Osobní život.

Narodil se v Londýně, do rodiny baronetů Ramsayů. Jeho rodiči byli brigádní generál William Alexander Ramsay a Susan Newcombe Minchenerová. Absolvoval Colchester Royal Grammar School a v roce 1898 vstoupil do Royal Navy, a na HMS "Britannia" do roka získal hodnost midshipman. Poté byl přeložen na HMS "Crescent" a 15. září 1902 mu byla potvrzena hodnost sub-lieutenant. 15. prosince 1904 byl povýšen do hodnosti lieutenant.  26. února 1929 uzavřel sňatek s Helen Margaret Menziesovou, dcerou plukovníka Charlese Thomsona Menziese. Měli dva syny, Davida Francise Ramsaye (nar. 1. října 1933) a Charlese Alexandera Ramsaye (nar. 12. října 1936); Charles absolvoval Královskou vojenskou akademii v Sandhurstu a posléze dosáhl postavení ředitele Teritoriální armády.

První světová válka.

Během první světové války získal v srpnu 1915 Ramsay své první samostatné velení, malý monitor "M25". Po dva roky byla jeho loď součástí Doverské hlídky, operující mezi Doverem a pobřežím Belgie. Po povýšení do hodnosti commander 30. června 1916 byl v říjnu 1917 pověřen velením další lodi Doverské hlídky, torpédoborce HMS "Broke".  9. května 1918 se jeho loď podílela na druhém nájezdu na Ostende, akci následující nájezdu na Zeebrugge, a při té příležitosti byl Ramsay citován v rozkazech.  V roce 1938 odešel do výslužby, ale o rok později byl Winstonem Churchillem přesvědčen aby se jako záložník vrátil do služby a pomohl čelit hrozbě Osy.

Druhá světová válka.

Po povýšení do hodnosti Vice-Admiral byl 24. srpna 1939 pověřen velením doverské oblasti operací. Jeho povinnosti zahrnovaly obranu proti možným nájezdům nepřátelských torpédoborců, ochranu vojenské přepravy přes Lamanšský průliv a zamezení využití Doverské úžiny pro plavbu ponorek Kriegsmarine.

Operace "Dynamo".

Ve funkci „Vlajkový důstojník, Dover“ nesl odpovědnost za evakuaci vojsk z Dunkerku, nesoucí kódové označení operace Dynamo. Ze svého stanoviště v podzemních tunelech pod Doverským hradem se svým štábem po devět dní nepřetržitě pracoval na záchraně vojsk chycených ve Francii do pasti německými vojsky. Za svůj úspěch při záchraně 338 226 britských a spojeneckých vojáků z dunkerských pláží byl požádán aby podal osobní hlášení králi Jiřímu VI. a byl učiněn rytířem komandérem řádu Lázně.

Obrana Doveru.

Po skončení operace "Dynamo" začal čelit nesmírným problémům s obranou doverských vod před očekávanou německou invazí. Téměř po dva roky velel silám snažícím se udržet kontrolu této oblasti proti německým silám, za což si vysloužil další citaci v rozkazech.

Operace "Torch".

Ramsay měl být k 29. dubnu 1942 jmenován velitelem námořních sil pro připravovanou invazi na evropský kontinent, ale vzhledem k jejím odložení byl dočasně přeložen do funkce zástupce námořního velitele spojenecké invaze do severní Afriky.  Plánoval pak vyloďovací akce pod velením vrchního velitele spojeneckých námořních sil, admirála Andrewa Cunninghama.

Operace "Husky".

Během spojenecké invaze na Sicílii, operace „Husky“ v červenci 1943, byl námořním velitelem Východního operačního svazu a nesl odpovědnost za vylodění britských sil.

Operace "Neptune".

V roce 1944 byl jmenován vrchním velitelem Spojeneckých námořních expedičních sil pro invazi do Normandie. 26. dubna 1944 byl oficiálně přeřazen mezi důstojníky v činné službě a následujícího dne povýšen do hodnosti Admiral. Jako velitel spojeneckých námořních sil v operaci Overlord odvrátil hrozící konflikt mezi Winstonem Churchillem a britským panovníkem Jiřím VI., když Churchill informoval krále o svém záměru sledovat vylodění v Normandii z paluby HMS "Belfast", jednoho z křižníků provádějících předinvazní ostřelování pobřeží. Král, sám zkušený námořník a veterán bitvy u Jutska za první světové války, oznámil, že bude svého premiéra doprovázet. Pokračovali pak v přátelském sporu o to, kdo z nich se bude invaze účastnit, až do setkání s admirálem Ramsayem, který bez dalšího odmítl převzít odpovědnost za bezpečnost kterékoliv z obou významných osobností. Odkázal přitom na nebezpečí, které by jim hrozilo, rizika plánovaných bojových úkolů HMS "Belfast" a fakt, že v případě nepříznivého vývoje situace při vyloďování a nutnosti přijmout okamžitá rozhodnutí bude obou třeba na domácích ostrovech. To situaci vyřešilo a ani král Jiří VI., ani Winston Churchill neopustili v den D britské břehy.  Ačkoliv muži bojující v den D na pobřeží Normandie plně zasluhují pozornost věnovanou jejich úsilí, úkol námořních sil byl také životně důležitý pro úspěch operace.

Smrt.

Zemřel při letecké nehodě 2. ledna 1945, když letoun Lockheed Hudson Mk.V 781. peruti Fleet Air Arm který jej dopravoval na poradu s maršálem Montgomerym do Bruselu havaroval při startu v Toussus-le-Noble jihozápadně od Paříže. Jeho ostatky byly pohřbeny na novém městském hřbitově v Saint-Germain-en-Laye. Na místě nehody v Toussus-le-Noble byl v květnu 1995 vztyčen pomník všem jejím obětem.

Historický odkaz.

V listopadu 2000 byla v Doverském hradu vztyčena Ramsayova socha, nablízku míst, odkud řídil dunkerskou evakuaci. Jeho zapojení do ní a do vylodění v Normandii vedlo k jeho zobrazení jako jejich aktéra ve filmových a televizních zpracováních těchto událostí, například v Nejdelším dnu (1962, ztvárněn Johnem Robinsonem), Churchill and the Generals (1979, ztvárněn Noelem Johnsonem), Dunkirku (2004, ztvárněn Richardem Bremmerem) a (2004, ztvárněn Kevinem J. Wilsonem). Jeho jméno bylo také nedávno přidáno na památník obětí válek v Colchester Royal Grammar School, společně s dalšími dosud opomenutými absolventy školy. Plánováno je i vystavení jeho portrétu v prostorách školy.  Odkaz admirála Ramsaye je připomínán i Royal Navy, jež po něm pojmenovala budovu školicího střediska na základně HMS Collingwood ve Farehamu, která byla slavnostně otevřená za účasti jeho syna v březnu 2012.

Bertram Home Ramsay KCB, KBE, MVO (20. ledna 1883 – 2. ledna 1945) byl britský admirál, významný svým přínosem na poli obojživelných operací během druhé světové války. Zejména proslul svým velením evakuace vojsk z Dunkerque v roce 1940 a velením spojeneckým námořním silám při vylodění v Normandii v červnu 1944.

Bertram Home Ramsay ( – ) est un amiral britannique pendant la Seconde Guerre mondiale. Il joua un rôle majeur dans la planification des opérations amphibies alliées sur le front européen, particulièrement dans le débarquement de Normandie où ses navires réussirent à mettre à terre un million d'hommes.


Historie.

Okolí města bylo osídleno již v době kamenné. Z období 4200–3500 př. n. l. jsou známé nálezy z okruhu kultury s lineární keramikou a na přelomu doby bronzové a doby železné zde sídlil lid lužické kultury. Četnost nálezů svědčí o soustavném osídlení až do období raného středověku.  První písemná zmínka pochází z roku 1220, kdy zde v zákrutu řeky stála obchodní osada a strážní hrad. Obyvatelé dodávali med, ryby a pryskyřici do Štětína. Rozvoj města nastal po roce 1268, kdy osada obdržela od knížete Barnima I. městská práva magdeburského typu. Město mimo jiné získalo právo volné plavby k ústí Odry. V roce 1317 město získalo lübecká městská práva a roku 1368 se stalo členem obchodního svazu hanzovních měst. Obchodní zájmy vedly ke sporům s blízkým Štětínem, který se snažil ovládnou obchod podél Odry. Konflikt se podařilo urovnat ve prospěch Goleniówa a jeho spojence Stargardu až roku 1397.  V pozdním středověku se město úspěšně rozvíjelo, což se projevilo na jeho podobě. Město obepnula hradba z kamene a cihel prolomená čtveřicí bran, z nichž se zachovala pouze brána Wolińská. Od roku 1386 smělo město razit vlastní mince, tzv. bílé goleniówské groše. Objevovaly se a pokračovaly obchodní spory se Stargardem a zejména se Štětínem, které definitivně skončily až v roce 1618.  V roce 1529 město postihl ničivý požár, ale obyvatele postihovaly také epidemie nemocí a menší požáry. Velký úpadek způsobila třicetiletá válka. Po jejím skončení město připadlo Švédsku, kterému patřilo až do roku 1679. Od roku 1720 se Goleniów stal součástí Pruska a začal znovu presperovat. Vznikla nová předměstí, radnice, nemocnice a školy. V roce 1830 byla postavena silnice do Štětína a o čtyřicet let později také železnice. Od roku 1882 mělo město železniční spojení s Gryficemi a o několik let později se Svinoústí a Kolobřehem.  Na počátku dvacátého století se ve městě rozvíjela výroba nábytku. Během druhé světové války ve městě pracovalo mnoho německých politických vězňů, polských zajatců a nuceně nasazených. Město bylo osvobozeno Rudou armádou 7. března 1945, ale 60–65 % jeho rozlohy bylo zničeno včetně mnoha významných budov. Po druhé světové válce byla většina původních obyvatel vysídlena a město připadlo Polsku.

Goleniów (po druhé světové válce "Gołonóg," ) je město ve stejnojmenném okrese v Západopomořanském vojvodství na severozápadě Polska. Protéká jím řeka Ina. V roce 2014 ve městě žilo 22 776 obyvatel.

Goleniów (en ) est une ville de la voïvodie de Poméranie occidentale, dans l'ouest de la Pologne. Sa population s'élevait à habitants en 2013.


Život.

Luisa Markéta, celým jménem Luisa Markéta Alexandra Viktorie Anežka Pruská, se narodila v Marmorpalais nedaleko Postupimi v tehdejším Pruském království. V Postupimi se, den před Luisou, narodila i Šarlota Pruská. Luisiným otcem byl Fridrich Karel Pruský (1828–1885), syn Karla Pruského a jeho manželky Marie Sasko-Výmarsko-Eisenašské. Její matkou byla Marie Anna Anhaltsko-Desavská (1837–1906), dcera Leopolda IV. Anhaltského, kterému se po více než 280 letech podařilo sjednotit Anhaltsko.  Dne 13. března 1879 se Markéta Luisa vdala za Artura Sasko-Koburského, vévodu z Connaughtu a Strathearnu. Obřad se odehrál v kapli sv. Jiřího ve hradu Windsor. Princ Artur byl sedmé dítě, ale teprve třetí syn britské královny Viktorie a jejího manžela Alberta. Pár obdržel mnoho svatebních darů, včetně diamantového diadému a perlových šperků. Svatby se též účastnilo mnoho příslušníků jak pruské, tak britské královské rodiny. Výjimkou nebyli ani Eduard VII. a Alexandra Dánská.  Čerstvá vévodkyně z Connaughtu strávila prvních dvacet let manželství jako doprovod svého manžela při jeho vojenských nasazeních po celé Velké Británii. Luisa Markéta doprovázela svého manžela i do Kanady, kam se rodu 1911 vydal, aby se zde stal generální guvernér kolonie.  Manželský pár získal jako dar i park Bagshot v hrabství Surrey a po roce 1900 pobýval v Clarence House v Londýně.  Měla slabé zdraví a cestování ji značně vyčerpávalo. Roku 1917 onemocněla bronchitidou, ke které se později přidala i chřipka. Tyto dvě nemoci způsobily skon Luisy Markéty dne 14. března toho roku, kdy jí bylo šestapadesát let. Zemřela v Clarence House a stala se první členkou britské královské rodiny, která si přála být zpopelněna. Její přání bylo vyplněno v krematoriu Golders Green. Její popel v urně byl nakonec umístěn na královský hřbitov Frogmore, kde je pohřbena například i vévodkyně z Kentu Marina. Samotnou Luisu Markétu přežil její manžel Artur a téměř pětadvacet let.

Potomci.

Z manželství s Arturem Sasko-Koburským vzešly tři děti: dvě dcery a syn.

Luisa Markéta Pruská, CI (celým jménem "Luisa Markéta Alexandra Viktorie Anežka Pruská", 25. července 1860, Postupim, Pruské království – 14. března 1917, Clarence House, Londýn, Anglie) byla německá princezna z rodu Hohenzollernů a díky sňatku s Arturem Sasko-Koburským i členka britské královské rodiny. Markéta Luisa je přímou předkyní Karla XVI., Markéty II., nebo Anny Marie Dánské.

Louise-Marguerite de Prusse ( née Luise Margarete Alexandra Viktoria Agnes von Preußen) le et décédée le était une princesse de Prusse, épouse d'Arthur de Connaught et Strathearn, fils de la reine Victoria


Výskyt.

Buřňák obrovský se vyskytuje převážně na jižní polokouli v areálu od Antarktidy až po teplé oblasti v celkové rozloze 140 000 000 km, přičemž je adaptován na život u moře. Žije například v Argentině, Austrálii, Chile nebo jižní Africe. Vyhynul na Bouvetově ostrově, občasně je možno jej spatřit ve Francouzské Polynésii nebo na Fidži. Druh je pelagický. K životu dává přednost ostrovům s travnatým povrchem i bez něj v maximální výšce 300 m n. m. Hnízdí na zemi.

Popis.

Buřňák obrovský je velký druh ptáka připomínající racka mořského, jenž může měřit 87 cm, rozpětí křídel je odhadováno na 180 až 205 cm a hmotnost na 5 kg. Jedná se o největší druh z celé své čeledi. Křídla jsou zašpičatělá. Velký zahnutý zobák je opatřen typickým znakem trubkonosých, trubkovitými nosními dírkami. Slabé končetiny tohoto druhu jsou umístěny vzadu na těle. Tento druh dovede dobře chodit. Druh může mít 2 různé typy zbarvení: nejčastější barva druhu je tmavá u dospělců, méně často se objevuje bílá. Bílí jedinci tvoří cirka 5 % celkového počtu buřňáků obrovských. Mláďata jsou hnědá a připomínají mláďata buřňáků Hallových.

Chování.

Buřňák obrovský je společenský pták, přičemž se ptáci soustřeďují především tam, kde je hojnost potravy, již vyhledávají na zemi a na otevřeném moři. Jedná se převážně o mrchožrouta. Oblíbenou potravou jsou mršiny tuleňů a tučňáků, mnohdy též z lodí kradou lidmi ulovené ryby nebo vybírají vejce z hnízd, buřňáci však dovedou lovit též sami a zdolat například mláďata albatrosů, ryby nebo chobotnice, přičemž mezi pohlavími je rozdíl ve skladbě potravy: samice převážně samy loví, zatímco samci pojídají z větší části zdechliny. Pokud je druh vyrušen, po nepříteli může opakovaně plivnout páchnoucí tekutinu, což jim vyneslo anglické synonymum "".  Rozmnožování probíhá od října, přičemž během něj žijí v menších skupinách zhruba o 300 párech. Jednotlivé páry se opakovaně vrací na stejná hnízdiště. Do hnízda, které je postaveno z kamení nebo trávy, samice naklade jedno vejce o něž se stará 55 až 66 dní, mládě zůstává v hnízdě do března, po opeření je čeká migrace kolem Jižního oceánu. Dospělci jsou během starání se o mláďata hákliví na vyrušení a mohou opustit i hnízdo. Pohlavní dospělosti dosahují buřňáci obrovští okolo 4 let, avšak obvykle se poprvé páří mezi 6−10 lety.

Ohrožení.

Na světě žije okolo 100 000 dospělců buřňáků obrovských a jeho populace vzrůstá. Nebezpečí představuje lov (mezi lety 1997−1998 jich bylo zabito mezi 2−4 000 jedinci), někteří buřňáci též umírají při lovu na dlouhé šňůry. Lokální úbytky jsou způsobeny například úbytkem rypoušů sloních ("Mirounga leonina"), kteří patří mezi důležitou část potravy tohoto druhu. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je hodnocen jako málo dotčený druh, jenž je zapsán na seznam CMS a ACAP. Populace jsou sledovány v řadě oblastí a druh je chráněn v několika přírodních rezervacích, z nichž dvě jsou zařazeny na seznam UNESCO.

Buřňák obrovský ("Macronectes giganteus") je druh ptáka z čeledi buřňákovití (Procellariidae) a rodu buřňák ("Macronectes"). Druh popsal Johann Friedrich Gmelin v roce 1789. Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody je hodnocen jako málo dotčený.

Le Pétrel géant ("Macronectes giganteus") est une espèce de grands oiseaux de mer de la famille des Procellariidae qui vit dans l'hémisphère Sud et dont l'envergure peut atteindre deux mètres.


Historie skupiny.

Zakládající členové kapely byli Pedro Ayres Magalhães (klasická kytara), Rodrigo Leão (klávesy), Francisco Ribeiro (violoncello) a Teresa Salgueiro (zpěv). Magalhães a Leão založil kapelu v roce 1985, Ribeiro se přidal v roce 1986. Zpěvačku Teresu Salgueiro našla kapela v jednom z nočních klubů Lisabonu. V roce 1987 Madredeus vydal první album "Os dias da Madredeus". Nahráno bylo ve zkušebně bývalého opatství v Lisabonu ("Convento da Madredeus").  V roce 1993 Pedro Ayres Magalhães kapelu dočasně opustil a byl nahrazen v živých koncertech José Peixotem. Magalhães se později ke skupině znovu připojil, ale Peixoto již zůstal, takže kapela má od té doby ve svém zvuku dvě kytary.  Skupina se na začátku 90. let stala velmi populární v Portugalsku, ale zůstávala dlouho neznámá v zahraničí. To se změnilo v roce 1994, kdy se režisér Wim Wenders nadchl pro jejich hudbu a požádal skupinu o hudbu ke svému filmu "Lisabon Story". Soundtrack "Ainda" skupině zajistil mezinárodní slávu.  V roce 1994 klávesista Rodrigo Leão kapelu opustil a začal sólovou kariéru. Byl nahrazen Carlosem Mariou Trindadem. V roce 1997 opustili kapelu Francisco Ribeiro a Gabriel Gomes, v roce 2007 zahájila sólovou kariéru i zpěvačka Teresa Salgueiro. Zdálo se, že pouť kapely končí. Avšak v roce 2008 se ohlásila s novou deskou "Metafonia", a to pod jménem "Madredeus & a Banda Cosmica".  V dubnu 2012 Madredeus, pod původním názvem, představili nové album "Essencia" a také nové složení: Beatriz Nunes (zpěvačka), Pedro Ayres de Magalhães (kytara), Carlos Maria Trinidade (syntezátor), Jorge Varrecoso (housle), Antonio Figueirido (housle) a Luis clode (violoncello).

Madredeus je portugalská hudební skupina, jejíž tvorba kombinuje vlivy tradičního portugalského hudebního stylu fado a moderního folku. Prodala přes 3 miliony alb po celém světě.

Madredeus est un groupe portugais de musique, qui prend son origine dans le quartier localisé autour de l'église Madre de Deus, à l'est de l'Alfama de Lisbonne. Leur musique est un mélange de fado, de musique folk, classique et de musique populaire contemporaine (surtout brésilienne, notamment la bossa nova). D'après les propres mots de Pedro Ayres Magalhães : « le groupe a été créé pour mettre le portugais en musique, en ramenant la langue à son format musical, ceci par l'utilisation de nombreux substantifs et voyelles. Les chansons sont très courtes car à chaque mot correspond une certaine ambiance. C'est un monde de l'intuition. » ("Les Açores de Madredeus").


Ekologie.

Jsou to nenáročné, málo konkurence schopné rostliny, které bývají podle přírodních podmínek jednoleté nebo dvouleté. Jejich nažky jsou nestejně dlouho dormantní a mohou klíčit buď ještě téhož roku co uzrají, nebo až následujícího. Z nažek vzklíčených na podzim prvého roku přežije zimní období semenáč ve formě drobné listové růžice a poměrně brzy pak druhým rokem začíná kvést. Z nažek klíčících až druhým rokem na jaře vyrostou naopak rostliny kvetoucí od léta do podzimu. Na stanovištích obvykle spolu vyrůstají oba tyto typy.

Popis.

Drobná, 5 až 30 cm vysoká, chlupatá bylina s krátkou, poléhavou nebo vystoupavou lodyhou od báze větvenou. Její drobné lodyžní listy, obvykle s řapíky, jsou dlanitě dělené až stříhané do tři až pěti segmentů a ty jsou dále členěné na dva až pět úkrojků. Objímavé, vytrvalé, asymetrické palisty jsou spolu i s řapíkem nálevkovitě srostlé, ve spodní části mají pět až sedm drobných bylinných úkrojků.  Vrcholičnaté květenství je tvořeno pěti až patnácti drobnými květy sestavenými do svazečků nebo klubek a bývá umístěno v paždích palistů naproti lodyžním listům. Květy na kratičkých stopkách jsou oboupohlavné a bývají zelené až žluté. Okvětí je tvořeno čtyřmi zubatými kališními lístky a čtyřmi drobnými či téměř zcela redukovanými zuby kalíšku, korunní lístky chybí. V květu je pohárkovitá češule ukončená na vrcholu diskem. Tyčinka bývá jediná, je umístěna na vnitřním okraji disku proti kališnímu lístku a její prašník směřuje z květu. Semeník s jediným vajíčkem má pestík s tenkou čnělkou zakončenou kulovitou bliznou. Na ochranu proti samoopylení dozrává blizna dříve, než pyl prašníků stejného květu. Přenos pylu při opylení zajišťuje hmyz nacházející v květu nektar vzlínající na disku.  Plodem je tmavá, vejčitá, hladká, jednosemenná nažka posazená v trvalé češuli ze které mírně vyčnívá. Rostliny se rozšiřují výhradně semeny, která jsou velmi drobná a bývají šířena větrem, zvířaty nebo povrchovou vodou. Některé druhy jsou diploidní (n = 8) a jiné tetraploidní či hexaploidní.

Význam.

Rostliny rodu nepatrnec jsou bez valného ekonomického významu. Odvarů z lodyh některých druhů bylo v minulosti používáno k léčbě problémů s močovým měchýřem. Více rozšířené druhy, např. nepatrnec rolní, byly považované za polní plevel, ale s nástupem herbicidů a zlepšením péče o půdu začaly s polí mizet.

Nepatrnec ("Aphanes") jsou nízké, drobné, nenápadné, planě rostoucí rostliny, který svou malou velikostí i významem odpovídají svému jménu. Vytváří rod z čeledě růžovitých, který čítá přibližně 20 druhů, dva z nich rostou v České republice. Několik druhů je rozšířeno téměř po celém světe a v Jižní Evropě, Severní Africe a Jižní Americe roste řada endemických druhů.

Aphanes est un genre de plantes herbacées de la famille des Rosacées. Comme les espèces du genre "Alchemilla", celles de ce genre s'appellent aussi des alchémilles.


Život.

Pochází z moskevské židovské rodiny, narodil se v Penzenské oblasti, kam byla jeho matka za války evakuována. V roce 1961 absolvoval animátorský kurs pořádaný studiem Sojuzmultfilm. Pracoval pod vedením režiséra Ivana Ivanova-Vana, v roce 1968 spolu s Arkadijem Ťurinem vytvořil svůj první film "25. říjen — první den", zabývající se odrazem Říjnové revoluce v tvorbě avantgardních malířů. Dalším filmem byla "Bitva u Keržence" (1971), freska z ruské historie využívající hudbu Nikolaje Andrejeviče Rimského-Korsakova. Následovaly dětské filmy "Liška a zajíc" (1973), "Jeřáb a volavka" (1974) a "Ježek v mlze" (1975). Norštejn na nich spolupracoval se svojí manželkou, výtvarnicí Francescou Jarbusovovou, inspiroval se pokusy Alexandra Alexejeva s prostorovou iluzí dosahovanou pomocí špendlíkového plátna. Pohádkové náměty jsou zpracovány lyrickým způsobem se smyslem pro tragikomické životní situace, Josif Bojarskij o "Ježkovi v mlze" napsal: „Tento film, plný jemných psychologických nuancí, dokazuje, že neexistují žádné odstíny lidských citů, které by se nedaly vyjádřit prostředky kresleného filmu.“ V roce 1975 obdržel Státní cenu Sovětského svazu.  V roce 1979 natočil Norštejn film "Pohádka pohádek" podle scénáře Ljudmily Petruševské a s hudbou Michaila Mejeroviče. Folklórní námět o malém šedém vlkovi se prolíná s proudem vědomí, odrážejícím vzpomínky Norštejnovy generace, narozené za války. Film byl na uměleckém festivalu, pořádaném u příležitosti olympijských her 1984, vyhlášen nejlepším animovaným filmem všech dob.  Norštejn je známý svým precizním, přemýšlivým způsobem práce, který mu vynesl přezdívku „Zlatý hlemýžď“. Na celovečerní filmové adaptaci Gogolovy povídky "Plášť" pracuje již od roku 1981, zatím z tohoto díla byly promítnuty pouze krátké ukázky na několika filmových festivalech. Kvůli pomalému tempu práce byl propuštěn ze Sojuzmultfilmu a roku 1993 založil vlastní studio ŠAR (Škola animátorů a režisérů). Je také uznávaným filmovým pedagogem, který přednáší po celém světě. Za svůj vzor ho označují japonští filmaři Hajao Mijazaki a Isao Takahata, v Japonsku také Norštejn obdržel Řád vycházejícího slunce. Je autorem knihy "Sníh na trávě", v níž vysvětluje svoje tvůrčí postupy.  V roce 2014 převzal Jurij Norštejn čestný doktorát pražské Akademie múzických umění.

Jurij Borisovič Norštejn (rusky "Юрий Борисович Норштейн", 15. září 1941 Andrejevka) je ruský animátor a režisér, od roku 1996 držitel titulu národní umělec Ruské federace.

Iouri Borissovitch Norstein (en ) est un cinéaste d'animation russe né le à Andreïevka, dans la région de Penza (alors en Union soviétique).


Charakteristika francouzského práva v období před rokem 1789.

V rámci charakteristiky předrevolučního práva Francie se lze soustředit na charakterizaci pramenů práva materiálních i formálních. Materiální prameny práva se v teorii označují i jako prameny tvorby práva a jde v podstatě o politické, ekonomické, sociální a jiné podmínky ve společnosti, které se následně přenesou do formálních pramenů práva, tedy normativních právních aktů, které jsou výsledky legislativní činnosti příslušných orgánů. Francouzská monarchie se v roce před vypuknutím revoluce - roku 1788 - ocitla ve velmi vážné a zjevné krizi, která se projevila v několika společenských oblastech, ale hlavně v oblasti ekonomické. Její nástup naznačovaly již několik let přetrvávající výkyvy v ekonomice tak nepokoje ve společnosti, zejména mezi vzdělanci. Nestabilní stav v oblasti zemědělství završilo velké sucho v roce 1785. Tato nepříznivá situace pouze posílila dopady recese projevující se již od roku 1770. Nepokoje se však nešířily pouze mezi rolníky, ale se k nim přidali i projevy nepokojů v průmyslu, což bylo částečně důsledkem a částečně důvodem francouzsko-anglické obchodní smlouvy.  V roce 1786 situace úplného úpadku také znovu přinesla zvýšení cen, což mělo za následek bankroty a další problémy. Francie se přes špatné vnitřní finanční situaci zapojilo do americké války o nezávislost. Ministr financí Jacques Necker byl nucen financovat konflikt půjčkami, které měly negativní dopad na již tak zatížený a vyčerpaný státní rozpočet. V popsané hospodářské situaci nastalo přeskupení politických sil. Představitelé šlechty chtěli využít nepříznivý stav na zlepšení svého postavení, které bylo omezováno absolutismem. Základem odporu se stalo shromáždění Generálních stavů, které odmítlo přijetí daňových ediktů dalšího ministra financí Loménieho de Brienna. Tehdejší král Ludvík XVI. byl v důsledku špatného stavu v zemi přinucen svolat Generální stavy. 1. ledna 1789, jejich svolání oznámil Jacques Necker. Třetímu stavu byl přiznán dvojnásobný počet zástupců. O způsobu hlasování, zejména o tom, zda se bude hlasovat podle počtu zástupců, již však nebylo řečeno nic. V období před vypuknutím revoluce se ve Francii používaly z formálních pramenů práva prožitky středověku a to ordonance, které ""obsahují nejdůležitější předpisy obecního významu či celých právních odvětví zpravidla pro území celého království"", edikty, ""které mají omezenější rozsah, ať už z hlediska obsahu nebo z hlediska teritoriálního""a deklarace,""které v zásadě slouží na výklad, dodatečné upřesnění či doplnění ordonancí a ediktů"". Nejdůležitějšími akty pro formování soukromého práva však byly ordonance.  Z těch nejvýznamnějších lze zmínit zejména "Ordonanci Karla VII." z 15. století, kterou se pokusil o unifikaci obyčejového práva a tímto způsobem i o zpřehlednění práva a snížení nákladů na vedení soudních procesů. Další z hlediska vývoje francouzského soukromého práva významný krok udělal během své vlády "král Slunce" Ludvík XIV., když v roce 1667 pořídil "Ordonanci o občanském soudním řízení", známou také pod názvem Code Louis. Jejím účelem a cílem bylo překonat dosavadní nejednotnost, nepřehlednost a chaotičnost občanského soudního řízení způsobenou tím, ""že ordonance, vydávané králi, našimi předchůdci, aby zkrátili soudní řízení, byly zanedbávány nebo měněny časem a zlovůlí"". Tvořilo ji 500 článků rozdělených na 35 titulů a platila s menšími změnami až do vypuknutí Francouzské revoluce v roce 1789, dokonce až do roku 1807. Kromě "Ordonance o občanském soudním řízení" patří mezi významné legislativní akty Ludvíka XIV. i ""Ordonnance sur le commerce (Obchodní zákoník), která se pokládá za základ moderních kodifikací obchodního práva"".  Ke konci předrevolučního starého režimu, tzv. "ancien régime", se již formovalo národní francouzské právo, jednotně platné na celém území státu, vycházející z různých zdrojů, zejména z právních obyčejů, římského práva, kanonického práva, královských ordonancí a usnesení parlamentů. Jeho formování znamenalo také odstranění starého francouzského lokálního pluralismu, který se týkal tak právních i politických institucí a projevil se i v ostatních oblastech života společnosti. Právo jednotlivých provincií se lišilo svým obsahem a každá provincie měla své vlastní agrární zvyky, slavnosti, pobožnosti, vlastní míry a váhy, kulinářství, způsob oblékání a zpravidla i svůj dialekt. V 18. století však postupně sílila zejména v osvícenských kruzích snaha přinést namísto této různorodosti jednotné, přehledné a spravedlivé právo nově vytvořené "zdravým rozumem", opírající se o vědecké poznání společnosti.

Zrušení francouzského feudálního práva.

V květnu 1789 se po 175 letech na svolání Ludvíka XVI. sešly Generální stavy za účelem vyřešení hospodářské krize. Přestože počtem zástupců měli příslušníci třetího stavu, kteří tvořili rolníci a měšťané včetně řemeslníků a žebráků, v parlamentu většinu, způsob hlasování zůstal nezměněn, čili se zachovala nerovnost hlasů - každý stav měl jeden hlas bez ohledu na počet příslušníků stavu. Po neúspěšných snahách změnit to, se třetí stav 17. června 1789 prohlásil za Ústavodárné národní shromáždění a oznámil, že se nerozejde, dokud nepřijme ústavu.  Mezi první významné akty přijaté ústavodárného národním shromážděním patří Srpnové dekrety a Deklarace práv člověka a občana. Tyto dokumenty měly velký význam pro další vývoj a formování právního systému ve Francii a to i z toho důvodu, že zrušením výsad zrušily starý právní řád založený na principech feudalismu. Tak vznikla potřeba nahradit zrušený právní řád novou a jednotnou právní regulací - úpravou. Tuto skutečnost potvrdilo Ústavodárné národní shromáždění tím, že do textu první ústavy, kterou přijalo až v roce 1791 zařadilo ustanovení: ""bude vypracován zákoník občanských zákonů společných pro celé království."" Rovněž se předpokládalo vypracování souboru zákonů, které by obsáhly všechny právní normy. Mělo jít buď o jeden vše obsahuje zákoník nebo o několik zákonů - jeden samostatný pro každé právní odvětví. Vše právo mělo být obsaženy pouze v zákonech a ne v jiných pramenech. Nemělo jít přitom pouze o uspořádání dosud platných předpisů, právní kompilaci, ale revoluční zákonodárný sbor se snažil vytvořit nové právo, které by bylo přehledné, vyčerpávající, spravedlivé a hlavně pro všechny rovné. Ve skutečnosti až po několika neúspěšných pokusech se podařilo tyto úmysly naplnit a přijmout zákoníky během vlády Napoleona I. v letech 1804-1810.

Srpnové dekrety.

Za začátek Francouzské revoluce se pokládá den 14. červenec 1789, ve kterém pařížský lid zaútočil na Bastilu - symbol absolutistické moci panovníka. Nepokoje se z Paříže přenesli na francouzský venkov, zejména do východní a jihovýchodní části Francie. Poddaní venkované se bouřili proti příslušníkům šlechty - útočili na jejich sídla, rabovali jejich, zapalovali šlechtické archivy a ničili listiny, které byly právním titulem na vybírání feudálních dávek. Ústavodárné národní shromáždění tak bylo nuceno řešit otázku, jak utišit rozmáhající se lidové nepokoje zvané Grande Peur. Při hledání způsobu byl podán mimo jiné návrh, aby se vrchnost dobrovolně vzdala svých privilegií. Překvapivě našel tento návrh mezi zástupci stavů zastánce, kteří ho příznivě přijali a následně během dlouhého zasedání v noci ze 4. na 5. srpna 1789 byly schváleny tzv. Srpnové dekrety, kterými Ústavodárné národní shromáždění reagovalo na vypuknutí revoluce a na její důsledky. Přímo v prvním článku "Augustových dekretů" se zrušily všechny feudální výsady, šlechtické privilegia a roboty.

Deklarace práv člověka a občana.

Podle ústavy přijaté "ústavodárného národním shromážděním" v roce 1791, ""Nejvyšší autoritu ve Francii má zákon. Král vládne pouze jeho prostřednictvím a jedině ve jménu zákona může vyžadovat poslušnost."" Z toho vyplývá, že zákon se ztotožnil s nejvyšší mocí. Přesto Ústavodárné národní shromáždění považovalo za nutné omezit vůli všech následujících ústavodárců a zákonodárců a to tím, že by garantovalo základní a přirozené lidská práva. Udělalo tak slavnostním přijetím textu Deklarace práv člověka a občana (Declaration des droits de l'homme et du citoyen), a to dne 26. srpna 1789, tedy ještě před přijetím samotné ústavy. Význam deklarace však nespočíval pouze v omezení moci tvůrců právních norem. Jejím cílem bylo deklarovat již existující lidské a nezcizitelné práva člověka a tím upřesnit hranice, které stát nesmí v žádném případě překročit.

Soukromé právo během revoluce.

Po zrušení privilegií a deklarování rovnosti revoluční francouzské zákonodárství začalo klást velký důraz na individuální práva a rovnost mezi občany. Z toho důvodu se změnilo i pojetí některých institutů soukromého práva.

Institut manželství a dědické právo.

Revoluce přinesla i změněn pohled na rodinné právo, zejména pohled na manželství. Francouzské osvícenství se lišilo, například ve srovnání s osvícenstvím německým, v tom, že mělo proticírkevní charakter. Jedním z cílů revoluce bylo zlomit moc církve a následně převést její rozsáhlý majetek na občanský stát. ""Jako každá změna moci v dějinách státu byla také tato v podstatě vyvlastněním dosud vládnoucích struktur."" ""Církev byla nucena vzdát se majetku a vlivu, který jí tento majetek zajišťoval, mniši a jeptišky byly i proti své vůli zbaveni řeholních slibů na základě zákonného aktu a na kněze se vyvíjel nátlak přísahat na nový stát."" Institut manželství v předrevolučním období upravovalo výlučně právo katolické církve - kanonické právo, protože církev se považovala za ochránkyni manželství a rodiny. Církev tak byla oprávněna jednat záležitostech manželství, ve věcech kontroly nad uzavíráním manželství, vedení matrik, účasti při výchově dětí tak v záležitostech odluky od stolu a lože v případě ztroskotání manželství. Aby se dosáhlo záměr zlomit tuto moc církve, musela se přenést příslušnost ve věcech manželství a rodiny a v souvisejících věcech vedení matriky z orgánů církve na orgány státu. Cílem bylo, aby se manželství a rodina staly státoprávního, ne církevními institucemi, čili manželství se začalo chápat jako obyčejný občanskoprávní kontrakt. Tak to stanovila i první Ústava z roku 1791 (II, 7): ""Zákon dívá na manželství jako na čistě občanskou smlouvu. Zákonodárná moc určí pro všechny občany bez rozdílu způsob, jakým mají zjišťovat narození, svatby a úmrtí. Ustanoví veřejných úředníků, kteří budou shromažďovat a opatrovat listiny "". V duchu těchto myšlenek se vydal dekret o evidováni aktů osobního stavu, který navazoval na předrevoluční zákonodárství pečující o pořádek v církevních matrikách. Tímto dekretem zavedlo obligatorně občanské sňatky a také občanské rozvody. Sňatek se musel konat před úředníkem na obecním úřadě za přítomnosti čtyř svědků.  S pojetím manželství z čistě občanskoprávního hlediska se spojilo i uvolňování překážek rozvodu, ačkoli otázka rozvodu byla vždy diskutabilní v rámci manželského práva. V revoluční situaci se chtěl stát osvobodit od jakýchkoliv zásahů a ovlivňování ze strany církve, právě proto se rozvod manželství značně uvolnil. ""Pokud bylo manželství smlouvou a podléhalo privátní autonomii, pak jej bylo možné zrušit příslušnou rozvodovou smlouvou, prostřednictvím actus contrarius."" Rozvod se tedy připouštěl, ale jen po splnění stanovených podmínek. V první řadě se vyžadoval souhlas obou manželů, druhou podmínku představoval neúspěšný pokus o smír před smírčím soudem tvořeným alespoň šesti příbuznými obou manželů. Až následně mohli manželé požadovat od příslušného matričního úřadu prohlášení jejich manželství za zrušené. V případě, že se nesplnil první podmínka, tedy o rozvod požádal pouze jeden z manželů, rozvod také přicházel v úvahu, čili právo již nebylo v této oblasti takové striktní.  Změny zásadního významu v rámci rodinného práva, které přinesla revoluce, se však postupně ukázaly jako ne zcela správně. Vyžadovalo se zlepšení výběru úředníků, kteří měli na starosti vedení aktů o osobním stavu, ale i zúžení původně poměrně širokého okruhu důvodů, pro které se povoloval rozvod. ""Nebylo to slučitelné s představou občanství, že má lepší morálku, ani ze zájmem státu na zabezpečení soukromých osob."" Napoleonem přijat Code civil sice stále bez výjimky zachovával obligatorní občanský sňatek, na druhé straně však do značné míry omezil rozvod. Omezení měli nejen zákonný, ale i morální charakter. Předrevoluční "ancien régime" padl mimo jiné iz důvodu mravního poklesu ve společnosti. Zaveden nový řád potřeboval nabýt stabilitu a ta se dala dosáhnout požadavkem přísné morálky, zejména v otázkách manželství a majetku.  Ve feudální Evropě patřila péče o morálku k veřejným záležitostem a do pravomoci státní církve. Jelikož postavení církve ve Francii bylo revolucí oslabené, musela se veřejná péče o morálku reorganizovat novými normami. ""Dualismu státu a práva, společnosti a mravnosti odpovídalo, že morálka už nebyla právně sankcionován, a měla být spravována společností občanů."" Překonání mravního úpadku a rozvoji společnosti měly napomoci manželství, rodina a povolání. Z toho všeho vyplývá, že ačkoli rozvod manželství byl zlegalizován, ten, kdo se rozvedl, musel snést sankci za porušení morálních norem a to znemožnění se ve společnosti. Revoluce přinesla ve Francii i změny v rámci dědického práva, které představovalo oporu rodiny jako základní jednotky společnosti. V předrevolučním období ve smyslu právních obyčejů nebylo možné dělit pozůstalost, hlavně pozemky, mezi dědice rovným dílem v zájmu jejich celistvého zachování v rukou jednoho vlastníka. Při vytváření nové koncepce dědického práva se však dostaly do rozporu dva cíle revoluce - svoboda a rovnost. Na jedné straně se deklarovala svoboda, v rámci ní svoboda volně nakládat se svým majetkem a ochrana vlastnictví každého občana. Na straně druhé vystupovala snaha dosáhnout rovnosti, tedy i rovnost v majetkové sféře a dědické právo bylo prostředkem, jak se mohly velké šlechtické majetky rozbít a zabránit dalšímu koncentrování majetku v rukou pouze určité skupiny občanů, v rukou šlechty. Nakonec převládla požadavek rovnosti. V roce 1791 byl přijat dekret, který umožnil dělení pozůstalosti mezi potomky rovným dílem. Zrušilo se však právo občanů na svobodné sepsání závěti. Šlo ale pouze o přechodný stav, protože vývojem se brzy vrátilo k testamentům a k právu nakládat s částí dědictví, ke "quote disponible".

La Chapelierův zákon.

Od roku 1789 narůstal počet stávek dělníků, kterými se dožadovali zlepšení svého postavení. K dosažení svých cílů si dokonce vytvořili odborový svaz a jakýsi druh vzájemného pojištění v nezaměstnanosti. V roce 1791 si dělníci národní manufaktury na gobelíny vynutili, aby ředitelství vydalo nový pracovní řád. Ústavodárné národní shromáždění bylo nuceno řešit tento problém narůstajících nepokojů mezi pracujícími a tak za účelem zastavení jejich zvýšené aktivity bez diskuse schválilo dne 14. června 1791 Le Chapelierův zákon, nazvaný podle jeho navrhovatele. Isaac René Guy Le Chapelier, také známý jako Jean Le Chapelier, byl francouzským právníkem a politikem revolučního období. I do tohoto zákona jako pramene pracovního práva, které se řadí mezi specifická odvětví soukromého práva, se promítlo zdůrazňování principů individualismu a liberalismu, které přinesla do francouzského zákonodárství revoluce.

Dekret na ochranu vlastnictví.

Dekret na ochranu vlastnictví (fr. "Décret du 18 mars 1793, punissant quiconque proposerait une loi agraire"), známý také jako dekret ze dne 18. března 1793, kterým se trestá každý, kdo by navrhl agrární zákon byl dekret vydaný francouzským Národním konventem dne 18. března 1793.  Tento dekret zněl: "Konvent nařizuje trest smrti proti každému, kdo navrhne agrární nebo jiný zákon, rozvracející vlastnictví pozemkové, obchodní a průmyslové". V originálním francouzském znění zněla tato jediná věta dekretu: "La Convention Nationale décrète la peine de mort contre quiconque proposera une loi agraire, ou toute autre subversive des propriétés territoriales, commerciales et industrielles."

Zákonodárství jakobínského Konventu.

""Po vyhnání vůdců Girondy ovládli Konvent Jakobíni, čili se začala další etapa francouzské revoluce - období jakobínského Konventu a tzv. Hrůzovlády. Šlo o diktaturu lidu, neboť v něm vládl lid a ne buržoazie"." Totiž, v období, kdy se dostali jakobíni k moci, byla revoluční Francie napadena zevnitř i zvenčí. Aby jakobíni potlačili kontrarevoluci, která destabilizovala zemi zevnitř, museli se opřít o lid. Z toho důvodu Konvent ovládaný jakobínů přijal několik významných demokratických opatření. Například, vydal tři zákony v sociální oblasti a to "zákon o způsobu prodeje majetku emigrantů", "zákon o rozdělení obecních pozemků" a již zmíněný "zákon, který zrušil bez náhrady všechny feudální povinnosti", čili i ty, které se podle Augustových dekretů mohli vykoupit, čímž se zrušili také poslední pozůstatky feudalismu.  Jakobínský konvent dne 24. června 1793 schválil i novou ústavu, což byla již třetí ústava přijatá od začátku Francouzské revoluce. Ústava byla demokratická - obsahovala Deklaraci práv člověka a občana, upravovala:  Jakobínské ústava v části s názvem "O záruce práv" v článku 122 zajistila základní práva:

Kodifikace soukromého práva.

Hned v prvních letech revoluce si zákonodárný orgán stanovil cíl vytvořit zcela novou a ucelenou kodifikaci občanského práva. Potvrzuje to i ustanovení Ústavy z roku 1791: "Bude vypracován zákoník občanských zákonů společných celému království." Šlo však jen o formální příslib, protože žádnému z revolučních zákonodárců se nepodařilo tento cíl završit, podařilo se jim jen přizpůsobit občanské právo novým principům, které francouzská revoluce přinesla. Jeden z důvodů jejich neúspěchu představovala skutečnost, že revoluce sice na jedné straně přinesla nové právní principy a myšlenky, na straně druhé však způsobila nepořádek v právu, protože bylo složité udržet si přehled v tom, které z feudálních právních norem se zrušily, které se ponechaly v platnosti, které se změnily, případně znovu zrušily a které právní normy byly přijaty. Čili potřeba nového uspořádání práva byla nezbytná, ale Konvent a Direktorium se nedostaly dál než k sepisování návrhů.  Myšlenku kodifikovat občanské právo si osvojil i Napoleon Bonaparte, který se stal v roce 1804 francouzským císařem. Napoleon však plánoval vypracovat zákoník, který by byl společný pro celou Evropu a který "měl šířit po celém světě slávu velkého národa a jeho revoluce." Podle římského vzoru totiž chtěl vstoupit do dějin nejen jako vítězný vůdce a císař, ale také jako velký zákonodárce (podle Justiniánova vzoru), což od samého počátku vyloučilo, že půjde pouze o obyčejnou právní reformu. Napoleonovi se nakonec podařilo zrealizovat dlouhodobý kodifikace záměr a tak v roce 1804 byl vydán Code civil-občanský zákoník jako nejpotřebnější a současně nejnáročnější legislativní akt. Tímto zákoníkem kodifikoval Napoleon občanské právo vytvořené během revoluce spolu s použitím předrevoluční právní zkušenosti. Code civil však nebyl jeho jedinou kodifikací. Napoleonovi se podařilo vytvořit nový buržoazní právní řád, který sestával celkem z pěti kodifikací: občanského práva, obchodního práva, trestního práva, občanského práva procesního a trestního práva procesního.

Občanský soudní řád.

V roce 1806 byl vydán Code de Procédure civile, zákon o občanském soudním řízení. Vycházel ze starších, ještě předrevoluční feudálních právních předpisů, zejména ze zmiňované ordonance Ludvíka XIV. Z roku 1667.  Podle tohoto občanského soudního řádu se řízení před soudem vyznačoval formálností a zároveň složitostí, ale ve srovnání s feudálními předpisy se zjednodušila organizace soudnictví.  Soudní proces se zakládal na zásadě veřejnosti a ústnosti. Ve většině případů řízení musel být povinně účasten i advokát, což však pouze zvyšovalo náklady řízení a spolu se těžkopádnost procesu to způsobovalo, že nemajetní občané měli omezené možnosti domáhat se soudní ochrany.  V první instanci rozhodoval smírčí soudce jako nejnižší soudní orgán nebo občanský tribunál. Smírčí soudce projednával rozhodoval v drobných občanských a trestních věcech a tribunál byl příslušný pro závažnější občanskoprávní záležitosti. Druhoinštančným soudním orgánům byl apelační soud (Cour d'appel), přičemž do územního obvodu jednoho apelacního soudu patřilo několik departementů jako jednotek státní správy. V nejvyšší instanci rozhodoval kasační soud (Cour de cassation) místně příslušný pro celou zemi, který zkoumal jednotlivé případy pouze z hlediska porušení zákona. Pokud přišel k závěru, že zákon byl porušen, nevynesl nové rozhodnutí, pouze zrušil rozhodnutí nižšího soudu a vrátil mu věc k novému projednání.

Obchodní zákoník.

Římský právník Ulpianus rozdělil právo na soukromé a veřejné. Tento dualismus práva se přenesl i do soukromoprávní roviny, když se v rámci soukromého práva rozlišoval občanské a obchodní právo. Občanské právo se přitom v právní teorii považuje za obecné soukromé právo, upravuje vztahy mezi jednotlivci, bez ohledu na jejich příslušnost ke skupinám obyvatelstva. Obchodní právo, na rozdíl od toho, je zvláštním soukromoprávní odvětvím a upravuje právní vztahy pouze mezi příslušníky určité skupiny, mezi obchodníky. Popsaný dualismus v soukromém právu se projevil i v zákonodárství Francie během Prvního císařství, když 29. srpna 1807 byl vydán "Code de comerce", obchodní zákoník.  Napoleonův obchodní zákoník vycházel z právních předpisů přijatých v předrevolučním období, především z ordonance z roku 1673 týkající se obchodu a z ordonance upravující obchodní mořeplavbu z roku 1681. Nedosáhl však takový význam jako Code civil, protože v oblasti obchodu se na právní vztahy uplatňovaly různé zvyklosti a obyčeje.  Z hlediska systematiky tvořily obchodní zákoník čtyři knihy:  Vztah Code civil a "Code de commerce" lze vyjádřit zásadou subsidiarity. Obchodní zákoník pouze doplňoval občanský zákoník, neboť obecná úprava obsažená v občanském zákoníku se mohla použít i na společenskoprávní úkony. Zatímco občanský zákoník upravoval obecné soukromoprávní instituty, obchodní zákoník se soustředil pouze na zvláštní společenskoprávní instituty. V případě, že tato zvláštní právní úprava chyběla, aplikovali se na daný právní vztah ustanovení občanského práva.

Význam revolučních změn.

Nejdůležitějším a nejlepším následkem francouzské revoluce je skutečnost, že uzákonila společenskou rovnost, která se v 18. století pouze pomalu dostávala do obecného povědomí. Feudalismus byl odsouzen již od stoleté války. Jakmile byly vytvořeny pevné národní monarchie schopny zajistit správu a veřejnou bezpečnost velkých států, nemohla už feudální šlechta plnit svou úlohu. Dlouho si však ze setrvačnosti zachovala získané privilegia a vznešenost. Monarchie, které se původně opíraly o privilegovaných, vždy váhaly vyhlásit úplné rovnosti s ostatními třídami. Když nebyl nenalezen skutečný král reformátor, byla nutná léčba šokem. Revoluce smetla privilegia během několika dnů. I restaurována monarchie si troufla zasahovat jen s nejvyšší opatrností. ""Vliv revoluce začal postupně zasahovat celou planetu a je možné právem konstatovat dobytí Bastily za nejdůležitější událost v dějinách Anglie.""  Revoluci lze rovněž přičíst k dobru sekularizaci evropské společnosti. Katolická církev stejně jako šlechta prokazovala státu velmi významné služby; na rozdíl od šlechty jejich prokazována stále. Francouzská revoluce připravila laicizaci státu. Svoboda vyznání, emancipace Židů, zrušení církevních soudů.  Dalším důležitým důsledkem revoluce bylo dokončení sjednocení Francie. Království tvořily provincie, které byly ke koruně připojeny v různých dobách. Byly rozdílné zdaňovány, řídili se odlišnými zákony a zvyklostmi, byly od sebe odděleny celnicemi. Francie nebylo státem, bylo to spojení několika států ležících vedle sebe, aniž by je cokoli spojovalo. Revoluce rozbila všechny tyto státečky a vytvořila z nich nový stát. Nebylo už Bretaně, Normandie, Burgundska, byla zde Francie. Stát s více než třiceti milióny obyvatel uzavřených v přírodních hranicích, složený z jedné třídy občanů, kterým vládne jediný zákon, jediný předpis, jediný řád.  Pokud se podíváme na období Francouzské revoluce a zaměříme se na právní systém Francie, uvidíme etapu významných změn. Po tom, jak století ve Francii vládli králové prostřednictvím ordonancií a šlechta více či méně, v závislosti na období, vykonávala svou moc nad jednotlivými částmi říše, poté, co se celá staletí většina vztahů spravovala nepsaným, podle zvyklostí odpovídá, poté, co osvícenský absolutismus jednoho panovníka opadl a šlechta se chystala na svou pomstu, buržoazie povstávala a i rolníci a prostí lidé už měli pocit, že mohou něco změnit, přicházela etapa Francouzské revoluce. V zemi hospodářsky zničené, v níž vládl slabý panovník, dochází ke snaze lidu o změnu celého politického, hospodářského, ekonomického systému. A tak jako vždy a všude jinde v lidských dějinách, tam, kde se udály změny tzv. materiálních pramenů práva, dochází i ke změnám v právu, což je reprezentováno vydáním ústavy - konstituce - dokumentu, který nevykáže staré, ale ruší staré a konstituuje nové, co se přímo projevuje již v samotné preambuli k ústavě z roku 1791: ""Není více ani šlechty ani pair, ani dědičných rozdílů, ani stavovských rozdílů, ani feudálního režimu, ani vrchnostenskych soudů, ani žádných titulů, pojmenování a výsad, které se z něj odvozovali ani žádného rytířského řádu, ani žádné z korporací a řádů, pro které se vyžadovaly důkazy šlechtictví nebo které předpokládali rozdíly původu, ani žádné jiné přednosti než je přednost veřejných úředníků při výkonu jejich úřadů. Není více přednosti ani dědičnosti nějakého veřejného úřadu. Není více pro žádnou část národa ani pro žádného jednotlivce, žádné výsady ani výjimky ze všeobecného práva všech Francouzů. Není více cechů, ani korporací podle zaměstnání, umění a řemesel. Zákon neuznává více řeholní služby ani žádný jiný závazek, který by odporoval přirozeným právům nebo ústavu.""  Roky 1789 až 1804 předsunujete v právu a jeho systému spíše chaotické vydávání vhodných právních dokumentů, které částečně a částečně upravují určitou sféru "života" státu a lidí v něm. Na druhou stranu však vstupuje do práva mnoho novátorských prvků, které přinesla filozofie osvícenství a myšlenka přirozených práv, rovnosti lidí, svobody, které se úspěšně zakotvili již v Deklaraci práv člověka a občana na začátku revoluce.  Z hlediska právního systému lze obecně sledovat posun během všech bouřlivých let revoluce. Paradoxně se však ukázalo, že vláda fakticky neomezeného panovníka v podobě prvního konzula a později "císaře Francouzů" Napoleona vnesla do práva řád, zrychlila proces, který se v kvázidemokratických podmienakch revoluce nepodařilo pořádně zprovoznit. Po neúspěšných pokusech kodifikace se dostavilo ovoce revoluce v podobě velkých francouzských kodifikací a to především Code civil. Kodifikace měli uspořádat práva občana v jednom mateřském jazyce, na rozumu a přírodě založeném celku, což by nebylo možné bez systematického, pojmového a jazykového zjednodušení dochovaných právních materiálů přirozeného práva. Kodifikace však na druhou stranu nedosáhly svého cíle - nepřiblížily právo ve srozumitelné formě občanovi tak, aby sám našel v zákoníku řešení svého právního problému.  Z hlediska Evropy a kontinentálního právního systému představují především kodifikace krok vpřed. Navzdory prvenství "Všeobecného soudního řádu" a "Všeobecného zemského práva v Prusku" vydaných Fridrichem II. Velkým a také přesto, že "občanský zákoník" Josefa II. V Rakousku byly vydány dříve než francouzský Code Civil, možná právě Code Civli považovat za kodex, kterým kontinentální Evropa zakončila období trvající od pádu Západořímské říše roku 476, období ve kterém prostřednictvím církve, univerzit, renesance a recepce práva přetvořilo právo kmenové - obyčejové, které přinesly kmeny z Asie při stěhování národů.  Období Francouzské revoluce pro právní systém kontinentální tedy lze chápat jako posun ke Systematizovaná práva, posun směrem k lidu. Zákoníky, ať už rakouský nebo pruský, jsou významné, ale právě francouzský Code civil je zákoníkem, který se díky Napoleonovým válkám a bojechtivý politice rozšířil nejen po kontinentální Evropě, ale i v koloniálních zemích Afriky, Asie, Jižní zda severní Ameriky a to nejen v koloniích Francie samotné, ale i v koloniích zemí Beneluxu, Itálie, Španělska a Portugalska a stále se používá nejen ve Francii v mírně pozměněné podobě, ale také v již zmíněných zemích, které i po osamostatnění se zpod moci Francie uvážili za rozumné dále používat "Code civil" jako svůj zákoník, zákoník obecného práva soukromého. Revoluční roky a změny v právu a právním systému ve Francii byly směrodatné pro další vývoj Evropy a kontinentálního práva jako takového.

Francouzský právní systém v období Francouzské revoluce (1789-1815) představují právní normy, právní instituty a právní odvětví spojené a uspořádané podle pravidel do systému. Vychází z kontinentálního právního systému a tvoří jej právo psané a výlučné, které je výsledkem zákonodárné činnosti orgánů státu k tomu určených.

Le droit intermédiaire désigne le droit en vigueur en France entre 1789 et 1804, soit pendant la Révolution française et le Consulat. Le mot d"'intermédiaire" a été choisi pour évoquer l'idée d'une période de transition entre l'Ancien Droit et le système basé sur le Code civil.


Typy automatických e-mailů.

Časové autorespondery.

Časový autoresponder je série e-mailů, které za sebou následují v určitém časovém období. Časový autoresponder lze využít například u uvítacích e-mailů.

Autorespondery odesílané na základě provedené akce.

Kliknutí na odkaz v e-mailu.

Série e-mailů se odesílá na základě kliknutí na daný odkaz nebo tlačítko v jiném e-mailu (newsletter). Tímto způsobem lze rozeslat konkrétní nabídku produktů na základě toho, že uživatel projevil zájem o tento segment v některém z předchozích e-mailů.

Otevření e-mailového sdělení.

Automatické rozeslání série e-mailů kontaktům, které otevřely jiné e-mailové sdělení. Příkladem může být otevřený e-mail s akční nabídkou produktů. Na základě něho je možné odeslat další s připomenutím o blížícím se konci akce.

Přihlášení k odběru.

Série e-mailů, na základě kterých se lze přihlásit k odběru v jiných kampaních.

Dosažení cíle.

Cílem může být uskutečnění nějaké konverze na webových stránkách. Například dokončení objednávky, na základě které se zobrazí stránka s poděkováním za její uskutečnění.

Změna údajů.

Automatické odeslání e-mailu, pokud uživatel změní své identifikační údaje. Často se využívá u uživatelských účtů.

Odeslání jiného autoresponderu.

Na základě této funkce lze libovolně kombinovat a vytvářet nekonečné série e-mailů. Tento typ pomáhá udržovat kontakt napříč všemi odběrateli během nákupního cyklu.

Vyplnění data narození.

Je možné každoročně odesílat automatické e-maily uživatelům, kteří vyplnili tento údaj na internetových stránkách nebo e-mailu.  On-line nástrojů, jenž umožňují rozesílat automatické e-maily, je mnoho. V České republice se nejčastěji využívá MailChimp, GetResponse nebo SmartEmailing.

On-line nástroje pro rozesílání automatických e-mailů.

MailChimp.

MailChimp vznikl okolo roku 2001 a v současné době se řadí mezi světovou e-mailovou marketingovou platformu. Jedná se o hojně využívaný marketingový nástroj, prostřednictvím kterého je denně posíláno přes miliardu e-mailů. Tento nástroj je velice oblíbený z toho důvodu, že byl vytvořen především pro malé a střední podniky. MailChimp je neustále inovován, aby vyhověl požadavkům zákazníků a pomáhal jim v jejich růstu.

GetResponse.

GetResponse vzniklo v roce 1997. Zabývá se komplexním řešením pro e-mail marketing u malých i větších organizací. GetResponse nabízí přehledné administrativní prostředí, ve kterém lze spravovat celé kampaně včetně autoresponderů. K dispozici je i velké množství e-mailových šablon a užitečné statistické nástroje pro analýzu.

SmartEmailing.

SmartEmailing je český nástroj pro správu e-mail marketingu. Nástroj nabízí mnoho užitečných funkcí od responzivních e-mailových šablon, segmentaci kontaktů až po přehledné vyhodnocení statistik e-mailových kampaní.

Autoresponder spadá do oblasti e-mail marketingu a lze ho považovat za jeden z důležitých marketingových kanálů. Jedná se o e-maily, které jsou automaticky rozesílány příjemcům z databáze. Rozesílání probíhá na základě nějaké akce. Ta může být uskutečněna na webových stránkách. Příkladem je objednávka produktu z internetového obchodu. Na základě této objednávky se odesílá e-mail s jejím potvrzením.

Un autorépondeur est un logiciel qui répond automatiquement à un message électronique qui lui est envoyé. Le logiciel peut être très simple ou très complexe.


Příběh.

Padělatel Konrád Kujau (1938-2000) pocházel z Löbau u Drážďan a od dětství byl nadšeným přívržencem A. Hitlera a členem "Hitlerjugend". Po válce se živil v různých zaměstnáních, až roku 1957 byl odsouzen za drobnou krádež. Utekl do západoněmeckého Stuttgartu, kde si zřídil bar a stýkal se s městskou galerkou. Časem si všiml, že by zde mohl výhodně prodávat upomínkové předměty na nacismus a válku, které levně kupoval v tehdejší NDR. Vytvořil si smyšlenou identitu a k těmto předmětům začal vyrábět drobné „doklady“, které je činily zajímavějšími: podpis slavného generála na helmě nebo dýce, útržek dopisu nebo obrázky, které údajně maloval Hitler.  Časem pronikl mezi zámožné sběratele, které dovedl přesvědčit. Domnělé deníky měly pocházet z havárie letadla, které 20. dubna 1945 odváželo z Berlína do Berchtesgadenu deset beden tajných dokumentů a havarovalo v Krušných horách. Podle pamětí Hitlerova osobního pilota, generála Hanse Baura, když se to Hitler dozvěděl, řekl mu, že mezi nimi byly nesmírně důležité doklady, které jednou prokážou, že měl pravdu. S touto historkou Kujau přesvědčil nejen sběratele, ale i redaktory "Sternu", kteří chtěli „nález“ za každou cenu utajit až do senzační publikace. Jeden z nich se stal Kujauovým komplicem a zároveň zpronevěřil velkou část „kupní ceny“, která měla připadnout padělateli.  Do jednání bylo zasvěceno jen několik vedoucích redaktorů a ředitelů, kteří zároveň sjednávali smlouvy s dalšími časopisy, které o „objev“ projevily zájem – mezi nimi například "The Sunday Times" nebo "Newsweek". Redaktoři požádali o posudek několik historiků, mezi nimi i Hugh Trevor-Ropera, jenže jim pokaždé ukázali jen pár listů a zanedbali chemické ověření. Teprve těsně před zveřejněním se k „Deníkům“ vyjádřili další odborníci, včetně policejních, kteří okamžitě narazili na řadu nesrovnalostí.  Kujau totiž pracoval velmi primitivními prostředky. Hitlerovo písmo napodoboval jen velmi přibližně, psal inkoustem z 80. let, papír poléval čajem, aby vypadal jako starý, a ve vazbě deníků se našly umělé hmoty. Obsah Kujau z velké části kopíroval ze čtyřdílné sbírky Hitlerových řečí a prohlášení, kterou vydal německý historik Max Domarus, a doplňoval je trivialitami. V době, kdy už vyjednával se "Sternem", dokázal udělat několik svazků za týden.  Redakce "Sternu" oznámila „nález“ na tiskové konferenci 24. dubna 1983, ale v té době už pochybnosti vyjádřil i spolkový kancléř Helmut Kohl. V následujících letech řada manažerů a redaktorů Sternu ztratila zaměstnání a Kujau i jeho komplic byli odsouzeni na 4,5 roku vězení. Soud měl nápadně komické rysy a roku 1991 byl příběh zfilmován pro britskou televizi pod názvem "Selling Hitler".

Takzvané Hitlerovy deníky byl soubor 60 rukopisných diářů, které jejich padělatel Konrad Kujau vydával za osobní deníky Adolfa Hitlera. Po dlouhých jednáních je roku 1983 prodal německému týdeníku Stern za 9,3 milionu DM. Když se ukázalo, že jde o podvrhy, vznikl skandál, který poškodil důvěryhodnost časopisu i několika odborníků, kteří se také domnívali, že jde o pravé dokumenty.

Les Carnets d'Adolf Hitler sont un journal intime prétendument tenu par Adolf Hitler, mais en réalité écrit par le faussaire Konrad Kujau entre 1978 et 1983. La soixantaine de carnets composant le journal fut achetée en 1983 pour plus de de Deutsche Marks par le magazine ouest-allemand "Stern", qui en céda les droits de publication à différents organes de presse dans le monde. La publication des carnets fut annoncée lors d'une conférence de presse au cours de laquelle plusieurs historiens – dont deux avaient auparavant authentifié les carnets – émirent des doutes sur leur authenticité. Aucun examen scientifique sérieux n'avait été effectué avant la conférence de presse, et les analyses postérieures confirmèrent que les carnets étaient des faux.


Ekologie.

Populace je dislokována do tří hlavních skupin, z nichž dvě žijí na západním mořském pobřeží ohraničeném zátokaou Majajamba z jihu a ostrovem Nosy Hara ze severu, třetí nejpočetnější ve vnitrozemském regionu Antsalova na západu-centrálního Madagaskaru v jezerním komplexu Manambolomaty, chráněném Ramsarskou úmluvou.  Oblast kterou obývají je bohatá na potravu i výhodné životní podmínky. Přímořské oblasti jsou porostlé vysokými mangrovy, které skýtají dostatek ryb a klidných míst k hnízdění. Ve vnitrozemí si staví hnízda na mohutných stromech v jezerních, močálovitých, špatně přístupných oblastech zaštítěných statutem chráněného území.

Popis.

Pták o rozpětí křídel okolo 2 m bývá velký 70 až 80 cm, menší samec vážívá 2,2 až 2,6 kg a samice 2,8 až 3,6 kg. Má tmavě červenohnědá záda i břicho, hnědé temeno hlavy, týl a šíji, bělavé tváře a hrdlo, tmavě hnědá až černá křídla a krátký ocas s bílými rejdovacími péry. Spodní strana křídel, nohy a mohutný, dolu zahnutý zobák jsou šedé, drápy pařátů a špička zobáku černé. Bílé opeření se objevuje až u dospělého jedince, u dospívajícího je šedé. Pohlavní dimorfismus spočívá ve vyšší hmotnosti a velikosti samice.  Jeho nejbližším příbuzným, jemuž se podobá vzhledem i způsobem života, je v Africe hojně rozšířený orel jasnohlasý ("Haliaeetus vocifer").

Potrava.

Hlavní složkou stravy jsou mořské i sladkovodní ryby. Loví je jednak z letu nízko nad vodou, kdy kořist plovoucí plytce pod hladinou zachytí do pařátů, nebo se za ní střemhlav vrhá s posedu nad vodou. Do vody se nepotápí, při lovu si smočí nejvýše nohy, kořist si odnáší ke konzumaci na strom.

Rozmnožování.

Hnízdící páry jsou silně teritoriální, odhánějí cizince ze svého území. Hnízdo si staví mezi silnými větvemi v koruně vysokého stromu, nebo méně často na skalní římse, Bývá uděláno z větví, rákosu a trávy, mívá průměr až 1,5 m a výšku až 1 m.  Samice snese v období od května do října jedno až dvě bílá vejce o velikost 7 × 5,5 cm a vážící 130 g (dvojnásobek slepičího). Vejce zahřívá převážně samice a samec pro ní obstarává potravu, po 42 až 45 dnech se počnou líhnou ptáčata. Zpravidla přežije jen jedno, nejsilnější z nich při boji o potravu slabší zahubí. Po 70 až 75 dnech se přepeří a po dalším osmém až desátém týdnu jej rodiče přestanou krmit a mládě hnízdo opustí.

Ohrožení.

Roční přírůstky v celkové populaci jsou malé, z jednoho hnízda obvykle dospěje jen jedno mládě, mladší páry mívají vejce neoplodněné nebo vylíhnutého potomky nedokážou vychovat. Dospělí ptáci nejsou přímo ohrožováni žádnými dravci, občas je však loví nebo jim vybírají hnízda rybáři. Ti je považují za přímou konkurenci ubírající jim ryby, tak nutné k obživě rozrůstajících se rodin. Další hrozbou je, že jsou ptákům zmenšována vnitrozemská loviště přeměnou rozsáhlých, mělkých močálů v rýžová pole potřebná k vypěstování potravy pro vzrůstající domorodou populaci. Některé ptačí kosti se navíc používají při zaříkávání v domorodém léčitelství. Ptákům také škodí znečišťováni vody toxickými prvky (např. pesticidy), které se usazují v tělech ryb a po jejich požití způsobují u ptáků např. neplodnost.  Za posledních 50 let počty orla madagaskarského rapidně poklesly, ale v posledním desetiletí se již zdají stabilní. Předpokládá se, že nyní celkem žije asi 120 hnízdících párů a asi 120 ještě ne zcela nedospělých jedinců.  Kromě toho že je orel madagaskarský Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) hodnocen jako kriticky ohrožený druh (CR), byl také zařazen i do přílohy č. II CITES.

Orel madagaskarský ("Haliaeetus vociferoides") je endemický pták Madagaskaru považovaný za jednoho z nevzácnějších dravců ohrožených vyhynutím. Tento rybožravý orel žije na západě ostrova v oblasti se suchými listnatými lesy Anjajavy Forest, které v období sucha (květen až září) shazující listy.

Le Pygargue de Madagascar ("Haliaeetus vociferoides") est une espèce de rapaces diurnes, une des plus rares du monde il fait partie des 7 espèces de rapace diurne les plus rares. Il est classé en danger critique d'extinction par l'IUCN


Ekologie.

Obvykle roste na výživných, slabě kyselých a mírně vlhkých písčitých půdách. Vyskytuje se jak na obdělávaných polích, tak i na úhorech a různých typech obnažených půd a to od planárního po montánní stupeň. Nebývá členem rostlinných společenstev s uzavřeným porostem, vyjma pastvin nebo jetelů v prvém roce po výsadbě, kdy ještě není půdní povrch zcela pokryt. Směrem do teplých, tropických území se více vyskytují ve vyšších nadmořských výškách.  Rostliny produkují dva typy semen, buď s osemením hladkým (optimálně klíčí při 13 °C), nebo bradavičnatým (klíčí při 21 °C), každá rostlina má semena pouze jednoho typu.

Popis.

Jednoletá, žlutozelená až šedozelená rostlina s třemi až osmi přímými nebo vystoupavými, v horní polovině rozvětvenými lodyhami, které mohou dorůst do výšky 10 až 40 cm. Lodyhy, rostoucí z kůlovitého kořene, bývají v horní části žláznatě pýřité a jsou porostlé vstřícnými, přisedlými, čárkovitými, dužnatými listy s velkými palisty. Čepele listů jsou dlouhé 15 až 30 mm a široké jen do 1 mm, vespod mají podélnou rýhu a na vrcholu jsou tupé.  Oboupohlavné, pětičetné, asi 1 cm velké květy na tenkých, poměrně dlouhých a hustě chlupatých stopkách vyrůstají ve vidlanovitých květenstvích. Mají pět drobných kališních plátků a pět bílých, tupě okrouhlých, brzy opadávajících korunních plátků, které jsou jen o málo větší než kališní. V květu bývá sedm až deset žlutých tyčinek, gyneceum je synkarpní, pětidílný semeník nese pět čnělek. Kvete od června do září.  Květy se otvírají za slunného počasí asi v deset hodin dopoledně a již po pěti hodinách uvadají. Za deštivého počasí se neotvírají vůbec a opylují se vlastním pylem. Po odkvětu se stopky květů svěšují a zrající plod je tak chráněn vytrvalým kalichem proti dešti. Před dozráním plodů se stopky opět napřimují, aby mohl vítr vypadávající semena rozsévat do větších vzdáleností.  Plod je vejčitá, asi 5 mm dlouhá, pětidílná tobolka obalená suchým kalichem, která se ve zralosti otvírá na vrcholu pěti chlopněmi. Obsahuje přibližně patnáct tmavých, čočkovitých semen asi 1 mm velkých, která mívají po obvodě ostrou hranu.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se výhradně generativně, na jedné rostlině může uzrát až 10 tisíc semen. Semena se rozšiřují anemochorně, endozoochorně, povrchovou vodou, znečištěným osivem, semeny kontaminovaném chlévským hnojem nebo přenosem zemědělskou technikou. Životaschopná semena bývají nalézána v trusu řady býložravých zvířat nebo ptáků.  Semena mají krátce po uzrání malou klíčivost, ta se zvýší po přezimování v půdě, hromadně pak klíčí následujícím rokem brzy na jaře. Nejlépe klíčí semena uložená v půdě těsně pod povrchem, v hloubce 4 cm a více jen čekají, klíčivost si udržují po několik let.

Význam.

Kolenec rolní je v některých oblastech, například ve Střední Evropě, považován za plevel, který hlavně na písčitých a písčito-hlinitých půdách vyrůstá nejčastěji v jařinách a okopaninách. V zaplevelených půdách se shromažďuje velké množství semen, která v příhodných podmínkách vyrůstají hromadně, na 1 m2 pak vyroste i 3000 semenáčků vytvářející rozměrné polštáře.  V České republice se jedná o méně významný plevelný druh, v polních plodinách nebývá příliš nebezpečný a v dobře zapojeným porostem je snadno potlačován, je málo odolný vůči běžným herbicidům. V krajinách kde původně nerostl se mu velmi dobře daří, např. na Aljašce, Novém Zélandu, v Austrálii nebo Brazílii je považován za závažný plevel.  V některých afrických suchých a písčitých oblastech s půdami chudými na živiny je uměle vyséván jako krmná plodina pro ovce a skot, v době nedostatku býval v minulosti i v severní Evropě sklízen a ze semen se mlela mouka a pekl chléb.

Kolenec rolní ("Spergula arvensis") je nevysoká, hojně se vyskytující plevelná bylina, jeden z asi 60 druhů rodu kolenec. Je rostlinou druhotně rozšířenou na všechny trvale obydlené kontinenty, neosídlil jen tropy, pouště a nejchladnější oblasti.

Spergula arvensis, la Spergule des champs, Spargoute des champs, Espargoutte des champs, Spargelle, est une espèce de plantes herbacées du genre "Spergula" et de la famille des Caryophyllacées.


Život.

Začátek života.

Narodil se jako Huub van Lieshout 3. listopadu 1890 jako osmý z jedenácti dětí. Od roku 1903 navštěvoval latinskou školu. Silně na něho zapůsobila četba životopisu Damiána de Veuster a v důsledku toho vstoupil v roce 1905 do tzv. malého semináře, vedeného "Kongregací Nejsvětějších Srdcí Ježíše a Marie". Do této kongregace poté v roce 1913 vstoupil a přijal řeholní jméno Eustachius.  V roce 1919 dokončil teologická studia a byl vysvěcen na kněze. Poté působil jako asistent novicmistra a poté v pastoraci v jižním Holandsku. Také se staral o uprchlíky z Belgie. Belgický král jeho práci ocenil a udělil mu "Leopoldův řád". Dva roky působil jako farní vikář ve farnosti Roelofarendsveen. Roku 1924 byl pak poslán do Španělska, aby se naučil jazyk a připravil se na misijní působení. Původně měl působil v Uruguayi. Nakonec ale byl určen pro práci v Brazílii, takže si musel osvojit i portugalštinu.

Působení v Brazílii.

Eustachius van Lieshout byl poslán do Brazílie spolu se dvěma dalšími kněžími a třemi řeholními bratry-laiky. Dne 12. května 1925 doplul do Ria de Janeira. Byl ustanoven farářem v Agua Suja. V roce 1935 byl přeložen do Poá. Byl však tak oblíben, že jeho odchod z farnosti málem vyvolal lidové povstání. Eustachius přesto představené poslechl a z farnosti odešel. V nové farnosti mimo jiné vystupoval proti lidovému náboženství kandomble. Pečoval o nemocné, žehnal jim na přímluvu sv. Josefa a z Poá udělal postupně lokální poutní místo.  V Poá ovšem toto znamenalo problémy. Do městečka byla špatná doprava, byly zde nedobré hygienické podmínky, policie nezvládala udržovat veřejný pořádek. Poutní areál byl také vyhledáván zloději, kteří okrádali poutníky. Van Lieshoutovi bylo nařízeno opustit farnost. Mělo se za to, že tím problémy skončí. Zástupy poutníků však Van Lieshouta vyhledávali všude, kam přišel. Brazilské úřady mu následně zakázaly působit ve větších lokalitách s tím, že proti jeho osobě nic nemají, ovšem chtějí zabránit srocování lidí a rozruchu. Z Poá definitivně odešel v květnu roku 1941. Jeho odchod se ovšem neobešel bez násilností, protože jeho obdivovatelé se snažili jeho odchodu zabránit a napadli ty, kdo Van Lieshoutovi měli pomoci se stěhováním.  Van Lieshout následně působil v Belo Horizonte, kde během jeho působení byl klid. I zde byl však vyhledáván poutníky. Jejich náboženské potřeby mohl zvládat jen s pomocí kaplana. Na faru bylo možno se dostat pouze s doporučujícím dopisem. Van Lieshout se pastorační péči v této farnosti věnoval s plným nasazením. Zemřel na následky infekce po bodnutí hmyzem 30. srpna 1943. Při ohledání jeho těla byl nalezen kajícnický řetěz, zarostlý do těla, který bylo možno odstranit jen vytrhnutím z tkáně.

Beatifikace.

Papežským reskriptem z 19. prosince 2005 byl uznán zázrak na přímluvu Eustachia van Lieshouta. Blahořečení proběhlo v Belo Horizonte 15. června 2006 na slavnost Těla a Krve Páně. Benedikta XVI. při obřadu zastupoval kardinál José Saraiva Martins, prefekt Kongregace pro blahořečení a svatořečení.

Blah. Eustachius van Lieshout, SSCC (3. listopadu 1890 – 30. srpna 1943) byl nizozemský římskokatolický duchovní, člen Kongregace svatých Srdcí Ježíše a Marie, působící jako misionář v Brazílii. Římskokatolickou církví je uctíván jako blahoslavený.

Eustache van Lieshout (Aarle-Rixtel, 3 novembre 1890 - 30 août 1943, Belo Horizonte) est un prêtre catholique hollandais de la congrégation des Sacrés-Cœurs de Jésus et de Marie, et missionnaire au Brésil qui est vénéré comme bienheureux par l'Église catholique.


Předcházející události.

Rusko-japonská válka začala 8. února 1904, kdy japonské námořnictvo zaútočilo bez vyhlášení války na Tichomořskou flotu kotvící u Port Arthuru. Dvoudenní bitva (více: Bitva u Port Arthuru) skončila bez vítěze, ale Japoncům se podařilo získat bojovou iniciativu, zatímco ruské síly pasivně vyčkávaly v přístavu. Vše se změnilo na konci února 1904 po příjezdu viceadmirála Makarova, zkušeného a energického velitele, který rozhýbal práce na obranných pozicích přístavu a pravidelně vyjížděl s ruskou flotou z přístavu. Na neštěstí pro ruské obránce najela vlajková loď Petropavlovsk 13. dubna 1904 na minu a potopila se s 679 námořníky na palubě. Mezi oběťmi byl i viceadmirál Makarov. Velitelem floty se následně stal admirál Vitgeft, který byl na rozdíl od svého předchůdce spíše nerozhodný a pasivní. Při plánování se snažil jakoukoliv větší akci rozmluvit či co nejvíce oddálit. Nakonec vrchnímu velení došla s admirálem trpělivost a Vitgeft dostal přímý rozkaz k opuštění Port Arturu, a to nejpozději do 8. srpna 1904.

Bitva.

První střet.

Datum vyplutí muselo být o dva dny pozdrženo, protože se do bitevních lodí musely namontovat děla, která byla předtím nainstalována do pozemního opevnění. O přípravách ruské floty se japonské "Rengó kantai" admirála Tóga dozvědělo téměř okamžitě, a Japonci tak měli dostatek času na soustředění svých sil. Carské loďstvo vyplulo v kýlové formaci s vlajkovou lodí "Cesarevič" v čele. Celá flotila čítala 6 bitevních lodí, 4 křižníky a 14 torpédoborců. Japonci se na začátku bitvy pokusili o manévr zvaný příčka T, ale Rusové dokázali vymanévrovat. První výstřel vypálila japonská loď v 12:45. Rusové opětovali palbu o půl hodiny později, kdy se více přiblížili. V průběhu prvního střetu byli na ruské straně zasaženi Retvizan, Peresvět, Pallada a Askold. Z japonských lodí nejvíc zásahů napočítali na Mikase, Asahi a Nisšinu. Kolem druhé hodiny odpolední se díky špatnému japonskému manévrování dostala carská flotila mimo dostřel. Na ruských lodích zavládl mírný optimismus, ale japonské loďstvo nehodlalo vzdát a pustilo se do stíhání.

Druhý střet.

Ruská flota byla dohnána po dvou hodinách a bitva se rozhořela nanovo. Poltava dostala několik velice vážných zásahů a začala zaostávat. Hlavní japonské síly se vrhly za zbytkem flotily a ponechaly poškozenou loď na starost křižníkům. Těm se ale nepodařilo Poltavu zničit. Když boj kulminoval kolem 17:30, tak o jeho výsledku rozhodl jeden přesný japonský výstřel z děla ráže 305 mm, který zasáhl spodní můstek vlajkové lodi. Po explozi byla většina důstojníků na místě mrtvá včetně admirála Vitgefta. Velení se okamžitě chopil velitel lodi Ivanov, ale můstek byl po dalších 8 minutách zasažen znovu a ti co přežili první zásah, našli smrt při tom druhém. Výbuch poškodil i kormidlo a loď se začala neovladatelně točit doleva. Při absenci velících důstojníků se chopil velení kapitán Šumov, který okamžitě nechal signalizovat na loď Peresvět, aby zástupce admirála Uchtomskij převzal velení. Signál ale nepřevzaly zdaleka všechny lodě, a tak část floty začala následovat bezmocně kroužícího "Cesarevič"e, čímž se ruská bojová formace prakticky rozpadla.

Pokus o únik a internace.

Kapitán Retvizanu Edward Szczęsnowicz nejrychleji pochopil, co se stalo na Cesareviči, a nařídil taranovat japonské lodě. Tímto velice statečným ale riskantním tahem získal zbytku floty čas na obrátku zpátky do Port Arthuru. Japonci vědomi si poškození svých lodí dál ruskou flotilu nepronásledovali. Silně poškozený "Cesarevič" nakonec doplul do německé kolonie Tsingtau (dnešní Čching-tao) a po pár dnech byl společně s dalšími třemi torpédoborci (Besstrašnyj, Bespoščadnyj a Besšumnyj) internován. Prorazit do Vladivostoku na vlastní pěst se po rozpadu floty rozhodly tři ruské křižníky (Askold, Diana, Novik) a pět torpédoborců. Únik ale neslavil úspěch a ruské lodě se nakonec nechaly také internovat. Askold s torpédoborcem Grozovoj byli internováni Číňany v Šanghaji a Diana Francouzi v Saigonu. Nejdále se dostal křižník Novik, který doplul do německého Tsingtau, kde doplnil uhlí, a pokračoval na sever k Sachalinu. Při nakládaní uhlí u Korsakova ho ale dostihly japonské křižníky Čitose a Cušima a po prohrané bitvě (více: Bitva u Korsakova) ho samotná posádka silně poškozeného poslala ke dnu. Poslední epizodou bitvy byl osud torpédoborce Burnyj, který unikl japonský pronásledovatelům, ale poblíž Wej-chaj najel na mělčinu. Po neúspěšném vyprošťování ho posádka zničila a následně se sama nechala internovat čínskými úřady.

Výsledek bitvy.

Ruský plán skončil nezdarem a do Vladivostoku se nedostala ani jedna loď. Zpátky do Port Arthuru se vrátila flotila čítající 5 bitevních lodí, 1 křižník a 9 torpédoborců. Loďstvo ve složení 1 bitevní loď, 2 křižníky a 5 torpédoborců bylo internováno do konce války v neutrálních přístavech. Silně poškozený křižník Novik potopila vlastní posádka a stejný osud potkal torpédoborec Burnyj. 1. tichomořská eskadra již další pokus o průlom neprovedla a kotvící lodě byly postupně potopeny japonským obléhacím dělostřelectvem na začátku prosince 1904. Japonci po bitvě získali čas k nutné opravě svého loďstva, které čekal střet s 2. Tichomořskou eskadrou viceadmirála Rožestvenského, která byla na cestě z Evropy (více Bitva u Cušimy).

Bitva ve Žlutém moři (japonsky: 黄海海戦 "Kōkai kaisen", ), též bitva u Šantungu, byla námořní bitva rusko-japonské války, která se odehrála 10. srpna 1904 (a částečně i po půlnoci na 11. srpna). Střetla se v ní většina ruské Tichooceánské eskadry admirála Vitgefta s částí japonské "Rengó kantai" admirála Tógóa. V tomto druhém (a posledním) pokusu Tichooceánské eskadry prorazit z obleženého Port Arturu do Vladivostoku se nejprve Vitgeftovi podařilo rychlé a nečekané vyplutí z Port Arturu, které zaskočilo japonské jednotky nesoustředěné a rozeseté v blízkém i vzdáleném okolí blokované ruské základny. Díky vyšší rychlosti japonských lodí se ale Japoncům podařilo včas soustředit dostatečné síly na zablokování ruského průlomu. Během druhé (odpolední) fáze bitvy byl dvěma 305mm granáty těsně po sobě zasažen můstek na ruské vlajkové bitevní lodi "Cesarevič". První granát zabil admirála Vitgefta, zatímco druhý zasáhl velitelskou věž a přerušil spojení se zbytkem lodi v okamžiku, kdy se "Cesarevič" začal otáčet doleva, takže neřízená loď poté opsala kruh. Zásah vlajkové lodě a její nečekaný manévr uvedl ve zmatek zbytek ruské eskadry, která se následně otočila zpět k Port Arturu. Během nočních útoků japonských torpédoborců a torpédovek na ustupující ruskou eskadru se některým ruským lodím podařilo odpoutat a doplout do neutrálních přístavů, kde byla následně většina z nich internována.

La bataille de la mer Jaune (en ; en japonais : ) opposa le 10 août 1904 la du Pacifique de la Marine impériale de Russie à la Marine impériale japonaise. Elle fut la seconde bataille navale de la Guerre russo-japonaise de 1904-1905. Le résultat de cette bataille navale eut un impact décisif sur la suite des combats en mer.


Pozorování.

Běžné gravitační vlny mají nízké frekvence a je proto velmi těžké je pozorovat. Proto se bylo třeba zaměřit na gravitační vlny s vysokými frekvencemi pocházející z dramatických událostí.

Vysoké frekvence.

V roce 2015 se detektory LIGO staly prvním pracovištěm, kde se podařilo přímo detekovat gravitační vlny pomocí laserové interferometrie. Obě prokázaná pozorování pocházejí se sloučení dvou černých děr s hvězdnými hmotnostmi. Tato pozorování prokázala existenci binárních systémů černých děr, dále existenci gravitačních vln a šlo také o první pozorování sloučení dvou černých děr. Tato pozorování jsou revoluční, protože umožní další pokrok ve zkoumání temné hmoty nebo raného vesmíru.  V současnosti (rok 2016) existuje několik vědeckých pracovišť pro pozorování gravitačních vln. Existuje celosvětová síť pozemních detektorů pracujících na bázi laserové interferometrie s délkou ramen v řádu kilometrů, která zahrnuje následující detektory:  Detektory LIGO byly po rekonstrukci znovu spuštěny v roce 2015. VIRGO má být po obdobné rekonstrukci spuštěno ve druhé polovině roku 2016. Nejpokročilejší z uvedených detektorů KAGRA se v současné době buduje, do provozu by měl být uveden roku 2018. GEO600 je sice funkční, avšak jeho citlivost je nedostatečná na zachycení většiny běžně očekávatelných signálů, primárním cílem přístroje je tedy zkouška nové techniky.

Nízké frekvence.

K laserové interferometrii existuje alternativní způsob pozorování přes takzvané „pulsar timing array“. Existují tři konsorcia specializující se na tento způsob detekce, evropské European Pulsar Timing Array, severoamerické NANOGrav a Parkes Pulsar Timing Array, které spolupracují jako International Pulsar Timing Array. Tyto projekty využívají současné radioteleskopy, ale pracující na frekvencích v řádu nanohertz, proto je k detekci signálů potřeba mnoho let pozorování. Citlivost detektorů se ale postupně zvyšuje.

Střední frekvence.

V budoucnu existuje i možnost detekce zdrojů středních frekvencí za pomoci vesmírných detektorů. Evropská kosmická agentura vybrala misi Evolved Laser Interferometer Space Antenna jako svou třetí velkou misi (L3) s očekávaným startem v roce 2034. Ve fázi studií je také japonský vesmírný detektor Deci-Hertz Interferometer Gravitational wave Observatory (DECIGO).

Vědecký potenciál.

Astronomie se tradičně spoléhá na pozorování v elektromagnetickém záření. Nejprve se pozorovalo ve viditelném světle, později se přidaly další části elektromagnetického spektra od radiového záření až po gama záření. Každé nové frekvenční pásmo nám dalo nové okno do vesmíru a přineslo nové objevy. Gravitační astronomie nám tedy poskytuje další možnosti nových pozorování.  Pozorování gravitačních vln může doplnit informace získané jinými zdroji. Pokud budeme pozorování gravitačních vln kombinovat s použitím dalších typů astronomie, elektromagnetické nebo neutrinové, umožní nám to získat kompletnější pochopení vlastností zdroje. Gravitační vlny také můžeme použít k pozorování zdrojů v elektromagnetickém spektru neviditelných nebo obtížně detekovatelných nebo k měření jiným způsobem. Poskytují například jedinečnou metodu měření vlastností černých děr.  Gravitační vlny mohou být emitovány v mnoha typech systémů, ale k tomu, abychom je mohli zaznamenat musí být zdroj tvořen velmi hmotnými objekty s rychlostmi blížícími se rychlosti světla. Hlavním zdrojem jsou binární systémy hmotných objektů. Například:  Kromě binárních systémů existují i další možné zdroje gravitačních vln:  Gravitační vlny interagují s hmotou jen velmi slabě, což je jeden z důvodů proč je obtížné je odhalit. Mohou tedy volně cestovat po vesmíru a nejsou absorbovány nebo rozptýleny jako elektromagnetické záření. Díky gravitačním vlnám je tedy možné vidět do centra hustých systémů jako jsou jádra supernov nebo centra galaxií. Je s nimi také možné dívat se do historie vesmíru dále než vniklo reliktní záření, do doby kdy byl vesmír pro elektromagnetické záření neprůhledný, avšak gravitační vlny jím mohly volně procházet.  Schopnost gravitačních vln volně se pohybovat a prostupovat objekty také znamená, že detektory gravitačních vln pozorují celou oblohu na rozdíl od dalekohledů a elektromagnetických teleskopů, které mají jen určité zorné pole. Detektory jsou však citlivější v některých směrech, proto je výhodné mít síť detektorů.

Kosmická inflace.

Období kosmické inflace, předpokládané období exponenciálního rozpínání vesmíru by vyvolalo gravitační vlny, které by měly zanechat otisk v polarizaci reliktního záření. Z měření vzorků v reliktním záření je možné vypočítat vlastnosti gravitačních vln z raného vesmíru, o němž se můžeme takto dozvědět více informací. V tomto případě nejde o přímé pozorování, přítomnost gravitačních vln je třeba odvodit z pozorování jiných jevů.

Rozvoj.

Gravitační astronomie je mladou oblastí výzkumu, stále se tedy vyvíjí. Nicméně se očekává, že v 21. století se tento typ astronomie stane běžnou součástí astronomie.  Gravitační vlny mohou vhodně doplňovat informace získané v elektromagnetickém spektru. Na rozdíl od elektromagnetických vln nejsou ty gravitační rozptylovány a absorbovány, můžeme jimi proto vidět středy supernov, galaktická jádra a další objekty novým způsobem. Pozemní detekce gravitačních vln by nám mohla přinést nové informace o binárních systémech hmotných objektů (kandidáti na gama záblesky). Mohly by též být detekovány signály z jader supernov nebo z pravidelných signálů z neutronových hvězd. Dále by mohly být zjistitelné informace o fázových přechodech a dalších událostech v raném vesmíru. Vesmírné detektory by mohly přinést informace o binárních systémech bílých trpaslíků a slučování supermasivních černých děr a pádu objektů o velikosti jednotek až stovek hmotností Slunce do těchto obřích černých děr.

Gravitační astronomie je nově vznikající obor astronomie, který má za cíl využití gravitačních vln k shromažďování pozorovacích dat o objektech jako černé díry a neutronové hvězdy, o událostech jako výbuchy supernov a o procesech probíhajících ve vesmíru krátce po jeho vzniku.

L’astronomie gravitationnelle, ou astronomie des ondes gravitationnelles, est la branche de l'astronomie qui observe les objets célestes grâce aux ondes gravitationnelles.


Unix-like systémy.

V operačních systémech na bázi Unixu jsou nové procesy vytvářeny systémovým voláním codice_1. Číslo PID je vráceno rodičovskému procesu za účelem umožnění odkázání se na tento proces v dalších voláních. Rodičovský proces například může na dětský proces vyčkat pomocí systémového volání codice_2 anebo tento proces pomocí volání codice_3 ukončit.  V Unixových systémech existuje několik speciálních PID čísel. "Swapper" neboli "sched" má procesové číslo 0 a je zodpovědný za stránkování, ve skutečnosti se jedná o část jádra a ne o klasický uživatelský proces. Procesem číslo 1 je obvykle init proces, který se stará o nastartování a vypnutí systému. Původně nebylo pro tento proces číslo 1 nijak vyhrazeno žádnými technickými opatřeními, měl číslo jedna pouze kvůli tomu, že se jednalo o první proces, který byl jádrem spuštěn. V nejnovějších Unixových systémech mají jádra typicky další komponenty viditelné jako procesy, což způsobilo nutnost aktivního vyhrazení čísla 1 pro init proces, aby byla dodržena konzistence se staršími systémy.  Čísla PID jsou procesům přidělována sekvenčně. Začínají od nuly a vzrůstají až do maximální systémem stanovené hodnoty (její konkrétní velikost se liší systém od systému). Jakmile je této hodnoty dosaženo, přiřazování čísel novým procesům začíná znovu od čísla 300 a proces se opakuje. V systémech macOS a HP-UX přiřazování začíná znovu od čísla 100. Čísla již přiřazená existujícím procesům se přeskakují. Některé systémy, mezi které patří například MPE/iX, používají nejnižší dostupné číslo PID ve snaze minimalizovat paměť zabranou informacemi o procesech.  Číslo současného procesu může být získáno pomocí volání codice_4 anebo pomocí proměnné codice_5 ve shellu. Číslo rodičovského procesu je dostupné pomocí systémového volní codice_6.  V operačním systému Linux lze získat maximální přidělené PID pomocí pseudosouboru codice_7.

Microsoft Windows.

Na systémech typu Microsoft Windows může být získáno číslo současného procesu pomocí API funkce codice_8 a čísla ostatních procesů pomocí API funkce codice_9.  Interně jsou čísla procesů nazývána jako "ID klienta" (angl. "client ID") a jsou přidělována ze stejného prostoru, jako čísla vláken, což znamená, že tyto čísla se nepřekrývají. Procesu nazývanému System Idle Process je rezervováno PID 0 a procesu nazývanému System Process je rezervováno číslo 4. V Některých verzích systému Windows jsou identifikátory procesu a vláken násobky 4, ale není to specifikováno ve specifikaci.

Soubory.pid.

Některé procesy, například MySQL deamon, zapisují jejich číslo PID do PID souboru se známou lokací, aby umožnily dalším procesům je vyhledat.

Číslo procesu (PID, ) je v informatice číslo, pod kterým je v jádře operačního systému jednoznačně evidován proces. Čísla procesů používají jádra unixových systémů, Microsoft Windows, OS X i dalších. Číslo procesu je používáno v různých funkcích, které umožňují manipulovat s procesy (například měnit jejich prioritu nebo je ukončovat).

L'identifiant de processus ou PID ("Process IDentifier") est un code unique attribué sur les systèmes Unix ou Windows à tout processus lors de son démarrage. Il permet ainsi d'identifier le processus dans la plupart des commandes s'appliquant sur un processus donné (comme kill).


Historie.

Přestože se nedochovaly nástěnné malby antického Řecka, Plinius starší uvádí v Naturalis Historia příběh Zeuxia (5. stol. AD), který namaloval zátiší s hrozny tak dokonale, že oklamalo ptáky a ti naráželi do zdi. Jeho soupeř - malíř Parrhasius pak Zeuxia vyzval, aby se podíval na jeho obraz, skrytý za závěsem. Když to Zeuxius chtěl udělat, zjistil, že závěs je ve skutečnosti malba na zdi.  Nejstarší iluzivní malby jsou známy z Pompejí. Objev zákonů perspektivy během italské renesance ve 14. století (Filippo Brunelleschi) znamenal převrat v malířství. Jedním z prvních malířů, který využil optické iluze v nástěnné malbě byl Masaccio ("Svatá Trojice" v kostele Santa Maria Novella, Florencie, 1427). Další malíři, jako Andrea Mantegna (1431-1506) nebo Melozzo da Forlì (1438-1494) využili perspektivní zkratku u figur, aby vyvolali iluzi prohloubeného prostoru.  Optická iluze v nástropní malbě, italsky nazývaná ""Di sotto in sù"" (viděno zdola), která ukazovala např. zdánlivý průhled do nebeské sféry (Mantegna), spoléhala na perspektivu mizejícího bodu. Další rozvinutí teorie perspektivy v baroku umožnilo složitější konstrukce architektonického prostoru, označované jako ""Quadratura"". Tato metoda umožnila malíři vytvořit na ploché nebo mírně klenuté klenbě iluzi pokračujících architektonických prvků nebo ve skutečnosti neexistující kupoli chrámu (Andrea Pozzo). Široce rozšířená se stala zejména v baroku (Giovanni Battista Gaulli, Il Gesù, Řím).  Ve 21. století se uplatňuje např. ve street artu a docílení dokonalých optických klamů umožňuje i rozvoj počítačové techniky.

Trompe l'oeil v nástěnné malbě.

V renesančním deskovém malířství umožnilo vytváření podobných efektů teprve zavedení olejomalby (Jan van Eyck). Za první "trompe l'oeil" je považováno drobné "Zátiší s mrtvou koroptví a železnými rukavicemi" (1504), které namaloval Jacopo de' Barbari. V 17. století se v malbě objevují tzv. "quodlibet" (cokoli chcete), realistická zátiší, kde se zdánlivě povalují nejrůznější běžné předměty (Cornelis Norbertus Gysbrechts). Hyperrealistická malba 20. století využívá trompe l'oeil k vytvoření dokonalé iluze a zároveň tuto iluzi stejnými prostředky ruší. (Theodor Pištěk).

Trompe l'oeil v sochařství.

Také v sochařství je možno vytvořit dokonalou optickou iluzi, jak dokládá mramorová busta z 19. století se zdánlivě průhledným závojem. Efekt je vytvořen pro pohled ze všech stran.

Trompe l'oeil (ve francouzštině znamená "oklamat zrak") je ve výtvarném umění synonymem pro iluzivní malbu, která vytváří dojem třírozměrného objektu nebo prostoru. Pojem je užíván od dob baroka.

Le trompe-l'œil est un genre pictural destiné à jouer sur la confusion de la perception du spectateur qui, sachant qu'il est devant un tableau, une surface plane peinte, est malgré tout, trompé sur les moyens d'obtenir cette illusion.


Život.

Vilém se narodil 13. února 1602 v hlavním městě Hesenska-Kasselska, v Kasselu, jako syn Mořice Hesensko-Kasselského a jeho první manželky Anežky, která ale krátce po narození syna zemřela. Mořic ale nezahálel a začal si hledat novou manželku, kterou se stala Juliana Nasavsko-Dillenburská.  Mořic Hesensko-Kasselský, zvaný také "Učený", zdědil po zániku linie Hesensko-Marburských roku 1604 velké bohatství a mnoho pozemků. Nicméně, v roce 1605, ač byl vychováván jako luterán, konvertoval ke kalvinismu, čímž se dostal do vleklého sportu se svým bratrancem Ludvíkem V. Hesensko-Darmstadtským, který byl přísný luterán. Rada nakonec rozhodla ve prospěch Ludvíka a Mořic s celou svojí rodinou přišel téměř o celý majetek. Až 17. března 1627, kdy byla krize v nejhorším stupni, abdikoval ve prospěch Viléma.  Vilém si zpočátku vedl dobře a snažil se především ušetřit Hesensko-Kasselsko od krize, která postihla celé Německo, jako protestantskou, tak katolickou část. Velký zisk a slávu viděl i ve spojenectví s Gustavem II. Adolfem, který se 6. července 1630 vylodil v Pomořansku. Po vítězství protestantů v První bitvě u Breitenfeldu (17. září 1631), získal Vilém od Gustava II. Adolfa opatství Abbey, Hersfeld a Corvey. Vilém se svými vojsky následně obsadil mohučské kurfiřství a panství Fritzlar. Nicméně, toto období úspěchů neměly dlouhého trvání a když se Gustav Adolf pokusil se svýmo vojsky vstoupit do Frankfurtu, Vilémův bratranec Jiří II. Hesensko-Darmstadtský se okamžitě spojil s císařem Ferdinandem II., který začal se švédským králem urychleně vyjednávat. Brzy potom se situace obrátila a když Gustav zabral pevnost Rüsselsheim, Vilém očekával, že ji získá pro sebe. Místo toho ji ale dostal, společně se správou celého horního Hesenska, na starost Jiří, Vilémův bratranec. Sám Gustav II. Adolf byl nakonec 16. listopadu 1632 zabit v bitvě u Lützenu.  Roku 1635 císař s mnoha protestantskými šlechtici uzavřel Pražský mír, avšak Viléma k této záležitosti nepozval. Místo uzavření míru se ale Vilém rozhodl uzavřít spojenectví s Francií, jeho snahy ale přišly vniveč a jako trest byla nařízena invaze říšského vojska do Hesenska-Kasselska. Země se opět ocitla ve finanční krizi, kterou invaze vojsk jen prohlubovala. Nakonec byl Vilém prohlášen za nepřítele Říše a správy Hesenska-Kasselska se ujal Jiří.  V roce 1637 Vilém ze země uprchl a uchýlil se do Východního Fríska, kde také ve věku pětatřiceti let zemřel. Příčina smrti dosud neznámá. Po zesnulém Vilémovi zůstala vdova Amálie Alžběta, která zastupovala jejich jediného syna Viléma, dokud v roce 1650 nedovršil dospělého věku a nepřevzal titul lankraběte. Na rozdíl od jejího manžela i tchána, ona byla schopná politička a za dobu své vlády získala mnoho pozemků, které oba její předchůdci ztratili.

Manželství a potomci.

Dne 21. září 1619 se Vilém, který dosud ještě nebyl lankrabětem Hesensko-kasselským, pouze budoucím dědicem, oženil s Amálií Alžbětou z Hanau-Münzenbergu, dcerou Filipa Ludvíka II. z Hanau-Münzenbergu. Z manželství vzešlo dvanáct dětí, avšak jen čtyři z nich (tři dcery a syn) se dožily dospělého věku.

Vilém V. Hesensko-Kasselský (13. února 1602, Kassel – 21. září 1637, Leer) byl člen rodu Hesenských a mezi lety 1627 až 1637 lankrabě Hesenska-Kasselska. Vládl po abdikaci svého otce Mořice Hesensko-Kasselského a to za nepříznivých podmínek Třicetileté války. Hesensko-Kasselsko za jeho vlády utrpělo především ztráty a značně zchudlo.

Guillaume V, dit « le Ferme » "", est né le 13 février ou à Cassel et mort le à Leer. Il est landgrave de Hesse-Cassel de 1627 à sa mort.


Zaměření biomedicíny.

Biomedicína zahrnuje všechny praktické obory lékařství, ale historicky je spojována především s biogerontologií, regenerativní medicinou a reprodukční medicínou.

Právní úprava.

Právní úprava nedefinuje pojem biomedicíny, ale upravuje práva a povinnosti lékařů, vědců, státu a pacientů při léčbě, tj. udělení souhlasů, informování atp. Hlavním předpisem je Úmluva na ochranu lidských práv a důstojnosti lidské bytosti v souvislosti s aplikací biologie a medicíny: Úmluva o lidských právech a biomedicíně (ve znění dle sdělení Min.zahr. č. 96/2001 Sb.m.s.). Dalším zákonem je pak zákonem o léčivech č. 378/2007 Sb a u pokročilých technologií a Nařízení EP a Rady č. 1394/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o léčivých přípravcích pro moderní terapii a o změně směrnice 2001/83/ES a nařízení (ES) č. 726/2004 včetně Příloh.

Prediktivní genetická vyšetření.

Vyšetření, která předpovídají geneticky podmíněné nemoci nebo která slouží k určení nositele genu způsobujícího nemoc nebo k odhalení genetické predispozice nebo náchylnosti k nemoci, lze provést pouze pro zdravotní účely nebo pro vědecký výzkum spojený se zdravotními účely a v návaznosti na odpovídající genetické poradenství.

Omezený zákaz volby pohlaví a zákaz diskriminace.

Použití postupů lékařsky asistované reprodukce nebude dovoleno za účelem volby budoucího pohlaví dítěte, ledaže tak lze předejít vážné dědičné nemoci vázané na pohlaví. Jakákoliv forma diskriminace osoby z důvodu jejího genetického dědictví je zakázána. Vytváření lidských embryí pro výzkumné účely je zakázáno.

Odběr tkáně nebo orgánu.

Odběr orgánů nebo tkání od žijící osoby pro účely transplantace lze provádět výhradně v zájmu léčebného přínosu pro příjemce, a pouze pokud není k dispozici žádný vhodný orgán nebo tkáň ze zemřelé osoby nebo jiná alternativní léčebná metoda srovnatelného účinku. Je-li v průběhu zákroku odebrána jakákoliv část lidského těla, může se uchovat a použít pro účely jiné než ty, pro něž byla odebrána, pouze pokud byly splněny náležitosti v souvislosti s poučením a souhlasem.

Biomedicína je odvětví lékařské vědy využívající přírodovědecké principy především fyziologie a biologie v klinické praxi. Jedná se o interdisciplinární obor, který kombinuje obsah a problémy experimentální medicíny s metodami molekulární biologie a buněčné biologie. Zaměřuje se na molekulární a buněčné základy života a patologické změny, dále zkoumá příčiny nemocí, prevenci a kauzální léčbu. Řídč. je tento pojem nesprávně laicky používán pro alterantivní léčbu a alternativní medicínu, což vychází z analogie užití bio např. u biopotravin..

La biomédecine est une branche scientifique médicale appliquant les principes biologiques et physiologiques à la pratique clinique. La biomédecine implique une étude des processus (patho)physiologiques grâce aux méthodes de la biologie, de la chimie et de la physique.


Historie.

Podnik CSKB-Progress získal zakázku na novou kosmickou raketu pro lety s lidskou posádkou na jaře roku 2009. Projekt byl představen na letecké show v Moskvě v roce 2009 a očekávalo se, že budou agentuře Roskosmos předloženy předběžné návrhy konstrukce do roku 2010.

Požadavky.

Roskosmos předložil podniku CSKB především požadavky na bezpečnost. Bylo požadováno, aby byla nová nosná raketa mimořádně spolehlivá. Dále mělo být možné, aby posádka bezpečně unikla při havárii nosné rakety v jakékoli fázi letu nosné rakety a současně musel být umožněn odjezd posádky a obsluhy v případě nouzové situace během předstartovní přípravy rakety na kosmodromu. Plánovaná nosnost rakety na nízkou oběžnou dráhu byla 23 800 kilogramů. Nosič měl posloužit pro budoucí vývoj nových těžkých a supertěžkých nosičů s nosností 50-60 tun, respektive 130-150 tun na nízkou oběžnou dráhu.

Popis.

Celkem byly plánovány čtyři varianty nosiče Rus-M. Každá verze měla mít různý počet jader na prvním stupni a dále urychlovací bloky s motory RD-180, které spalují petrolej a kapalný kyslík. Dále měla raketa obsahovat dva horní stupně poháněné motory RD-0146, další možností byl stupeň shodný s horním stupněm rakety Sojuz 2.  První verze nosiče měla používat tříjádrový první stupeň s urychlovacími bloky. Nosnost této verze měla být 23,8 tuny na nízkou oběžnou dráhu o výšce 200 km a sklonu 51,7 stupňů k rovníku nebo 18,8 tun na dráhu o výšce 400 km. Dále měl mít nosič kapacitu 7 tun na dráhu přechodnou ke geostacionární a 4 tuny přímo na geostacionární oběžnou dráhu. Druhá verze měla mít o dvě jádra v prvním stupni navíc, což mělo umožnit zvýšení nosnosti až na 35 tun, třetí verze měla mít nosnost až 50 tun. Čtvrtá verze měla být nejlehčí s jedním jádrem a horními stupni odvozenými od Sojuzu-2.

Rus-M byla navržená ruská nosná raketa určená jako hlavní nosič nové kosmické lodě pro lety s lidskou posádkou PPTS, která má nahradit loď Sojuz.

Rus-M est un projet de fusée russe développé à la fin des années 2000 et arrêté en 2011 qui devait prendre en charge dans l'avenir le lancement des vaisseaux habités russes. Il devait en particulier lancer le Prospective Piloted Transport System, qui dans l'avenir doit remplacer le vaisseau Soyouz. Rus-M était développé par l'entreprise TsSKB-Progress. Le projet a été abandonné en.