Život.

Mládí a studia.

Narodil se v rodině profesora matematiky na Univerzitě Paříž VIII a ředitelky dokumentačního střediska pro plánované rodičovství (Planning familial). Otec byl sběratelem japonského umění a Frédéric byl od dětství obklopen asijskou kulturou, literaturou a mýty.  V roce 1982 maturoval z jazyků (ruština, angličtina, italština) a pokračoval ve studiu na Institutu politických studií v Paříži a na Sorbonně.

Literární začátky.

V roce 1988 napsal v Madridu pět románů a a objevil své literární možnosti. Jeden z románů, "Le Songe d'Ursule" inspirovaný dílem malíře Vittore Carpaccia, získal cenu Del Duca pro mladé spisovatele. To rozhodlo o jeho další literární dráze. V roce 1989 odjel do New Yorku, kde napsal knihu "Les Fous de Guernesey ou les Amateurs de littérature", vydanou nakladatelstvím Robert Laffont.

Literární kariéra.

V 90. letech získal řadu ocenění, různých grantů a nabídek, což mu umožnilo věnovat se naplno literatuře. Ve svých historických románech se věnoval především 18. století a událostem Velké francouzské revoluce. Jeho zájem se soustředil zejména na zdravotnická zařízení, přeměněná na vězení. Výsledkem byly dvě téměř analytické práce o těchto dosud minimálně zpracovaných tématech: "La Pension Belhomme" o vězních tohoto blázince a "Douze tyrans minuscules" o jejich policejních dozorcích. Nechtěl ale zůstat pouze u této oblasti a proto zaměnil policejní vyšetřovatele 18. století za úředníky ze starověké Číny a rozhodl se pokračovat v literárním díle spisovatele Roberta van Gulika, který zemřel v roce 1967. Vznikla tak série "Les Nouvelles Enquêtes du juge Ti" ( česky: "Případy soudce Ti").

Frédéric Lenormand (* 5. září 1964, Paříž) je francouzský spisovatel, autor historických románů, historických detektivních románů a literatury pro děti a mládež.

Frédéric Lenormand, né le à Paris IV, est un écrivain français, auteur notamment de romans policiers historiques et d'ouvrages de littérature d'enfance et de jeunesse.


Historie ADB.

Sběrnici ADB vytvořil Steve Wozniak, když mu někdo navrhl, že by mohl vytvořit nový způsob připojování zařízení k počítačům tak, aby se dala zařízení propojovat za sebou (zřetězit) jedním kabelem, který by byl zároveň levný na výrobu. A jak to popisuje příběh, Steve odešel neznámo kam a po měsíci se vrátil s hotovým ADB.  První systém který používal ADB byl Apple IIgs v roce 1986. Následně bylo použito na všech počítačích Apple Macintosh počínaje Macintosh II a Macintosh SE. ADB bylo také používáno na počítačích od společnosti NeXT. Drtivá většina zařízení byla vstupních a patřila sem např. klávesnice, počítačová myš, grafický tablet, joystick a další podobná zařízení. Speciální využití zahrnovaly hardwarové klíče pro ochranu softwaru.

Přechod na USB.

První Macintosh který přešel z ADB na USB byl iMac v roce 1998. Poslední počítač který měl ADB sběrnici se nazýval "Yosemite" Power Macintosh G3 v roce 1999. Žádná zařízení, která se dnes používají, ADB sběrnici nemají. Ovšem až do února 2005 používaly počítače PowerBook a iBook protokol ADB v interním rozhraní s vestavěnou klávesnicí a touchpadem. Následující modely již používaly touchpad založený na USB.

Provedení.

Fyzická.

V souladu s obecnou filosofií Applu mělo být provedení ADB co nejjednodušší a současně co nejlacinější na výrobu. Vhodným konektorem byl 4pinový miniDIN konektor, který se také používá pro S-Video. Konektory jsou malé, široce dostupné a je možné je zapojit pouze „správným“ způsobem. Požadovaný ADB protokol je v pinu pro data a je označen jako ADB. Další dva piny byly použity pro 5V napájení a zem. 5V pin musel zaručit alespoň 500 mA, ale zároveň bylo požadováno, aby každé zařízení používalo pouze 100 mA.  Většina sériových digitálních rozhraní používá samostatný pin pro hodinový signál, který signalizuje příchod jednotlivých bitů dat. Wozniak se však rozhodl, že kvůli nákladům na výrobu samostatný vodič pro hodinový signál v ADB vynechá.

Komunikace.

Veškerý provoz na sběrnici je řízen počítačem, který vysílá příkazy pro čtení nebo zápis dat. Zařízení nejprve musí požádat počítač o používání sběrnice. Tato žádost má podobu jednohobajtového řetězce. První čtyři bity obsahují adresu, respektive ID zařízení. Čtyři bity umožňují používat na jedné sběrnici až 16 zařízení. Další dva bity uvádí jeden ze čtyř příkazů a poslední dva bity uvádí jeden ze čtyř registrů. Příkazy byly následující:  Například pokud myš byla na adrese $D, počítač periodicky vysílal zprávu na sběrnici a měla podobu: codice_5 Tento řetězec říká, že zařízení $D (1.101) komunikuje s počítačem (11) a vrací obsah registru (00).

Problémy.

Na prakticky všech původních ADB systémech nebylo bezpečné připojit nebo odpojit zařízení, jakmile byl systém zapnutý, protože způsobit poškození základní desky a náklady na opravu pak byly poměrně vysoké. To je velký rozdíl od dnešních sběrnic, které podporují tzv. hot swapping.  Konektor mini-DIN bylo snadné ohýbat, což způsobovalo problémy při používání. Konektor se v socketu neustále uvolňoval, což vedlo k přerušování funkce.

Apple Desktop Bus (ADB) je sériová počítačová sběrnice připojující nízkorychlostní zařízení k počítačům. Poprvé byla představena na Apple II v roce 1986 a měla za úkol podporovat nízkonákladová zařízení jako klávesnice nebo počítačové myši tak, aby nebyly potřeba rozbočovače nebo jiná zařízení. ADB byl zaveden na novějších modelech Macintosh a také na počítačích od společnosti NeXT. ADB byl později nahrazen USB sběrnicí. Poslední externí ADB porty na produktech od Applu byly v roce 1999, ačkoli interní ADB zůstaly, na některých modelech počítačů Macintosh byly až do roku 2000.

L'Apple Desktop Bus (ou ADB, que l'on peut traduire « bus de bureau Apple ») est un bus série conçu pour connecter des périphériques bas débit à un ordinateur.


Brzký život.

Narodil se okolo roku 1690 ve Westminsteru. Jelikož jeho rodina byla chudá, živil se jako zločinec od brzkého věku. Ze začátku jenom vybíral kapsy a pral se s lidmi za peníze, později začal s gamblerstvím a vykrádáním domů. Jeho mladší bratr byl chycen při vykrádání domu. Byl za to oběšen v roce 1707.

Boston.

Po několika letech ho to začalo nudit a přeplul Atlantský oceán do nového světa v roce 1710. Několik let cestoval, dokud se neusadil v Bostonu. 12. srpna 1714 se oženil s Elizou Marble. Měl s ní dvě děti. První se jim narodil syn, který ale zemřel krátce po narození. Pět let po svatbě, v zimě, se jim narodila dcera. Eliza zemřela při porodu. Tato událost měla menší vliv na jeho budoucí pirátskou kariéru. Nerad nutil ženaté muže, aby se přidali k jeho posádce. Pracoval nějakou dobu v přístavu. S posádkou se vzbouřili proti kapitánovi lodě a převzali loď. Stali se piráty. Přepadávali obchodní lodě v okolí Bostonu, dokud neměli dostatek peněz na přeplutí do Karibiku. Získali také novou vlajkovou loď jménem Fancy. Svoji dceru zanechal v Bostonu, čehož později velice litoval.

Roky v Karibiku.

Jak roky plynuly, Low se stával slavnějším a obávanějším. Lodě, které přepadával, si nenechával, jelikož preferoval flotilu jenom o třech až čtyřech lodích, místo toho většinu z nich spaloval. Posádky těchto lodí také zřídkakdy vyvázly vcelku z těchto střetů s Lowem. Low rád usekával části obličejů, zejména rty, nosy a uši. Také měl v oblibě mučení, týrání a vyřezávání srdcí. Poté nutil další zajatce jíst tyto useknuté části. Lidé, kteří přežili střet s ním, ho popisovali jako psychopata.  V roce 1723 anglická vláda proti němu poslala flotilu, jelikož útočil velice často na její lodě. Téhož roku utrpěl 10. června těžkou porážku od Angličanů.  Rok poté se Loweho chování k zajatcům zhoršovalo, což se posádce nezamlouvalo, proto se proti němu vzbouřili. Vysadili ho v Martiniku, kde ho našli a oběsili Francouzi.

Kapitán Edward „Ned“ Low (též psáno Lowe nebo Loe) byl známý anglický pirát. I když jeho pirátská kariéra trvala jen tři roky, stal se jedním z nejobávanějších pirátů své doby, kvůli tomu, že přepadl a zajal více než sto lodí, a také kvůli své nemilosrdnosti k obětem.

Edward Low aussi connu sous Ned Low, Lowe ou Loe ( 1690 – 1724) est un pirate célèbre pour sa cruauté pendant l'âge d'or de la piraterie. Son pavillon porte un squelette rouge sur fond noir.


Výstavba.

Nápad postavit most přes Zlatý roh se objevil už na konci 19. století, tedy relativně krátce po založení samotného Vladivostoku. Plány však vždy překazily dějinné události: rusko-japonská válka, první světová válka, revoluce, druhá světová válka a nakonec perestrojka.  Nejblíže měl most k realizaci tehdy, když přišel roku 1959 Nikita Chruščov s plánem vybudovat Vladivostok takový, aby předčil San Francisco. Roku 1969 byl most zahrnut do plánu urbanistického rozvoje města, přesto však nakonec nebyl postaven.  V prosinci 2005 vydal gubernátor Přímořského kraje rozhodnutí o výstavbě mostu přes záliv Zlatý roh. Na základě výběrového řízení se stala hlavním dodavatelem projektu firma "Institut Giprostrojmost - Sankt-Petěrburg", na zhotovení projektu se podílely ještě další dvě ruské a jedna německá společnost.  Výběrové řízení na hlavního dodavatele stavby zvítězila firma "Tichookeanskaja mostostrojitělnaja kompanija", na samotné stavbě se však podílela také řada subdodavatelů. Stavba měla být dokončena před konáním vladivostockého summitu zemí APEC roku 2012.  25. července 2008 se začalo výstavbou 250 m dlouhého tunelu zajišťujícího příjezd k mostu ze severovýchodu.  Stavba byla zakončena slavnostním otevřením 11. srpna 2012. Plánovaný rozpočet byl nakonec překročen pouze o 889 milionů rublů.

Název.

Po celou dobu projektování a výstavby neměl most žádný oficiální název. Radnice proto vyzvala obyvatele města, aby zasílali své návrhy na pojmenování novostavby (a současně též mostu na Ruský ostrov). Shromáždilo se okolo 350 návrhů, z nichž radnice vybrala 30, o kterých nechala hlasovat v internetové anketě. V té zvítězil návrh na nazvání "most Zlatý roh" podle zátoky, kterou most překlenul. Vladivostocká místopisná komise však nakonec rozhodla o oficiálním nazvání "Zlatý most", mj. také proto, že obyvatelé města již sami začali používat tuto zkrácenou variantu vítězného návrhu.

Doprava.

Od roku 2015 je na most zakázán vstup chodců. Obyvatelé proti tomu často protestují.

Zlatý most (rusky "Золотой мост") je dopravní stavba překlenující záliv Zlatý roh ve Vladivostoku. Postaven byl spolu s Ruským mostem v rámci přípravy města na konání summitu APEC. Otevřen byl 11. srpna 2012. Se svou výškou 226 metrů patří k nejvyšším mostům světa.

Le pont de la Corne d'Or (en, "most Zolotoï Rog") ou pont Zolotoï (en, "Zolotoï most") est un pont à haubans de la ville de Vladivostok, dans le kraï du Primorie, en Russie. Il franchit la baie Zolotoï Rog ou « Corne d'Or », et relie le centre-ville au quartier de Tchourkina.


Definice.

'Patafyziku se pokusilo vymezit již přes sto různých definic. Některé z nich jsou uvedené níže.

Etymologie.

Slovo 'patafyzika je složenina pocházející z řeckého ("tà epì tà metàphusiká"); což v doslovném překladu znamená „to, co je nad metafyzikou”. Jarry se při vytváření názvu pro svou koncepci nechal šibalsky inspirovat Aristotelovou "Metafyzikou", odvozená od "" ("ta meta ta physika").  Jarry dále závazně ustanovil začáteční apostrof jako jediný správný zápis názvu 'patafyzika, aby „se vyhnul prostoduché slovní hříčce” (slova "patafyzik", "patavědec" a adjektivum "patafyzický" již ale apostrof neobsahují). Výraz "patafyzika" (bez apostrofu) je totiž paronymum "metafyziky" a v mluvené francouzštině vytváří slovní hru — jelikož apostrof neovlivňuje výslovnost "patafyziky", čtenář díky tomuto důmyslnému zápisu rozpozná správný význam ve smyslu Jarryho vědy, zatímco posluchači se nabízí několik variant dalších významů. Mezi tyto hravé významy patří "patte à physique" („fyzikální pracka”), jak uvádí Jarryho následovatelé Keith Beaumont a Roger Shattuck, "pas ta physique" („nikoli tvá fyzika”), a "pâte à physique" („fyzikální těsto”).

Historie.

První zmínka o 'patafyzice se objevuje v tištěné verzi Jarryho dramatu "Guignol", která 28, dubna roku 1893 vyšla v časopise "L'Écho de Paris littéraire illustré", původ pojmu se nicméně tehdy odvozoval od stejných školních vtípků z Jarryho "lycée" v Rennes, které ho vedly k napsání hry Král Ubu. Jarry duchovní otcovství této „vědy” přisoudil Ibikratovi a Sofrotatovi Arménskému.

Kolegium 'patafyziky.

"Kolegium 'patafyziky", které bylo založeno roku 1948 v Paříži, je „společnost věnující se erudovanému a neužitečnému výzkumu”. (V anglické definici je použito slovo "inutilious", které je synonymní k "useless" — neužitečný, zbytečný.) Heslo Kolegia zní („Znovu povstanu, stejný, ale jiný”) a až donedávna byl jeho vicekurátorem je Její Magnificence Lutembi – krokodýl. V roce 2014 byla ale zvolena nová vicekurátorka Tanya Peixoto, členka Londýnského ústavu 'patafyziky a majitelka obchodu Bookartbookshop. Funkci stálého předsedy Kolegia zastává fiktivní dr. Faustroll ("Neodvolatelný kurátor"), jehož pravou rukou je stejnou měrou fiktivní Bosse-de-Nage ("Starosta" — "český výraz byl zřejmě použit pro vyvolání exoticity a jisté obskurnosti, pozn. překl."). Vicekurátor je v hierarchii kolegia považovaný za „přední a nejvýše postavenou živoucí entitu”. Mezi publikace Kolegia, obecně nazývané ("zelené svíce"), patří "Cahiers" (periodika), "Dossiers" (spisy) a "Subsidia Pataphysica" (patafyzické přípsěvky). V období tzv. zatemnění bylo nicméně mezi roky 1975 a 2000 Kolegium v publikační činnosti neaktivní. Významnými členy Kolegia jsou Noël Arnaud, Luc Étienne, Latis, François Le Lionnais, Jean Lescure, Raymond Queneau, Boris Vian, Eugène Ionesco, Jacques Carelman, Joan Miró, Man Ray, Max Ernst, Julien Torma, Roger Shattuck, Groucho, Chico and Harpo Marx, Baron Jean Mollet, Philippe de Chérisey, Irénée Louis Sandomir, Opach a Marcel Duchamp. Umělecká skupina Oulipo vznikla jako podvýbor Kolegia.

Odnože Kolegia 'patafyziky.

Ačkoli byla centrem patafyzického dění vždy Francie, věda si své stoupence získala i v dalších zemích po celém světě. V roce 1966 byl tím pádem Juan Esteban Fassio pověřen, aby vytvořil mapu "Kolegia 'patafyziky" a jeho institutů v zahraničí. V 50. letech 20. století se prvními zahraničními městy s patafyzickými instituty stalo v západní Hemisféře Buenos Aires a v Evropě Milán. K nim se v průběhu šedesátých let v Evropě přidalo mnoho dalších, včetně Londýnu, Edinburghu, Budapešti a Lutych. Přestože v sedmdesátých letech došlo v Kolegiu k období "zatemnění", rozvoj 'patafyziky v zemích jako Německo, Švédsko, Švýcarsko, Kanada, Nizozemsko a mnoha dalších ukázal, že proces internacionalizace je nezvratný. Během éry komunismu se v tehdejším Československu dokonce malá skupina českých patafyziků rozhodla vydávat časopis s názvem "PAKO" ("Patafyzické kolegium") jelikož hry Alfreda Jarryho výrazně ovlivňovaly tehdejší filozofickou inteligenci undergroundu. V květnu roku 2013 byl slavnostně otevřen institut 'patafyziky v hlavním městě Litvy Vilniusu s názvem "Patafizikos instituto atidarymas Vilniuje".

Londýnský institut 'patafyziky.

Londýnský institut 'patafyziky (The London Institute of 'Pataphysics) vznikl v září roku 2000 za účelem propagování 'patafyziky v anglicky mluvícím světě. Institut je publikačně činný, vydává své periodikum a skládá se ze šesti oddělení: Institut také spravuje patafyzické muzeum a archiv, v roce 2002 zaštiťoval výstavu " obrazů a soch Anthonyho Hancocka".

Musée Patamécanique.

Musée Patamécanique je soukromé muzeum, které bylo v roce 2006 zřízeno ve městě Bristol v USA, a je prezentováno jako hybrid mezi automatickým divadlem a přehlídkou kuriozit, mezi které patří i vynálezy inspirované patamechanikou, konstrukčním sesterským oborem 'patafyzice. Do jeho interiérů se veřejnost nicméně může dostat pouze zřídka, a to po předchozí domluvě, jinak se muzeum otevírá přátelům nebo kolegům majitele. Příklady vystavovaných exponátů jsou například animatronický model zpívajících Chipmunků, Stroj času (podle provozovatelů muzea se jedná o největší Fenakistoskop na světě), čichové hodiny, lustr se zabudovanými zpívajícími skřivánky, Odzažívač (přístroj, který údajně dokáže znovu vytvořit již strávené jídlo), Zvětšovač arašídů, Orákulum syzygie, Houslucho (zhruba 60 cm dlouhé holografické ucho hrající na housle) nebo přístroj pro záznam snů čmeláků.

Patafyzikální kalendář.

Patafyzikální kalendář je variace gregoriánského kalendáře, kterou vytvořilo "Kolegium 'patafyziky" v roce 1949. Začátek patafyzikální éry (E.P.) byl stanoven na Jarryho narozeniny 8. září 1873. Při převádění dat z patafyzikálního systému do gregoriánského kalendáře norma určuje psát dodatek (vulg.), který značí "vulgate" (zjednodušeně).  Týden začíná v neděli, na níž připadá každý 1., 8., 15. a 22. den v měsíci, zatímco 13. den v měsíci je vždy pátek (viz Pátek třináctého). Každému dni je také přiřazený speciální název nebo světec. Například 27 Haha (1. listopad vulg.) se nazývá Zatemnění Alfreda Jarryho (), 14 Sable (14. prosinec vulg.) je zasvěcený Donu Quichotovi ().  Rok se skládá z 13 měsíců, z nichž každý má 29 dní. 29. den každého měsíce je ovšem imaginární vyjma dvou případů:  Tabulka níže uvádí jména a pořadí měsíců v patafyzikálním roce, společně s jejich datací v gregoriánském kalendáři a přibližným překladem nebo vysvětlením významu od Andrewa Hugilla.  Například:

Vliv 'patafyziky.

V 60. letech 20. století se 'patafyzika jako konceptuální prvek promítala do různorodých forem krásného umění, zejména v pop artu a populární kultuře. Díla následující patafyzikální tradici se většinou zaměřují na samotný proces jejich tvorby, ve kterém jsou často klíčovými faktory prvek náhody a nahodilá rozhodnutí. Tuto charakteristiku například vykazují některé obrazy původem francouzského malíře Marcela Duchampa nebo skladby amerického skladatele Johna Cage. Zhruba v této době se také Asger Jorn, patafyzik a člen Situacionistické internacionály, o 'patafyzice vyjádřil jako o novém náboženském proudu.Dále umělci a konstruktéři Rube Goldberg a Heath Robinson vymýšleli různé komplikované přístroje očividně ovlivněné myšlenkou 'patafyziky.

Patafora.

"Patafora" (, ) je termín, který po vzoru Jarryho „patafyzikálních věd” ustanovil americký spisovatel a hudebník Pablo Lopez pro nezvykle rozšířenou metaforu. Po způsobu Jarryho definice 'patafyziky („['Patafyzika] zkoumá prostor natolik vzdálený metafyzice, jako je pole metafyziky vzdálené fyzice.”), se patafora snaží vytvořit obrazný prostředek tak vzdálený od metafory, jako je metafora vzdálená od neobrazného jazyka. Zatímco metafora je druh přirovnání reálného objektu nebo události ke zdánlivě nesouvisející entitě za účelem zdůraznění jejich vzájemných podobností, patafora jako základní úroveň svého přirovnání používá právě tuto nově vytvořenou „metaforickou realitu”. Patafora tvoří nadstavbu k pouhému ozdobení původní myšlenky, usiluje o vytvoření a popsání zcela nového, odlišného světa, ve kterém uzpůsobená forma původní myšlenky začne žít vlastním životem.  Stejně jako samotná 'patafyzika, patafora popisuje dvě úrovně osvobození se od reality (namísto pouze jedné úrovně, kterou využívá metafora a metafyzika). Patafora může také sloužit jako nástroj kritiky, jelikož umožňuje utvářet systémy „domněnek založených na domněnkách”, například systémy přesvědčení nebo rétorické útoky. Příklad patafory je uveden níže:  Neobrazný jazyk Metafora Patafora  Patafora tedy vytvořila svět, ve kterém šachovnice z metafory skutečně existuje, a dvě nové postavy, které v tomto světě žijí, čímž zcela opouští původní kontext.  Patafora se vyskytuje v reklamách či ve spekulativních počítačových aplikacích, umožňuje řešit vysoce imaginativní problémy a objevuje se dokonce v politice na mezinárodní úrovni. Pataforu hojně používá také divadlo The Firesign Theatre (komediální divadelní těleso, jehož humor se často zakládá na pataforách). Existuje hudební skupina Pataphor, stejně jako interaktivní fikce s názvem „PataNoir” — založená na pataforách — která je zanesena v Databázi interaktivní fikce.  Patafory také často souvisí s výstavami umění, například v roce 2010 na výstavě Tary Strickstein s názvem „Pataphor” v rámci Next Art Fair/Art Chicago.  Pataforické umění shrnuje kniha nizozemského umělce Hidde van Schie s příhodným názvem "Pataphor".  Je vhodné si povšimnout, že patafora není standardní rozšířená metafora, ale spíše série metafor vystavěných na původní metafoře, čímž zastírá její původ a nedochází k pouhému opakování stejné analogie jiným způsobem.

'Patafyzika () je absurdistická, pseudovědecká a literární koncepce, jejíž podstata se vzpírá přímočaré definici. Tuto koncepci vytvořil francouzský spisovatel a literární experimentátor Alfred Jarry (1873–1907). Jedním z možných pokusů o přiblížení jejího významu je vyjádření, že ‘patafyzika je odvětví filosofie a/nebo vědy, které se věnuje analýze imaginárních jevů vymykajících se fyzice i metafyzice. Jinými slovy, jedná se o vědu zabývající se imaginárními řešeními. Koncepce patafyziky je více rozepsaná ve fiktivní knize „Podivuhodné postřehy & názory doktora Faustrolla“, kterou Jarry s nádechem potutelné mystifikace napsal jako parodii na vědecké texty a v níž si účelně pohrává s tradičními pojetími a interpretacemi reality. Jiná definice ‘patafyziku popisuje jako ideu, podle níž „je díky průzračnému vidění propůjčenému poezii, vědou nebo láskou možné nahlédnout hypotetickou nebo imaginární podstatu věcí a reálně ji přijmout do svého života.“ Jarry za účelem definování 'patafyziky uvádí mnoho příkladů a tvrzení, mezi něž se řadí například vysvětlení, že se jedná o „vědu imaginárních řešení, která symbolicky přisuzuje imanentně virtuální vlastnosti objektů jejich základní podstatě.“

La ’Pataphysique apparaît dans "Gestes et opinions du docteur Faustroll, pataphysicien", livre écrit par Alfred Jarry en 1897-1898. Elle est alors définie comme la.


Začátek kariéry.

Stede Bonnet se narodil v roce 1688 na faře St. Michael na Barbadosu v prosperující plantážnické rodině. Ze začátku byl váženým pěstitelem cukrové třtiny, důstojník (major) koloniální domobrany a gentleman, ale prodělal krizi středního věku, která skončila nápadem, že se stane pirátem. Za vlastní úspory si v březnu 1717 koupil loď s deseti děly a pojmenoval jí Revenge (odplata) a najal posádku o sedmdesáti mužích. Prvního dne začal jako blázen vyplácet svým mužům mzdy místo principu “není lupu, není kupu” Při první plavbě plavbě si nevedl zrovna špatně, plul ze zálivu Chesapeake Bay do Londýna, obsadil hned 5 lodí a potom zakotvil v bývalém útočišti Kidda na ostrovech Ginger ́s Islands Potom cestou na jih zajal další 2 lodě nedaleko Charlestonu v Jižní Karolíně.

Spolupráce s Černovousem.

Cestou na Bahamy Bonneta napadla španělská válečná loď a zle mu poničila loď, on sám byl těžce zraněn a polovina posádky pobita. Takto poškozená se Revenge dostala do New Providence, za zásoby potravin, opravy, a posily zaplatil Bonnet tím, že nechal velet Černovouse. Pod jeho velením Revenge přepadala obchodní břehy Virginie a Delaware, za říjen zabrala více jak jedenáct lodí. Bonnet však nic nedělal, jen se procházel po palubě a četl knihy ze své zásoby. Poté plula Revenge do New Providence a odtamtud na malé Antily jako doprovod Hornigoldovy lodě Ranger. Řetěz ostrovů malých Antil dával pirátům možnost snadno se zmocnit manévrujících obchodních lodí. Zde piráti zajali velikou francouzskou obchodní loď Concorde s nákladem afrického zboží včetně zlata a drahého kamení. Po rozdělení kořisti dal Hornigold loď Černovousovi a odjel do New Providence, aby využil královskou amnestii. Černovous se tak mohl vzdát Revenge a vrátit ji Bonnetovi. Černovous a Bonnet zůstali u Leewardských ostrovů. Na Barbadosu se mezitím zdržovala loď HMS Scarborough se třiceti děly, která dostala rozkaz piráty stíhat. Bylo jen štěstí že Scarborough nepotkal loď Concorde, na které bylo dvě stě padesát mužů a třicet šest děl a byla přejmenována na Pomsta královny Anny (Queen Anne's Revenge) jako veřejná urážka krále Jiřího I. V březnu 1718 plul Černovous na ostrovy Turneffe Islands a čekal na Bonneta. Ten cestou napadl velikou obchodní loď z Bostonu, ale zjistil až příliš pozdě, že Protestant Caesar se svými šestadvaceti děly je moc velké sousto pro jeho desetidělovou šalupu. Po tříhodinovém boji byl nucen se vzdát. Když se pak v dubnu téhož roku sešel s Černovousem, požadovala Bonnetova posádka nového velitele. Černovous to vyřešil tak, že pozval Bonneta na svou (lepší) loď a kapitánem Revenge jmenoval Richardse. Teď se Černovous vydal na lov do Honduraského zálivu. Hned první lodí, kterou přepadli byl Protestant Caesar, který zrovna nakládal kampeškové dřevo. Když si posádka Protestant Caesar uvědomila, že ve flotile je Revenge, prchla do honduraských lesů, piráti loď vyplenili a poté zapálili. Tím se zařekli, že zničí všechny lodě Nové Anglie odplatou ze oběšení tří pirátů v Bostonu. Poté se objevili u břehů Charlestonu v Jižní Karolíně, kde vyplenili pět lodí s nákladem zhruba za 1500 liber a zajali několik rukojmí. Za ty požadovali jen bedýnku léků, ale Charleston se vzepřel. A tak se všech osm pirátských lodí rozhodlo srovnat jeden z nejvíce prosperujících přístavů Ameriky se zemí. Těsně než piráti začali střílet zpozorovali, jak k nim vesluje člun s bednou vzácných léků. Tato katastrofa podnítila kolonie, aby uvažovali o společné obraně. Potom se celá Černovousova flotila pokusila dostat přes ostrůvky Outer Banks u pobřeží Severní Karolíny, kde jim na mělčině uvízly dvě velké lodě. Černovous byl znovu nucen vrátit Revenge Bonnetovi.

Omilostnění.

Ten nechal Revenge v přístavu Beaufortu a jel rovnou do Bath v Severní Karolíně, aby využil královskou amnestii z roku 1717. Kde ho amnestie zbavila všech loupeží a vražd, které spáchal na moři do 5. ledna 1718 a ještě k tomu si mohl nechat všechen lup, protože jeho majitelé neuplatnili svůj zákonný nárok. Když se ale vrátil ke své lodi, našel ji vyloupenou, bez jídla a bohatství. Černovous už byl už na cestě k Outer Bank. Bonnet ho stíhal pln touhy po pomstě, ale dorazil pozdě. Černovous se usídlil v Bath. Mezitím Bonnet vybudoval svou posádku z mužů, které Černovous vysadil na opuštěném místě kousek od Beaufortovy úžiny. Také Revenge přejmenoval na Royal James. Teď se Bonnet snažil plnit svoji přísahu, kterou složil při svém omilostnění, ale i tak přepadával menší plavidla. Některá z nich si nechal a poté vyplul k Severní Karolíně, aby lodě vybavil a schoval se před hurikány. Když piráti dorazili k Mysu hrůzy uspořádal Bonnet velkou hostinu, při které vypili neuvěřitelných 1800 galonů rumu.

Poslední boj.

Mezitím Charleston vyslal proti jinému pirátu Charlesi Vanovi sto třicet mužů na dvou šalupách, kterým velel velitel námořní pěchoty William Rhett. Ten také zahnal Vana na útěk, ale spatřil Bonnetovu skupinu a tak jeho lodě Henry (osm děl a sedmdesát mužů) a Nymph (osm děl a šedesát mužů) zamířily do řeky u Mysu hrůzy a chtěli Bonneta napadnout ráno příštího dne. Ale ráno to byl Rhett, kdo byl přepaden. Když se jeho lodě pustily nahoru proti proudu, řítila se proti nim Royal James s deseti děly a rudou vlajkou. To, co se stalo potom, nebylo úplně plánované, všechny tři lodě totiž uvízly na mělčině, Rhett a Bonnet vedle sebe. Rhett měl horší pozici než Bonnet. Royal James byla od lodi Henry odkloněná a její děla nebyla k použití, ale šalupa Henry byla k pirátské lodi přikloněna a proto byli muži z Henry vystaveni palbě z ručních zbraní. I přesto, že se schovávali, kde mohli, jejich ztráty rostly. Tato bitva trvala pět hodin, než příliv vysvobodil šalupu Henry, která po pár opravách a nabití děl zamířila na Royal James. To ale už piráti pobili dvanáct a zranili osmnáct nepřátel a ztratili pouze jednoho muže. Když ale viděli, že nepřítel je v přesile a oni nemohou z místa, rozkázal Bonnet vyhodit loď do povětří. Muži protestovali a Rhett slíbil, že se přimluví za jejich omilostnění a tak se vzdali.

Poslední chvilky života.

3. října předal Rhett šestatřicet zajatců charlestonskému náčelníku lodní policie. Čtyři dny před zahájením soudního procesu však Bonnet s navigačním důstojníkem Davidem Herriotem utekli. Utekli na hustě porostlý Sullivanův ostrov, kde se schovávali pod ochranou místní komunity indiánů a uprchlých otroků. Okamžitě na ně byla vypsána odměna 700 liber. Rhettovi ale trvalo čtrnáct dní než je zahnal do úzkých následovala přestřelka, při které byl Herriot zabit a Bonnet znovu zatčen. 28. října až 5. listopadu byli soudním dvorem soudce Nicolase Trotta za obsazení šalup Francis a Forune skoro všichni Bonnetovi muži až na čtyři shledáni vinnými a odsouzeni k trestu smrti oběšením. Proces s Bonnetem samotným se konal až 10. listopadu. Byl také odsouzen k trestu smrti. 8. listopadu bylo všech čtyřiatřicet mužů popraveno v White Pointu nedaleko Charlestonu. Bonnet sám byl popraven až 10. prosince díky přátelům tedy přežil svojí posádku o celý měsíc.

Stede Bonnet (1688 Barbados – 10. prosince 1718) působil v čase zlaté éry pirátství na začátku 18. století v Karibiku.

Major Stede Bonnet (1688–1718) était un pirate surnommé « le gentleman pirate ». C'était un militaire à la retraite, un homme respectable qui possédait une plantation à la Barbade. Pour échapper à une femme acariâtre, il décide d'entrer en piraterie. Il achète comptant son premier navire, qu'il baptise "Revenge", et recrute un équipage de soixante-dix hommes.


Život.

Předpokládá se, že byl příbuzným Hanse Hubera (zmíněn r. 1491) z Feldkirchu a vyučil se v rodinné dílně. O jeho mládí není dostatek informací a datum narození bylo určeno přibližně na základě díla z let 1510-1515, které prokazuje, že už byl zkušeným malířem. Jako putující tovaryš patrně navštívil severní Itálii (1508-9) a obeznámil se zde s díly italské renesance (Andrea Mantegna, Giovanni Bellini) a také horní Porýní, kde poznal práce Albrechta Dürera a Lucase Cranacha. V Huberových kresbách jsou zachyceny krajiny ze Salzkammergut, Wolfgangsee, Lince a Vídně které dokládají jeho pobyty. V Salzburgu byl patrně tovaryšem v dílně Jörga Kölderera. a kolem roku 1510 se seznámil s Albrechtem Altdorferem.  Roku 1510 se usadil v Pasově a od roku 1517 byl dvorním malířem administrátora pasovské diecéze, vévody Ernesta Bavorského (1500-1560) z rodu Wittelsbachů. Roku 1529 ho požádal hrabě Niklas II. von Salm, aby renesančně přestavěl jeho zámek v Neuburg am Inn. Byl odměněn penzí a hrabě mu daroval letní sídlo v Neufils. Roku 1540 se Huber stal dvorním malířem pasovského biskupa hraběte Wolfganga von Salm a roku 1541 byl jmenován městským architektem. Řídil větší dílnu a jeho žáky byli, kromě jiných, Melchior Feselen (c. 1495 - 1538), Hanns Lautensack a Abraham Schöpfer.  Wolf Huber zemřel v Pasově roku 1553 a byl pohřben v kostele Svatého Ducha.

Dílo.

Huberovým raným dílem je křídlový oltář sv. Anny pro jeho rodné město Feldkirch. Z italského renesančního umění převzal teoretické zákonitosti perspektivy a jako malíř proslul svými obrazy architektur, interiérů a zejména kresbami a akvarely dokonale komponovaných krajinných scenérií. Po roce 1520 obohatil portrétní umění vlastními inovacemi v charakterizaci tváří. Jeho portrét Jacoba Zieglera von Landau je považován za mistrovské dílo, které překonává ostatní malíře dunajské školy a vyrovná se portrétům Albrechta Dürera.  Během cesty podél Dunaje z Passau do Vídně (1529) zaznamenal tamní krajiny v sérii poetických a expresivních kreseb. Za svého života vytvořil pouze 13 dřevořezů s figurami na krajinném pozadí a množstvím drobných detailů, které nedovolovaly zhotovit větší množství tisků. Jeho grafické listy jsou proto velmi vzácné.

Odkazy.

Reference.

"Článek byl přeložen z anglické, polské, francouzské a německé Wikipedie za použití údajů z NDB a externích odkazů."

Wolf (Wolfgang) Huber (* kolem 1485, Feldkirch, Vorarlberg - 3. června 1553, Pasov) byl německo-rakouský malíř, dřevorytec a renesanční stavitel. Vedle Albrechta Altdorfera je považován za nejvýznamnějšího mistra Podunajské školy.

Wolf Huber (né v. 1485 et mort le à Passau) était un peintre autrichien, dessinateur et graveur sur bois, qui, après Albrecht Altdorfer, fut le plus important membre de l'école du Danube.


Základní podstata.

Skupina hráčů sedí na zemi v kruhu, čelem dovnitř kruhu a má zavřené oči, zatímco další hráč (pešek) obchází kruh, odříkává rozpočítadlo a až skončí, klepne posledního hráče v kruhu po zádech. Ten hráč musí vstát a chytit peška. Pešek se snaží utéct a posadit se na místo, kde seděl klepnutý hráč. Pokud se to peškovi podaří, klepnutý hráč se stává novým peškem. Pokud ne, pešek pokračuje ve své původní roli.  Možná je také varianta, kdy hráči v kruhu odříkávají: „Chodí Pešek okolo, nedívej se na něho. Kdo se na něj koukne, toho Pešek bouchne. Ať je to ten, nebo ten, praští ho Pešek koštětem,“ a v průběhu toho pešek někoho dle vlastního výběru klepne.  V anglickém prostředí se hra jmenuje Duck duck goose, pešek se nazývá „to“ a hráči jsou „kachny“, bouchnutý hráč je „husa“, případně (v Minnesotě) „šedá kachna“. „To“ obchází kruh, bouchne každého, a sám si zvolí, koho nazve kachnou a koho husou. Hráči nemají zavřené oči.

Alternativní verze (v anglickém prostředí).

Sedmikráska v dolíku.

Verze, která je popsána v knize "Entertaining Made Easy" z roku 1919 od Emily Rose Burtové, začíná tak, že děti stojí v kruhu a drží se za ruce, zatímco je obchází trhač květin, který odříkává říkanku „Daisy in the dell, I don't pick you... I do pick you.“

Kachna, kachna, šedá kachna.

„Kachna, kachna, šedá kachna“, je variace, kterou hrají v Minnesotě. Hra se liší tím, že obcházející hráč klepe hráče po hlavě a nazývá je kachnami různých barev (např. modrá kachna, červená kachna, růžová kachna atd., nebo (obvykleji) prostě jen kachna) a najednou někoho nazve „šedá kachna“, nikoli „husa“. V některých oblastních variantách může obcházející hráč měnit směr obchůzky.

Vroteier.

Podobná afrikánská hra se jmenuje „vroteier“, což znamená zkažené vejce. Namísto říkanek a klepání nebo ukazování se používá nějaký token (většinou kapesník), který obcházející hráč upustí vně kruhu na zemi sedících hráčů. Hráči se nesmějí dívat za sebe, smějí ale šátrat rukama. Když sedící hráč zjistí, že za ním leží token, vyskočí a honí obcházejícího hráče. Pokud je obcházející hráč chycen, musí si sednout doprostřed kruhu a bude zkažené vejce (vroteier) a hráč který ho chytil je nový obcházející hráč. Pokud obcházející hráč oběhl celý kruh a podařilo se mu obsadit místo, které uvolnil honicí hráč, sedne si a honicí hráč bude v dalším kole obcházet. Pokud si hráč, za kterým je token, tokenu nevšimne, a obcházející hráč obejde celé kolo, musí si sedící hráč sednout doprostřed a stane se zkaženým vejcem. Obcházející hráč sebere token a pokračuje v obcházení. Hra pokračuje dokud nezbude jen jeden hráč, který není zkažené vejce, nebo (což je častější) se hráči uprostřed kruhu nezačnou nudit a dožadovat se nové hry.

Chodí pešek okolo je stará dětská hra, kterou se děti většinou naučí v předškolním věku v mateřské školce. Hru mohou hrát i žáci prvního stupně základních škol. Podstatou hry je obcházet kruh usazených hráčů, klepaje každému na hlavu nebo záda, dokud není jeden z nich vybrán, a ten musí vstát a chytit obcházejícího hráče, jinak se sám stává obcházejícím hráčem.

Le jeu du mouchoir, ou jeu de la chandelle, est un jeu traditionnel pour enfants. Il existe des variantes dans les pays francophones, comme la clé de Saint Georges (ou le renard qui passe) ou le jeu du facteur, et ailleurs dans le monde.


Historie.

Od založení do 18. století.

První zmínka pochází z roku 1539 ze soupisu sídel daňové správy sídlící v nedalekém Insterburgu (dnešní Čerňachovsk). Vesnice byla založená na místě bývalé pevnosti kmene Prusů. Samotný německý název "Dargekeyem" pochází z pruských slov "dargis" a "caymis" či "kaims" znamenající v češtině doslova vlhká vesnice. Roku 1615 získává osada práva na vlastní pohostinství, 1646 je postaven kostel a 1706 je založena církevní škola. Velkou ránou do vývoje města byla morová epidemie, které podlehlo na 60% tehdejších obyvatel. Městská práva získala osada dekretem pruského krále Fridricha Viléma v roce 1725. Stejný vladař nabídl v roce 1731 rakouským protestantům vyhnaným ze Salcburského arcibiskupství, aby se usadili ve Východním Prusku (salcburští exulanti). Do oblasti se jich tehdy vydalo na 17 000. Počet obyvatel tak následně stoupl na 1 000. V roce 1732 vznikl v městě významný hřebčín zvaný "Trakehnen". Negativně se podepsala na městu Sedmiletá válka (1756–1763), kdy ruská vojska město vyplenila. Po válce byla zprovozněna v roce 1769 továrna na textil, v roce 1778 byla postavena nová budova radnice a v roce 1785 zprovozněny koželužny.

Období 19. století.

Za Napoleonských válek nejprve v roce 1807 navštívili město ruský car Alexander I. a pruský král Fridrich Vilém III., následně v roce 1812 francouzští generálové Davout a Ney. Město bylo během války výrazně poškozeno. Po pruské administrativní reformě z roku 1815 se stal Darkehmen okresním městem. V roce 1842 došlo k rekonstrukci kostela a v roce 1854 začaly vycházet místní noviny. Železniční trať Insterburg – Goldap – Lyck byla postavena 1878, ale ležela 3 km daleko od města. Město tak bylo napojeno na železniční trať (železnice Gumbinnen – Angerburg) až v roce 1913. Vodní elektrárna na řece Angrapa byla postavena v roce 1880 a po několika renovacích (poslední v roce 2000) funguje dodnes. Elektřina byla připojena do města 1886 a v Darkehmenu bylo zavedeno veřejné osvětlení jako u prvního města ve Východním Prusku. Budova poštovního úřadu a telegrafní ústředny byly dokončeny v roce 1897.

Mezi lety 1914 - 1945.

Během první světové války muselo být město evakuováno před postupující ruskou armádou. Na konci srpna roku 1914 ho Rusové dobyli a zřídili zde polní nemocnici. Však 11. září 1914 bylo po protiofenzivě opět pod německou kontrolou. Ruská ofenzíva z přelomu let 1914/1915 zasáhla město plnou silou. V listopadu 1914 dobyli město Rusové a Němci je vytlačili až v únoru 1915 po dlouhém ostřelování. Na 90% budov v Darkehmenu bylo zničeno. Nová výstavba města byla dokončena v roce 1922. V roce 1933 navštívil město německý prezident Hindenburg. Po nástupu nacismu v Německu k moci začalo oficiální místům vadit pojmenování města, které pochází z pruštiny. Darkehmen se tak v roce 1938 přejmenoval na Angerapp podle řeky, která městem protéká (německy Angerapp, polsky Węgorapa). Na konci druhé světové války začala operace Hanibal, která měla za cíl evakuovat většinu německého obyvatelstva z Východního Pruska před postupující Rudou armádou. Většina německého obyvatelstva tak opustila město před příchodem Sovětů. Rudá armáda vstoupila do města 22. ledna 1945. Do prosince 1945 bylo pod kontrolou polské správy.

Pod sovětskou a ruskou správou.

Po válce město připadlo SSSR a stalo se součástí Kaliningradské oblasti. V roce 1946 byl Angerapp přejmenován na Ozjorsk. Ruské slovo "озеро" znamená v češtině jezero. Zbylé německé obyvatelstvo bylo odsunuto do sovětské okupační zóny Německa a do města během let 1946 - 1947 se nastěhovali Rusové především z měst Novgorod, Pskov a Brjansk. Železnice poničená za války již nebyla obnovena. Po rozpadu SSSR zůstalo město součástí Ruska jako součást Kaliningradské oblasti, ruské exklávy. Místní ekonomika začala výrazně trpět izolací od zbytku Ruska a problémy narostly se vstupem sousedního Polska a Litvy do EU v roce 2004. Od roku 2000 počet obyvatel města neustále klesá. Ze zajímavostí se ve městě nachází původní budova pošty, která stále slouží svému účelu, ruiny evangelického kostela a socha Lenina na náměstí.

Obyvatelstvo.

Etnické složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Ozjorsk (), do roku 1938 Darkehmen (, ) a v letech 1938–1946 Angerapp je město na jihu Kaliningradské oblasti (dříve Východní Prusko), exklávě Ruské federace, poblíž hranice s Polskem. V roce 2010 mělo městečko 4 740 obyvatel.

Oziorsk ou Ozersk (en ; en puis ; en ; en ) est une ville de l'oblast de Kaliningrad, en Russie, et le centre administratif du raïon Oziorski. Sa population s'élevait à habitants en 2013.


Přípravná část.

Přípravy na Velké jubileum začaly, když papež Jan Pavel II. vydal 10. listopadu 1994 svůj apoštolský list "Tertio Millennio adveniente" ("Přiblížílo se třetí tisíciletí").  V listu vyzval církev ke tříletému období intenzivních příprav na oslavu třetího křesťanského tisíciletí.  Každý rok byl navíc doprovázen zvláštní modlitbou k Panně Marii.  Formální svolání Svatého roku 2000 se uskutečnilo skrze papežskou bulu "Incarnationis mysterium" ("Tajemství vtělení") z 29. listopadu 1998.  V bude papež naznačuje svůj úmysl, který měl již na začátku svého pontifikátu, dovést církev do Velkého jubilea 2000. Vysvětluje, že jubileum je šancí otevřít nové obzory pro hlásání Božího slova. Nicméně ho chápe také jako čas pokání, jak pro jednotlivce, tak i pro celou církev. Navíc trvá na ekumenickém charakteru jubilea, který zahrnuje nejen katolíky, ale i všechny křesťany a celý svět.  Různé římské kostely a baziliky využily přípravy na jubilejní výročí k provedení dlouhodobých a nutných opravy. Také fasáda svatopetrské baziliky se na několik měsíců ocitla pod lešením a došlo k opatrnému odstranění nečistot, které vznikly v průběhu staletí. Svatý stolec objednal konstrukci masivního krytého parkoviště pod kopcem Gianicolo, s cílem zajistit místo pro všechny autobusy poutníků. Úprava parkoviště byla zablokována na určitý čas objevem mozaik, datovaných do císařského období, které se nacházely pod Gianicolem. Tyto mozaiky byly z parkoviště přemístěny tak, aby mohlo být parkování v době Velkého jubilea umožněno.

Hymna.

Oficiální hymnu Velkého jubilea 2000 s názvem "Sláva tobě, Ježíši Kriste" ( "Gloria a te Cristo Gesù"), kterou složil Jean-Paul Lécot, nazpíval a poprvé na veřejnosti prezentoval Andrea Bocelli.

Logo.

Logo Jubilea bylo vybráno na základě veřejné soutěže, kterou v roce 1996 vyhrála Emanuela Rocchi (narozená v roce 1974 v Římě), v té době studentka umělecké školy "Arte della Medaglia" spadající pod "Istituto Poligrafico e Zecca dello Stato". Symbolizuje pět stylizovaných barevných holubic sloučených do jednoho celku (zastupujících pět světových kontinentů) položených na barevném kříži, světle modrý kruh pak zastupuje vesmír. Kolem znaku se nachází motto Jubilejního roku: "Christus heri, hodie, semper", které je doplněno nápisem "Iubilaeum AD 2000" ( "Jubileum Léta Páně 2000").

Jubilejní odpustky.

Po zveřejnění buly následoval dokument apoštolské penitenciárie, který stanovoval podmínky pro přejetí odpustků Velkého jubilea. Ve srovnání s předcházejícími Svatými roky byly podmínky pro získání odpustků zjednodušeny. Obvyklé podmínky jsou: Tyto obvyklé podmínky zůstaly beze změny, ale na rozdíl od předchozích výročí Svatých roků postačovala pouze návštěva jedné z bazilik za jeden den.

V Římě.

Odpustky mohly být získány v Římě při návštěvě jedné ze čtyř patriarchálních bazilik: Ke čtyřem patriarchálním bazilikám přibyla ještě možnost návštěvy: Během návštěvy se musel poutník účastnit slavení eucharistie nebo strávit alespoň půl hodiny při eucharistické adoraci.

Ve Svaté zemi.

Ve Svaté zemi mohl poutník získat odpustky když navštívil:

V jiných zemích.

Velké jubileum 2000 bylo slaveno ve všech diecézích po celém světě. Při návštěvě katedrály, nebo kostela či svatyně označené diecézním biskupem bylo možné získat také jubilejní odpustky. Klauzurovaní řeholní bratři a sestry mohli získat odpustky Velkého jubilea ve svých kaplích. A konečně bylo možné odpustky získat i prostřednictví osobních obětí nebo charitativní činností. Za osobní oběti se považovalo i přestat kouřit či nepít alkohol alespoň jeden den, nebo věnovat dar na pomoc chudým. Všechny tyto úkony však byly samozřejmě spojeny s předchozími podmínkami.

Průběh.

Velké jubileum charakterizováno tematickými oslavami každý týden během celého roku. V bazilice svatého Petra se konaly každý večer mše svaté k oslavě jubilea, často za účasti papeže. Téměř každou neděli probíhalo slavení některého sektoru společenského života s papežem.

Otevření.

Papež zahájil jubileum otevřením Svaté brány svatopetrské baziliky pár okamžiků před půlnoční mší 24. prosince 1999. Jinak jsou Svaté brány římských patriarchálních bazilik uzavřeny. U příležitosti Svatého roku papež otevírá Svatou bránu jako symbol otevření brány milosti. Poutníci mohou tyto milosti během Svatého roku získat, když projdou takovou Svatou bránou. Po většinu roku tak vznikají před Svatými branami dlouhé fronty poutníků.  Jan Pavel II. oproti předchozím Svatým rokům výrazně zjednodušil rituál otevření Svaté brány. Po sérii modliteb a církevních zpěvů se papež rukama opřel od dveře, které pak jeho asistenti rozevřeli dokořán. Papež pak poklekl na prahu baziliky a modlil se držíce v ruce svůj stříbrný papežský pontifikální kříž.  Svatou bránu v bazilice sv. Jana v Lateránu otevřel Jan Pavel II. následující den, a v Santa Maria Maggiore 1. ledna 2000.

Ekumenická bohoslužba v bazilice svatého Pavla za hradbami.

Čtvrtá Svatá brána, která je v bazilice sv. Pavla za hradbami, byla otevřena 18. ledna 2000, čímž byl slavnostně zahájen také Týden modliteb za jednotu křesťanů. Na oslavu otevření brány papež naplánoval ekumenickou službu, vyzval k účasti představitele všech křesťanských náboženství. Pozvání přijalo dvaadvacet předních zástupců křesťanských církví společně s reprezentanty Světové rady církví, což představuje dohromady 337 křesťanských denominací.  Otevření Svaté brány provedli, společně s papežem, metropolita Athanasius, zástupce Ekumenického patriarchy patriarchy a George Carey, arcibiskup z Canterbury. Všichni tři poklekli na práh baziliky a spojili se v modlitbě. Liturgie obsahovala jak biblická čtení, tak i čtení textů luteránského mučedníka Dietricha Bonhoeffera a ruského teologa Georgije Florovského.

Modlitba za odpuštění hříchů církve.

Jednou z nejslavnějších bohoslužeb Svatého roku byl „Den odpuštění“, který se konal 12. března 2000, první neděli postní. Zde papež prosil Boha za odpuštění hříchů spáchaných příslušníky církve, a zejména hříchy spáchané ve jménu církve.  Sedm vysokých představitelů papežské kurie přečetlo zvláštní modlitby za odpuštění ve specifických oblastech. První z nich, beninský kardinál Bernardin Gantin, děkan kolegia kardinálů, učinil obecné vyznání hříchů křesťanů v průběhu dějin. Kardinál Joseph Ratzinger, prefekt Kongregace pro nauku víry, vyzval k přiznání chyb při užívání „neevangelizačních metod“ ve službě víry, například při inkvizici. Kardinál Roger Etchegaray, prezident Ústřední komise pro Svaté roky, vybízel k vyznání hříchů, které způsobily rozdělení mezi křesťany; kardinál Edward Idris Cassidy, předseda Papežské rady pro jednotu křesťanů, uznal chyby spáchané proti „lidu Smlouvy“ – Židům; a japonský arcibiskup Stephen Fumio Hamao, předseda Papežské rady pro pastoraci migrantů a lidí mimo domov, zmínil hříchy spáchané proti lásce, míru, právům národů, respektování kultur a náboženství. Nigerijský kardinál Francis Arinze, předseda Papežské rady pro mezináboženský dialog, požádal o vyznání hříchů, které zraňují důstojnost ženy a jednotu lidstva. A konečně, vietnamský arcibiskup Phanxicô Xaviê Nguyễn Văn Thuận, předseda Papežské rady pro spravedlnost a mír, vyzval k vyznání hříchů v oblasti základních práv lidské osoby: zneužívání dětí, marginalizaci chudých, ničení nenarozených plodů v těle matky nebo jejich využití pro experimenty.  Toto "mea culpa" církve bylo široce aplaudováno, ale někteří členové katolické církve pocit, že zašlo příliš daleko, a že poškodilo její nauku, že církev je svatá. K tomu uvedl, při modlitbě Anděl Páně, na sklonku dne, že takový úkon byl nutný. „Svatý rok je doba očištění: Církev je svatá, protože Kristus je její hlava a snoubenec, Duch je její oživující duší, a Blahoslavená Panna a svatí jsou jejím nejautentičtějším výrazem. Nicméně, děti církve znají realitu hříchu jejíž stíny se v ní odrážejí a zatmavují její krásu. Z tohoto důvodu církev nepřestává prosit Boha o odpuštění za hříchy svých členů.“

Svatý rok 2000 nazývaný též Velké jubileum 2000 byl připraven apoštolským listem "Tertio millenio adveniente" Jana Pavla II. a znamenal oslavu vstupu do 21. století. Trval od Štědrého dne 24. prosince 1999 až do Epifanie 6. ledna 2001. Jeho motto bylo: "Kristus včera, dnes i na věky" ( "Christus heri, hodie, semper"). Stejně jako o předchozích Svatých rocích se jednalo o oslavu Božího milosrdenství a o odpuštění hříchů a trestů za hříchy. Hlavní inovací tohoto jubilejního roku bylo přidání některých speciálních výročních oslav pro určité skupiny osob, a že se Velké jubileum slavilo nejen v Římě, ale i ve "Svaté zemi" (v Izraeli) a jiných částech světa. Tato inovace, protože všichni mohli putovat do Říma, bývá nazývána "místními Svatými roky".

Le jubilé de l'an 2000 est un jubilé de l'Église catholique romaine célébré lors de l'« année sainte » 2000 et organisé pour célébrer le deux millième anniversaire de la naissance de Jésus.


Dějiny.

První písemná zmínka.

První písemná zmínka pochází z roku 1612. Chrám je upomínán v souvislosti s bitvou mezi ruskými vojenskými dobrovolnickými sbory a vojsky polsko-litevského krále Jana Karola Chodkiewicze. 24. dubna 1612 pod opevněným chrámem propukly boje mezi kozáky, bránicími pevnost, a pěchotou hejtmana Chodkiewicze. Polsko-litevská vojska pevnost krátce dobyla, ašak ruským dobrovolníkům pod vedením sv. Avraamije Palicyna se nakonec podařilo hejtmanova vojska vytlačit a chrám ubránit. Svědectví o bojích podává sám sv. Avraamij ve svých spisech.

Proměny chrámu.

První kamenný chrám na tomto místě je datován do roku 1657. V roce 1667 diakon Alexandr Stěpanovič Durov přestavěl chrám na tři přídělky – Proměnění páně, Znamení přesvaté Bohorodice a sv. Mikuláše.  Chrám byl přestavěn a znovu vysvěcen roku 1720, později, v letech 1756-1758 byl doplněn o refektář a zvonici. V roce 1762 získali věřící povolení k demolici většiny starého objektu. Na jeho místě stanul roku 1769 pětihlavý barokní chrám, jež byl vystavěn na náklady kupce K.M. Matvejeva. V této podobě se stavba zachovala dodnes. Autor nové budovy není znám, nejspíš ji postavil I. J. Jakovlev podle projektu Petra Antonia Treziniho. Dle rukopisu „Slovo o chrámu sv. Klementa v Zamoskořečí“ věnoval na výstavbu chrámu značnou sumu 70 000 rublů generál-polní maršál A. Bestužev, jehož sídlo se nacházelo nedaleko.  V své knize vzpomínek vyjadřuje básník 19. století, Apollon Grigorjev, obdiv nad tím, jak vévodil chrám zamoskvořeckému panoramatu v dobách jeho dětství:  „"Ovšem není to chrám sv. Praskověji, který ohromuje a svádí váše oči, když pomalu brázdíte pohledem moskevský obzor z jiho-východu na jih. Tím je chrám sv. Klementa, papeže římského. Před ním se zastvíte a procházejíc se po Pjatnické vás ohromí přísností a okázalostí svého stylu, dokonalou harmonií svých částí... Ten obzvláště vyniká mezi nepřeberným množstvím zdobených chrámů a zvonic, které již z dáli uchvacují svou originalitou a živopisností, a jimiž se vyznačuje jiho-východní část Zamoskvořečí"...”

Sovětská doba.

V roce 1929 byl chrám uzavřen a roku od roku 1934 byly jeho prostory využívány jako archiv Knihovny V.I.Lenina. Architektonické změny provedl roku 1932 architekt C.F. Kulagin.

Současnost.

V roce 2008 byla budova chrámu, jejíž exteriér i interiér zůstaly do jisté míry neporušeny, předána pravoslavné církvi. Knihy byly odvezeny. V průběhu několika následujících let se bohoslužby konaly pouze v severním přídělku. Díky finanční podpoře moskevské administrace byla provedena rozsáhlá restaurace objektu. Práce skončily v roce 2014. 27. září byl chrám znovu vysvěcen patriarchou Kirillem.  Současným správcem chrámu je protojerej Leonid Kalinin.

Pravoslavný Chrám svatého mučedníka a papeže Klementa I., který se nachází na křižovatce ulic Pjatnickaya a Klimentovskij pereulok, spadá pod správu Moskevské městské eparchie a je největším chrámem ve svém rajónu.

L'église Clément de Rome (en ) est une église de l'éparchie de Moscou de l'Église orthodoxe russe, située au croisement de la rue Piatnitskaïa et de la ruelle de Clément à Moscou. Elle est dédiée à Clément de Rome, un des successeurs de l'apôtre Pierre, pape à Rome au. Il est mort en martyr après l'année 98 de notre ère.


Reprezentace.

Reprezentoval Sovětský svaz. Jako člen juniorské reprezentace vyhrál neoficiální mistrovství světa do 20 let 1975, konané v Kanadě a USA.  Poprvé hrál za národní tým 16. prosince 1980 v Moskvě proti Finsku (10:0), v utkání vstřelil dvě branky a hrálo se v rámci turnaje Cena Izvestijí 1980. Získal titul mistra světa na šampionátu 1981 ve Švédsku. Nejvíce se proslavil na Kanadském poháru 1981, který Sověti vyhráli a Šepelev byl vybrán do All star týmu turnaje. Zúčastnil se i mistrovství světa 1982 ve Finsku a 1983 v SRN, na obou získal zlatou medaili. Stal se olympijským vítězem na hrách 1984 v Sarajevu. Na Kanadském poháru 1984 obhájci titulu vypadli v semifinále.  Naposledy se Šepelev představil v reprezentaci 21. prosince 1985 proti Československu (3:1) v rámci moskevského turnaje Cena Izvestijí 1985. Celkem odehrál 103 utkání a vstřelil 42 branek.

Hráčská kariéra.

Odchovanec klubu z rodného města v roce 1973 posílil druholigový Avtomobilist Sverdlovsk se kterým o čtyři roky později postoupil do nejvyšší sovětské soutěže. V létě 1979 přestoupil do HC Spartak Moskva, kde působil devět sezon, poté ukončil kariéru.

Trenérská kariéra.

Po konci aktivní činnosti se vydal do Japonska, kde v letech 1988–1991 trénoval celek Papaer Kuširo. Následujících sedm let vedl sportovní školu v Obihiru. V roce 2001 převzal Spartak Moskva v ruské lize, který trénoval do roku 2005. Ve stejné soutěži vedl ještě SKA Petrohrad (2006/07). V roce 2007 se ujal Avtomobilist Jekatěrinburk (dříve Sverdlovsk), který působil ve druhé lize. V rámci této soutěže v ročníku 2008/09 přešel do HC Jugra Chanty-Mansijsk, se kterou ligu v letech 2009 a 2010 vyhrál. Klub od roku 2010 působí v KHL. Šepelev byl uprostřed sezony 2013/14 nahrazen Olegem Davydovem. V úvodu následující sezony vystřídal Dušana Gregora na lavičce Admiral Vladivostok.  Ročník 2015/16 načal jako trenér Amuru Chabarovsk, ale 4. prosince jej ve funkci nahradil Andrej Nikolišin. V říjnu 2016 vedl prozatímně CHK Neftěchimik Nižněkamsk.

Sergej Michajlovič Šepelev (rusky Сергей Михайлович Шепелев, * 13. října 1955 Nižnij Tagil, SSSR) je ruský hokejový trenér a bývalý reprezentační útočník.

Sergueï Mikhaïlovitch Chepelev, en russe (né le à Nijni Taguil en URSS), est un joueur professionnel russe de hockey sur glace devenu entraîneur.


Lidé z bažin v Dánsku.

Po staletí se v dánských slatinách těžila rašelina jako palivo. Po všechna ta léta se při těžbě objevovala mrtvá těla. Jen málokdo si pomyslel, že se jedná o pravěké lidi. Proto většinou zavolali policii a mrtvolu pak pohřbili znovu na hřbitově mezi křesťany. Takových těl mohlo být jistě několik tisíc, neboť jen za posledních 200 let existují zprávy o více než 150 takových nálezech. Objeveni byli muži, ženy i děti. Jen u několika případů existují zprávy o situaci při nálezu, o oděvu a pohlaví mrtvých. Ještě méně těchto nálezů se zachovalo.  Většina známých mrtvých z rašelinišť zemřela násilnou smrtí. Je možné, že byli trestáni za nějaký zločin, jiné důkazy nasvědčují tomu, že šlo o rituální oběti.

Přirozená mumifikace.

Těla jsou dochována díky taninu v močálech severní Evropy. Mezi známé nálezy patří nejen Tollundský muž, ale i Lindowský muž, Lindowská žena a Grauballský muž. Těla z rašelinišť jsou nesmírně cenná pro archeology, kteří jsou většinou odkázáni jen na informace z kostí. Díky konzervačním účinkům bažin se můžeme navíc dozvědět mnoho podrobností o zdraví, životě i smrti nalezených mrtvol. Při zachování těla v rašelině zůstává pokožka, vlasy, tkáně a vnitřní orgány v původním stavu, zatímco z kdysi tvrdých kostí zbude jen houbovitá hmota. Díky tomu je možné zjistit pohlaví, věk a podle obsahu střev poslední pokrm zemřelých i dobu úmrtí (některé rostliny jsou k dispozici jen v jistých ročních obdobích).

Nález Tollundského muže.

6. května 1950 Viggo a Emil Højgaard, kteří těžili rašelinu v Tollundské bažině v Dánsku, zahlédli vyčnívat ze země lidský obličej. To, co z počátku považovali za zakopanou oběť nedávné vraždy, se později ukázalo jako práce spíše pro archeology než pro policii. Policie obdržela zprávu o nálezu 8. května. Přivolán byl archeolog Peter Glob, který rozebral případ Tollundského muže ve své studii "Lidé z bažin".  Nalezený Tollundský muž měl klidný výraz, po odstranění rašeliny kolem krku se objevila oprátka jako svědectví o jeho násilné smrti. Avšak pokud byl obětován, mohla to pro něj být čest. Nicméně toto můžeme jen odhadovat. Mnozí mrtví měli pěstěné ruce, zřejmě příslušníci vyšší vrstvy. Je pravděpodobné, že před zavražděním a hozením do močálu byli tito lidé svlečeni. Kdyby se totiž oděvy v močálu rozložily, zůstaly by na pokožce otisky struktury textilu.

Stav muže při nálezu.

Mrtvý spočíval na boku v přirozené poloze spícího člověka. Byl zcela nahý, až na koženou kápi a opasek. Oči měl zavřené a rty našpulené, jakoby se tiše modlil nebo meditoval. Jeho hlava se zachovala obzvlášť dobře. Vlasy měl ostříhané tak nakrátko, že je čapka téměř zakrývala. Tvář měl hladce oholenou, jen se zcela krátkým strništěm vousů na horním rtu a na bradě (strniště na bradě mohlo vyrašit až po smrti). Trup byl většinou ještě pokryt kůží. Levá strana prsou a ramene byla poněkud rozložená, neboť tam pokožka zmizela. Podél zad bylo vidět mnoho ostrých řezů, způsobených dobýváním rašeliny v bažině. Na levé straně vyčnívala z kůže kyčelní kost a břicho se zvrásnilo. Pohlavní ústrojí se uchovalo dobře.

Analýza Tollundského muže.

Aby se tento nález dal náležitě prostudovat a uchovat, bylo zapotřebí jej okamžitě dovézt do Národního muzea v Kodani, kde ho prozkoumali a konzervovali.  Prozkoumání okolní rašelinové hmoty prokázalo, že nalezená mrtvola je z rané doby železné a stará asi 2300 let. Muž dosahoval výšky asi 161 cm a zemřel ve věku 30 až 40 let. Rentgenový snímek lebky ukázal, že zuby moudrosti si už prorazily svou cestu. Dobře se dochoval mozek, srdce, plíce, játra i zažívací trakt, a tak bylo možné určit jeho poslední potravu. Podle stráveného obsahu jeho žaludku víme, že jedl poslední jídlo 12 až 24 hodin před smrtí. Byla to kaše z ječmene, lněného semínka, lnice seté, truskavce ptačího a celé řady různých jednoletých bylin. V žaludku nebyla žádná masitá strava, jinak by se prokazatelně dochovaly zbytky kostí, šlach a svaloviny. Dle dalších nálezů víme, že maso nepatřilo k běžné stravě starší doby železné, kdy náš muž žil, tak jako tomu bylo v loveckém období doby kamenné. Nepřítomnost jakýchkoliv stop po letním či podzimním ovoci nebo po listové zelenině v žaludku Tollundského muže může znamenat, že zemřel v zimě nebo začátkem jara.  Analýza nedokázala prokázat příčinu smrti. V době železné bylo zvykem ucházet se o přízeň bohů oběťmi v bažinách. Byli obětováni nejen lidé, ale i zlato a jiné cennosti. Je tedy možné, že byl obětován při rituálu spojeném s oslavami zimního slunovratu, které vrcholily krvavými obřady.

Konzervace Tollundského muže.

Když skončilo podrobné studium Tollundského muže, vyvstala otázka jak ho zachovat. Konzervovala se jen hlava. Preparování trvalo přes rok a v červnu 1962 byla hlava poslána do muzea v Silkeborgu ve středním Jutsku, asi 10 km od naleziště v Tollundské slatině, kde si ji můžeme i dnes, spolu s replikou těla, prohlédnout. Podařilo se dokonale zachovat proporce a rysy obličeje, celkově se však hlava zmenšila o 12 %. Přesto se jedná o jednu z nejlépe zachovalých hlav pravěkého člověka.

Tollundský muž je přirozeně mumifikované tělo muže z doby železné, zemřelého asi před 2300 lety. Bylo nalezeno roku 1950 v rašeliništi v Dánsku a je uchováno v muzeu v Silkeborgu.

L'homme de Tollund est le cadavre naturellement momifié d'un homme mort entre 375 et 210 av. J.-C., découvert le 8 mai 1950 au Danemark dans la tourbière de Tollund. Son parfait état de conservation a tout d'abord fait croire à une mise à mort récente, car le corps avait encore, au cou, la corde avec laquelle il avait été pendu.


Fyzikální vlastnosti.

NaK obsahující od 40 do 90 % draslíku, je za laboratorní teploty kapalný. Eutektikum směsi je při obsahu 77 % draslíku, a je kapalné v rozmezí teplot −12,6 až 785 °C.  Při skladování na vzduchu se pokrývá vrstvou žlutého superoxidu draselného, který je samozápalný a reaguje explozivně s organickými látkami.  NaK má vysokou hodnotu povrchového napětí, to způsobuje, že při rozlití většího množství slitiny vznikají velmi reaktivní a pohyblivé kuličky. Měrná tepelná kapacita je 982 J⋅kg⋅K, což je asi čtvrtinová hodnota tepelné kapacity vody, ale pro přenos tepla je výhodnější NaK, díky vysoké tepelné vodivosti.

Využití.

Chladicí medium.

NaK se používá jako chladicí médium v experimentálních rychlých reaktorech. U nich je, na rozdíl od komerčně využívaných typů, nutné často reaktor odstavit. Při použití běžných chladiv, jako je sodík nebo olovo, je nutné po odstavení chladicí systém temperovat, aby chladicí médium zůstalo kapalné.  Využívá se i pro chlazení zařízení pracujících ve vesmíru, zde je velkou výhodou široký rozsah teplot, při kterých je slitina kapalná a velmi nízká tenze par.

Sušidlo.

NaK se také využívá pro sušení organických rozpouštědel před destilací.

Příprava a výroba.

Průmyslově se NaK vyrábí reakční destilací. Jde o kontinuální proces, při kterém se vychází z chloridu draselného a sodíku. V reakční zóně reaguje chlorid draselný se sodíkem a vzniká chlorid sodný a draslík. Draslík destiluje a postupně se obohacuje v horní zóně kolony a je odebírán z hlavy kolony. Roztavený chlorid sodný je vypouštěn ze spodní části kolony.

NaK nebo také slitina sodík-draslík, je slitina sodíku a draslíku, která je za laboratorní teploty kapalná. NaK reaguje velmi prudce s vodou a na vzduchu je samozápalný, takže je nutné s ním manipulovat v inertní atmosféře nebo pod ochranou vrstvou hexanu nebo jiného uhlovodíku.

NaK est un alliage de sodium (Na) et de potassium (K) qui a la particularité d'être liquide à température ambiante. Comme le sodium et le potassium, il réagit facilement avec l'air et l'eau et doit être manipulé avec des précautions appropriées.


Geografie.

Bad Salzuflen na východě sousedí s městem Lemgo, s Lage na jihu, na jihozápadě s Leopoldshöhe. Všechny tři komunity jsou součástí okresu Lippe. Na západ leží krajské město Bielefeld a na severozápadě město Herford. Na severu Bad Salzuflen hraničí s Vlotho v okrese Herford.  Město je rozděleno do dvanácti částí; "Bad Salzuflen, Biemsen-Ahmsen, Ehrsen-Breden, Grastrup-Holsen, Holzhausen, Lockhausen, Papenhausen, Retzen, Schotmar, Werl-Aspe, Wülfer-Bexten" a největší okres "Wüsten". Nejvíce zalidněné okresy jsou "Bad Salzuflen" s asi 19 700 obyvateli, dále "Schotmar" s 8 900 obyvateli a "Werl-Aspe" s 7 500 obyvateli.  Co se podnebí týče, pak panuje v Bad Salzuflen vlhké mírné klima typické pro střední Evropu a s maximem deště během léta. Roční průměrná teplota 9,3 ° C, nicméně ročně zde naprší 743 mm srážek, což je o něco více, než je průměr ve zbytku Německa. Toto počasí pravděpodobně způsobuje Teutoburský les, jehož součástí Bad Salzuflen oficiálně je.

Historie.

První osady na území dnešního města Bad Salzuflen vznikaly v průběhu 11. století. Tato oblast byla tehdy známá jako "Uflon", což značí "les". Později se tato oblast rozdělila na tři s různými názvy; "Uflen", "Mitteluflen" a "Dorf Uflen". Celý název tedy znamená "solné koupele v lese".  Již ve středověku byl pramen "Paulinenquelle" využíván pro ozdravné účely. Díky podzemním pramenům vznikl i znak města. Postupem času si díky lukrativnímu obchodu získalo město své zastánce a příznivce, mimo jiné i hrabata ze Šternberka. Ta zajistila městu opevnění; kruhové opevnění s celkem čtyřmi branami. Všechny brány stojí i v současné době; brána "Schliepsteiner" stojí na severu města, brána "Heßkamper" je na severovýchodě, brána zvaná "Arminius" zase na jihovýchodě a poslední brána, zvaná "Herfordská", stojí na západě města, směrem na Herford. K tomu všemu byly postaveny ještě tři strážní věže, i ty stále stojí.  Až do třicetileté války obchod vzkvétal a přinášel do města velké bohatství. Staré přepychové domy, zvané "Bürgerhäuser", jsou tohoto bohatství důkazem. Stejně tak luxusní radnice postavená mezi lety 1545 a 1547. Avšak nejstarší dochovanou budovou ve městě je třípodlažní dům "Traufenbau" z roku 1520. Třicetiletá válka obchod zruinovala, avšak město se díky výrobě soli a pramenům dokázalo znovu postavit na nohy a stalo se jedním z mála středověkých měst, která netrpěla finančními potížemi. Po objevení několika dalších pramenů byla ukončena výroba ve většině jiných odvětví a vše se začalo soustředit pouze na lázeňství.  Až do 14. dubna roku 1914 se město jmenovalo pouze "Salzuflen", až tohoto dne obdrželo "Bad".

Kultura.

V Bad Salzuflenu se nachází městské divadlo s téměř pěti sty místy k sezení. Další kulturní záležitostí je "Kurpark", který ale sousedí s "Country Park"; 120 akry zeleně vhodné pro dlouhé procházky. Jedná se o jeden z největších parků v Německu. Samotný "Kurpark" se rozkládá podél řeky Salze a je zde možnost půjčení lodě nebo jízdy na kole. Ze společenských událostí jsou oblíbené trhy zemědělců, pořádané každou středu a sobotu v Schotmar a v úterý, čtvrtek a sobotu v Salzhof.  Bad Salzuflenský Maraton se ve městě koná každoročně již od roku 1933 a to poslední sobotu v únoru. Závod organisuje LC 92 Bad Salzuflen. Vyhlášení jsou také místní vánoční trhy, pořádané od listopadu do Vánoc.

Partnerská města.

Bad Salzuflen podepsal smlouvy o spolupráci s těmito městy:

Bad Salzuflen je lázeňské město v Německé spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko v Lippe. Na konci roku 2013 mělo toto město 52 121 obyvatel. Samotné město leží na východním okraji Ravensberské kotliny na soutoku řek Salze a Werra. Ve srovnání s jinými městy a oblastmi v Lippe je město i jeho okolí hustě obydlené. Město je obklopeno vesnicemi a poli. od roku 2008 je město součástí chráněné oblasti Teutoburský les.

Bad Salzuflen (Salzuflen-les-Bains "en français") est une ville d'Allemagne, Land de la Rhénanie-du-Nord-Westphalie. Elle a une superficie de 100,07 km2 et compte 56 803 habitants en 2005.


Championnats d'Europe de patinage artistique 2016

Účastníci.

Právo účasti.

Právo zúčastnit se mistrovství měli sportovci registrovaní v evropských národních krasobruslařských svazech a kteří 1. července 2015 dosáhli hranice 15 let. Kromě těchto základních pravidel byla jako kvalifikační kritérium určena minimální hodnota technických prvků, kterou museli sportovci překročit.

Minimální hodnota technických první.

Mezinárodní bruslařská unie určila pro sezonu 2015/2016 minimální hodnotu technických prvků (TES), kterou museli sportovci překonat alespoň jednou na soutěži v aktuální či předchozí sezoně, aby se kvalifikovali na Mistrovství Evropy (zohledňovaly se jen události zařazené do oficiálního kalendáře ISU).:

Právo nominace více soutěžících.

Každá země měla právo nominovat jednoho soutěžícího do soutěže. Na základě umístění na předcházejícím mistrovství Evropy měly následující země právo nominovat víc než jednoho účastníka:

Program.

Program byl uváděn v místním čase UTC+1 (středoevropský čas). Oproti oficiálnímu rozpisu byly začátky některých soutěží posunuté o 45 minut později. V tabulce jsou uvedené skutečné začátky:

Maskot.

Maskotem bratislavského mistrovství Evropy byla „"Zimka"“, krasobruslařka s modro-tyrkysovou širokou zvonovou sukní, která měla podle organizátorů symbolizovat „nejdynamičtější prvky krasobruslení – tedy skok a piruetu“. Vizuální podobu maskota vytvořili studenti Katedry vizuální komunikace Vysoké školy výtvarných umění v Bratislavě tak, aby šlo o něco netradičního (ne zvíře či imaginární symbol) a aby zároveň byl maskot přitažlivý pro mladé publikum a děti. Jméno bylo vybrané z návrhů fanoušků krasobruslení tak, aby bylo lehce vyslovitelné pro cizince a aby reflektovalo tento zimní sport. Pro Zimku se rozhodli i proto, že zimka je zdrobnělina, kterou často používají děti a ty chtěli organizátoři zaujmout a přitáhnout ke krasobruslení.  Kostým maskota vytvořila v průběhu týdne firma, přičemž na výrobu oděvu z lycry a skelných vláken spotřebovala přibližně 8 metrů látky.

Finanční odměny.

Podle rozhodnutí Rady Mezinárodní bruslařská unie z 27. října 2015 byly stanoveny následující finanční odměny pro soutěžící na Mistrovství Evropy 2016, kteří se kvalifikovali a soutěžili ve volných jízdách, resp. volných tancích, a zároveň se umístili do 8. místa při soutěži jednotlivců, resp. do 5. místa v kategorii sportovních dvojic a do 6. místa v kategorii tanečních párů (oproti předcházejícímu mistrovství Evropy došlo ke snížení odměňovaných míst z prvních dvanácti v každé kategorii): Celkově tak ISU vyplatila na finančních odměnách soutěžícím 289 500 USD.

Mistrovství Evropy v krasobruslení 2016 byl 108. ročník soutěže evropských krasobruslařů, organizovaný Mezinárodní bruslařskou unií (ISU). Konal se od 27. ledna do 31. ledna 2016 ve slovenském hlavním městě Bratislava. Ta tuto událost hostila počtvrté v historii (1958, 1966, 2001). Soutěže probíhaly ve čtyřech kategoriích – muži, ženy, sportovní dvojice a taneční páry.

Les championnats d'Europe de patinage artistique de 2016 ont eu lieu du 25 au 31 janvier 2016 à Bratislava en Slovaquie. C'est la cinquième fois que la capitale slovaque accueille les championnats européens de patinage après les éditions de 1937, 1958, 1966 et 2001.


Historie díla.

Po smrti skladatele Gioacchina Rossiniho v roce 1868 navrhl Verdi, aby na jeho počest několik italských skladatelů společně složilo "Rekviem", a sám vytvořil závěrečnou část, "Libera me". V průběhu dalšího roku Verdi s dvanácti dalšími proslulými italskými skladateli té doby skutečně "Mši za Rossiniho" dokončili. Její premiéra se měla uskutečnit 13. listopadu 1869, na první výročí Rossiniho smrti.  Ale 4. listopadu, devět dnů před premiérou, ji organizační výbor zrušil. Přestože Verdi byl sám od počátku členem organizačního výboru, obvinil plánovaného dirigenta Angela Marianiho z nedostatku nadšení pro projekt, což znamenalo začátek konce jejich přátelství. Dílo upadlo do zapomnění až do roku 1988, kdy Helmuth Rilling uvedl premiéru úplné "Mše za Rossiniho" v německém Stuttgartu.  Verdi mezitím upravoval své "Libera me", znechucený tím, že společné připomenutí Rossiniho nebude za jeho života uvedeno.  22. května 1873 zemřel italský spisovatel a humanista Alessandro Manzoni, kterého Verdi po celý svůj život velmi obdivoval a se kterým se setkal v roce 1868. Když se Verdi dozvěděl o jeho smrti, rozhodl se, že zkomponuje sám celé Rekviem pro Manzoniho. V červnu odcestoval do Paříže, kde zahájil práci na "Rekviem" a dal mu formu, kterou známe dnes. Součástí je i upravená verze "Libera me" složená původně pro Rossiniho.

Historie provedení.

19. století.

"Rekviem" bylo poprvé uvedeno 22. května 1874 v kostele kostele svatého Marka v Miláně při příležitosti prvního výročí Manzoniho smrti. Dirigoval jej sám Verdi a sólisty byli Tereza Stolzová (soprán), Maria Waldmannová (mezzosoprán), Giuseppe Capponi (tenor) a Ormondo Maini (bas).  Stolzová, Waldmannová a Maini zpívali role Aidy, Amneris a Ramfise při evropské premiéře opery "Aida" v roce 1872; Capponi měl v tomto provedení zpívat roli Radamese, ale kvůli nemoci neučinkoval. Tereza Stolzová pokračovala ve skvělé kariéře, Waldmannová odešla na odpočinek velmi mladá v roce 1875, ale mužští zpěváci upadli do zapomnění. Tereza Stolzová byla v roce 1869 zasnoubena s Angelem Marianim, ale později se za nejasných okolností rozešli.  O tři dny později, 25. května, bylo "Rekviem" uvedeno v La Scala se stejnými sólisty a opět pod taktovkou Verdiho. Dílo mělo okamžitý úspěch, i když ne všude. Bylo uvedeno sedmkrát v Opéra-Comique v Paříži, ale nová Royal Albert Hall v Londýně nebyla naplněna, protože se jednalo o katolickou událost. V Benátkách byla pro jeho uvedení vytvořena impozantní byzantská křesťanská výzdoba.  V následujících letech Verdiho "Rekviem" vymizelo z repertoáru sborů, ale od 30. let 20. století je pravidelně uváděno, získalo si trvalou oblibu a tvoří významnou položku repertoáru mnoha sborů.  Velkým ctitelem Verdiho Rekviem byl od jeho prvního londýnského provedení dramatik a hudební kritik George Bernard Shaw, který si nechal si zahrát "Libera me" na svém pohřbu.

Od 20. století po současnost.

V letech 1943 a 1944 bylo Rekviem 16 krát uvedeno vězni koncentračního tábora v Terezíně pod vedením Rafaela Schächtera v mimořádně obtížných podmínkách: účinkující měli pouze jediný notový záznam s klavírním doprovodem, takže každou část bylo nutné se naučit nazpaměť; zkoušky probíhaly v temném, chladném, vlhkém sklepení s jediným poškozeným klavírem po dlouhých dnech nucených prací; protože se jednotlivá vystoupení konala s velkým časovým odstupem, mnoho zpěváků bylo nacisty popraveno a museli být nahrazeni. Zvláště poslední provedení poskytlo základ pro důstojné sebevyjádření, i pro pokus o symbolické sdělení podmínek v táboře při návštěvě delegace Mezinárodního Červeného kříže v roce 1944.  Murry Sidlin uvedl v roce 2006 Rekviem ve stejné hale, ve které se konalo vystoupení před Červeným křížem, a zkoušky sboru proběhly ve stejném sklepení, kde se původní spoluvězni učili a cvičili. Koncert byl součástí festivalu Pražské jaro a děti přeživších zpívaly společně se svými rodiči sedícími v publiku.  Rekviem bylo v posledních letech mnohokrát uvedeno různými způsoby. Achim Freyer vytvořil v roce 2006 provedení pro Německou operu v Berlíně, které bylo obnoveno v letech 2007, 2011 a 2013. V Freyerově provedení jsou čtyři zpívané role, „Der Weiße Engel“ (bílý anděl), „Der Tod-ist-die-Frau“ (smrt je žena), „Einsam“ (samota) a „Der Beladene“ (soumar) doplněny alegorickou choreografií.  Opera v Kolíně nad Rýnem uvedla v roce 2011 premiéru úplného provedení, které řídil Clemens Bechtel, v němž čtyři hlavní postavy procházely různými situacemi života a smrti: havárie jaderné elektrárny ve Fukušimě, turecký spisovatel ve vězení, mladá žena s bulimií a pracovník mezinárodní pomoci v Africe.

Verze a úpravy.

Pro pařížské provedení Verdi upravil "Liber scriptus", aby umožnil další sólo pro Marii Waldmannovou.  Existují úpravy pro čtyři klavíry nebo žesťový orchestr.  Ferenc Liszt přepsal "Agnus Dei" pro sólový klavír (S. 437). Úpravu nahrál Leslie Howard.

Hudba.

Stejně jako ve svých operách používá Verdi v "Rekviem" energické rytmy, nádherné melodie a dramatické kontrasty, aby vyjádřil silné emoce vyvolané textem. V hrůzyplném (a okamžitě rozpoznatelném) "Dies irae" se tradiční sekvence římskokatolické zádušní mše znovu a znovu opakuje. Trubkami ohraničená část tvoří volání k poslednímu soudu v "Tuba mirum" a téměř skličující atmosféra "Rex tremendae" vytváří pocit nehodnosti před Králem hrůzné velebnosti. Z dobře známého tenorového sóla "Ingemisco" vyzařuje naděje hříšníka žádajícího o Boží slitování.  "Sanctus" (složitá osmidílná fuga zkomponovaná pro dva sbory) začíná fanfárami žesťů, aby oznámila toho, "kdo přichází ve jménu Páně". Závěrečné "Libera me", nejstarší Verdiho hudba v "Rekviem" je přerušeno. Soprán zde prosebně vykřikuje "Vysvoboď mě, Pane, z věčné smrti..., až přijdeš soudit svět ohněm."  V době, kdy bylo Rekviem zkomponované, nesměly ženy účinkovat v obřadech v katolickém kostele (například při mši). Verdi však od počátku účast žen v díle předpokládal. Ve svém otevřeném dopise, kde navrhoval projekt "Rekviem" (původní pro Rossiniho), Verdi napsal: Pokud bych byl v milosti Svatého Otce - Papeže Pia IX - požádal bych jej, aby povolil – alespoň pro jednou – aby se ženy mohly zúčastnit provedení tohoto díla; ale protože nejsem, musí to učinit někdo jiný vhodnější pro získání tohoto povolení." V díle, které skládal Verdi sám, dva ze čtyř sólových partů byly sopránové a sbor obsahoval ženské hlasy. To mohlo zpomalit přijetí díla v Itálii.  "Rekviem" bylo v době premiéry kritizováno pro svůj příliš operní styl použitý pro náboženskou látku. Podle Gunduly Kreuzerové „Většina kritiků pociťovala rozpor mezi náboženským textem (se všemi jeho hudební důsledky) a Verdiho ztvárněním díla.“ Někteří jej odsuzovali jako „operu v křesťanském hávu“, nebo naopak jako náboženské dílo v „pochybném hudebním kostýmu“. Zatímco většina kritiků se shodla, že hudba byla „dramatická“, jen někteří cítili, že takové pojetí textu bylo vhodné nebo alespoň přípustné. O hudbě samotné se kritikové shodli, že se dílo vyznačuje „plynulým vývojem, krásnými zvukovými efekty a okouzlující vokální linkou“. Kritiky byly rozděleny mezi chválu a odsouzení kvůli Verdiho ochotě narušovat standardní kompoziční pravidla pro hudební efekt, jako například jeho použití po sobě jdoucích kvint.

Instrumentace.

Dílo je zkomponováno pro následující obsazení:

Nahrávky.

Diskografie Verdiho Rekviem je velmi rozsáhlá, k nejznámějším patří nahrávka z roku 1967 s Vídeňskými filharmoniky, sólisty Leontyne Priceová, Fiorenzou Cossottovou, Lucianem Pavarottim a Nikolajem Gjaurovem, kterou diriguje Georg Solti.

Rekviem () Giuseppa Verdiho je hudební skladba pro římskokatolickou mši za zemřelé (zádušní mši) pro čtyři sólisty, dva sbory a orchestr, kterou Verdi složil na památku italského básníka a romanopisce Alessandra Manzoniho, jehož velmi obdivoval. První provedení se uskutečnilo 22. května 1874 v kostele svatého Marka v Miláně při příležitosti prvního výročí Manzoniho smrti. Dílo bylo v jednu dobu nazýváno Manzoniho Rekviem. Nebývá uváděno při liturgii, ale v koncertní formě s trváním okolo 85–90 minut. Muzikolog David Rosen jej považuje za „pravděpodobně nejčastěji uváděné velké sborové dílo složené po Mozartově Rekviem“.

La Messa da requiem de Giuseppe Verdi (plus communément appelée "Requiem" de Verdi) est une messe de "requiem" pour solistes (soprano, mezzo-soprano, ténor et basse), double chœur et orchestre, créée le.


Rozšíření.

Druh pochází z území rozprostřeného na jih od Alp, z evropských i afrických oblasti okolo Středozemního moře až po Střední Asii. V dávné minulosti byl, pravděpodobně s osivem, zavlečen téměř do všech evropských zemí a později také do Číny, Ameriky, Austrálie i na Nový Zéland.  V ČR zprvu rostl převážně na ruderálních stanovištích, po 2. světové válce se jeho výskyt zintenzívnil a začal se přesouvat do polních lokalit. Na větší vzdálenosti je zavlékán hlavně se semeny obilnin a travin, často ho nalezneme růst podél železničních tratí a na různých překladištích. Plevel má zatím v ČR pouze lokální význam, ale v některých teplejších lokalitách Čech je již silně přemnožen. Evropou se postupně šíří směrem na sever.

Ekologie.

Vyskytuje se především na středních až těžkých vlhkých půdách dobře zásobených vápníkem a ostatními živinami. Nejčastěji to jsou naplaveniny, hnědozemě a gleje. Rostlina silně odnožuje, průměrně vytvoří až 6 odnoží. Pro klíčení potřebuje teplotu mezi 3 až 5 °C a dostatek vláhy, nejsnáze klíčí z povrchových vrstev, světlo urychluje vzcházení.

Popis.

Jednoletá, trsnatá, trávovitá rostlina s 20 až 50 cm vysokými, na bázi větvenými, rýhovanými a drsnými stébly se třemi až pěti lysými kolénky. Stébla bývají někdy poléhavá a ve spodních kolénkách prohnutá. Listové čepele, asi 4 až 8 mm široké a 5 až 15 cm dlouhé jsou ploché, rýhované a na líci a po okrajích drsné. Pochvy jsou slabě nafouklé a drsné, tupý jazýček bývá okolo 2 mm dlouhý a ouška chybí.  Květenství je hustý, úzce válcovitý lichoklas, 5 až 12 cm dlouhý a 3 až 5 mm široký. Jeho krátké větévky jsou tvořeny jedním až dvěma šedozelenými klásky asi 6 mm dlouhými s kratičkými stopkami. Klásky jsou jednokvěté, oboustranně stlačené a za zralosti vcelku opadavé. Obě plevy jsou stejné, trojžilné, zploštělé, bělavé, do poloviny srostlé a bezosinné. Kopinaté pluchy mají asi 8 mm dlouhou osinu vyčnívající daleko z klásku, plušky schází. V kvítku jsou tři tyčinky s prašníky a semeník se dvěma čnělkami s krátkými bliznami. Kvete od května do července, opylování je anemogamické.  Obilky jsou zploštělé, elipsoidní, 5 až 6 mm dlouhé, pluchaté, osinaté a slámově žluté, hnědé či nafialovělé. Na rostlině běžné velikosti jich dozrává okolo 300, na silně odnožené i tisíc. Rozšiřují se větrem, vodou, s osivem obilnin i travin, statkovými hnojivy i technikou.

Možnost záměny.

Psárku polní lze spolehlivě odlišit od ostatních druhů rostoucích v ČR pomoci kvantitativních znaků. Psárka polní a psárka luční mají znatelně delší osiny a delší lichoklasy než jednoleté psárka plavá a psárka kolénkatá. Vytrvalá psárka luční se od jednoleté psárky polní liší tlustšími lichoklasy a hlavně životní formou.

Rozmnožování.

Rostliny se rozmnožují výhradně generativně semeny (obilkami), která mají krátkou dobu dormance. Mladé semenáčky často vzcházejí z čerstvě dozrálých a z klásků vypadaných obilek již počátkem podzimu, jsou odolné, většinou zimu přežijí a na jaře pokračují v růstu; zbytek semen vyklíčí koncem března. Špatně vzcházejí z hloubky nad 5 cm, v půdě však vydrží živé po několik let.

Význam.

Tato rostlina patří mezi škodlivé plevele obilovin. Zapleveluje zejména ozimé obilniny, ale může se vyskytovat i v řepce, jarních obilninách, v porostech jetele a dalších plodinách. Vyznačuje se vysokou konkurenceschopností a plošnou rozpínavosti. Velmi dlouho vydrží zásoba semen v půdě.  V zemích západní Evropy, v poslední době i v Česku, byly shledány populace psárky polní rezistentní proti herbicidním přípravkům. Za nejspolehlivější preventivní ochranu před zaplevelením polí je považována kombinace těchto opatření: střídání plodin, zpracování půdy (orba, plečkování, vláčení), čistota osiva, výživa pěstovaných rostlin i kvalita statkových hnojiv.

Externí odkazy.

Psárka polní ("Alopecurus myosuroides") je jednoletá tráva, jeden ze čtyř druhů rodu psárka rostoucích v České republice. Tento druh, zdomácnělý archeofyt považovaný za plevel, se ještě před půl stoletím vyskytoval v české přírodě jen vzácně. V současnosti se intenzivně rozšiřuje a zapleveluje hlavně obiloviny.

Alopecurus myosuroides, le vulpin des champs, est une espèce de plantes monocotylédones de la famille des "Poaceae", sous-famille des "Pooideae", originaire des régions tempérées d'Eurasie et d'Afrique du Nord.


Historie.

Výstava byla slavnostně otevřena 23. dubna 1924 králem Jiřím V. na stadionu ve Wembley (British Empire Exposition Stadium), dokončeném v roce 1923. Mezi účastníky zahajovacího programu byla i Agatha Christie s manželem.  Cílem výstavy bylo umožnit setkání zástupců všech částí impéria, posílit obchodní vztahy mezi mateřskou zemí a jejími koloniemi i mezi koloniemi navzájem a podpořit vzájemné poruzumění. Součástí Britského impéria bylo v té době 58 zemí a pouze Gambie a Gibraltar se nezúčastnily.  Do roku 1924 zatím největší světová výstava si vyžádala náklady ve výši 12 milionů £ a navštívilo ji 27 milionů návštěvníků. Architektem projektu byl Maxwell Ayrton. Tři hlavní budovy byly paláce průmyslu, techniky a umění. Palác techniky byl postaven ze železobetonu a byl největší budovou tohoto druhu na světě. Většina výstavních hal byla po skončení výstav demolována, pouze Palác techniky (Palace of Engineering ) a Pavilón britské vlády (British Government Pavilion) byly zachovány do 70. let i z toho důvodu, že demolice těžkých konstrukcí byly finančně nákladné. Z říšského bazénu (Empire Pool) vznikla Wembley Arena a na návrh Skota Sira Jamese Stevensona, byl stadion ve Wembley využíván anglickou fotbalovou asociací až do roku 2002, kdy byl zbourán a nahrazen novým stadionem Wembley, vybudovaným v letech 2002 – 2007.

Program a hlavní exponáty.

Výstavy se zúčastnilo i několik železničních společností, které zde měly výstavní panely a v některých případech vystavovaly své nejnovější lokomotivy a vozy. Mezi exponáty v Paláci techniky byla vystavena v roce 1924 železniční lokomotiva LNER ne. 4472 "Flying Scotsman", další byla "Prince of Wales" třídy 4-6-0 (London and North Western Railway). V roce 1925 byla přidána GWR 4079 Pendennis Castle spolu s dalšími lokomotivami například no. 866 třídy N (Southern Railway UK), která byla zbrusu nová a na trati se objevila 28. listopadu 1925. Později dostala název "Wembley 1924" na počest této výstavy. Tehdy byla též vystavena v Paláci bydlení a dopravy elektrická lokomotiva č. 15 (Metropolitan Railway), u které bylo z jedné strany odstraněno obložení a dveře, aby bylo možno nahlédnout do interiéru.  Součástí programu výstav byly také letecké show. Od 9. května do 1. června 1925, šest nocí v týdnu, přelétávala nad stadionem 32. peruť Royal Air Force v programu nazvaném „London Defended“ a simulovala letecké útoky s pyrotechnickými efekty.

Odkazy.

Související články.

Britské impérium

Světová výstava ve Wembley (anglicky "British Empire Exhibition") byla koloniální výstava Britského impéria, která se konala v letech 1924 a 1925 ve Wembley v Londýně.

La (littéralement, "Exposition impériale britannique") est une exposition coloniale britannique tenue dans le Wembley Stadium à Wembley dans le Middlesex, en Angleterre, en 1924 et 1925.


Život.

María Felicitas García Sitches se narodila v Paříži do známé španělské hudební rodiny. Její otec Manuel del Pópulo Vicente García (1775–1832) byl jako tenor velmi uznáván skladatelem Gioacchinem Rossinim, když vytvořil roli hraběte Almavivy v jeho opeře "Lazebník sevillský". García byl aktivní též jako skladatel, učitel zpěvu a operní impresário. Jako učitel však byl proslulý svým tyranským způsobem vedení žáků, mezi které patřily i jeho dcery María a Pauline.

Počátky kariéry.

Poprvé vystoupila spolu se svým otcem v opeře Fernanda Paëra "Agnese" v Neapoli, když jí bylo osm let. V sedmnácti letech zpívala ve sboru King's Theatre v Londýně. Jednoho večera byla primadonna Giuditta Pasta indisponovaná, a María musela za ni jako Rosina v "Lazebníku sevillském" zaskočit. Publikum si její mladistvý mezzosoprán rázem oblíbilo, a díky tomu zpívala v roli Rosiny až do konce sezóny.

Další kariéra.

Po skončení sezóny v Londýně vyrazil Manuel García se svou divadelní společností do New Yorku. Skupinu tvořili zejména členové Garcíovy rodiny: María, její starší bratr Manuel García (1805-1906) a jejich matka María-Joaquina Sitchez Briones (1780-1864), známá jako "la Briones". Mladší dcera Garcíových, Pauline (1828-1910), která se později proslavila jako mezzosopranistka pod jménem Pauline Viardot-García, byla tehdy jen čtyři roky stará.  Díky Garcíovým byla italská opera uvedena v New Yorku vůbec poprvé. Za devět měsíců v tomto městě vystoupila v hlavních rolích osmi oper, z nichž dvě složil její otec. V New Yorku se provdala za bankéře Françoise Eugèna Malibrana, který byl o 28 let starší než ona. Díky sňatku, po kterém převzala manželovo příjmení Malibran, se María vymanila z područí svého tyranského otce. Jen o několik měsíců později ale její muž zbankrotoval a ona jej musela podporovat výdělky ze svých koncertů. Po roce pak manžela opustila a vrátila se do Evropy.  V Evropě zpívala titulní roli při premiéře opery Gaetana Donizettiho "Maria Stuarda". Zamilovala se do belgického houslisty Charlese Augusta de Bériot. Pár spolu žil šest let bez sňatku. V roce 1833 se jim narodil syn, pozdější klavírní pedagog Charles-Wilfrid de Bériot. Poté dosáhla pěvkyně rozvodu. Přímo pro ni a Bériota napsal Felix Mendelssohn-Bartholdy árii pro ženský hlas s doprovodem sólových houslí.

Poslední roky života a smrt.

V roce 1834 se přestěhovala do Anglie a vystupovala v Londýně. Na konci května 1836 zazářila v opeře "The Maid of Artois", kterou pro ni napsal skladatel Michael Balfe, kterého poznala za svého předchozího působení v Opéra national de Paris. V Miláně ve stejném roce vystoupila v titulní roli v opeře Nicoly Vaccaie "Giovanna Gray".  V červenci 1836 spadla ze svého koně a utrpěla vážná zranění. Přesto odmítla léčbu a pokračovala ve své jevištní činnosti. V září 1836 vystupovala na festivalu v Manchesteru. Při zpěvu přídavků na scéně zkolabovala, ale trvala na vystoupení o den později. Ráno ale zemřela v budově kostela, kde měla vystoupit. Po veřejném pohřbu byly její ostatky uloženy v mauzoleu na hřbitově Laeken poblíž Bruselu.

Role a pěvecký styl.

Maria Malibranová je nejtěsněji spojená s operami Gioacchina Rossiniho. Skladatel ji označil za stvoření, které překonává všechny, kdo se ji snaží napodobit. Svým temperamentem podle něj zastínila všechny ženy, které Rossini kdy poznal.  Zpívala v Rossiniho opeře "Tancredi", v jeho opeře "Otello" nejspíše ztvárnila jak role Desdemony, tak Otella. Nastudovala také hlavní role v dalších Rossiniho operách, jako byly "Turek v Itálii", "Popelka" nebo "Semiramis".  Vystoupila také v opeře Giacoma Meyerbeera "Křižák v Egyptě"; v září 1825 v Paříži právě tato opera založila Meyerbeerovu francouzskou slávu. Úspěch měla i v operách Vincenza Belliniho "Norma", "Náměsíčná" a "Kapuleti a Montekové" (zde v roli Romea, kterého ztvárnila také v operách Zingarelliho a Nicoly Vaccaie). Bellini upravil svou operu "Puritáni", aby vyhovovala jejímu mezzosopránovému hlasovému rozsahu. Další zcela novou operu, kterou Bellini slíbil Malibranové věnovat, ale už před svou předčasnou smrtí složit nestihl.  Běžný hlasový rozsah Malibranové sahal od "g" až do "e3", extrémní hlasový rozsah od "d" do "f3", díky čemuž zpívala i sopránové a altové role. Její emocionální projevy na scéně obdivovali mnozí její příznivci, mezi které patřili Rossini, Donizetti, Chopin, Mendelssohn nebo Liszt. Malíř Eugène Delacroix ji ale obvinil, že se bez uměleckého vkusu podbízí masám.

Odkaz.

Film.

Život Marie Malibranové se stal předlohou několika filmů:

Další média.

V roce 1982 sopranistka Joan Sutherlandová nazvala své turné "Malibran" na počest Malibranové.  Mezzosopranistka Cecilia Bartoli věnovala její památce své album z roku 2007 "Maria". Tento projekt doprovodilo dlouhé turné a záznam koncertu vydaný na DVD. V roce 2008 vyšla pod labelem Decca nahrávka Belliniho" Náměsíčné", ve které Bartoliová využila mnohé z kadencí využívaných Malibranovou a vrátila roli do původního oboru vysokého mezzosopránu.  Vystupuje jako postava v básni Williama McGonagalla.

María Malibranová, nepřechýleně María Malibran, rozená María Felicitas García Sitches (24. března 1808 Paříž – 23. září 1836 Manchester), byla španělská pěvkyně mezzosopránového oboru, která však díky velkému hlasovému rozsahu zpívala i sopránové a altové role. Byla jednou z nejslavnějších pěvkyň 19. století, a to díky své osobnosti a dramatičnosti pěveckého výrazu. Legendou se stala po své smrti, když zemřela ve věku 28 let. Tehdejší zdroje vyzdvihují její hlas pro jeho rozsah, sílu a pohyblivost.

María-Felicia García, dite la Malibran, née le à Paris et morte le à Manchester (Royaume-Uni), est une artiste lyrique française (mezzo-soprano) d'origine espagnole.


Dějiny Maďarska.

Stručné dějiny Maďarska od příchodu Maďarů do Evropy po vytvoření Rakouska-Uherska.

Maďaři přišli do Evropy pod vedením Arpáda jako kočovný kmen z východu. Podnikali výbojné nájezdy po celé Evropě, načež se stali obávaným živlem. Po porážce v bitvě u Lechu v roce 955 německým císařem Otou I. Velikým se však usadili v Panonské pánvi a zanechali kočovného života. V roce 1000 maďarský panovník Štěpán přijal křesťanství a byl korunován králem. Po prohře s Turky v bitvě u Moháče v roce 1526 bylo Maďarsko rozděleno na 3 části. Jih připadl Osmanské říši, západní část a severní část získali Habsburkové a na východě se vytvořilo Sedmihradsko, vazalský stát Osmanské říše. Do roku 1718 se pod habsburskou monarchii vrátily všechny části Maďarska ztracené v roce 1526. V roce 1867 došlo k tzv. Rakousko-uherskému vyrovnání a Uhry dosáhly úplné vnitřní autonomie. V této době došlo na území Maďarska k velkému kulturnímu a ekonomickému rozkvětu. Maďaři představovali v Uhrách kulturního hegemona (Němci však měli výsadní postavení) a vykonávali tvrdý proces maďarizace zbylého obyvatelstva, tedy Slováků, Chorvatů, Rumunů a dalších menšinových skupin.

První světová válka.

Po rozpadu Rakouska-Uherska vzniklo v Evropě mnoho nových států a jejich hranice byly mimo jiné tvořeny na základě etnického rozpoložení. Etnické skupiny však nebyly rovnoměrně rozloženy. Největší maďarská menšina vznikla v Rumunsku, převážně v Sikulsku.

Období mezi dvěma světovými válkami.

Jednou ze smluv Versaillského systému, která byla odsouhlasena po ukončení první světové války, byla Trianonská smlouva, která připravila Maďarsko o téměř 200 000 km2. Maďarsko tak přišlo o třetinu svého území a o polovinu obyvatel. Většina Maďarů považuje tuto smlouvu za velikou zradu a nespravedlnost. Myšlenky, že Maďarsko má nárok na Karpatskou pánev se začali šířit ještě před první světovou válkou díky katolickému knězi Jánosovi Karácsonyimu. Právě on jako první začal zdůrazňovat ve svých esejích to, že Maďaři mají výsadní právo na teritorium Velkého Maďarska, protože to byli právě oni, kdo získal v 9. století území Karpatské pánve, která v té době nepatřila nikomu. Tato představa dovedla mnohé k přesvědčení, že maďarská národnost má exkluzivní právo vlastnit všechna teritoria, které se rozprostírají od Karpat po Jaderské moře. V 30. letech 20. století dochází k zásadní změně v mezinárodní politice a svět se dělí na dva bloky. Vzestup Mussoliniho a Hitlera a jejich politiky znamenal možnost zrealizovat maďarský revizionizmus. Dne 2. listopadu v roce 1938 došlo k vídeňské arbitráži, díky které Maďarsko získalo zpět 1/3 území a 5 milionů obyvatel, o které přišlo kvůli Trianonské smlouvě. V roce 1939 maďarské jednotky pochodovaly k ukrajinským Karpatům, kde opětovně získaly zhruba 12 000 km2 a 700 000 obyvatel.

Maďarsko za druhé světové války.

Během druhé světové války, Maďarsko vystupovalo jako spojenec Německa od roku 1940. Po Trianonské smlouvě sílily jejich teritoriální nároky na území sousedních států. Doufali, že díky spojenectví s Německem se jim teritoria, o které přišli znovu vrátí. Od roku 1940 Maďaři získali díky druhé vídeňské arbitráži polovinu Sedmihradska od Rumunska. Maďarsko pomáhalo při invazi do Jugoslávie v roce 1941 a okupovalo tamější území, kde byla maďarská populace a následně si připojilo část území nazývaného Vojvodina. Porážku utrpěla maďarská armáda v roce 1941 u Stalingradu. Následně poslala své jednotky na východní frontu. V roce 1944 došlo k okupaci Maďarska Německem, protože Hitler se bál, že se Maďarsko chystá podepsat separátní mír. Po příjezdu Rudé armády v Maďarsku vypukly nepokoje.

Idea Velkého Maďarska v současné době.

Současné Maďarsko.

Současné Maďarsko se vnímá jako oběť historie, která je pro Maďary velice traumatická a stále přítomna. A právě následky historie ovlivňují dnešní politickou a kulturní situaci v Maďarsku. V maďarském vnímání je ukotven takzvaný „Trianonský syndrom“, který je způsoben důsledky Trianonské smlouvy, ze které se Maďaři dodnes nemohou vzpamatovat. Vnímají to tak, že kvůli této smlouvě ztratili část sebe v každém jednom nástupnickém státě, který vznikl po rozdělení Rakouska-Uherska. Viktor Orbán, maďarský premiér od roku 2010, směřuje pozornost obyvatel na to, jak byli Maďaři v minulosti pronásledováni. Zdůrazňuje důležitou roli Maďarska jako křesťanské síly, která chránila Evropu před vpády muslimů. Sebe přirovnává k rytíři, který chrání pevnost. Jednou z prvních věcí, kterou Orbán udělal poté, co byl jmenován do funkce, bylo vyhlášení 4. června za Národní den sjednocení. Tento den měl navždy připomínat hrůzy Trianonu.

Slovensko.

Maďarská menšina žijící na Slovensku tvoří zhruba 10 % z celkové populace 5 410 728 obyvatel. Vztahy mezi těmito dvěma národnostmi jsou napjaté již od Trianonské smlouvy, která odebrala Maďarsku velkou část území bývalého Rakouska-Uherska. A jelikož si Maďarsko stále nárokuje tato území, o která přišlo, vznikají napětí a spory mezi Slovenskem a Maďarskem. Vztahy se vyostřily v roce 2010, kdy Maďarsko schválilo zákon, na jehož základě všichni příslušníci Maďarského státu, žijící mimo jeho hranic mají právo na získání maďarského pasu. Na to Slovensko apelovalo s tím, že Maďarům, kteří jsou držiteli duálních pasů, bude odebráno slovenské občanství.

Rumunsko.

V Rumunsku žije 1 227 623 Maďarů, kteří tvoří největší menšinu žijící na tomto území. Požadují více autonomie při řešení svých etnických záležitostí. Strana, která je reprezentuje, se jmenuje Demokratická unie Maďarů (Romániai Magyar Demokrata Szövetség, Uniunea Democrată Maghiară din România). Rumunská vláda se staví kriticky k maďarské touze po revizionismu. Svědčí o tom i kritika maďarského premiéra Viktora Orbána ze strany Rumunska. To kritizuje Orbána za to, že na sociálních sítí zveřejnil symboly Velkého Maďarska. Orbán také vyhlásil, že Maďarsko podporuje autonomii pro oblast v Rumunsku, která je obydlena maďarskou menšinou.

Vojvodina (Srbsko).

Vojvodina (maďarsky "Vajdaság") je autonomní provincie na severu Srbska. Před rokem 1918 byla součástí Rakousko-Uherska. Po roce 1918 připadla k Jugoslávii. V současné době tvoří Maďaři 14 % z celkové populace a tím i druhou největší etnickou skupinu. Podíl maďarského obyvatelstva vlivem asimilace i vystěhovalectví do relativně bohatšího Maďarska postupně od roku 1918 v poměru k srbské většině klesá. Maďarské osídlení se nachází v kompaktní podobě především na severu regionu, v blízkosti u hranic s Maďarskem, a dále na severovýchodě.  Region Vojvodiny je často maďarskými iredentisty označován pojmem "Délvidék" (Dolní zem).  Z politického hlediska lze Vojvodině nalézt dva proudy, které podporují autonomii Maďarů. Prvním proudem jsou místní elity, které se skládají z různých etnických skupin. Již mnoho let se snaží obnovit autonomii tohoto regionu. Úspěch tohoto proudu se projevil tím, že v roce 2002 srbská vláda rozšířila míru autonomie provincie. Druhý proud představují etničtí Maďaři v této provincii. Maďarské politické strany navrhly, aby etničtí Maďaři měli vlastní teritoriální vládu, která by rozhodovala o jejich záležitostech. Taková vláda by fungovala jako další autonomní jednotka v rámci "Autonomní oblasti Vojvodina".

Ukrajina.

Na Ukrajině žije 156 600 etnických Maďarů. Viktor Orbán, maďarský premiér, se již několikrát vyjádřil pro autonomii Maďarů, kteří žijí na Ukrajině v Zakarpatském regionu. Na Ukrajině působí Laszlo Brenzovics, který je vedoucím Maďarské kulturní Zakarpatské asociace (Magyar Kulturális Egyesület Kárpátaljai) a členem ukrajinského parlamentu. Reprezentuje tam stranu ukrajinského prezidenta Petra Porošenka, který je ve funkci od roku 2014. Právě v László Brenzovicsovi našel Orbán něco jako svého spojence. Brenzovics však není tak radikální jako Jobbik, maďarská pravicová strana, která chce využít krize na Ukrajině, která začala v roce 2013, na vyřešení situace Zakarpatských Maďarů. Město, kde se soustřeďuje maďarská kultura je Berehove, které leží na hranicích. Můžeme zde najít mnoho monumentů s maďarskými vlajkami. Názvy ulic jsou psány dvojjazyčně, tedy ukrajinsky i maďarsky. Na úřadech se může používat i maďarština. (The Economist, 2015)

Velké Maďarsko (maďarsky Nagy-Magyarország) je termín pro obnovení Maďarska ve velikosti před rozdělením Trianonskou smlouvou nebo pro připojení území s maďarskou vetšinou obyvatel opět k Maďarsku.

La Grande Hongrie (en hongrois : "Nagy-Magyarország") est le nom informel donné au territoire hongrois entre l’établissement du dualisme austro-hongrois (1867) et la fin de la Première Guerre mondiale qui s’acheva par la division du pays, officialisée par le traité de Trianon en 1920.