  Král Jiří I. nechal – aniž by vyslechl názor svého syna, korunního prince Fridricha Augusta – manželství 11. února roku 1903 zvláštním soudem (jenž byl zřízen 31. prosince 1902) rozvést. Rakouský císař František Josef I., hlava habsburského panovnického domu, jehož příslušnicí Luisa byla, však rozvod odmítl uznat. Luisa vedla až do rozvodu bezstarostný život v Ženevě a riskovala dokonce i to, že se ukazovala se svým milencem na veřejnosti, několik dní před rozvodem se však s Gironem z neznámých důvodů rozešla. Fridrich August musel svému otci (zemřel dva roky po vypuknutí skandálu 15. října roku 1904) slíbit, že Luisu nikdy nenechá vrátit se na drážďanský dvůr.  Není ostatně jisté, kdo byl otcem očekávaného dítěte. Jakmile se dcera Anna Monika Pia 4. května 1903 narodila, vyslal k ní saský dvůr ředitele drážďanské porodnické kliniky, dr. Leopolda. Ten na základě ohledání novorozené princezny vynesl závěr, že podle světlé barvy očí a vlasů její celkový vzhled odpovídá otcovství Fridricha Augusta, svou expertízu však odmítl stvrdit přísahou. Dítě nicméně bylo uznáno jako dcera saského korunního prince. Král Jiří přiznal Luise apanáž a propůjčil jí 13. července 1903 titul hraběnky von Montignoso, žádaje ovšem přitom, aby byla dcera vychovávána na saském dvoře s ostatními Luisinými dětmi; tento požadavek však Luisa nikdy nehodlala splnit.

Pozdější život.

Luisa žila nejprve na zámku Ramo u Lyonu, od roku 1903 na zámku Ventnor na ostrově Wight. Roku 1904 přesídlila na zámek Wartegg na Bodamském jezeře, který patřil její rodině, a později do Florencie. Pokoušela se 21. prosince roku 1904 v Drážďanech opět vidět své děti, avšak marně, tajná policie to znemožnila. Návštěvu uskutečnila v doprovodu svého nového milence, hraběte Carla Giucardiho; ten sice byl odloučen od své ženy, ale stále ještě ženat. V důsledku toho byly vyvíjeny snahy odebrat Luise v té době již dvouletou dceru Annu Piu. Po příslibu zvýšení apanáže z 30 000 na 40 000 marek Luisa konečně souhlasila, ovšem předání malé princezny stále odkládala.  Roku 1907 se provdala za o dvanáct let mladšího hudebního skladatele Enrica Toselliho. Teprve nyní František Josef I. uznal její rozvod, vyloučil ji z habsburského domu a zapověděl používat jeho jméno Habsburk. Její první manžel si vzal k sobě (26. října 1907) dcerku Annu Piu. S druhým manželem měla Luisa syna Carla Emmanuela Filiberta (1908–1969), ale již v roce 1908 Toselliho rovněž opustila a v roce 1912 s ním byla rozvedena; jejich společný syn zůstal u otce.  Luisa nyní nosila jméno Antoinette Maria hraběnka d ́Ysette, titul, jenž jí udělil její otec. Přesídlila nejprve ke svému strýci Ludvíku Salvátorovi na Mallorku, potom do Bruselu, kde žila nejprve na předměstí Ixelles. Poté, co po vpádu Němců v za druhé světové války zdroje jejích příjmů vyschly, zůstala náhle bez prostředků. Zemřela v Bruselu v chudobě jako květinářka 23. března roku 1947. Urna s jejím popelem je uložena v klášteře Hedingen u Sigmaringen, v místě posledního odpočinku knížat Hohenzollernů.  Luisina pozůstalost se nachází ve Státním archivu v Drážďanech.  Její první manžel Fridrich August I. se již nikdy neoženil, neboť katolická církev neuznává rozvody a on tak byl podle církevního práva stále ženat.

Luisa Toskánská, plným jménem s tituly německy "Luise Antoinette Maria Theresia Josepha Johanna Leopoldine Caroline Ferdinande Alice Ernestine, Kaiserliche Prinzessin und Erzherzogin von Österreich, Königliche Prinzessin von Ungarn und Böhmen, Prinzessin von Toskana" (2. září 1870, Salzburg – 23. března 1947, Brusel) byla rodem toskánská princezna a sňatkem saská korunní princezna.

Louise-Antoinette de Habsbourg-Toscane, née le à Salzbourg et morte le à Bruxelles, est une archiduchesse de la Maison de Habsbourg-Lorraine, princesse, puis princesse héritière de Saxe par son mariage avec le prince Frédéric-Auguste.


Důvody reformy.

Na začátku 19. století se prakticky setřel rozdíl mezi vokální hudbou chrámovou a italskou operou. To začalo vadit zastáncům čisté církevní hudby. Vznikla proto snaha o reformu církevní hudby, která by hudbě provozované v chrámech navrátila je duchovní poslání.  Výsledkem těchto snah byl vznik společnosti "Allgemeiner Caecilienverein für Deutschland, Österreich und Schweiz", kterou roku 1868 založil v Regensburgu hudební skladatel a kněz Franz Xaver Witt. Podle této společnosti dostala tato reforma název – ceciliánská reforma.  Z podobných pohnutek vznikla již v roce 1826 "Jednota ku zvelebení kostelní hudby v Čechách". Výsledkem její činnosti bylo např. založení pražské varhanické školy v roce 1830. Jakýmsi patronem těchto snah se stal renesanční skladatel Giovani Pierluigi da Palestrina (asi 1525–1594), který byl už v 16. století, během trvání Tridentského koncilu, pověřen provedením obdobné očisty církevních vokálních skladeb.

Reforma v Čechách.

29. září 1873 se den po provedení Palestrinovy mše "Christus natus est" konala schůzka českých zastánců ceciliánské reformy, kterou svolal kaplan kostela sv. Cyrila a Metoděje v Praze-Karlíně Ferdinand Josef Lehner. Účastníci se dohodli založit po vzoru německé "Allgemeiner Caecilienverein" obdobnou společnost působící v českých zemích – Ceciliánskou jednotu. Nicméně rakouským úřadům se takový spolek zdál podezřelý a byl výnosem místodržitelství č. 20 811 z 29. 12. 1873 zakázán.  Lehner se nevzdal. V roce 1874 začal vlastním nákladem vydávat časopis "Cecilie", který podporoval tyto snahy a o rok později založil "Křesťanskou akademii" se samostatným hudebním odborem. Té se již podařilo zlomit odpor úřadů a nové stanovy Jednoty byly nakonec v roce 1879 schváleny. Ústředním listem spolku se stal časopis "Cecilie", který byl od 7. čísla ročníku 1879 přejmenován na časopis "Cyril" a "Ceciliánská jednota" na "Jednotu cyrilskou". Hnutí se velice rychle šířilo. Na Moravě byla první Cyrilská jednota ustavena v Hodoníně v roce 1880. Nejvýznamnější moravské cyrilské jednoty působily u sv. Michala v Brně (Josef Martínek), v Olomouci, v Prostějově (Ezechiel Ambros, Karel Bezdíček) a ve Slavkově u Brna (František Franc). V roce 1898 bylo v českých zemích již 110 farních cyrilských jednot. Poslední cyrilské jednoty vznikaly ve čtyřicátých letech 20. století. V současnosti má na repertoáru skladby cyrilistů Zdeněk Hatina, ředitel kůru v Brně-Zábrdovicích.  Dirigent Antonín Apt založil v rámci Cyrilské jednoty pěvecké těleso, k němuž byl později připojen i orchestr. V letech 1887–1889 v něm hrál na violu i Antonín Dvořák. Koncerty se konaly převážně na Žofíně a na programu byla díla od renesance až po současnost. V rozporu s původními úmysly německých zakladatelů se v Praze hrály i světské skladby a dokonce i části oper.  Cyrilské jednoty měly velký význam pro zvýšení úrovně chrámové hudby i pro šíření hudebního vzdělání do nejmenších obcí. Na druhé straně svým úzkým pojetím často bránily umělecké volnosti.

Obecná jednota cyrilská byla společnost pro očistu chrámové hudby založená roku 1879 v Praze Ferdinandem Josefem Lehnerem. Zabývala se českou variantou ceciliánské reformy církevní hudby.

Le Mouvement cécilien de réforme ecclésiastique a surtout été centré sur l'Italie mais reçut une impulsion importante à Ratisbonne ("Regensburg"), en Allemagne, où Franz Xaver Haberl tenait une "Kirchenmusikschule" (école de musique d'église) de renommée mondiale (Haberl était aussi le maître de chapelle de la cathédrale de Ratisbonne, où il dirigeait un chœur hautement spécialisé dans le plain-chant et la musique polyphonique).


Historie.

Obyvatelé území dnešního SeaTacu hlasovali pro začlenění obce v roce 1989. K začlenění došlo v únoru 1990 a jméno města pochází z názvů měst Seattle a Tacoma.

Vláda a infrastruktura.

Městská vláda.

Radnice a policejní stanice se nachází na South 188th Street. Městu vládne rada složená ze sedmi volených radních.

Policie.

Od roku 1990 má město smlouvu s okresním šerifem. Úředníci přidělení městu mají uniformy a řídí auta s logem města. Momentálně je městu přiděleno 51 důstojníků, detektivů a podpůrného personálu.

Hasiči.

Ve městě se nachází tři hasičské zbrojnice. Stanice 45 je sídlem městských hasičů a má na starost jižní část města. Stanice 46 hasí požáry ve středu města, zatímco stanice 47 se nachází na severu města. Pro městské hasiče pracuje celkem 53 zaměstnanců na plný úvazek.

Městský soud.

Městský soud se nachází v radnici a má omezené pravomoci. Soudce je pověřený státním zákonem předsedat veřejným přestupkům, dopravním přestupkům, trestným činům a těžkým porušením zákona a veřejným nařízením k protekci.

Veřejné služby.

Veřejné služby města jsou zodpovědné za plánování, design, stavbu a údržbu ulic, zlepšení dopravy, údržbu povrchové vody a recyklační programy.

Parky a rekreace.

Město provozuje sedm městských parků a dvě komunitní centra.  Angle Lake Park má rozlohu 42 tisíc m2 a nachází se na břehu Úhlového jezera. V parku je místo pro barbecue, lodní rampa, rybářské molo, dětské hřiště, otevřené rekreační území, zázemí pro plavání, jeviště a veřejné toalety. V prostoru určeném pro plavání se od poloviny června do začátku září vyskytují plavčíci. Rybářské molo je otevřené celý rok od svítání po soumrak.  Bow Lake Park má rozlohu 16 tisíc m2 a nachází se zde mnoho otevřeného prostoru. Des Moines Creek Trail Park má rozlohu 390 tisíc m2 a prochází jím zpevněná stezka pro chodce a cyklisty, na jejímž začátku se nachází parkoviště.  Grandview Park má rozlohu 150 tisíc m2, prostor pro psy bez vodítka, další otevřené prostory, lavičky, oplocení, kiosek, schránky na odpadky a stezky.  McMicken Heights Park má rozlohu 10 tisíc m2, otevřené prostory, dětské hřiště a tenisové kurty.  North SeaTac Park má rozlohu 0,67 km2 a nachází se zde městské komunitní centrum, baseballové, fotbalové a softbalové hřiště, discgolfové hřiště, venkovní basketbalové hřiště, dětské hřiště, piknikový přístřešek, toalety a zpevněné stezky pro chodce.  Sunset Park má rozlohu 73 tisíc m2, obsahuje baseballové a softbalové hřiště, trať pro kola BMX, fotbalové hřiště, tenisové kurty, toalety a zpevněné stezky pro chodce.  Valley Ridge Park má rozlohu 85 tisíc m2, baseballové a softbalové hřiště se syntetickým povrchem, venkovní basketbalové hřiště, komunitní centrum, hokejové kluziště, dětské hřiště, skatepark, fotbalové hřiště se syntetickým povrchem, tenisové kurty a toalety.

Federální reprezentace.

Ve městě se nachází pošta Riverton Heights, národní výbor dopravní bezpečnosti zde provozuje seattleskou leteckou dislokovanou stanici a federální úřad věznic zde provozuje Federální vazební centrum, SeaTac.

Ekonomika.

Momentálně se ve městě nachází přes 900 licencovaných podniků, z nichž 80 patří mezi společnosti "Fortune 1000". Tyto společnosti zaměstnávají ve městě téměř 40 tisíc zaměstnanců a generují celkové místní obchody ve výši 3,7 miliardy dolarů.  Svá sídla mají ve městě aerolinky Alaska Airlines a Horizon Air a na Pacifické dálnici se také nachází pobočky Asiana Airlines, EVA Air, Hainan Airlines a China Airlines.

Ekonomický rozvoj.

Městské oddělení pro rozvoj ekonomiky a komunity bylo vytvořeno na začátku roku 2011 k zajištění povolujícího centra, zvýšení úrovně služeb a pomocí v ekonomickém a facilitačním rozvoji vytvořením soudržnějšího přístupu a vytvoření pracovních míst. Oddělení se dělí na divizi pro ekonomický rozvoj, plánovací divizi, divizi technických revizí a divizi stavebních služeb.

Geografie.

Město má rozlohu 26 km2, z čehož necelá 2 % tvoří voda.

Demografie.

V roce 2010 žilo ve městě 26 909 obyvatel, z nichž tvořili 46 % běloši, 17 % Afroameričané a 15 % Asiaté. 20 % obyvatelstva bylo hispánského původu.

Vzdělávání.

Základní a střední školy.

Veřejné školy ve městě provozuje školní obvod Highline Public Schools.  Základní školy, které obsluhují město jsou Bow Lake, Madrona a McMicken Heights v SeaTacu a Cedarhurst v Burienu. Většina obyvatel patří pod prostřední školu Chinook Middle School a Tyeeův vzdělávací komplex, zatímco některé části patří pod prostřední školu Sylvester Middle School a střední školu Highline High School, které se nachází v Burienu.  Tyeeův vzdělávací komplex obsahuje akademii občanství a posílení, střední školu globálních spojení a esenciální školu Odyssey. V roce 2005 zde také byla otevřena malá střední škola Highline Big Picture.

Veřejné knihovny.

Knihovní systém okresu King provozuje ve městě knihovnu Valley View Library.

SeaTac je město v okrese King v americkém státě Washington. Jedná se o odlehlé předměstí Seattlu, ve kterém v roce 2010 žilo 26 909 obyvatel. Ve městě se nachází velké letiště Seattle-Tacoma International Airport, které provozuje Port of Seattle. Dříve založené obce Angle Lake, Bow Lake, McMicken a Riverton jsou nyní také částí SeaTacu.

SeaTac (de « Sea » Seattle et de « Tac » Tacoma) est une ville du comté de King, dans l'État de Washington, aux États-Unis.


Životopis.

Ann Blythová se narodila 16. srpna 1928 v Mount Kiscu v státě New York irským rodičům Harrymu a Nan Blythových. Rodiče se rozvedli ještě v průběhu jejího dětství a matka se s Ann a její sestrou odstěhovala do New Yorku.

Kariéra.

Ještě v adolescentním věku byla členkou "Children's Opera Company" v N. Y. Na Broadwayi debutovala postavou dcery Paula Lukase a Mady Christiansové ve hře Lillian Hellman "Watch on the Rhine". Psal se rok 1941 a Ann v této hře působila dva roky.  Ve filmu debutovala snímkem "The Merry Monahans". Tou dobou jí bylo 15 let. V roce 1946, rok na to, získala smlouvu Warner Bros. Film Mildred Pierceová byl pro ni úspěchem. Hrála v něm prostopášnou a nevděčnou dceru Joan Crawford, Vedu. Za tuto roli získala nominaci na Oscara za výkon ve vedlejší roli. Naneštěstí, z toho dle úspěchu čerpat nemohla, protože hned po natáčení si vážně poranila páteř. Téměř rok a půl trvala náročná rekonvalescence. V sociálním dramatu z roku 1947 "Brute Force" si zahrála po boku Burta Lancastera. Tenkrát ještě používala často kolečkové křeslo.  Své pěvecké vlohy mohla uplatnit v několika muzikálech, které natočila. Byly to snímky "The Great Caruso" a "Top o' the Morning". Po hudebních filmech, komediích a nepříliš kritikou přijatých snímcích se začátkem padesátých let začala Ann projevovat v dramatických rolích. V dramatu "Jsi opravdu naše" (angl. "Our Very Own") hrála spolu s mladičkou Natalie Wood. Film vypráví příběh Gail Macaulayové, která se po zjištění, že je adoptovaná, rozhodne vyhledat svojí biologickou matku. "Thunder on the Hill" je snímek z roku 1951, ve kterém Ann Blythová ztvárnila ženu neprávem odsouzenou za vraždu. Při transportu do vězení však vůz s odsouzenou strhne záplavová vlna a uvězní ji v nemocnici. Jeptiška Mary, kterou zahrála Claudette Colbert, věří v její nevinu a rozhodne se skutečného vraha vypátrat.  Jako ruská kněžna hrála po boku Gregoryho Pecka ve filmu "The World in His Arms". Universal studio ji nabídlo v roce 1957 biografické drama "Příběh Helen Morganové" (angl. "The Helen Morgan Story"), ve kterém hrála s Paulem Newmanem. Film líčí příběh zpěvačky a herečky Helen Morganové, která tíhu slávy a úspěchu neunesla a propadla alkoholu. Ten ji nakonec způsobil cirhózu jater, na kterou v 41 letech zemřela. Ann Blythová si za tuto postavu odnesla Laurelovu cenu. Snímek byl posledním, který herečka natočila. Nadále se však věnovala televizi, divadlu a koncertům.  V roce 1985 se ukázala s Angelou Lansbury v jednom díle kriminálního seriálu "To je vražda, napsala".

Osobní život.

V roce 1953 se vdala za doktora Jamese McNultyho, bratra zpěváka Dennise Daye. Manželství jim vydrželo až do roku 2007, kdy Ann Blythová ovdověla. Počali spolu pět dětí, tři syny a dvě dcery.

Zajímavosti.

Slavný magnát Howard Hughes jí v roce 1951 věnoval cadillac a plavecký bazén.

Filmografie.

Má-li film distribuční název, je uveden pod ním.

Ann Blythová (rodným jménem Ann Marie Blyth, * 16. srpna 1928, Mount Kisco, USA) je bývalá americká herečka a zpěvačka vystupující převážně v muzikálech. Její nejslavnější roli je ovšem dramatická postava Vedy Pierceové v noir filmu Mildred Pierceová, ve kterém si zahrála s legendární Joan Crawfordovou. Za tuto roli byla v roce 1946 navržena na Cenu Akademie v kategorii vedlejší výkon.

Ann Blyth est une actrice et chanteuse américaine née le à Mount Kisco, New York (États-Unis), qui a commencé sa carrière à seize ans. Elle a souvent joué dans des films musicaux mais également dans des films plus sombres.


Historie.

Kosterní pozůstatky prvních psů žijících s lidmi jsou typově podobné kosterní stavbě jämthundů a jelikož se tyto psy za mnoho století moc nezměnili, je možné, že právě tito psi byli prvními domestikovanými na světě. Je to tedy plemeno staré přes pět tisíc let! Nejsou tedy jasní předci, ale nejspíše to byli vlci, ze kterých se pak vyvinuli tito psi. Dříve se používal k lovu všeho, dnes se používá ke štvanicím na losy, medvědy a vlky, osvědčil se také jako služební pes švédské armády a policie.  Jämthund byl uznán za samostatné plemeno v roce 1946, do té doby byl pokládán ze větší formu norského losího psa, který je prvním uznaným losím psem.

Chov jämthundů v ČR.

První chovatelskou stanici v České republice, která též odchovala první vrh jämthundů, vlastní Martin Plachta z Lomnice nad Popelkou a jeho chovný pár Lena a Rambo tvoří zároveň první psi tohoto plemene v Česku. Jejich první vrh byl v roce 2008.  Druhou chovatelskou stanicí se stala Fenrisúlfr. Zakládající fena celého chovu se jmenuje Ištar a počet vrhů dosáhl čísla dvě. V prvním vrhu navíc byly jen dvě štěňata: jedno zůstalo v ČR a druhé zemřelo po tom, co do jeho boudy udeřil blesk. Druhý vrh již byl početnějších, tedy osmičlenný.

Vzhled.

Velký pes obdélníkového rámce s čistými liniemi. Silný, ale také čilý pes uměřené postavy. Tělo nesmí budit dojem nadměrné délky ani nesmí být příliš těžké. Má spíše těžkou konstrukci. Krycí srst je přiléhající. Podsada je krátká, měkká, světlá. Srst je hladká na hlavě a na přední straně končetin, delší na krku, hrudníku, ocase, na stehnech a na zadní straně končetin. Může vytvářet límec na krku a na dotek je jemná.  Hlava je suchá a je protáhlá, s přiměřenou šířkou mezi ušima. Lebka mírně klenutá. Stop zřetelný. Oči jsou oválného tvaru, tmavě hnědé barvy. Bělma jsou vidět. Uši vysoko nasazené, nošené vztyčené, špičaté do tvaru V. Vnitřní strana uší je bohatě osrstěna.  Krk je dlouhý, suchý a velmi dobře osvalený. Rovný. Hřbet dlouhý, rovný a také dobře osvalený. Spíše široký. Srst na něm je bohatá a objemná. Ocas nasazen vysoko, střední délky. Nesen zatočený, ale ne těsně stočený nebo položený na hřbetě. Hustě osrstěný, ale bez praporu (srsti visící zpod něj).  Dosahuje váhy až 32 kg a výška v kohoutku je do 60 cm.

Povaha.

Velmi energický a živý pes, který je loajální ke svému pánovi a dokáže ho bránit. Beze stopy flegmatismu nebo nervozity. Naprosto sebevědomý a odvážný. Je to pes, který poslouchá pouze jednoho člověka, nehodí se tedy do rodiny. Je velmi inteligentní, ale i tvrdohlavý a má sklony k uštěkanosti. Samota mu nedělá problém. Děti ignoruje a moc vřelý vztah k nim nemá, avšak, pokud se k nim páníček chová s láskou, bude k nim loajální. Většinou se řídí podle toho, jak se chová pán a dokáže se tomu přizpůsobit. S ostatními zvířaty moc nevychází pokud s nimi není seznámen již jako štěně. Cizí ignoruje, ale nesmí být v jejich přítomnosti nervózní nebo dokonce agresivní. Svého pána dokáže v případě ohrožení dobře bránit a na každého nezvaného hosta upozorní štěkotem.

Péče.

Srst jämhunda nepotřebuje žádnou zvláštní péči, navíc je i samočistící. Občasně se musí vyčesávat, ale pokud líná, je potřeba vyčesávat hodně. Mytí šamponem není potřeba a příliš častým mytím by se mohla ztratit přirozená mastnota srsti, což by vedlo ke kožním problémům.  Vyžaduje hodně pohybu, jakýkoliv pohyb mu udělá radost. Bez pohybu může mít sklony k agresivitě.  O uši ani drápky není potřeba se starat, popř. drápky zastřihne veterinář při každoroční kontrole.

Jämthund neboli švédský losí pes je lovecké plemeno psa pocházející ze švédského kraje Jämtland. Řadí se do skupiny špiců a primitivních plemen.

Le chien d'élan suédois ou jämthund est une race de chien originaire de Suède. C'est une race de type spitz à la robe grise utilisée comme chien de chasse au gros gibier, notamment l'élan.


Osobní život.

Di Rupo je synem italských imigrantů. Otec se narodil v obci San Valentino in Abruzzo Citeriore abruzzské oblasti. Všichni bratři a sestry se také narodili v Itálii, on jediný až na belgickém území v Morlanwelzu. Ve věku jednoho roku jeho otec zemřel při dopravní nehodě. Matka nemohla z finančních důvodů vychovávat všech sedm potomků a tři z nich vyrůstali v blízkém sirotčinci.  První spojení se socialistickým hnutím navázal během studií v Monsu, kde na místní univerzitě obdržel magisterský titul a poté také doktorát v oboru chemie (Ph.D.). Následně působil na Leedské univerzitě, kde byl v letech 1977–1978 zaměstnán.

Politická kariéra.

Politickou dráhu zahájil v letech 1980–1981 jako atašé v kabinetu Jeana-Maurice Dehousseho.  První politický mandát získal v roce 1982 volbou za člena městské rady v Monsu (zastupitel v letech 1982–1985 a 1988–2000). Současně se stal členem valonského kabinetu, kde později zastával také funkci zástupce vedoucího úřadu ministra financí a energetiky Philippa Busquina (1981–1985), kterého roku 1999 vystřídal v čele Socialistické strany. Na příslušném valonském ministerstvu mimo jiné pracoval také jako vrchní dozorce inspekce energetiky.  V roce 1987 byl zvolen do belgické dolní Komory zástupců za volební obvod Arrondissement Mons. Osobnost francouzského prezidenta Françoise Mitterranda popsal jako „postavu z románu“. Roku 1991 se stal členem Senátu a v následujícím roce 1992 pak vstoupil do valonské vlády, kde získal post ministra vzdělávání. Po demisi federálního ministra dopravy Guye Coëmeho, spojeného s korupční aférou armádních helikoptér Agusta AW109, získal v roce 1994 úřad federálního vicepremiéra a ministra dopravy a státních společností. Po parlamentních volbách 1995 si podržel funkci místopředsedy vlády a nově byl jmenován ministrem hospodářství a telekomunikací.  V roce 2002 se stal starostou Monsu, správního střediska belgické provincie Henegavsko.  Po parlamentních a regionálních volbách v červnu 1999, ve kterých křesťanští-demokraté ztratili v důsledku dioxinové aféry řadu mandátů, zformoval pod svým vedením novou „růžovo-zelenou“ valonskou vládu s koaličními partnery sp.a, liberály a stranou zelených. V dubnu 2000 byl ve funkci premiéra nahrazen Jeanem-Claudem Van Cauwenberghem.  V roce 1999 se stal předsedou Socialistické strany.  V říjnu 2005 se stal podruhé premiérem Valonska poté, co odstoupil Jean-Claude Van Cauwenberghe v rámci korupční aféry.  Po belgických parlamentních volbách v červnu 2010 se socialisté stali nejsilnější frankofonní stranou a druhým největším subjektem v Belgii. Následovala komplikovaná jednání o novém složení federální vlády. V květnu 2011 jej král Albert II. pověřil funkcí osoby, která vede jednání o sestavení kabinetu (tzv. formateur) a tradičně se po úspěšných jednáních stává předsedou vlády. Nová koaliční federální vláda pod vedením Di Rupa byla jmenována 6. prosince 2011, když vytvořila světový rekord v délce 589 dnů od voleb do jejího sestavení. V tomto období působila v Belgii předešlá vláda ve stavu demise, když její premiér Yves Leterme podal demisi již 26. dubna 2010.

Soukromý život.

Di Rupo charakterizoval sám sebe jako "„ateistu, racionálního člověka a svobodného zednáře“". Plynně hovoří francouzsky, anglicky a italsky. Zdokonaluje se také v nizozemštině.  V roce 1996, v době Dutrouxovy aféry, tehdy ještě nezletilý prostitut Olivier Trusgnach uvedl, že mu Di Rupo zaplatil za sex. Politik obvinění odmítl a vyšetřování dospělo k závěru, že je nevinen. Od této doby otevřeně hovoří o své homosexuální orientaci. Na otázku, zdali je gay odpověděl: "„Ano. No a co?“" Po islandské premiérce Jóhanně Sigurðardóttir se stal druhým předsedou vlády na světě, který se přihlásil k homosexuální orientaci.

Elio Di Rupo (; narozený 18. července 1951 Morlanwelz) je belgický sociálně demokratický politik a v letech 2011–2014 předseda vlády Belgie (kabinet), první frankofonní od Paula Vandena Boeynantse a roku 1979, a první socialisticky orientovaný od Edmonda Leburtona a roku 1974.

Elio Di Rupo, né le à Morlanwelz-Mariemont, est un homme d'État belge francophone, président du Parti socialiste (PS) de 1999 à 2019, Premier ministre de Belgique de 2011 à 2014 et trois fois Ministre président wallon de 1999 à 2000, de 2005 à 2007 et depuis le.


Geografie.

Největšími městy v Dauphiné jsou Grenoble, Gap a Valence. Jeho území je rozděleno mezi departementy Isère, Drôme a Hautes-Alpes v regionech Rhône-Alpes a Provence-Alpes-Côte d'Azur.

Historie.

Dauphiné byl původně samostatný feudální stát, který se rozvíjel od 11. do 14. století jako součást Burgundského království, Franské říše, Středofranské říše a posléze Svaté říše římské. Od jeho názvu byl odvozen titul "dauphin", který užíval kníže. V roce 1349 prodal poslední bezdětný dauphin Humbert II. Dauphiné francouzskému následníkovi trůnu Karlovi. Smlouva určila Dauphiné jako apanáž pro nástupce trůnu a tím se území stalo fakticky součástí Francouzského království. Odtud vznikla tradice, že francouzský korunní princ obdržel při svém narození území Dauphiné i s titulem "dauphin" (obdobně jako anglický korunní princ má titul "princ z Walesu" nebo španělský korunní princ je "kníže z Asturie").  V roce 1356 složil nový dauphin lenní přísahu císaři Karlu IV. V 15. století bylo Dauphiné začleněno do majetku francouzské koruny a odloučilo se tak od Svaté říše římské také de iure.  V době francouzské revoluce se stavy z Dauphiné sešly 21.7. 1788 na zámku Vizille poblíž Grenoblu. Toto nelegální shromáždění svolali místní hodnostáři jako prostředek na obranu místního parlamentu proti královským dekretům. Dauphinský parlament neuznával královskou autoritu více než 20 let. Odmítl například královské nařízení o zvýšení daní, což mu vyneslo velkou popularitu. Druhá schůze se sešla v Romans v září 1788. Zde se rozhodovalo o tom, že zastoupení třetího stavu bude zdvojnásobeno, také byla dohodnuta společná diskuze všech tří stavů a individuální hlasování. Tato opatření měla proměnit králem svolávaný sbor na nezávislý orgán.,Revoluce" v Dauphiné z roku 1788 vyvolala v Paříži velký zmatek, arcibiskup Loménie de Brienne rezignoval na svou funkci hlavního králova ministra. Události v Dauphiné ovlivnily setkání představitelů jednotlivých stavů (notáblů) ve Versailles v listopadu 1788. Setkání bylo zorganizováno, aby se připravilo na zasedání generálních stavů.  Během druhé světové války se Německá armáda v roce 1940 zastavila na řece Isère a Dauphiné se ocitlo v tzv. svobodné zóně,  Po německé porážce v bitvě u Stalingradu se v části Dauphiné, zejména v těžko přístupném pohoří Vercors ustanovilo jedno z nejdůležitějších center francouzského odboje. V červnu 1944 po spojenecké invazi v Normandii se pokusily dobrovolnické paramilitarní skupiny, které byly zbraněmi ze vzduchu zásobovány Spojenci zastavit pohyb německých vojsk, která mířila na sever. Byly však obklíčeny dvěma německými divizemi horské pěchoty a zničeny v těžkých bojích.

Dauphiné je název území na jihovýchodě Francie mezi řekou Rhônou a italskými hranicemi jižně od Savojska a severně od Provence.

Le Dauphiné ( ) est une entité historique et culturelle, jadis nommée Viennois parce que Vienne fut par le passé la capitale de toute cette ancienne province Viennoise située dans le quart sud-est de la France actuelle. Le Dauphiné de Viennois fut un État, sous l’autorité des comtes d’Albon, qui prirent le titre de "dauphins". Cette entité apparaît dans l'ancienne Provence, et était une subdivision du Saint-Empire romain germanique, de ses origines admises au, jusqu'à son rattachement en 1349 au royaume de France. En 1343 le roi de France Philippe VI "de Valois" avait décidé, lors de son séjour à Sainte-Colombe, et acté par lettres patentes datée d’août de la même année, que désormais lui et ses successeurs à qui appartiendra le Dauphiné seront appelé Dauphin de Viennois. La province continue à l'époque de s'étendre et acquiert sa forme définitive au.


Historie.

Vznik a první léta.

Kapelu založili dva písničkáři Adam Schlesinger a Chris Collingwood, kteří se potkali na Williams College ve Williamstown v Massachusetts. Společně hráli v několika skupinách. Časem se jejich cesty rozešli, Schlesinger založil v New Yorku skupinu Ivy, zatímco Collingwood se usadil v Bostonu se skupinou Mercy Buckets. Znovu se sešli až v polovině devadesátých let a v roce 1996 založili skupinu Fountains of Wayne.  Nejprve skupina vystupovala i pod jinými jmény jako Are you my mother? nebo Woolly Mammoth, než získali konečné jméno Fountains of Wayne, převzaté ze zahradnictví ve Wayne v New Jersey. Obchod se nachází nedaleko Montclair, rodného města Schlesingera.

Fountains of Wayne (1996-1999).

Album s názvem "Fountains of Wayne" vydala kapela pod taktkovkou vydavatelství Atlantic Records 1. října 1996. Album přineslo dva singly „Radiation Vibe“ a „Sink to the Bottom“. Na desce se nachází i píseň „The Thing You Do!“, která je hlavní hudbou stejnojmenného filmu (česky To je náš hit!) a která získala nominaci na Oscara za nejlepší soundtrack k filmu a ocenění zlaté desky.  Společně s kytaristou Jodym Porterem a bubeníkem Brianem Youngem, který hrál také ve skupině The Posies, vyrazila skupina na turné se skupinami The Smashing Pumpkins, Sloan a The Lemonheads, aby podpořila svoje nové album.

Utopia Parkway a období nečinnosti (1999-2001).

V roce 1999 vydala skupina svoje druhé album s názvem "Utopia Parkway", které bylo pojmenováno po stejnojmenné ulici ve čtvrti Queens v New Yorku. Album bylo dobře hodnoceno kritiky a získalo několik kladných recenzí. Skupina znovu vyrazila na turné, nicméně se nepohodla s vydavatelstvím Atlantic, kvůli čemuž ke konci roku 1999 rozvázala s vydavatelem smlouvu.  Poté byla skupina neaktivní. Schlesinger spolupracoval na hudbě k filmu Josie a její kočičky, a také spolupracoval se skupinami Velvet Pipe a They Might Be Giants a s muzikantem Davidem Meadem. Se skupinou Ivy, nahrál a vydal třetí album s názvem "Long Distance".  Chris Collingwood v době nečinnosti skupiny založil novou kapelu Gay Potatoes v Northamptonu v Massachusetts. Měl i řadu sólových vystoupení v Bostonu. Kytarista Porter pracoval se svojí skupinou The Astrojet. Brian Young se přestěhoval do Los Angeles, kde spolupracoval s řadou umělců, mimo jiné se Stevem Fiskem, skupinou Ivy, Heather Dubyovou a Gregem Dullim.

Obnovení činnosti a třetí album (2001-2005).

Dohromady se skupina pomalu dává až v roce 2001, když spolu přezpívali píseň „Better Things“ od skupiny The Kinks. Skupina také nahrála znělku k pořadu Crank Yankers pro televizi Comedy Central a zpívala v kresleném seriálu Hey Joel pro VH1. Za peníze, které si skupina vydělala vystupováním v televizi natočila svoje třetí studiové album s názvem "Welcome Interstate Managers", které ve spolupráci s vydavatelstvím S-Curve Records vydala v roce 2003. Deska přinesla nový singl s názvem „Stacy's Mom“, o kterém Schlesinger prohlásil, že se jedná o poctu skupině The Cars. Zpočátku se singlu nedařilo, protože ho hrála pouze komerční rádia alternativního rocku, a skupina vypadala, že je odsouzena k úpadku. Kapelu zachránila televize MTV, když její prezidentka Judy McGranthová zařadila do vysílání hudební klip k singlu, čímž velmi zvýšila popularitu písně. Hit „Stacy's Mom“ byl nakonec nominován na dvě ceny Grammy v roce 2003 a vyhrál ocenění Zlatá deska od RIAA. Další singl alba „Mexican Wine“ už nebyl tak úspěšný kvůli kontrovernímu klipu, ve kterém malé děti zpívají „Think I'll have another glass of Mexican wine (myslím, že si dám další sklenku mexického vína)“ a Jody Porter pije víno ze sklenice na nahém ženském břiše. Vydavatel kvůli kontroverzi téměř okamžitě video stáhl. Třetím singlem byla píseň „Hey Julie“, píseň „All Kinds Of Time“ použila NFL k propagaci v sezóně 2005.

Kompilační album a Traffic and Weather (2005-2007).

V červnu roku 2005 vydala skupina kompilační album "Out-of-State Plates", které obsahuje B-side písně z předcházejících let a dvě nové. Singlem alba je hit „Maureen“, na albu se nachází i coververze písně od Britney Spears „...Baby One More Time“.  Čtvrté studiové album s názvem "Traffic and Weather" bylo vydáno 3. dubna 2007. V žebříčku TOP 50 časopisu Rolling Stone byla uvedena píseň „I-95“.

Sky Full Of Holes a další alba (2009-současnost).

V roce 2009 skupina vystupovala na mnoha představeních a vydala živé DVD s názvem "", které bylo natočeno během koncertů v roce 2005 a navíc obsahuje několik písní z nového alba v akustické verzi. Chris Collingwood již v září roku 2010 oznámil, že nové album je hotové. Páté studiové album s názvem "Sky Full Of Holes" vyšlo 1. srpna 2011 ve vydavatelství Lojinx ve Británii a 2. srpna ve spolupráci s Yep Roc Records v Severní Americe. Skupina již předtím odjela na turné po Japonsku, kde album vyšlo již 20. července pod taktovkou Warner Music Group. Album obsahuje dva singly „Richie and Ruben“ a „Someone's Gonna Break Your Heart“.

Fountains of Wayne je americká power popová hudební skupina, která vznikla v roce 1996 v New Yorku v USA. Kapela sestává ze čtyř členů, jimiž jsou Chris Collingwood (zpěv, kytara), Adam Schlesinger (baskytara, skladatel), Jody Porter (kytara) a Brian Young (bicí). V době svého vzniku kapela vystupovala i pod dalšími jmény jako Are you my mother? nebo Woolly Mammoth, než se členové dohodli na stálém jméně.

Fountains of Wayne est un groupe de rock indépendant américain, originaire de New York. Leur style musical est à forte tendance power pop, à ranger entre Weezer et Nada Surf. Ils sont récompensés en 2003 pour la chanson "Stacy's Mom", extraite de "Welcome Interstate Managers", qui figure depuis parmi leurs plus connues au même titre que "Hey Julie" ou "Mexican Wine". Ils comptent cinq albums studio, le dernier étant paru en 2011, plus un double-disque compilant des morceaux non parus et diverses faces-B, "Out-of-State Plates".


Příběh.

V březnu 1942 dorazí nacistický důstojník Johann Schmidt se svými muži do města Tønsberg, které se nachází v Norsku okupovaném Třetí říší. Zde ukradne Tesseract, záhadný prastarý artefakt, který disponuje nevýslovnou silou. V New Yorku se mezitím snaží mladík Steve Rogers vstoupit do americké armády, jeho přijetí je ale odmítnuto kvůli četným zdravotním a fyzickým problémům. Při návštěvě výstavy o budoucích technologiích, kam zajde se svým kamarádem, seržantem Jamesem „Buckym“ Barnesem, zkusí Rogers opět narekrutovat. Jeho rozhovor s Barnesem, ve kterém vysvětluje, že chce pomoct ve válce, zaslechne doktor Abraham Erskine, který jeho přijetí povolí. Mladý muž je tedy naverbován do vojenského vědeckého útvaru S.S.R., kde se stane součástí experimentu pro vytvoření supervojáků, jenž vede právě Erskine s pomocí plukovníka Chestera Phillipse a britské agentky Peggy Carterové. Phillips není zrovna přesvědčen o vědcově tvrzení, že právě Rogers je vhodnou osobou pro tento úkol, ale ustoupí poté, co je svědkem jeho hrdinství, při kterém nezaváhá sám sebe obětovat. Noc před zákrokem odhalí Erskine Rogersovi, že Schmidt podstoupil nedokonalou verzi této procedury a trpí trvalými následky.  V Evropě dokáže Schmidt a jeho pomocník, doktor Arnim Zola, ovládnout energii Tesseractu, kterou zamýšlí pohánět Zolovy vynálezy a změnit tak celý svět. Schmidt se dozví o Erskinově místě pobytu a vydá povel jej zabít. V USA začne experiment, při němž Erskine nechá Rogersovi aplikovat speciální sérum a následně ho vystaví „vita paprskům“. Po ukončení pokusu je skutečně mladík vyšší a mnohem svalnatější, jeden z návštěvníků laboratoře Howarda Starka ale doktora zastřelí, čímž se odhalí jako Schmidtův zabiják Heinz Kruger. Rogers ho pronásleduje ulicemi města a nakonec jej díky své nově nabyté nadlidské rychlosti a síle zadrží, Němec ovšem použije kyanidovou kapsli a spáchá sebevraždu.  Protože je Erskine mrtev a vzorec jeho séra je tedy ztracen, je projekt supervojáka, kterých měly být stovky, ukončen a novým Rogersovým úkolem je v kostýmu absolvovat estrádní propagandistickou show po Spojených státech jako „Kapitán Amerika“. V roce 1943 se se svým vystoupení objeví i u amerických jednotek v Itálii, kde se dozví, že po bitvě proti Schmidtovým silám je nezvěstná jednotka jeho kamaráda Barnese. Odmítne uvěřit, že by jeho přítel mohl zemřít, a s pomocí Carterové a Starka se letadlem dostane za nepřátelské linie a sám se Buckyho pokusí zachránit. Rogers se skutečně dostane až do opevněného sídla Schmidtovy organizace Hydra, odkud Barnese a další vězně osvobodí. Setká se i přímo se Schmidtem, který mu odhalí svoji nynější skutečnou podobu Red Skulla a který poté uprchne, stejně jako doktor Zola. Rogers se s osvobozenými spolubojovníky vrátí na základnu.  Nedlouho poté vytvoří speciální jednotku, do které naverbuje Barnese a další bývalé vězněné vojáky – Dum Dum Dugana, Gabe Jonese, Jima Moritu, Jamese Montgomeryho Falsworthe a Jacquese Derniera. Jejich úkolem má být zničit ostatní základny Hydry. Howard Stark vybaví Rogerse vylepšeným vybavením a především okrouhlým štítem z vibrania, velmi vzácného a téměř nezničitelného kovu. Tým postupně sabotuje mnoho operací Hydry a následně zaútočí na vlak převážející Zolu. Vědce se jim podaří zajmout, ale Barnes vypadne při boji z vozu a pravděpodobně zemře. Díky informacím od zadrženého Zoly se dozví místo poslední základny Hydry. Jednotka na ni zaútočí, protože Schmidt chce využít zde postavené zbraně k masovému zničení amerických měst a posléze i dalších velkých měst po celém světě. Rogers se dostane do letadla, se kterým nacista vzlétne. Během letu proběhne souboj, při kterém Schmidt uchopí Tesseract, což zapříčiní Němcovo zmizení v zářivém světle. Artefakt následně propálí podlahu letounu a spadne do oceánu. Protože Rogers neví, jak přistát bez možné detonace zbraní na palubě, obětuje se a letadlo pošle v Arktidě k zemi. Stark později objeví Tesseract na mořském dně, ale není schopen lokalizovat trosky Rogersova letounu, takže předpokládá, že voják zemřel.  Vrak letadla i se zmrzlým tělem je nalezen po téměř 70 letech. Steve Rogers se probere v kulisách nemocničního pokoje ze 40. let 20. století, ale brzo zjistí, že něco nehraje. Uteče ven na současné Times Square, kde ho ředitel agentury S.H.I.E.L.D. Nick Fury informuje o tom, jak dlouho „spal“.  Rogers se postupně zotavuje a ředitel Fury ho požádá o pomoc při záchraně světa.

Obsazení.

V dalších rolích se představili také Natalie Dormerová (vojín Lorraineová) a Samuel L. Jackson (ředitel Nick Fury). V cameo roli se ve filmu objevil i Stan Lee (generál).

Produkce.

Celovečerní film o Kapitánu Amerikovi byl plánován od druhé poloviny 90. let 20. století. Reálnější obrysy dostal v roce 2006, později byl vývoj snímku zastaven kvůli stávce hollywoodských scenáristů v letech 2007 a 2008. Díky komerčnímu úspěchu "Iron Mana" byl v květnu 2008 ohlášen film s pracovním názvem "The First Avenger: Captain America" s plánovanou premiérou o tři roky později. Režisérem připravovaného snímku se v listopadu 2008 stal Joe Johnston, scénář měli napsat Christopher Markus a Stephen McFeely. Jejich skript poté upravil Joss Whedon, což bylo součástí jeho smlouvy k filmu "Avengers". V březnu 2010 byli do hlavních rolí obsazeni Chris Evans a Hugo Weaving, po kterých v dalších měsících následovali i další herci.  Natáčení snímku s rozpočtem 140 milionů dolarů probíhalo od června do prosince 2010. V dubnu 2011 proběhly dotáčky některých scén.

Vydání.

Světová premiéra filmu "Captain America: První Avenger" proběhla v Hollywoodu 19. července 2011. Do kin (včetně USA) byl uváděn od 22. července, přičemž v ČR se v kinodistribuci objevil 4. srpna téhož roku.

Přijetí.

Tržby.

V Severní Americe utržil snímek 176 654 505 dolarů, v ostatních zemích dalších 193 915 269 dolarů. Celosvětové tržby tak dosáhly 370 569 774 dolarů.

Filmová kritika.

Server "Kinobox.cz" na základě vyhodnocení 27 recenzí z českých internetových stránek ohodnotil film "Captain America: První Avenger" 69 %. Server "Rotten Tomatoes" udělil snímku známku 7,0/10 a to na základě 247 recenzí (z toho 197 jich bylo spokojených, tj. 80 %). Od serveru "Metacritic" získal film, podle 43 recenzí, celkem 66 ze 100 bodů.

Ocenění.

Snímek byl nominován na sedm žánrových cen Saturn (včetně kategorie Nejlepší sci-fi film).

Navazující filmy.

Díky komerčnímu úspěchu snímku byly v letech 2014 a 2016 uvedeny do kin filmové sequely "" a "", které jsou rovněž součástí série Marvel Cinematic Universe (MCU). Titulní roli si v nich zopakoval Chris Evans, který se jako Kapitán Amerika objevil i v některých dalších celovečerních filmech MCU.

Captain America: První Avenger (v anglickém originále Captain America: The First Avenger) je americký akční film z roku 2011, který natočil režisér Joe Johnston podle komiksů o Captainu Amerikovi. V titulní roli neduživého mladíka Steva Rogerse, jenž se za druhé světové války stane díky vědeckému experimentu supervojákem, Kapitánem Amerikou, se představil Chris Evans, který si tuto postavu zopakoval i v navazujících filmech "" (2014) a "" (2016). Jedná se o pátý celovečerní snímek filmové série Marvel Cinematic Universe.

Le film raconte l'histoire de Steve Rogers, un jeune homme frêle de Brooklyn transformé en un super-soldat nommé Captain America durant la Seconde Guerre mondiale. Il doit notamment arrêter Crâne rouge, chef d'HYDRA, qui a mis au point des armes surpuissantes en utilisant une mystérieuse source d'énergie.


Historie.

Frankfurtské hlavní nádraží bylo otevřeno dne 18. srpna 1888, po pěti letech výstavby. Tehdy neslo název Centralbahnhof Frankfurt. Večer úvodního dne přinesl kolizi lokomotivy s jedním ze zarážedel.  Stávající hlavní nádraží je umístěno asi 1 km západně od prvních tří železničních stanic: Taunusbahnhof (1839), Main-Neckar-Bahnhof (1848), Main-Weser-Bahnhof (1850). Postaveno bylo podle vítězného návrhu architekta Hermanna Eggerta a Johanna Wilhelma Schwedlera z architektonicko-dopravní soutěže z roku 1881, kde byl vyhodnocen jako nejlepší mezi 55 projekty jiných architektů. Části železniční stanice pocházející z roku 1888 byly postaveny v novorenesančním stylu. Do dokončení výstavby a následném otevření hlavního nádraží v Lipsku Leipzig Hauptbahnhof v roce 1915 bylo největším nádražím v Evropě.  V roce 1924 byla staniční budova rozšířena o dvě vnější haly, přiléhající ke stranám hlavní haly. Postaveny byly v neoklasicistickém stylu. Tím došlo ke zvýšení počtu nástupišť, dopravních kolejí. Během druhé světové války byla staniční budova částečně poškozena. V roce 1956 pak plně elektrifikovaná.  Výstavba podzemních tunelů určených pro podzemní dráhu, započala v roce 1971. První podzemní stanice byly otevřeny v roce 1978.

Obecný přehled.

Frankfurtské hlavní nádraží je hlavovou stanicí (laicky řečeno koncovou stanicí), ze které mohou vlaky odjíždět pouze do stejného směru, ze kterého přijely.

Železniční doprava.

Dálkové spoje: Frankfurtské hlavní nádraží obsluhuje dálkové vnitrostátní i mezinárodní spoje Intercity-Express - ICE jedoucí např. do Mnichova, Kolína nad Rýnem, Berlína, Drážďan, Bruselu, Amsterodamu, ale také spoje EuroCity - EC, InterCity - IC, včetně nočních spojů CityNightLine - CNL. Také spoje Rakouských spolkových drah - ÖBB známé pod označením Railjet jedoucí do Vídně, Budapešti.  Regionální spoje: Četné jsou především spoje Regional-Express - RE a Regionalbahn - RB jedoucí např. do Limburgu, Kasselu, Würzburgu, Mannheimu, Saarbrückenu, Aschaffenburgu.  Meziměstské spoje: Hlavní nádraží je také centrální křižovatkou dvou dopravních systémů ve městě a to S-Bahn a U-Bahn. S-Bahn obsluhuje linky S1, S2, S3, S4, S5, S6, S7, S8, S9. U-Bahn obsluhuje linky U4 - (Enkheim - Schäfflestraße - Seckbacher Landstraße - Bornheim - Konstablerwache - Willy-Brandt-Platz - Hauptbahnhof - Festhalle/Messe - Bockenheimer Warte), U5 - (Preungesheim - Eckenheim - Hauptfriedhof - Konstablerwache - Willy-Brandt-Platz - Hauptbahnhof).  Tramvaje: Hlavní nádraží obsluhují také tramvaje.

Frankfurt (Main) Hauptbahnhof, zkráceně Frankfurt (Main) Hbf, je hlavní nádraží ve Frankfurtu nad Mohanem s průměrným počtem cestujících 350 000 denně. Provozuje jej dceřiná společnost největšího železničního dopravce v Německu Deutsche Bahn AG – DB Station&Service, která je zodpovědná za více než 5 000 stanic německé železniční sítě. Nádraží je významnou destinací dálkových, vysokorychlostních vlaků Intercity-Express zkráceně ICE. Navazuje na železniční síť ve Frankfurtu S-Bahn příměstské železnice a U-Bahn metra.

La gare centrale de Francfort-sur-le-Main est une gare ferroviaire allemande. Située au centre-ville, c'est la plus importante de la ville de Francfort-sur-le-Main, dans le land de Hesse).