Děj.

Snímek začíná parodií na film "Vymítač ďábla", kdy je Megan Voorheesová (Natasha Lyonne) posedlá a dva kněží otec McFeely (James Woods) a otec Harris (Andy Richter) z ní musí démona dostat. Exorcismus nevychází, jak by měl, Megan začne urážet McFeelyho matku a on ji střelí do hlavy.  O rok později jsou Cindy Campbellová, Brenda Meeksová, Ray Wilkins a Shorty Meeks (v tomto díle v češtině uváděn jako Čmoud) na univerzitě a snaží se žít nový život, ačkoli všichni v předchozím filmu zemřeli. Cindy a Brenda se seznámily s Alex Mondayovou (Tori Spelling), Ray, který si stále není jistý svou sexuální orientací, má dva nové přátele - Tommyho (James DeBello) a Buddyho (Christopher Masterson), Shorty je stále stejný "vyhulenec".  Příběh začíná, když chce profesor Oldman (Tim Curry) spolu se svým asistentem na vozíčku Dwightem studovat duchy v domě na venkově. Studenty použijí jako návnadu. Jednou z nich je i Theo (Kathleen Robertson).  Když na panství Cindy přijede, potká vulgárního papouška a správce Hansona (Chris Elliott), který má znetvořenou ruku. Po několika incidentech s nadpřirozenými obyvateli domu (Cindy bojovala s kocourem - panem Kittlesem; Ray znásilnil klauna na hraní po tom, co ho napadl; Shorty byl napaden přerostlým konopím, Alex měla pohlavní styk s duchem - Hughem Kaneem) studenti odhalí profesorovy plány a chtějí dům opustit.  Profesor je zabit duchem, skupina chce zabít ducha bývalého majitele panství. Různě bloudí po panství a odhalují další záhady domu. Hanson je posedlý duchem, Cindy, Brenda a Theo parodují "Charlieho andílky" a bojují s ním.  Na konci skupina použije Cindy jako návnadu do přístroje, který má ducha zničit. O dva měsíce později Cindy znovu potká Hansona na procházce s Buddym. Ten zmizí, Cindy začne ječet "Ne!", Hanson "Ano!". Hanson je poté sražen autem, které řídí Shorty, kterému se dostává orálního sexu od krásné ženy-ducha, Caroline Keneové, který zabil profesora (s pytlem přes hlavu).

Scary Movie 2 je americká komedie, pokračování filmu "Scary Movie". Druhý díl paroduje především film Zámek Hrůzy (1999) a také filmy jako "Vymítač ďábla", "Harry Potter", "Muž bez stínu", "Osvícení", "Poltergeist", "Hannibal", "Charlieho andílci", "Rocky", "Noční můra v Elm Street", "Terminátor", "Něco na té Mary je", "Hele vole, kde mám káru?" a další.


Nové bezpečnostní opatření.

Příčinou katastrofy raketoplánu Challenger byly motory SRB, proto se tyto motory dočkaly velkého množství vylepšení. Bylo provedeno 155 konstrukčních změn – vylepšení konstrukce zápalníků pohonných hmot, zlepšená konstrukce trysek. Těsnící proužky mezi jednotlivými segmenty motoru, které byly přímou příčinou havárie, získaly robustnější konstrukci. Jejich počet vzrostl na tři oproti předchozím dvěma. Změny se nevyhnula ani vnější palivová nádrž ET, na niž technici vykonali 8 vylepšení a vlastní raketoplán, kde proběhlo až 220 konstrukčních úprav. Přibyl nový nouzový východ a nová možnost úniku posádky z lodi pomocí teleskopické tyče. Upraveny byly také startovací komplexy. Došlo ke zpřísnění opatření na přípravu a provoz raketoplánů. Počet podmínek, které musely před startem vyhovovat, přesáhl 2500. Následkem těchto úprav klesla nosnost raketoplánu na 22 700 kg z předešlých 29 500 kg.

Přípravy na start.

Orbiter Discovery byl 21. června přemístěn do raketové montážní haly VAB, kde ho připojili k vnější palivové nádrži ET, která byla zase spojena s pomocnými motory SRB. Už kompletně smontovaná startovací sestava se 4. července přemístila na startovací rampu 39-B. To byla stejná rampa, z které před více než dvěma lety odstartoval Challenger na svoji poslední misi. 26. srpna bylo zahájeno odpočítávání. V jeho průběhu se vyskytlo neplánované prodloužení v čase T-3h. Kromě toho ale odpočítávání probíhalo hladce a tak v čase T-9 min mohl dát Robert B. Sieck, ředitel startovních příprav, povel ke startu.  V rámci zvýšení bezpečnosti byly na mysu Canaveral během startu v pohotovosti tři helikoptéry typu Sikorsky HH-3. Ty měly poskytnout pomoc posádce raketoplánu v případě, že by musela opustit jeho palubu a přistát pomocí padáků v Atlantiku blízko pobřeží. O 180 km dále hlídkovala loď "Tahoma", patřící pobřežní stráži (US Coast Guard), na širém moři byla připravena vrtulníková fregata USS Flatley a 360 km od místa startu kroužilo hlídkové letadlo Lockheed HC-130 národní letecké gardy (Air National Guard).

Problémy před startem.

11. července začalo tankování paliva pro orbitální motory OMS a manévrovací motory RCS. 15. července si jeden technik všiml zápachu okysličovadla v blízkosti levého zadního modulu RCS. Po šestihodinovém pátraní bylo lokalizováno místo, odkud chemikálie unikala. V srpnu byla netěsnost zalita tmelem ze silikonového kaučuku, grafitu a skelných vláken. Problém také nastal s netěsností na pozemním potrubí, které přivádí kapalný vodík do nádrže ET.  Rovněž nastaly problémy se zkouškami hlavních motorů raketoplánu SSME. Přepouštěcí ventil na motoru č. 2 se uzavíral příliš pomalu, proto palubní počítač zastavil zkoušku probíhající 4. srpna jen necelou sekundu před zážehem. Vadný ventil byl vyměněn a další zkouška už proběhla bez problémů.

Průběh letu.

Raketoplán odstartoval 29. září v 15.37.00 UT. V čase T+2 minuty a 2 sekundy při rychlosti přibližně Mach 4 vyhořelo palivo v motorech SRB, které byly po dvou sekundách odhozeny. Discovery pokračoval v letu po o mnoho strmější dráze než při předcházejících misích, aby se v případě poruchy jednoho z motorů SSME zvýšila šance navedení na nouzovou oběžnou dráhu. V čase T+513 byly po postupném snižování tahu hlavní motory SSME vypnuty. Discovery se ocitl na dráze 65-290 km se sklonem 28,5° k rovníku. O 20 sekund později byla odhozena nádrž ET, která zanikla v atmosféře. Na oběžnou dráhu se raketoplán dostal přibližně v T+40 minut zážehem orbitálních motorů OMS, které jeho rychlost zvýšily o 68 m/s. Operační dráha byla téměř kruhová s průměrnou výškou 296 km.  Po otevření dveří do nákladového prostoru posádka nejdříve otestovala systémy družice TDRS-C. V čase T+6 h 30 minut ji vypustila pod 60° uhlem. Družice i s urychlovacím stupněm IUS se zpočátku pohybovala díky impulzu, který jí udělil pružinový mechanizmus. Později, když byl raketoplán v dostatečné vzdálenosti, tedy asi o půl oběhu, se zažehl motor prvního stupně rakety IUS, jenž dostal družici na přechodovou dráhu. Následující den prostřednictvím druhého stupně vystoupala družice na geostacionární dráhu nad tichomořskou republiku Kiribati. U družice nastaly problémy s nosníky parabolických antén, Discovery měl také problém se zablokováním parabolické antény pro pásmo Ku. Dalším problémem byla záložní povelová linka k hydraulice jednoho z motorů OMS, avšak hlavní systém pracoval bez závad. Třetí závažný problém představoval zablokovaný výparník vody ledem. Aby se zabránilo dalšímu zamrzávání, musela být na palubě raketoplánu udržovaná teplota v rozsahu 27-28 °C. Led posádka odstranila propláchnutím výparníku třemi dávkami vody několik hodin před návratem.  Zbytek času zůstávající do přistání posádka věnovala hlavně fotografování zemského povrchu. Nelson se věnoval 60 vzorkům proteinů krystalizovaných v automatickém zařízení ve stavu beztíže. Mezi vzorky byla i bílkovina izolovaná z viru HIV, jejíchž zkoumání je důležité pro boj s chorobou AIDS.  3. října se Discovery vrátil do zemské atmosféry. Po natočení do polohy motory napřed proběhl 170-sekundový zážeh motorů OMS. Ty snížily rychlost stroje. Raketoplán vstoupil do atmosféry nad Tichým oceánem ve výšce 121 km, asi 7600 km od místa přistání. Discovery dosedl na dráhu 17 základny Edwards AFB rychlostí 370 km/h v 11.37 EDT (16.37.18 UT).

STS-26 byla mise amerického raketoplánu Discovery. Cílem mise bylo obnovení letů, které byly pozastaveny po havárii raketoplánu Challenger a vypuštění družice TDRS-C s urychlovací dvojstupňovou raketou IUS. Tato družice zajišťuje spojení raketoplánů s řídícím střediskem.


Velikost.

Kamarasauři sice nedosahovali délky diplodoků (maximálně asi 18 až 23 metrů), ale vážili podstatně více, až kolem 47 tun. Existují také fosílie patrně ještě větších jedinců, kolem 25 metrů dlouhých. Byla však objevena také kostra mláděte, dlouhá jen 12,2 metru. Druh "C. lewisi" dosahoval délky 13 metrů a hmotnosti 10 000 kg, druh "C. grandis" délky 14 metrů a hmotnosti 13 000 kg, druh "C. lentus" délky 15 metrů a hmotnosti 15 000 kg a největší "C. supremus" délky 18 metrů a hmotnosti kolem 23 000 kg.

Paleobiologie a objevy.

Kamarasauři pravděpodobně žili v malých stádech. Jejich fosilie pocházejí z pozdní jury, období před zhruba 155 až 145 miliony let. Tito masivní dinosauři patří k objevům spojeným s obdobím tzv. Války o kosti na konci 19. století.  Některé druhy tohoto rodu mohou být ve skutečnosti samostatnými platnými taxony s vlastním rodovým jménem. To je případ druhu "Cathetosaurus lewisi", který je od roku 2013 považován za samostatný rod kamarasauridního sauropoda.

Stavba těla.

"Camarasaurus" patřil k robustně stavěným sauropodům, kteří neměli oproti například diplodokidům příliš dlouhý krk a ocas. Charakteristické pro ně byly čtyři sloupovité končetiny, mohutné tělo a dlouhý krk i ocas. Hlava byla charakteristicky vysoká a krátká.

Migrace.

Vědecká studie z roku 2011 dokazuje, že tito dinosauři podstupovali sezónní migrace na vzdálenost asi 300 kilometrů. Prokázala to izotopová analýza jejich fosilních zubů. Fosilie tohoto rodu byly objeveny také na území státu Montana, tedy mnohem severněji, než se předpokládalo.

Camarasaurus (z latinského "camara" - dutina, kamarasaurus měl totiž v obratlích velké dutiny) byl rodem obřích čtyřnohých býložravých dinosaurů. Tento rod představuje nejrozšířenější ze sauropodů, kteří obývali v době před 150 miliony let Severní Ameriku.


Děj.

V kostele probíhá pohřeb Homerovy manželky z Las Vegas, kterou si vzal v dílu "Ať žije Flanders". Bart ztropí neplechu a jeho rodiče ho vezmou za psychiatrem. Ten jim poradí, ať mu koupí bicí soupravu, aby mohl zaměřit svou energii. Bart ale bubnuje i v noci, a tak Homer ani Marge nemůžou spát. Líza ho vezme na Jazzovou sešlost do dětského klubu Pohoda, aby si mohli odpočinout. Tam si Barta všimnou dva jazzmeni Tyčka a Kulička a vyzvou ho, aby si s nimi zahrál. Líza je zklamaná, protože to byl její sen. Bartovi dají přezdívku "TikTak", protože bicí mu šlapou jako hodiny. Líza si stěžuje, že také chce přezdívku. Oni zvolí "Těžká doba", protože to s ní mají těžké. Po týdnu už je Bart známý po celém městě.  Marge chce Lízu rozveselit, tak ji vezme do útulku, aby si vybrala štěňátko. Tam si vybírá mezi starým, nemocným psem a mladým, hezkým psem. Zvolí si mladého, ale v noci ji ve snu navštíví ten starý. Ona se druhý den vrátí do útulku a vezme si ho také. Navíc si vezme ještě jednoho psa a ptáčka. Cestou domů se k ní přidá mnoho dalších zvířat, včetně cirkusového slona a medvěda. Doma je zavře na půdě. Při večeři dělají zvířata rámus, tak se tam jde Líza podívat a najde tam Barta s Tyčkou a Kuličkou, jak tam kouří trávu. Bartovi se do ruky zakousne tygr. V nemocnici mu doktor sdělí, že s bubnováním je konec. Potřeboval by artroskopickou reaktivaci urálního nervu, ale stojí 170 tisíc dolarů. Jazzmani Tyčka a Kulička se rozhodnou uspořádat benefiční koncert, aby vydělali peníze na operaci pro Barta.  Zvířata, která Líza zachránila, chtějí utratit. Bart s ní soucítí a na konci benefičního koncertu vydělané peníze věnuje Líze na stavbu "Domova Lízy Simpsonové pro opuštěná zvířata". Líza mu děkuje.

O jazzu a jiné zvířeně (anglicky "Jazzy and the Pussycats") je 2. díl 18. řady amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Premiéru v USA měl 17. září 2006. Scénář napsal Matt Warburton.


Pojmenování.

Vědecké pojmenování křídlatky sachalinské ("Reynoutria sachalinensis") se po důkladných studiích příbuzenských vztahů mezi jednotlivými rostlinnými taxony změnilo. Byl zrušen rod křídlatka ("Reynoutria") a křídlatky byly začleněny do rodu opletka ("Fallopia"). Křídlatka sachalinská tak získala nové vědecké jméno opletka sachalinská ("Fallopia sachalinensis"). V současností česká odborná veřejnost vesměs ze setrvačnosti používá binomické jméno ("Reynoutria sachalinensis").

Rozšíření.

Pochází ze severovýchodu Asie, z ostrovů náležející Ruské federaci Sachalinu a Kuril a dále z ostrovů Japonska Hokkaidó a Honšú. Roste tam na březích potoků a řek na písčitých půdách, všeobecně má tento druh rád vlhké prostředí.  Rostlina se do Evropy dostala prvně roku 1860, kdy byla dovezená ze Sachalinu do botanické zahrady v Petrohradu. Odkud se jako okrasná rostlina, vhodná do parků a zahrad, začala rozšiřovat až se vymknula kontrole a unikla do volné přírody. Tam nemá přirozených nepřátel a dobře prosperuje. V současností se vyskytuje v řadě zemí Evropy, v Severní Americe, Austrálii i na Novém Zélandu.  V České republice byla jako volně rostoucí rostlina poprvé nalezena roku 1921, období mohutného rozšiřování nastalo až po 2. světové válce. Nyní roste roztroušeně po celé republice od nížin až do podhůří, nejvíce jsou zasaženy území pod Jeseníky, oblasti Broumovska, Mladoboleslavska a Děčínska. Úspěšně se rozšiřuje na vlhké okraje vodních toků kde vytváří husté břehové porosty, do příkopů okolo cest, opuštěných zahrad, na rumiště i do bezprostřední blízkosti lidských sídel.

Popis.

Je to vytrvalá rostlina se silnými, dlouhými bohatě větvenými podzemními oddenky sahající hluboko do půdy (70 až 100 cm). Z oddenků vyrůstají duté, slabě rýhované nebo hladké článkovité stonky které bývají vysoké od 1,5 do 3 m, ve výživné a vlhké půdě vyrůstají až 4 m vysoké. Přímé, poměrně křehké stonky oválného průřezu se v horní části větví.  Celokrajné listy s řapíky dlouhými 2 až 4 (5) cm obrůstají stonky střídavě, na lícní straně jsou zbarveny zeleně až tmavozeleně a na rubu šedozeleně. Jejich měkké čepele, vyvolávající dojem zvadnutých listů, jsou podlouhlé vejčité, na délku měří 20 až 35 (40) cm, na šířku 20 až 25 (30) cm, na rubu jsou roztroušeně dlouze chlupaté. Na bázi jsou hluboce srdčité, na konci tupě špičaté až zaokrouhlené, žilnatinu mají nevystouplou.  Je dvoudomá, samičí rostliny mají v květech 3 funkční čnělky s bliznami a samčí 8 tyčinek s prašníky. Latnaté květenství je tvořena hustými lichoklasy dlouhými 2 až 4 (6) cm. Větvičky květenství jsou vždy vzpřímené, nejdelší jsou o 1 až 2 cm delší než řapík listu a zasahují asi do čtvrtiny délky listové čepele. Pětičetné květy rozkvétající od července do září jsou drobné s nerozlišeným okvětím barvy zelenobílé až nažloutlé. Neopadavé okvětní lístky 1,5 až 2 mm široké jsou pozvolna zúžené, na stopce plodu výrazně sbíhavé. Plodem je lesklá trojhranná nažka, asi 3 mm dlouhá, tmavohnědě zbarvená.

Rozmnožování.

V sekundárním areálu výskytu se křídlatka sachalinská, obdobně jako ostatní druhy, rozšiřuje na nová místa převážně regenerací úlomků oddenků. K rozmnožování semeny dochází zřídka, semenáčky se nacházejí výjimečně. Z toho vychází, že pokud nový klon vzniklý generativním rozmnožováním prokáže schopnost zdárného růstu na novém místě, jsou jeho "správné" vlastnosti zafixovány dalším vegetativním rozmnožováním do přilehlého okolí.  Kousky oddenků odnesené velkou vodou z břehů vodních toků nebo odvlečené při zpracování půdy po polí většinou na novém místě vyklíčí. Regenerační schopnost oddenků u křídlatky sachalinské je okolo 75 %, ze všech křídlatek nejmenší.

Význam.

Škodlivost.

Křídlatka sachalinská je, stejně jako ostatní druhy křídlatky, považována za invazivní rostlinu která se velmi rychle šíří a místech svého výskytu zcela hubí původní rostlinstvo, produkuje alelopatické látky nepříznivě ovlivňující růst jiných rostlin. Navíc velikým množstvím opadaného listi výrazně pozměňuje pH, strukturu a provzdušňování půdy, zhoršuje podmínky k životu i rozmnožování na půdě závislých živočichů např. členovců a následně jejich větších predátorů. Je velice odolná proti vymrzání, případné jarní omrznutí velice rychle nahrazuje novými pupeny rašícími z hustých oddenků. Proto se na mnoha místech, nejen v České republice, přistoupilo k její chemické a mechanické likvidaci. Je to velice obtížné, i po chemickém postřiku příští rok často znovu vyrůstá. V porovnání s ostatními druhy je křídlatka sachalinská ale nejchoulostivější.

Užitečnost.

Provádějí se pokusy využívat ji jako energetickou plodinu. Na uměle založených plantážích ročně dodá z 1 ha okolo 30 tun suché hmoty, při průměrné výhřevnosti 17,2 GJ/t.

Poznámka.

Křížením mezi křídlatkou japonskou a křídlatkou sachalinskou vznikl dále se generativně nemnožící hybridní druh křídlatka česká ("Reynoutria × bohemica"), která je obzvláště rozpínavá a proti mechanické i chemické likvidaci nejodolnější. Dokonce ze stanovišť, kde se vyskytuje společně s rodiči, je vytlačuje.  VÚZT, Energetické rostliny

Křídlatka sachalinská ("Reynoutria sachalinensis"), také opletka sachalinská, je druh rodu křídlatka. Tato statná, vytrvalá, rychle se rozrůstající rostlina dosahuje výšky okolo 3 metrů a vytváří těžko prostupné porosty. Křídlatka sachalinská náleží v Česku mezi invazní rostliny.


Dětství.

Alžběta se narodila někdy v letech 1239/40 jako dcera Kuthena (Kötena), chána pohanských kočovných Kumánů, a jeho ruské manželky neznámého jména, původem z Haliče. Roku 1238 Kuthen vedl kumánské klany na území Uherského království, protože Kumáni museli ustoupit před tlakem mongolských hord. Uherský král Béla IV. poskytl Kuthenovu lidu azyl ve stepi mezi Dunajem a Tisou, a to pod podmínkou opuštění původního pohanského šamanismu, přestupu ke křesťanství (katolictví) a věrnosti uherským králům.  Tato dohoda byla nejspíš zpečetěna zasnoubením Alžběty a Štěpána, nejstaršího syna Bély IV. Štěpán byl tehdy ještě nemluvně a Alžběta zřejmě byla o něco málo starší než její budoucí manžel. V roce 1241 však začala mongolská invaze do Evropy a Uhersko bylo jedním z jejích hlavních cílů. Kuthen byl zavražděn uherskou šlechtou, která se obávala, že zradí svou novou vlast a zběhne na opačnou stranu. Béla IV. a uherské oddíly utrpěli v dubnu téhož roku strašlivou porážku v bitvě na řece Slané, přičemž král stěží zachránil svůj život a musel utéci do sousedního Rakouského vévodství (a později do přímořského Chorvatska). Mongolští vojevůdci Batú a Subutaj pokračovali v dobývání celých Uher, ovšem koncem roku je zastihla zpráva o smrti velkého chána Ögedeje a ustavení jeho vdovy, chánky Töregene prozatímní regentkou. Batú se rozhodl vrátit na volbu dalšího vládce, odvolal invazi a mongolské hordy se následně stáhly ze střední Evropy.

Uherská princezna.

Béla IV. začal znovu budovat svou moc a opravovat zničenou zemi. Kuthen byl sice mrtvý, ale jeho dcera byla zachráněna a její zasnoubení s princem Štěpánem bylo evidentně stále bráno za platné. Alžběta v zájmu svého sňatku, který se uskutečnil v roce 1253, přijala katolictví. Ženichovi bylo dvanáct let a nevěsta mu byla věkem blízko.  V roce 1262 Štěpán získal od otce za podporu ve válce proti českému králi Přemyslu Otakarovi II. (kterou ovšem Béla prohrál) některá území. Štěpán byl korunován mladším králem a prakticky svému území vládl jako samostatnému království, včetně toho, že někdy vedl zahraniční politiku odporující té otcově.

Královna.

Béla IV. zemřel v roce 1270 a Štěpán se stal jeho nástupcem. Dál vedl jakousi válku s Přemyslem Otakarem, která nakonec skončila smírem, vyznívajícím úspěšněji pro Štěpána. Nový král ovšem nevládl dlouho a zemřel už roku 1272. Alžběta se stala regentkou za svého desetiletého syna Ladislava. Její regentství trvalo do roku 1277, během něj proběhla palácová revoluce i občanská válka.  Alžbětina výchova syna založila na budoucí problémy. Ladislav (László), zvaný po matce „Kumán“ (Kun) měl nejraději společnost svých kočovných, stále ještě pohanských Kumánů a jejich (z hlediska evropské společnosti) divoké zvyky. Nosil u dvora kumánské oblečení, obklopoval se kumánskými konkubínami a silně zanedbával správu státu. To všechno vyvolávalo nelibost uherské šlechty. Ladislav byl nakonec v červenci 1290 zavražděn a vládu získal jeho vzdálený strýc Ondřej III., který posléze zůstal posledním Arpádovcem v přímé mužské linii.  Zdá se, že v této době zemřela i Alžběta, neboť od nástupu Ondřeje III. už o ní nejsou zmínky. Podle tradice tedy Alžběta zemřela také v roce 1290.

Alžběta Kumánská či Alžběta Kumánka (1239/1240 – 1290) byla manželka Štěpána V. Uherského, v letech 1270–72 uherská královna a pak do roku 1277 regentka.


Popis.

Jedná se o velké centrum plaveckých sportů, které zahrnuje krytý bazén 50 metrů se skokanskou věží a dva venkovní bazény, z toho jeden 50 metrů dlouhý, druhý se skokanskou věží 33 metrů dlouhý. Oba padesátimetrové bazény mají osm plaveckých drah a rozměrově by vyhovovaly možnosti pořádat zde olympijské hry. Praha totiž tehdy pomýšlela kandidovat jako pořadatelské město olympijských her v roce 1980. Menší venkovní bazén je určen pro vodní pólo. Teplota v bazénech nikdy neklesá pod 26 stupňů Celsia, za den se voda v bazénu o objemu 2,5 tisíce kubíků vymění až pětkrát, vypouští se jednou ročně. Budova u venkovních bazénů slouží jako tribuna pro 5 000 sedících. Nachází se zde i velký tobogán, relaxační bazén s tryskami a vodním hřibem, dětské brouzdaliště, sauny, solária, fitness apod.

Historie.

Stavba začala na podzim 1959 v bývalém Podolském vápencovém lomu, který po ukončení těžby vápence sloužil jakožto provizorní skládka popela a stavebního odpadu, v jeho areálu se nachází přírodní památka Podolský profil. Do provozu byl uveden v roce 1965. Autorem stavby Plaveckého stadionu v Podolí je významný český architekt Richard Podzemný. Stavba přišla na 48 milionů korun. Od poloviny 80. let je plavecký areál spojen potrubím s nedalekou Českou televizí na Kavčích horách. Tam studenou vodu z Podolí využívají k chlazení studií, teplou poté zpět v Podolí na ohřívání bazénů. Na stadionu je pravidelně pořádáno letní Mistrovství republiky v plavání a v roce 1997 se zde konalo Mistrovství Evropy v plavání a skocích do vody. V červenci 2009 stadion hostil Mistrovství Evropy juniorů v plavání. V současnosti navštěvuje areál průměrně asi 2500 návštěvníků denně, tedy zhruba milion za rok. Nejvíce lidí přišlo v roce 1973, okolo 2,3 milionu návštěvníků za rok.

Plavecký stadion Podolí v Praze 4 je velké pražské sportovní a rekreační zařízení ČSTV, které se nachází v jižní části hlavního města Prahy při pravém břehu řeky Vltavy v pražské čtvrti Podolí v bývalém Podolském lomu, bezprostředně pod Kavčími horami, nedaleko od Podolské vodárny u Veslařského ostrova.


Mistrovství světa v Nagoji.

Světový šampionát ve stolním tenisu (pingpongu), jež se konal v únoru 1971 v Nagoji, byl po několika letech prvním, kterého se zúčastnila také reprezentace ČLR. Během tohoto šampionátu došlo k nečekanému kontaktu reprezentantů obou zemí, a to když jeden z amerických hráčů, Glenn Cowan, omylem při cestě z tréninku nastoupil do autobusu čínské reprezentace. Tam se k němu většina Číňanů chovala odměřeně, jelikož v Číně předtím byly slogany hlásající pád amerického imperialismu běžné a v lidech pěstovaly představu USA jakožto nepřítele. I přesto se nakonec čínský hráč Čuang Ce-tung dal s Američanem do řeči. Potřásli si rukou a vyměnili si dárky. Nedlouho na to byl americký tým pozván do Pekingu. Pozvání přijal a stal se tak první americkou delegací v ČLR od nástupu Mao Ce-tunga k moci v roce 1949.  K prvnímu kontaktu mezi ČLR a USA tak nedošlo na politickém poli, ale na poli sportovním, což oběma zemím vyhovovalo. Americký prezident Richard Nixon se již dříve vyjádřil, že by bylo na místě vztahy s ČLR normalizovat, ovšem kontakt na diplomatické úrovni byl oběma stranami považován za nemožný. Pokud by se Mao rozhodl k přímému kontaktování USA, zničili by ho levicoví radikálové v jeho straně, zatímco Nixon by byl podle republikánského práva obviněn z vlastizrady. Nixon se společně s poradcem pro otázky národní bezpečnosti Henrym Kissingerem domníval, že oteplení vztahů s Čínou uspíší řešení krize v Indočíně a zlepší vyjednávací pozici Spojených států ve vztahu k Sovětskému svazu. USA proto omezily embargo na obchod s Čínou.

Diplomatické kontakty.

První diplomatická návštěva se odehrála v tajnosti v červenci 1971. Henry Kissinger tehdy během své návštěvy v Pákistánu s tím, že se necítí dobře, požádal o pár dní odpočinku, načež mu tamní prezident ochotně nabídl k tomuto účelu své horské sídlo. Kissinger se však neodebral tam, nýbrž na letiště odkud dorazil do Pekingu, kde jednal s čínským premiérem Čou En-laiem. Jednání se týkalo Tchaj-wanu, Vietnamu a zamýšlené návštěvy prezidenta Nixona a trvalo 17 hodin. Následně byl Nixon oficiálně pozván, aby před květnem 1972 přijel do Pekingu. To americký prezident s radostí přijal a americké veřejnosti své rozhodnutí zdůvodnil tím, že trvalý mír je bez účasti ČLR a jejího početného lidu nemyslitelný.  Podruhé navštívil Kissinger Peking v říjnu téhož roku. Jednání tentokrát trvalo 40 hodin a vztahovalo se především k přípravě komuniké, jež mělo být podepsáno prezidentem Nixonem při jeho návštěvě. Kritickým bodem jednání se ukázal být Tchaj-wan. Obě strany se nakonec shodly na tvrzení, že Číňané na obou stranách úžiny tvrdí, že je jen jedna Čína.  Po těchto jednáních USA podpořily návrh na vstup ČLR do OSN, což vynutilo odchod zástupců Čínské republiky na Tchaj-wanu a přimělo vlády mnohých zemí diplomaticky uznat vládu v Pekingu a tedy přerušit kontakty s vládou v Tchaj-peji.

Pingpongová diplomacie () je termín označující proces normalizace vztahů mezi Spojenými státy americkými a Čínskou lidovou republikou na počátku 70. let 20. století. Impulsem k ní se stalo nečekané setkání amerických a čínských reprezentantů během mistrovství světa ve stolním tenisu v Nagoji roku 1971.


Režijní kariéra.

Po skončení 2. světové války začínal svoji uměleckou dráhu v Miláně jakožto herec drobných rolí, dokud si jej nevybral za asistenta italský režisér Luchino Visconti. U něj nejprve vytvářel výpravy, později působil jako jeho asistent. Samostatné divadelní režii se začal věnovat již od roku 1950 a to jak v činohře tak i v operním repertoáru. Brzy se vypracoval na divadelního režiséra. Na počátku 60. let 20. století jako divadelní režisér hostoval v Londýně či v New Yorku, stal se z něj také inscenátor děl Williama Shakespeara.  Ačkoliv s filmem spolupracoval již od roku 1958, filmové tvorbě se začal naplno věnovat až v polovině 60. let. V roce 1967 natočil první velkou filmovou adaptaci díla Williama Shakespeara "Zkrocení zlé ženy" s Liz Taylorovou v hlavní roli. O rok později následovala filmová adaptace Shakespearovy hry "Romeo a Julie" s mladými herci Leonardem Whitingem a Olivií Husseyovou v hlavní roli, jež získala dva Oscary z celkových čtyř nominací. V tomto filmovém díle vystoupili i britští herci Laurence Olivier či Michael York.  V roce 1972 natočil film s náboženskou tematikou "Bratr Slunce, sestra Luna" o sv. Františkovi z Asissi. Následoval rozsáhlý televizní seriál s křesťanskou náboženskou tématikou "Ježíš Nazaretský".  K shakespearovské tematice se vrátil na konci 80. let, kdy v roce 1985 vytvořil filmovou adaptaci hry "Otello" a v roce 1989 další filmovou verzi nejznámější divadelní hry Williama Shakespeara "Hamlet".

Soukromý život.

V roce 1996 Zeffirelli provedl coming out, jímž se přihlásil k homosexuální orientaci.

Franco Zeffirelli, rodným jménem Gianfranco Corsi (12. února 1923, Florencie, Itálie – 15. června 2019, Řím, Itálie), byl italský herec a režisér. Světově proslul zejména filmovými a televizními adaptacemi klasických divadelních her i oper.


Historie.

Trident, původně keltská osada, přešla v roce 24 př. n. l. do římských rukou ("Tridentum") a byla od 2. století římskou kolonií. Za Langobardského království byl Trident v letech 568–574 centrem jednoho z vévodství (dukátů), když již od 4. století byl sídlem biskupa. Za Karla Velikého bylo území připojeno k Franské říši a později tvořilo součást Římsko-německé říše. V roce 952 připadl Bavorsku jako součást Veronského markrabství.  Císař Konrád II. povýšil Tridentsko roku 1027 na knížectví a zároveň svěřil biskupům světskou pravomoc. Knížata-biskupové byli členy říšského knížecího kolegia disponujícími virilním hlasem. V následujících stoletích význam i územní rozsah Tridentska rostl a postupně zaujímalo většinu jižního Tyrolska. Znakem tridentského knížectví a biskupství se stala svatováclavská orlice, udělená roku 1339 českým králem Janem Lucemburským. V letech 1543–1563 tu probíhal významný tridentský koncil, který dal rozhodující impuls protireformaci.  Po Napoleonově vpádu do Itálie bylo roku 1803 území sekularizováno a připojeno k Rakousku, po jeho porážce roku 1805 k Bavorsku a po místním povstání roku 1809 k Italskému království. Vídeňským kongresem (1814–1815) bylo Tridendsko znovu připojeno k Rakousku (město mělo zvláštní statut).  Na sklonku první světové války bylo Tridentsko (též Tridentské Benátsko, Jižní Tyrolsko, Horní Adiže – o rozloze 8 961 km2) obsazeno roku 1918 Itálií a na základě Saintgermainské mírové smlouvy (1919) s Rakouskem se stalo její součástí (dnes součást autonomního Tridentsko-Horní Adiže). Toto území pak bylo oblastí prakticky trvalého italsko-rakouského napětí a německy mluvící většina obyvatelstva dlouho projevovala separatistické tendence. Teprve roku 1971 došlo k dohodě a poskytnutí široké jazykové a kulturní autonomie.

Související články.

Seznam tridentských biskupů a arcibiskupů

Tridentské knížecí biskupství bylo ve středověku a raném novověku území pod světskou mocí tridentského biskupa, součást Svaté říše římské; dnes jde o historické území Tridentsko (ital. "Trentino", něm. "Trient" i "Triént", lat. "Tridentum") v severní Itálii, nazvané podle města Trident a regionálně náležející k Jižnímu Tyrolsku.


Raná léta.

Johann Nikolaus Dreyse se narodil jako syn zámečnického mistra Johanna Christiana Dreyseho a Susanny Catheriny Dreyseové (roz. Fleischmannové).  Školní léta (1794 – 1802) strávil v Sömmerdě a v letech 1802-1806 se zde vyučil zámečníkem. Roku 1806 odešel na zkušenou, pracoval mimo jiné v Altenburgu a v Drážďanech jako zámečník.  V roce 1809 přijel do Paříže, kde se v dílně švýcarského puškaře Samuela Johannese Paulyho podílel na vývoji pušky zadovky. Paulyho zadovka měla odklopný závěr, který však byl komplikovaný a náchylný k poruchám. Z této konstrukce Dreyse později čerpal inspiraci pro svou práci.  Po pádu Paříže a jejím obsazení spojenci, odjel Pauly 5. 4. 1814 do Londýna a Dreyse se vrátil do Sömmerdy, kde začal pracovat v otcově dílně, a kde také složil své mistrovské zkoušky. Po otcově smrti v roce 1815 převzal jeho zámečnictví a roku 1821 založil se společníkem, kupcem Cronbieglem, železářství „"Dreyse & Cronbiegel-Collenbusch"“. Roku 1824 zkonstruoval nový typ měděné zápalky (roznětky) pro perkusní zbraně, který si díky své vynikající kvalitě získal výbornou pověst.

Vznik jehlovky.

Po problémech s Paulyho závěrem se Dreyse opět zaměřil na pušky předovky, u kterých chtěl zrychlit proces nabíjení. Armádní pušky se tehdy nabíjely pomocí „patron“, papírových válečků, které obsahovaly přesně odměřenou dávku střelného prachu, potřebnou pro jeden výstřel, ucpávku a projektil. Střelec při nabíjení roztrhl patronu zuby, vyňal projektil s ucpávkou, vsypal do hlavně dávku střelného prachu, zbytek obalu zahodil, vložil projektil a ucpávku a nabijákem vše zatlačil na dno hlavně. Nakonec nasadil na piston (krátkou trubičku na kterou dosedal bicí palec kohoutu a jejíž dutina vedla do zadní části hlavně, prachové komory) čepičkovou zápalku (roznětku), které se nosily odděleně, a zbraň byla připravena ke střelbě.  Dreyse se rozhodl vkládat patrony do hlavně celé. Roku 1826 vyvinul jednotný náboj s papírovou nábojnicí, do které umístil doprostřed mezi střelný prach a projektil zápalku, jejíž iniciaci vyřešil bicím mechanizmem, jehož součástí byla dlouhá tenká jehla (odtud název „jehlovka“). Ta po stisknutí spouště vnikla do hlavně, prošla vrstvou střelného prachu a došlo k „nápichu“ zápalky. Systém fungoval, skýtal však jedno výrazné nebezpečí – pokud totiž střelec po výstřelu opomněl stáhnout bicí mechanizmus do zadní polohy, zůstala jehla vsunuta do hlavně a v okamžiku, kdy byl následující náboj dotlačen nabijákem na až dno, napíchl se na jehlu a došlo k nechtěné iniciaci zápalky a následnému výstřelu, a to právě v okamžiku, kdy byl v hlavni nabiják a ruka střelce před jejím ústím.  Když se takto sám Dreyse už podruhé těžce zranil, uvědomil si, že „tudy cesta nevede“, a zaměřil se na jiný způsob nabíjení. Zkonstruoval válcový závěr, náboj se pak vkládal do hlavně zadem, přičemž způsob iniciace zápalky a odpalu náboje zůstal stejný. Patent na tuto konstrukci získal Dreyse roku 1828.  V roce 1830 absolvoval značný počet jeho jehlovek zkoušky způsobilosti před pruskou vojenskou zkušební komisí v Berlíně. Zkoušky proběhly úspěšně, nová jehlovka však byla do výzbroje pruské armády přijata až roku 1840. Z důvodu utajení pod názvem „"lehká perkusní puška"“ (označení „"jehlovka vzor 1841"“ – se oficiálně používalo až od r. 1855). Dreyse spolu se zakázkou na prvních 60 000 pušek získal i státní dotaci na výstavbu „"Gewehrfabrik Nikolaus Dreyse"“, továrny na výrobu zbraní a munice. Samotná výroba pak byla zahájena roku 1841. V roce 1863 již bylo dodáno 300 000 pušek a odpovídající množství munice.  Dreyseho jehlovky byly poprvé použity v dánsko-německé válce v roce 1864, kde po boku Prusů bojovala i rakouská armáda a její vojáci tak měli příležitost se s těmito zbraněmi seznámit. Palebná síla zadovek se pak v plné míře projevila v Prusko-rakouské válce v roce 1866, především pak v bitvě u Hradce Králové 3. 7. 1866 kde jehlovky velkou měrou napomohly pruskému vítězství.  Dreyse zkonstruoval také pušku používající výbušné střely – avšak poté, co roku 1868 vstoupila v platnost Petrohradská deklarace, která zakazovala, aby střely s hmotností menší než 400 g, používané pro vojenské účely, obsahovaly zápalné nebo výbušné látky, pozbyla tato zbraň jakýkoli smysl pro vojenské použití.  22. března 1864 byl Dreyse za své zásluhy pruským králem povýšen dědičně do šlechtického stavu.  9. 12. 1867 Johann Nikolaus von Dreyse, umírá v rodné Sömmerdě na zápal plic.  Dreyseho syn Frantz pokračoval v podnikatelské činnosti v podniku svého otce, ztratil však rozhodující vliv na vojenskou oblast, v níž převzal vůdčí pozici Paul Mauser, když německá armáda přijala roku 1871 do výzbroje jeho pušku „"Infanterie-Gewehr 71"“. Frantzův syn nakonec roku 1901 prodal podnik firmě Rheinmetall ("Rheinische Metallwaren- und Maschinenfabrik").

Dreyseův pomník.

V roce 1909 byl v Sömmerdě vybudován pomník, který je kombinací pomníku puškaři a památníku na války z let 1864, 1866 a 1870/ 71. Je dílem sochaře Wilhelma Wandschneidera.

Johann Nikolaus von Dreyse (20. listopadu 1787, Sömmerda - 9. prosince 1867 tamtéž) byl německý puškař a podnikatel, který proslul jako konstruktér tzv. pušky jehlovky, kterou v roce 1840 zavedla do své výzbroje pruská armáda.


Život.

Narodil se v Treuenbritzen v Braniborsku v rodině obchodníka. Ve 14 letech odešel na studia do Wittenberku, kde měl krátkou příležitost slyšet Lutherova kázání. Po studiích v Magdeburgu a Frankfurtu získal titul magistra svobodných umění na univerzitě v Královci, kde pak nějaký čas pracoval jako knihovník. Roku 1553 se vrací do Wittenberku studovat teologii u Philippa Melanchthona, kterého záhy začal zastupovat při některých přednáškách. Následujícího roku byl ordinován J. Bugenhagenem ke službě v církvi a nastoupil jako spolupracovník k superintendentovi Joachimu Mörlinovi v Braunschweigu. Vedle oblasti teologie působil rovněž významným způsobem jako organizátor církevního života. Roku 1567 nahradil Mörlina na postu superintendenta a podílel se na sepsání "Corpus Doctrinae Prutencium", které bylo důležitým předstupněm na cestě k Formuli svornosti. Tu spolu s dalšími theology vytvořil roku 1577, čímž byl završen kánon lutherských „symbolických knih“ – autoritativních doktrinálních spisů, vydaných r. 1580 jako Kniha svornosti. Zemřel v Braunschweigu r. 1586.

Dílo.

K nejdůležitějším spisům, které Chemnitz publikoval na poli teologie, patří:  Vedle těchto textů Chemnitz napsal řadu dalších dogmatických, apologetických, devocionálních a jiných děl.

Význam.

Chemnitz je přelomovou osobností, stojící na hranici reformace a poreformační lutherské orthodoxie. Významnou měrou přispěl ke stabilizaci a hlubšímu propracování lutherské věrouky, ať už prací na Formuli svornosti urovnávající vnitrocírkevní teologické spory, nebo polemickými diskusemi s římskokatolickými (zejména jezuitskými) a reformovanými teology. Jako první formuloval specificky lutherskou nauku o communicatio idiomatum (o vzájemném sdílení idiomat neboli vlastností Božské a lidské přirozenosti v jedné Kristově osobě), a sice ve spisu "De duabus naturis in Christo" z r. 1571.

Martin Chemnitz (9. listopadu 1522 – 8. dubna 1586) byl předním teologem a církevním představitelem 2. generace luteránů. V lutherské tradici je znám jako "Alter Martinus", „druhý Martin“: "Si Martinus non fuisset, Martinus vix stetisset" („kdyby nebylo Martina [Chemnitze], Martin [Luther] by neobstál“).


Pozadí.

Systém EFT vytvořil Gary Craig v polovině 90. let a je zamýšlen jako zjednodušení systému Rogera Callahana - TFT (Terapie mentálního pole). Craig a Callahan spolu pracovali na začátku 90. let. V roce 1993 byl Craig první osobou, kterou Callahan vycvičil ve své nejrozvinutější technice známé jako Hlasová technika (Voice Technology). Craig díky své praxi zjistil, že pořadí bodů při ťukání není důležité, a tím ztratila smysl i řada dalších speciálních procedur. Tím pádem byl Callahanův systém velmi zjednodušen.

Teorie.

Zastánci EFT tvrdí, že tato technika pomáhá v takových psychických a tělesných stavech jako jsou deprese, úzkost, posttraumatická stresová porucha, celkový stres, závislosti a fobie. Někteří praktici EFT též pokládají tuto techniku za účinnou i u roztroušené sklerózy a dokonce u "všeho od rýmy k rakovině". Základní schema EFT zahrnuje soustředění se na negativní vzpomínku nebo emoci a současné ťukání špičkami prstů na sérii dvanácti bodů na těle, které mají korespondovat s meridiány používanými v tradiční čínské medicíně. Kromě těchto 12 bodů se používají další body se speciálním určením, a to "karate bod", "9-gamut" a bod v horní části hrudníku ("sore spot").  Podle teorie vznikají negativní emoce ve třech fázích: 1) dojde k negativní (nepříjemné) zkušenosti, 2) na jejím základě vzniká negativní emoce, která vede ke změnám uvnitř těla a to má za následek 3) postižení energetického systému. Z tohoto důvodu nestačí ťukat pouze na negativní vzpomínku, nýbrž je nutné soustředit se i na emoce s ní spojené - jen tak může dojít ke změnám v energetické nerovnováze.  Hlavní rozdíl mezi TFT a EFT nespočívá v principu, ale ve způsobu aplikace. V TFT má každý problém svoji specifickou sekvenci bodů (tzv. algoritmus). Tato sekvence je volena na základě svalového testu, které se též používá v kineziologii.  Naproti tomu v EFT není sekvence důležitá, a proto není ani potřeba specifický algoritmus pro každý problém. V EFT se používá jednotný postup pro všechny problémy a není třeba ani svalový test. Pro vyřešení konkrétního problému by z oněch 15 bodů stačilo jen několik, ale protože i tak je celkový počet bodů malý, nemá smysl zjišťovat, které body jsou důležité.

Efektivita.

EFT bylo zkoumáno několika stovkami studií, níže jsou příklady tří z nich. Žádná kvalitní empirická studie nicméně nikdy efektivitu EFT nepodpořila.  1. studie: Wells et al. První studie, publikovaná roku 2003 v Journal of Clinical Psychology (indexován v MEDLINE databázi) a financována Association for Comprehensive Energy Psychology, zahrnovala 35 pacientů s fobií na malá zvířata. Tito pacienti podstoupili jedno sezení EFT. Autoři studie dospěli k závěru, že EFT může pomoci v redukci fobií na malá zvířata během jednoho sezení, nicméně kvůli metodologickým omezením nebylo možno studii jednoznačně uzavřít.  2. studie: Waite a Holder Druhá studie, publikovaná téhož roku v The Scientific Review of Mental Health practice (indexován v PsycInfo databázi), byla vedena na 119 univerzitních studentech, kteří trpěli fobiemi. Tato studie porovnávala čtyři skupiny. První skupina podstoupila jednu EFT terapii, druhá skupina také, lišila se od první pouze tím, že místo standardních bodů byly použity body na paži. Třetí skupina se lišila v tom, že zde nebyly ťukány body na studentech, ale na hračce (panence) a čtvrtá skupina neťukala vůbec, měla pouze za úkol vyrobit si hračku. Účastníci studie vyjádřili své pocity na SUDS škále před a po EFT sezení.  První tři skupiny dosáhly signifikantně lepšího efektu než čtvrtá skupina, nicméně mezi všemi třemi skupinami, jejichž účastníci ťukali, nebyly výraznější rozdíly. To znamená, že skupina, která ťukala na panenku, měla stejné výsledky jako skupiny, které ťukaly na tělo. Na základě tohoto zjištění dospěli autoři studie k závěru, že teorie, podle které je účinek EFT založen na stimulaci systému meridiánů, je nespávná.  3. studie: Rowe Třetí studie byla publikována roku 2005 v Counseling and Clinical Psychology (neindexován ani v PsycINFO ani v MEDLINE). Byl při ní využit dotazník SCL-90-R pro zhodnocení psychické nepohody (distress), který vyplnilo 102 účastníků účastnících se EFT workshopu. Dotazníky byly vyplněny před sezením, po sezení a šest měsíců po workshopu. Při srovnání dotazníků od všech skupin se ukázalo, že došlo k signifikantnímu poklesu nepohody všech sledovaných aspektů. Jelikož ale nebyla přítomna kontrolní skupina, nebylo možné odlišit výsledek od placebo efektu.

Kritika.

EFT byla v magazínu Skeptical Inquirer označena za pseudovědu zejména z důvodu spoléhání se na nepotvrzený mechanismus účinku, agresivní propagaci přes internet atd. Gary Craig, který systém EFT vytvořil, tvrdí, že ťukáním na tělo dochází ke změnám v meridiánech. Existuje mnoho bodů používaných v akupunktuře a nezahrnutých do EFT, jejichž stimulace může mít dosud neprozkoumaný nebo náhodný efekt. Tím se stává podle skeptiků EFT metodou netestovatelnou vědeckými metodami a tím i pseudovědou. Tento argument je také podpořen studií Waitea a Holdera, kteří prokázali účinnost i při ťukání na panence. Waite a Holder proto tvrdí, že účinky EFT jsou spíše než na práci s energií založeny na charakteristikách, které EFT sdílí s jinými metodami čínské medicíny. V novějším článku v Guardianu navrhují autoři (novináři), že samotné ťukání na body má hlavní význam spíše v tom, že odvrací pozornost od traumatizujícího zážitku a tím vede k úlevě. Během ťukání pak klient opakuje po terapeutovi krátkou připomínací frází, aby se zaměřil zpět na problém.  Dle průzkumu, který mezi 101 náhodně vybranými odborníky APA provedl John Norcross, jde o pravděpodobně zdiskreditovanou metodu léčby.

Emotional Freedom Techniques neboli doslova Techniky emoční svobody (či spíše "Techniky pracující na principu uvolnění emocí") jsou alternativní psychoterapeutické techniky postavené na teorii, že negativní emoce jsou způsobeny poruchou v energetickém poli těla (nebo ji naopak vyvolávají). Pomocí lehkého ťukání na akupunkturní body při současné koncentraci na své pocity dochází ke změnám v energetickém systému a k jeho navrácení zpět do stavu rovnováhy. EFT nicméně nemá žádné zdravotní benefity nad rámec placebo efektu. Celkově je EFT považována za pseudovědeckou a její podstatu je možné vysvětlit na základě metod klasické psychologie spíše než na základě energie meridiánů.


Obsah vysílání.

„Vlajkovou lodí“ televize NTD je zpravodajství. NTD usiluje o detailní pokrytí dění v Číně, za dodržení nejvyššího etického standardu západního žurnalismu. Jako první v roce 2002 zevrubně informovala o likvidaci stoupenců Fa-lun-kung v čínských věznicích a pracovních táborech. V roce 2003 přinesla zprávy o nekontrolovaném šíření SARS v pevninské Číně – tři týdny předtím, než ho potvrdila oficiální čínská média. NTD dlouhodobě monitoruje utlačování čínských křesťanů, Tibeťanů, obhájců demokracie a disidentů, stejně jako problematiku kontaminovaných potravin a znečištění životního prostředí v Číně a korupce čínské státní správy.  Právě nezávislost a bezúhonnost NTD vedly k pokusům čínského režimu omezit její vliv v pevninské Číně.

Kultura.

Jedním z hlavních cílů televize NTD je rehabilitace čínského umění a čínských kulturních tradic. Od toho je odvozen i název televize – období vlády dynastie Tchang (618–907 n. l.) bylo označováno za „zlatý věk“ Číny a vyvrcholení 5000 let čínské civilizace.  NTD ve svých pořadech odkrývá tajemství kaligrafického písma, záhady a mýty tradiční čínské medicíny nebo svět čínského lidového vypravěčství a literatury. Je mediálním partnerem a jedním ze sponzorů souboru Shen Yun Performing Arts, který sdružuje nejlepší interprety klasického čínského tance i hráče na tradiční čínské nástroje.  V sérii soutěží a doprovodných akcí, které NTD každoročně vyhlašuje, se utkávají mistři čínského bojového či kulinářského umění, interpreti klasického tance, módní návrháři, inspirovaní tradičním čínským odíváním, malíři, fotografové a hudebníci.  NTD vytvořila několik projektů zaměřených na obnovu tradiční čínské kultury. Patří mezi ně například představení Spectacular, mezinárodní soutěže NTD v klasickém čínském tanci, bojových uměních, šití tradičních čínských oděvů, klasické čínské malbě, vaření, zpěvu a další. Jedním z mnoha projektů, které NTD podporuje, jsou vystoupení newyorského souboru "Shen Yun Performing Arts". Členové tohoto souboru jsou umělci čínského původu a také západní umělci z celého světa.

Přerušení signálu NTD.

V roce 2008 - 40 dní před začátkem OH v Pekingu se ztratil signál stanice pro celou Asii vysílaný přes satelit společnosti Eutelsat. NTD a organizace za svobodu slova a médií spustili velkou kampaň za opětovné obnovení vysílání NTD do Číny. Jejich aktivitu podpořil Evropský parlament, jehož návrh přijalo 27. 12. 2008 přes 300 europoslanců. Evropský parlament nakonec návrh za obnovení vysílání NTD schválil většinou hlasů(přes 400) a vyzval generálního ředitele Eutelsatu, aby se dostavil na plenární zasedání a situaci vysvětlil. Protože Eutelsat nepodal věrohodné vysvětlení a vysílání neobnovil, podala společnost NTD Television žalobu u francouzského soudu. Po odvolání společnosti Eutelsat pařížský odvolací soud rozhodl, že určí experta, který má zjistit, co za přerušením vysílání opravdu stálo.

Satelitní vysílání na Tchaj-wanu.

29. června 2011 oznámila výkonná ředitelka partnerské stanice Televize NTD Asia Pacific, Ruey-Ian Changová obnovení smlouvy se společností Chungwa Telecom na Tchaj-wanu. Kontrakt zajišťuje, že tchajwanská pobočka bude nadále moci vysílat nezávislé zprávy do celé oblasti včetně částí pevninské Číny.  Podepsání smlouvy předcházela řada událostí, které byly označena jako boj mezi tchajwanským režimem a nátlakem čínské komunistické strany na zrušení vysílání Televize NTD přes satelit ST-1 společnosti Chungwa, na kterém televize vysílala již od roku 2007. Tchajwanská společnost Chungwa Telecom nejprve 11. dubna 2011 oznámila televizi New Tang Dynasty Asia Pacific, že s ní od srpna 2011 ukončí smlouvu, nakonec ji ale po jednání s televizí NTD obnovila.

Externí odkazy.

Přerušení vysílání NTD.

Speciální téma - Přerušení signálu NTDTV (velkaepocha.sk)

Vysílání NTD.

NTD vysílá pro Asii, Evropu, Austrálii, Severní a Jižní Ameriku a Kanadu.

New Tang Dynasty Television (NTD) je nezávislá čínskojazyčná satelitní televizní stanice vysílající 24 hodin denně. Její sídlo je v New Yorku. Jde o neziskovou televizní stanici, která byla založena Číňany žijícími v zámoří, z velké části jde o členy a sympatizanty hnutí Fa-lun-kung. Společně s podobně zaměřenými The Epoch Times a Sound of Hope se jedná o média zaměřená kriticky na dění v současné Číně.


Toaletní papír.

Používání toaletního papíru přišlo z Číny, kde je doloženo jeho užití od 6. století n. l. a jeho rozšíření ve 13. století. Ještě v 19. století byl v Evropě k používání toaletního papíru odpor s poukazem na možné zdravotní komplikace. Současné toaletní papíry mají různé vzory, barvy, vůně a různý počet vrstev. V dobách nouze byl a je užíván i novinový papír, který ale může ucpat záchodové mísy.

Voda.

Čištění zadnice vodou se provádí jednak umytím teplou nebo vlažnou vodou jako jiné části těla, a jednak nad proudící vodou nad bidetem. Mezi země, kde je bidet užíván jako častý způsob čištění, patří Španělsko, Itálie, Řecko nebo Francie. V některých zemích se užívá spolu s toaletním papírem, v Japonsku naopak bez něho. Ve skromnějších podmínkách se užívá sprcha spojená s toaletou (také zřídka muslimská sprcha) nebo sprcha s teplou vodou spojená s umyvadlem (v Evropě častější).

Problémy s čištěním zadnice.

Možné problémy jsou:

Kulturní rozdíly.

V západní kultuře a na dálném východě je používán v drtivé většině toaletní papír, případně bidet. V některých původních indiánských kulturách se vyskytují různé zvyky vzhledem k přírodním podmínkám. Očistu chápanou daleko šířeji nařizoval i Starý zákon. Nový zákon už žádná ustanovení tohoto typu nemá a nespojuje čistotu duše s hygienickým předpisy.  Například islámská víra má celý kodex Qadaahul Haajah, který se čistotou zabývá a je kombinací citací z Koránu a Hadísů. Podle tohoto kodexu musí muslim: Pro vyznavače judaismu existují také nařízení a modlitby spojené s defekací, které jsou nazvány Asher Yatzar.  V některých severských zemích jako je Norsko nebo Švédsko existují koupelny se dvěma neoddělenými toaletami pro manžele, kteří vykonávají potřebu a očistu společně. Na dálném východě, např. v Tibetu, je zvykem hromadná návštěva toalet, ve skupince minimálně po třech. V některých afrických zemích chodí lidé do buše či na pláž, kde si s fekáliemi a čištěním zadnice poradí vlny moře nebo teplý písek.

Sexuální anální praktiky.

S narůstající oblibou análního sexu se užívá častěji v domácnostech i výplachů nebo klystýrů, a to nejen z hygienických důvodů. Pokud je předmětem sexuálního vzrušení muže ženský klystýr, jedná se zpravidla o fetišistickou úchylku, v pornoprůmyslu se užívá označení clinic sex. Některé páry nebo skupiny provádějí sexuální techniku zvanou anilingus (sexuální ukájení jazykem v anální oblasti).

Čištění zadnice, zadku, řiti, konečníku po defekaci, vyprázdnění, je důležitá hygienická aktivita v oblasti konečníku a hýždí. Nejčastěji se čistí zadnice otíráním toaletním papírem či omýváním vodou. Způsob čištění zadnice je kulturně podmíněný. V některých kulturách se užívá textilní látka, písek, listy rostlin, větvičky, kukuřice nebo dřevo. Tradiční hinduistické komunity a většina muslimských komunit používá k tomuto účelu vlastní levou ruku (pravá slouží k manipulaci s potravou a k pozdravení). Ve středověké Evropě se za tímto účelem používaly mechy a lišejníky, s nimiž se za tímto účelem ve městech čile obchodovalo. Malým dětem do 4. roku věku po vykonání potřeby utírá zadnici někdo jiný, zpravidla starší, dospělý, nejčastěji rodič.


Jazyk a styl díla.

Pro toto drama jsou typické dlouhé filozofické monology, ve kterých se Hamlet zabývá otázkou lidské existence. Shakespeare v díle využívá vtipné a sarkastické poznámky, ale i vážné výstupy tragických postav. Objevují se i cynické poznámky, třeba u hrobníků na adresu zemřelé Ofélie. Sám Hamlet se vyskytuje ve dvou jazykových rovinách, v jedné je vážný, rozumný, v druhé rovině se snaží naopak vyjadřovat „šílenství“. Když Hamlet předstírá šílenství, tak hovoří ve dvojsmyslných slovních hříčkách, které jsou pro ostatní postavy většinou neprůhledné.

Děj.

Děj se odehrává převážně na královském hradě Elsinor v Dánsku kolem 14.–15. století. Hamletovi, korunnímu dánskému princi, se zjeví duch jeho zesnulého otce. Dozvídá se od něj, že ho zavraždil Hamletův strýc Claudius, když Hamletův otec (dánský král) spal, a to tak, že mu nalil jed do ucha. Po králově smrti si Claudius vzal Hamletovu matku Gertrudu a stal se králem. Hamlet prahne po pomstě, zcela mu zaměstnala mysl. Předstírá, že je šílený a že má vidiny. Není si zcela jist Claudiovou vinou, předstírání šílenství mu pomůže snáze odhalit smýšlení lidí v jeho okolí. Na hrad přijíždějí potulní herci, Hamlet do jejich hry vloží pasáž rekonstruující otcovu vraždu. Pak v jejím průběhu sleduje Claudia, který útěkem potvrdí svou vinu.  Hamlet znovu váhá se svou pomstou, když spatřil, že se strýc modlí a lituje svých činů. Hamlet chce matce povědět, že se mu zjevuje otcův duch a že ví, co udělal Claudius otci. Slyší, že někdo poslouchá za závěsem, a v domnění, že tam stojí Claudius, do závěsu bodne dýkou a dotyčného zabije. Vzápětí zjistí, že to byl Polonius, otec jeho milované Ofélie.  Claudius zjišťuje, že je pro něj Hamlet nebezpečný, a posílá jej do Anglie spolu s Rosencrantzem a Guildensternem, bývalými Hamletovými spolužáky, s tajným dopisem, aby zde byl Hamlet popraven. Hamlet jeho úklady včas odhalí, dopis vymění za dopis, ve kterém se píše, aby byli popraveni ti, kteří dopis přinesou, tedy Rosencrantz a Guildenstern. Angličané je skutečně popraví.  Hamlet se vrací do Dánska, kde se stane svědkem Oféliina pohřbu. Zešílela, protože nemohla přenést přes srdce otcovu smrt a nešťastnou lásku k Hamletovi, a posléze utonula za nejasných okolností (není jisté, zda šlo o sebevraždu, nebo o nehodu). Oféliin bratr Laertes se chce za vraždu svého otce Polonia pomstít. Claudius se spolčí s Laertem a poradí mu, aby Hamleta vyzval na souboj. Pro jistotu dá Laertovi ostrý meč, namočený do jedu, zatímco Hamlet záměrně dostává meč tupý.  Na závěr dojde k souboji, ve kterém Hamlet uzmutým otráveným mečem zabije Laerta, ale sám je zraněn. Hamletova matka, jako svědkyně souboje, vypije číši otráveného vína, kterou nastražil před soubojem Claudius pro Hamleta. Hamlet umírá na otravu jedem, stihne však ještě zabít podlého Claudia zbytkem vína, které zabilo královnu Gertrudu. Na poslední chvíli zastavuje Horacia před úkonem sebevraždy, aby všem vyložil pravdivý příběh. Toto je pro Shakespearovy tragédie typické zakončení – během děje postupně umírají důležité postavy včetně hlavní, která zemře na konci.

Být či nebýt.

"Být či nebýt/Být nebo nebýt" je slavný monolog prince Hamleta. Hamlet mluví o smrti a sebevraždě, o bolestech a nespravedlnostech v životě, ale přiznává, že alternativa života by mohla být horší. Monolog slouží k vysvětlení Hamletovy váhavosti nad okamžitou pomstou za smrt otce. Král Claudius a Polonius Hamleta špehovali a slyšeli jeho slova, Claudius je znepokojený a Polonius se dozvídá, že Hamleta ve skutečnosti netrápí "neopětovaná" láska jeho dcery Ofélie. Hamlet po svém monologu osloví přímo Ofélii, následuje dialog plný vzájemných nedorozumění.  "HAMLET: Být nebo nebýt – to je otázka: je důstojnější zapřít se a snášet surovost osudu a jeho rány, anebo se vzepřít moři trápení a skoncovat to navždy? Zemřít, spát – a je to. Spát – a navždy ukončit úzkost a věčné útrapy a strázně, co údělem jsou těla – co si můžeme přát víc, po čem toužit? – Zemřít, spát – spát, možná snít – a právě v tom je zrada. Až ztichne vřava pozemského bytí, ve spánku smrti můžeme mít sny – to proto váháme a snášíme tu dlouhou bídu, již se říká život. Neboť kdo vydržel by kopance a výsměch doby, aroganci mocných, průtahy soudů, znesvěcenou lásku, nadutost úřadů a ústrky, co slušnost věčně sklízí od lumpů, když pouhá dýka srovnala by účty, a byl by klid? Kdo chtěl by nést to břímě, úpět a plahočit se životem, nemít strach z toho, co je za smrtí, z neznámé krajiny, z níž poutníci se nevracejí. To nám láme vůli – snášíme radši hrůzy, které známe, než abychom šli vstříc těm neznámým. Tak svědomí z nás dělá zbabělce a zdravá barva rozhodného činu se roznemůže zbledlou meditací, záměry velké významem a vahou se odvracejí z vytčeného směru a neuzrají v čin."

Překlady Hamleta do češtiny.

Překladatelé jsou uvedeni v pořadí podle vzniku překladu:  Další autoři (např. Josef Kajetán Tyl nebo Josef Jungmann) přeložili úryvky z divadelní hry.

Představitelé Hamleta na českých jevištích.

Níže je uveden pouze výběr nejznámějších inscenací a představitelů:

Tragédie o Hamletovi (z anglického "The Tragedy of Hamlet, Prince of Denmark") je tragédie anglického dramatika Williama Shakespeara vydaná někdy mezi roky 1601 a 1602 (přesné datum není známo).


Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Švýcarsko – Maďarsko 1:0 (0:0, 1:0, 0:0)  11. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 17. Richard Torriani Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Martin (GER), Ališ (TCH) Vyloučení: 2:5  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Geromini – Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Torriani – Kessler Charly, Lohrer, Kessler Herbert.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Hubay – Jeney, Miklós, Róna – Helmeczi, Háray, Szamosi.  11. února 1938 (21:30) (následně po utkání V. Británie – Německo) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Litvy: 11. Vytautas Ilgūnas Branky Rumunska: nikdo Rozhodčí: Saue (EST), Kladrubský (TCH) Vyloučení: 0:2  Litva: Mačius – B. Kuzmickas, A. Kuzmickas – Klimas, Ilgūnas, Grigalauskas – Bačinskas, Jocius, Karalius.  Rumunsko: Fluieras – Biro, Anastaziu – Tico, Botez, Bugaru – Suc, Panenca, Sadowski.  12. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 11. Ferdinand Cattini, 14. Richard Torriani, 27. Herbert Kessler, 36. Herbert Kessler, 36. Heini Lohrer, 39. Ferdinand Cattini, 41. Richard Torriani, 41. Hans Cattini Branky Rumunska: 24. Alexandru Hugaru Rozhodčí: Martin (GER), Josek (TCH) Vyloučení: 1:2  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Franz Geromini – Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Torriani – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler.  Rumunsko: Maescius – Biro, Anastaziu – Tanase, Botez, Theodorescu – Suc, Panenca, Bugaru.  12. února 1938 (9:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Polsko: 2. Zbigniew Kasprzak, 3.a 8. Andrzej Wolkowski, 32. Wladyslaw Król, 33. Mieczyslaw Burda, 34. Andrzej Wolkowski, 40. Karol Marchewczyk, 44. Wladyslaw Król Branky Litvy: 39.??? Jocius Rozhodčí: Kladrubský, Krásl (TCH)  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Burda, Zielinski, Król – Michalík.  Litva: Mačius – B. Kuzmickas, A. Kuzmickas – Klimas, Ilgūnas, Grigalauskas – Bačinskas, Jocius, Karalius.  13. února 1938 (9:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Polska: 14. Mieczyslaw Burda, 21. Wladyslaw Król, 27. Edmund Zielinski Branky Rumunska: nikdo Rozhodčí: Saue (EST), Hermann (TCH) Vyloučení: 2:1  Polsko: Stogowski – Kasprczak, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Burda, Król, Zielinski – Przedpelski.  Rumunsko: Fluieras – Anastaziu, Biro – Botez, Sadowski, Tico - Suc, Bugaru, Panenca.  13. února 1938 (11:00) (následně po utkání Polsko – Rumunsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Maďarska: 2. Sándor Miklós, 4. László Róna, 26. a 27. Sándor Miklós, 28. László Róna, 29. György Margó, 33. a 34. László Róna, 34. Ferenc Szamósi, 42. Sándor Miklós Branky Litvy: 44. E. Bačinskas Rozhodčí: Fröhlich, Steigenhöfer (TCH)  Maďarsko: Hircsák – Bekésy, Hubay – Jeney, Miklós, Róna – Helmeczi, Háray, Szamosi – Margó.  Litva: Mačius – B. Kuzmickas, A. Kuzmickas – Klimas, Jocius, Grigalauskas – Bačinskas, Karalius, Hofmanas – Matulevičus.  14. února 1938 (9:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 1. a 3. Hans Cattini, 3. Ferdinand Cattini, 6. a 7. Herbert Kessler, 10. a 11. Richard Torriani, 12. Hans Cattini, 13. Ferdinand Cattini, 18. Ferdinand Cattini, 27. Heini Lohrer, 32. a 35. Ferdinand Cattini, 36. Heini Lohrer, 37. Franz Geromini Branky Litvy: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Saue (EST) Vyloučení: 0:2  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Geromini – Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Torriani – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler.  Litva: Mačius – Kuzmickas A., Grigalauskas - Klimas, Jocius, Dornas – Bačinskas, Karalius, Hofmanas - B. Kuzmickas.  14. února 1938 (21:30) (následně po utkání Německo – USA) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Polska: 9. Herbert Urson, 26. Andrzej Wolkowski, 41. Wladyslaw Król Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 0:2  Polsko: Stogowski – Kasprczak, Ludwiczak – Wolkowski, Urson, Kowalski – Zielinski, Burda, Król – Przedpolski.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Margó – Jeney, Miklós, Helmeczy – Háray, Szamosi, Ördödi.  15. února 1938 (9:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Maďarska: 2x László Róna, Sándor Miklós Branky Rumunska: Anton Panenca Rozhodčí: Sachs (POL), Ališ (TCH)  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Békesi – Jeney, Róna, Miklós – Ördödi, Háray, Palfalvi.  Rumunsko: Fluieras – Anastaziu, Biro – Suc, Panenca, Bugaru – Tico, Botez, Sadowski – Tomovici.  15. února 1938 (15:00) (následně po utkání USA – Velká Británie) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 1. Ferdinand Cattini, 12. Ferdinand Cattini, 14. Richard Torriani, 22. Heini Lohrer, 39. Charly Kessler, 39. Herbert Kessler, 40. Herbert Kessler Branky Polska: 34. Karol Marchewczyk Rozhodčí: Martin (GER), Kladrubský (TCH) Vyloučení: 1:0  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler - Heller.  Polsko: Tarlowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Przedpolski, Urson – Andrzejevski, Michalik, Król - Wolkowski

Skupina B.

Lotyšsko – Norsko 3:1 (1:0, 0:1, 0:0 – 2:0 pp)  11. února 1938 (16:30) (následně po utkání Švýcarsko – Maďarsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Lotyšska: 5. Ludvigs Putniņš, 54. Edgars Klāvs, 54. Edgars Klāvs Branky Norska: 30. Knut Bogh Rozhodčí: Reisenzahn (TCH), Lator (HUN) Vyloučení: 0:1  Lotyšsko: Lapainis – Vedejs, Paegle – Petersons, Petrovskis, Klavs – Zilpauss, Putnins, Blukis.  Norsko: Heinrichsen – Jensen, Narvestad – Eisenhardt, Larsen, Bogh – Buran, Skalleberg, Linnes.  11. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 40. Jimmy Kelly Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Krásl (TCH) Vyloučení: 1:1  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Chappell, Halford – Archer, Stinchcombe, Kelly – Ridley.  Německo: Egginger – Wild, Tobien – Lang, Strobl, Schenk – R. Kessler, Schmiedinger, Schibukat – Wiedemann.  12. února 1938 (11:00) (následně po utkání Polsko – Litva) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky USA: 23. Hugh Young Branky Lotyšska: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 1:2  USA: Cosby – Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Young, Dondi, Lemieux.  Lotyšsko: Lapainis Rudolfs – Vedejs Lukasis, Paegle Karlis – Petersons, Petrovskis Alberts, Klavs – Zilpaus, Putnins, Blukis Reinis.  12. února 1938 (21:30) (následně po utkání ČSR – Rakousko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 7. John Davey, 11. Gordon Dailley, 21. Jimmy Kelly, 33. John Davey, 40. John Davey, 41. Alexander Chappell, 42. Alexander Chappell, 44:59. Archibald Stinchcombe Branky Norska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Krásl (TCH) Vyloučení: 0:1  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Archer, Stinchcombe, Kelly – Davey, Chappell, Halford (Ridley).  Norsko: Heinrichsen – Narvestad – Eisenhardt, Larsen, Bogh – Buran, Skalleberg, Linnes.  13. února 1938 (21:30) (následně po utkání ČSR – Švédsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky USA: 1. Art Bogue, 4. Ralph Dondi, 8. Art Bogue, 13. George Quirk, 31. George Quirk, 33. a 44. Larry Charest Branky Norska: Kaare Hansen Rozhodčí: Ališ, Fröhlich (TCH)  USA: Cosby – Hutchinson, Van - Wagnild, Quirk, Bogue – Charest, Lemieux, Dondi – Youn.  Norsko: Heinrichsen – Jensen, Eisenhardt – Narvestad, Buran, Skalleberg – Hansen, Larsen, Bogh – Linnes.  13. února 1938 (16:30) (následně po utkání Kanada – Rakousko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Německa: 20. Herbert Schibukat Branky Lotyšska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Saue (EST) Vyloučení: 2:3  Německo: Hoffmann – Jaenecke, Tobien – Ball, Schibukat, Kuhn - R. Kessler, Schmiedinger, Wiedemann – Schenk.  Lotyšsko: Lapainis – Vedejs, Paegle – Petersons, Petrovskis, Klavs – Blukis, Putnins, Zilpaus – Auzins.  14. února 1938 (16:30) (následně po utkání Švýcarsko – Litva) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 2. John Davey, 21. John Davey, 29. Alexander Archer, 32. Alexander Chappell, 41. John Davey Branky Lotyšska: 36. Ludvigs Putniņš Rozhodčí: Minder (HUN), Ženíšek (TCH)  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Ridley, Davey, Chappell – Archer, Stinchcombe, Kelly – Wilson.  Lotyšsko: Lapainis Rudolfs – Vedejs Lukasis, Paegle Karlis – Petersons, Petrovskis, Klavs – Zilpaus, Putnins, Blukis Reinis.  14. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky USA: 14. Larry Charest Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Kolář (TCH) Vyloučení: 1:1  USA: Cosby – Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Lemieux, Dondi, Young – Hutchinson  Německo: Egginger – Jaenecke, Tobien – Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Schubikat, Kuhn – Wiedemann.  15. února 1938 (11:00) (následně po utkání Maďarsko – Rumunsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Německa: 2x Gustav Jaenecke, Karl Wild, Hans Lang, Alois Kuhn, Walter Schmidinger, Georg Strobl, Rudi Ball Branky Norska: nikdo Rozhodčí: Fröhlich, Reisenzahn (TCH) Vyloučení: 0:1  Německo: Hoffmann – Jaenecke, Wild – Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Ball, Schmidinger – Kuhn.  Norsko: Fjeld – Jensen, Narvestad – Hansen, Larsen, Bogh – Linnes, Skalleberg, Buran – Eisenhardt, Heinrichsen.  15. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 40. John Davey Branky USA: 19. Art Bogue Rozhodčí: Sachs (POL), Poplimont (BEL) Vyloučení: 1:1  Velká Británie: Foster – Stinchcombe, Dailley – Chappell, Archer, Kelly - Davey, Wyman.  USA: Cosby – Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Lemieux, Dondi, Young – Hutchinson.

Skupina C.

Kanada – Švédsko 3:2 (1:0, 1:2, 1:0)  12. února 1938 (16:30) (následně po utkání Švýcarsko – Rumunsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 5. Jimmy Russell, 26. Percy Allen, 43. Percy Allen Branky Švédska: 21. Stig Emanuel Andersson, 28. Stig Emanuel Andersson Rozhodčí: Poplimont (BEL), Lator (HUN) Vyloučení: 4:0  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – McReavy, Heximer, Allen – Bruce, Russell, Chipman – Marshall.  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergqvist – Olle Andersson, Eriksson, Engberg – Johansson, Stig Andersson, Hellman – Forsström.  12. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: 44:25 Oldřich Kučera Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Minder (HUN) Vyloučení: 1:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Pergl, Cetkovský, Císař (Michálek).  Rakousko: Wurm – Vojta, Csöngei – Kirchberger, Novak, Demmer – Tatzer, Stertin, Schneider (Feistritzer).  13. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 6. Jimmy Russell, 21. Percy Allen, 40. Pat McReavy Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Poplimont (BEL) Vyloučení: 5:3  Kanada: Coulter – Godfrey, Portland – Heximer, McReavy, Allen – Russell, Chipman, Bruce – Marshall.  Rakousko: Wurm – Vojta, Csöngei – Kirchberger, Novak, Demmer – Zehetmaier, Schneider, Tatzer – Feistritzer.  13. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Rozhodčí: Sachs (POL), Poplimont (BEL) Vyloučení: 0:6  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Zd. Jirotka, D. Jirotka – Pergl.  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Eriksson, O. Andersson – Forström, Stig Andersson, R. Johansson - Åke Andersson,  15. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: nikdo Branky Kanady: 6. Gordie Bruce, 12. Percy Allen, 40. Reg Chipman Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL)  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer –Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Pergl, Císař – Michálek.  Kanada: Coulter – Godfrey, Portland – Heximer, McReavy, Allen – Russell, Chipman, Bruce – Marshall.  15. února 1938 (21:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švédska: 18. Olle Andersson Branky Rakouska: 15. Friedrich Demmer Rozhodčí: Fröhlich (TCH), A. Geromini (SUI) Vyloučení: 2:1  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Andersson, Eriksson – Forström, Andersson Stig, O. Andersson – Johansson.  Rakousko: Wurm – Vojta, Csöngei – Feistritzer, Novak, Demmer – Schneider, Stertin, Tatzer – Kirchberger.

Čtvrtfinále A.

Československo – USA 2:0 (0:0, 1:0, 1:0)  16. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: 27. Alois Cetkovský, 35. František Pergl Branky USA: nikdo Rozhodčí: Martin (GER), Sachs (POL) Vyloučení: 1:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Michálek – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Pergl, Císař – Z. Jirotka.  USA: Cosby – Van, Wagnild – Quirk, Bogue, Charest – Lemieux, Dondi, Young,  17. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 42. Ferdinand Cattini Branky USA: nikdo Rozhodčí: Martin (GER), Sachs (POL) Vyloučení: 0:1  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Franz Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler.  USA: Cosby - Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Young, Dondi, Lemieux.  18. února 1938 (20:00) (následně po utkání Kanada – Maďarsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice Branky Československa: 21. Ladislav Troják, 51. Oldřich Kučera, 54. Ladislav Troják Branky Švýcarska: 11. Richard Torriani, 50. Ferdinand Cattini Rozhodčí: Kreisel (GER), Sachs (POL) Vyloučení: 0:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Michálek – Troják, Maleček, Kučera – Pergl, Cetkovský, Císař.  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Franz Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler – Albert Geromini.

Čtvrtfinále B.

Švédsko – Polsko 1:0 (0:0, 0:0, 1:0)  16. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švédska: 40. Holger Engberg Branky Polska: nikdo Rozhodčí: A. Geromini (SUI), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 1:1  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Andersson, Eriksson – Forström, Stig Andersson, O. Andersson – Johansson.  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Zielinski, Burda, Urson – Król.  17. února 1938 (následně po utkání USA – ČSR) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 30. Archibald Stinchcombe, 32. Alexander Archer, 34. John Davey Branky Švédska: 19. Olle Andersson, 41. Stig Emanuel Andersson Rozhodčí: Poplimont (BEL), Kraatz (SUI) Vyloučení: 3:3  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Archer, Kelly – Halford, Stinchcombe, Chappell – Wilson.  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Åke Andersson, Engberg, Eriksson – O. Andersson, Forström, Stig Andersson – Jansson.  18. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 2. Archibald Stinchcombe, 8. Alexander Archer, 14. Gordon Dailley, 16. Jimmy Kelly, 17. Archibald Stinchcombe, 21. Jimmy Kelly, 30. John Davey Branky Polska: 6. Andrzej Wolkowski Rozhodčí: Poplimont (BEL), Kladrubský (TCH) Vyloučení: 3:3  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Archer, Stinchcombe, Kelly – Davey, Chappell, Halford – Ryddley, Woozley.  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Król, Zielinski, Urson – Burda.

Čtvrtfinále C.

Kanada – Německo 3:2 (1:1, 0:1, 1:0 – 1:0 pp)  16. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 12. Percy Allen, 45. Gordie Bruce, 47. Johnny Godfrey Branky Německa: 11. Rudolf Tobien, 17. Rudi Ball Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 1:2  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Německo: Hoffmann – Tobien, Wild – Wiedemann, Strobl, Lang – Schibukat, Ball, Kessler – Schenk.  17. února 1938 (následně po utkání Švýcarsko – USA) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Německa: 19. Georg Strobl Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), A. Geromini (SUI) Vyloučení: 0:1  Německo: Egginger – Jaenecke, Tobien - Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Schibukat, Schmidinger – Ball.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Jeney – Háray, Miklós, Róna – Palfalvi, Margó, Szamosi – Helmeczy, Hubay.  18. února 1938 (16:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 6. Roy Heximer Branky Maďarska: 15. László Róna Rozhodčí: Poplimont (BEL), A. Geromini (SUI) Vyloučení: 4:0 z toho Russel na 5 minut.  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Maďarsko: Hircsák – Jeney, Barcza – Háray, Miklós, Róna – Palfalvi, Margó, Szamosi – Hubay.

Semifinále.

Kanada – Německo 1:0 (0:0, 0:0, 1:0)  19. února 1938 – (následně po utkání Švýcarsko – Švédsko) Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 38. Gordie Bruce Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 1:1  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Německo: Hoffmann – Jaenecke, Tobien - Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Ball, Schibukat – Wiedemann, Schmidinger.  19. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 35. Archibald Stinchcombe Branky Československa: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 0:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Pergl, Císař.  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Chappell, Halford – Archer, Stinchcombe, Kelly – Woozley.

Finále.

Kanada – Velká Británie 3:1 (3:1, 0:0, 0:0)  20. února 1938 – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 5. Reg Chipman, 6. Pat McReavy, 14. Johnny Godfrey Branky Velké Británie: 9. John Davey Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 2:2  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Chappell, Halford – Archer, Stinchcombe, Kelly – Woozley.

O 3. místo.

Československo - Německo 3:0 (1:0, 2:0, 0:0)  20. února 1938 – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: 4. Alois Cetkovský, 25. Josef Maleček, 28. Ladislav Troják Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Minder (HUN) Vyloučení: 2:1  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer, Michálek – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, Císař – D. Jirotka.  Německo: Egginger – Wild, Tobien – Schenk, Strobl, Lang – Wiedemann, Ball, Schibukat – Kuhn.

O 5. místo.

Švédsko – Švýcarsko 2:0 (1:0, 0:0, 1:0)  19. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švédska: 4. Holger Engberg, 36. Stig Emanuel Andersson Branky Švýcarska: nikdo Rozhodčí: Kreisl (GER), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 1:0  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Andersson, Eriksson – Forström, O. Andersson, Stig Andersson – Hellman.  Švýcarsko: Künzler – Badrutt, Franz Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler – Albert Geromini, Heller.

Soupisky.

Soupiska Kanady.

Kanada (Sudbury Wolves) Brankář: John Coulter, Mel Albright. Obránci: Johnny Godfrey, Buster Portland. Útočníci: Percy Allen, Pat McReavy, Roy Heximer, Gordie Bruce, Reg Chipman, Jimmy Russell, Jack Marshall, Glen Sutherland, Archie Burn. Trenér: Max Silverman.

Soupiska Velké Británie.

Velká Británie Brankář: James Foster, Reg Merrifield. Obránci: Robert Wyman, Gordon Dailley, Ronnie Wilson, Pete Woolsey Útočníci: John Davey, Alexander Archer, Jimmy Kelly, Pete Halford, Alexander Chappell, Archibald Stinchcombe, Art Ridley, John Gerald. Trenér: Percy Nicklin.

Soupiska Československa.

Československo Brankáři: Bohumil Modrý, Antonín Houba. Obránci: František Pácalt, Jaroslav Pušbauer, Jan Michálek. Útočníci: Ladislav Troják, – Josef Maleček, Oldřich Kučera, František Pergl, Alois Cetkovský, Jaroslav Císař, Oldřich Hurych, Zdeněk Jirotka, Drahoš Jirotka. Trenér: Mike Buckna.

Soupiska Německa.

4. Německo Brankáři: Wilhelm Egginger, Alfred Hoffmann. Obránci: Gustav Jaenecke, Karl Wild, Rudolf Tobien. Útočníci: Hans Lang, Georg Strobl, Alois Kuhn, Philipp Schenk, Roman Kessler, Walter Schmidinger, Anton Wiedemann, Rudi Ball, Herbert Schibukat. Trenér: Bobby Bell (CAN)

Soupiska Švédska.

5. Švédsko Brankáři: Arne Johansson, Kurt Svanberg. Obránci: Sven Bergqvist, Axel Nilsson. Útočníci: Olle Andersson, Stig Emanuel Andersson, Åke Andersson, Holger Engberg, Åke Erikson, Karl Forsström, Lennart Hellman, Folke Jansson, Ragnar Johansson. Trenér: Viking Harbom.

Soupiska Švýcarska.

6. Švýcarsko Brankáři: Arnold Hirtz, Albert Künzler. Obránci: Franz Geromini, Christian Badrutt. Útočníci: Charly Kessler, Heini Lohrer, Beat Ruedi, Richard Torriani, Hans Cattini, Ferdinand Cattini, Herbert Kessler, Albert Geromini. Otto Heller. Trenér: Ulrich von Sury.

Soupiska Maďarska.

7. Maďarsko Brankáři: István Hircsák, Laszló Gati-Grozdics. Obránci: Miklós Barcza, Pál Bekési-Bliesener, István Hubay-Hruby. Útočníci: Zoltán Jeney, Sándor Miklós, László Róna, Béla Haray, György Margó, Frigyes Helméczy, Gyözö Ördödi, Jenö Pálfalvi, Ferenc Szamósi-Stoics. Trenéři: Frank Stapleford, Géza Lator.

Soupiska Polska.

7. Polsko Brankáři: Józef Stogowski, Kazimierz Tarlowski. Obránci: Zbigniew Kasprzak, Witalis Ludwiczak, Herbert Urson. Útočníci: Karol Marchewczyk, Andrzej Wolkowski, Adam Kowalski, Mieczyslaw Burda, Edmund Zielinski, Wladyslaw Król, Wladyslaw Michalik, Henrik Przedpelski, Alfred Andrzejewski. Trenér: Przemyslaw Warmiński

Soupiska USA.

7. USA Brankáři: Gerry Cosby. Obránci: Alfred Van, Spencer Wagnild, John Hutchinson. Útočníci: Art Bogue, Dowling, Ralph Dondi, George Quirk, Larry Charest, Hugh Young, Ray Lemieux. Trenér (hrající): John Hutchinson.

Soupiska Lotyšska.

10. Lotyšsko Brankáři: Roberts Lapainis, Herberts Kušķis. Obránci: Leonīds Vedējs, Kārlis Paegle, Augusts Ozols. Útočníci: Edgars Klāvs, Ādolfs Petrovskis, Arvīds Pētersons, Roberts Bluķis, Ludvigs Putniņš, Kārlis Zilpaušs, Aleksejs Auziņš, Harijs Vītoliņš.

Soupiska Litvy.

Lietuva-Praha-1938-02-11.jpg 10. Litva Brankáři: A. Mačius, A. Gudaitis. Obránci: Bronius Kuzmickas, Antanas Kuzmickas, Vladas Karalius. Útočníci: Juozas Klimas, Vytautas Ilgūnas, Jurgis Grigalauskas, E. Bačinskas, Jocius, Vladas Karalius, Vladas Matulevičius, Stasys Vasaitis, A. Hofmanas, Vilhelmas Dornas (Wilhelm Dorn).

Soupiska Rakouska.

10. Rakousko Brankáři: Josef Wurm, Karl Ördogh. Obránci: Rudolf Vojta, Franz Csöngei Útočníci: Karl Kirchberger, Oskar Nowak, Friedrich Demmer, Franz Zehetmayer, Hans Tatzer, Walter Feistritzer, Max Schneider, Hans Schneider, Hans Stertin. Trenér: Hans Weinberger.

Soupiska Rumunska.

13. Rumunsko Brankáři: Emil Maesciuc, Gheorghe Fluieras. Obránci: Paul Anastasiu, Laszló Biró, Comorosan. Útočníci: Stefan Tomovici, Alexandru Hugaru, Alexandru Botez, Wilhelm Suck, Anton Panenca, Robert Sadowski, Constantin Tico, Alexandru Theodorescu, Radu Tanase.

Soupiska Norska.

13. Norsko Brankáři: Ernst Heinrichsen, Hans Fjeld. Obránci: Johan Narvestad, Hans Jensen, Rudolf Eisenhardt. Útočníci: Eugen Skalleberg, Per Linnés, Ottar Buran, Johnny Larsen, Fjeldstadt, Knut Bogh, Kaare Hansen, Per Dahl.

12. mistrovství světa a 23. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo ve dnech 11. – 20. února 1938 v Československu.


Charakteristika plemene.

Temperament: smělý, přizpůsobivý, zvědavý, silný, nezávislý, chladný  Středoasijští pastevečtí psi jsou velcí psi, robustní stavby těla, silní, odvážní, nedůvěřiví vůči cizím, snadno přizpůsobiví různým klimatickým podmínkám. To umožňuje široké využití plemene v nejrůznějších oblastech. Středoasiati snesou i drsnější povětrnostní podmínky, jelikož jsou od přírody vybaveni kožichem obdařeným velmi hustými a dlouhými pesíky. Dobře snášejí náročné podmínky i situace, kdy musejí vydržet bez dostatku potravy a vody. V některých oblastech fungují dokonce při teplotách pod -40 °C. Milují sníh. Jinak je tomu v tuzemských podmínkách, kde se s dlouhodobě nízkými teplotami a vytrvale zasněženými oblastmi nesetkají.  Uši a ocas se v zemích původu krátce kupírují, aby útočící šelmy neměly možnost psa uchopením za uši či ocas znehybit a zabít.

Vlastnosti.

Tito psi potřebují ke svému životu prostor, aby se uplatnilo jejich vrozené sebevědomí a pud chránit svěřený majetek. Nejlépe se cítí tam, kde mají k dispozici velký pozemek. Rozhodně se nehodí pro držení v kotci. Nemají rádi uzavřené malé prostory a spíše než klasickou boudu uvítají přístřešek, který je ochrání před prudkým deštěm, mokrým sněhem a průvanem. Pokud tuto možnost pes nemá, vyhrabe si v zemi pelech sám nebo se schová pod keř. Má rád vyvýšené plochy, ze kterých pozoruje okolí. Pokud se na jednom pozemku nachází psů víc, rozdělí si teritorium na menší úseky a každý hlídá svou část. Pro Středoasijského pasteveckého psa je důležitá řádná socializace, obdobně jako u jeho blízkých příbuzných Kavkazského pasteveckého psa a Moskevského strážního psa. Primárně je samostatný hlídač a obranář. Hlídá neustále a veškerý čas, i během spánku, podřizuje této prioritě. Pokud začne chránit, příkazy psovoda jsou pro něj druhořadé. V situacích, které vyhodnotí jako krizové, kdy je jeho rodina či majetek v nebezpečí, jedná zcela podle vlastního uvážení. Proto je důležité nenechávat psa o samotě s cizími návštěvami, neboť by je mohl vyhodnotit jako vetřelce a napadnout je. Přechod z klidové fáze do útoku bývá velmi rychlý. Pokud pes cítí vážné ohrožení svých blízkých, je připraven protivníka i zabít.  „"Již štěně středoasijce instinktivně ví, že jeho povinností je obrana nejenom pána, nýbrž každého člověka, který je v nouzi a potřebuje pomoci. Tento příkaz má také zakódován hluboko v genech, a tak není třeba psa na obranu cvičit. Jediný rozdíl mezi obranou provedenou mladým a dospělým psem je ten, že dospělý pes útočí bez hlesu jako střelná zbraň opatřená tlumičem. Proč? Nesmí při obraně stáda vyplašit ovce, které by se mohly v panice ušlapat, spadnout do strže či si jinak ublížit. Středoasijec je při dávení nepřítele diskrétnost sama. Stejně postupuje i při obraně člověka. Tichý útok psa je daleko děsivější, než kdyby při něm vrčel, kňučel nebo štěkal,"“ (Irena Sehnerová: "Asijští démoni: co o nich ještě nevíte").  Středoasiat bedlivě sleduje pohyb na svěřeném hlídacím úseku a ze svého místa startuje až po důkladném zvážení, s velkou razancí a se silným hlasovým doprovodem, čímž odrazuje možné narušitele. Zasahuje zpravidla až v situaci, kterou, podle jeho vyhodnocení, není schopen chráněný subjekt sám zvládnout. Při výcviku zadržení na cvičný rukáv přirozeně zpravidla nereaguje, ale pokud jde o zadržení figuranta s možností kousání do celého těla, bývá dost aktivní.

Specifika.

Středoasiati se nehodí pro klasický služební výcvik, jako je stopování a prvky vyšší poslušnosti. Nesnášejí jakoukoli drezuru a ačkoli chápou velmi dobře, co je po nich vyžadováno, nepovažují často cviky za smysluplné, a odmítají je proto vykonat. Zejména v mladém věku je obvyklé, že po povelu psovoda následuje prodleva, ve které pes přemýšlí, zda uposlechne. Tato svéhlavost vychází z historické podstaty plemene: pastevečtí psi byli v horách při ochraně stáda odkázáni pouze sami na sebe, museli se rozhodovat samostatně. Neznamená to však, že by pes byl zcela neovladatelný. Podmínkou je pevný, kladný vztah psa ke svému pánovi založený na (oboustranném) respektu a důvěře.  Výcvik není pes schopen ukončit na 100 %, oproti tomu k obraně ho není třeba nijak zvlášť cvičit. Je dobré nasměrovat psa tak, aby si upevnil návyk kdy a v jaké situaci má zasáhnout. Neméně důležité je, aby se jeho psovod naučil, jak se při obranném zásahu svého psa má chovat, protože jeho útočný projev je svou silovou stránkou zcela odlišný od běžných strážních a služebních psů. Obvykle není nutné psa k obraně pobízet, je na místě jeho snahu napadat domnělé nepřátele spíše tlumit a usměrňovat, aby nebyl vůči svému okolí příliš útočný. Zpravidla stačí klidný tón hlasu, z něhož pes pochopí, že má psovod situaci pod kontrolou.

Výchova.

Psa je vhodné vodit na dostatečně pevném vodítku a je třeba umět jej zvládnout fyzicky, ale především psychologicky. Nezbytná je důsledná a trpělivá výchova. Ke Středoasijskému pasteveckému psu je nutné přistupovat laskavě, klidně a ohleduplně. Musí být jasně stanoveny hranice, které pes nesmí překročit. Křik a fyzické tresty jsou zcela nevhodné.  Při systematickém a vhodném vedení je Středoasijec oddaným společníkem a obranářem ochotným položit za svou lidskou smečku život. Pokud se jeho výchova podcení, zanedbá či zkazí, jedná zcela podle vlastního uvážení a může být svému okolí i nebezpečný. Nehodí se pro nezkušené začátečníky či nedůsledné a nevyrovnané majitele, kterým snadno přeroste přes hlavu.

Středoasijský pastevecký pes (anglicky: Central Asian Shepherd, rusky: Среднеазиатская овчарка, zkratka SAO), v asijských zemích také nazývaný alabaj, je molossoidní pracovní psí plemeno původem z Turkmenistánu (tzv. Turkmenský alabaj) a dalších států střední Asie. Středoasijský pastevecký pes má kvůli velkému území, na němž je chován, mnoho typů, které se od sebe liší exteriérem (stavbou těla, hlavy, mohutností).


Historie.

První zachovalá zmínka o obci pochází z roku 1318. Tehdy zde vedla obchodní stezka z Prahy do Žitavy a z roku 1324 je první záznam o existenci strážního hradu u obce. Je však pravděpodobné, že je o 30 let starší. V první čtvrtině 14. století kraj od Žitavy přes Lužické hory až na Českolipsko patřil Ronovcům, Chvalovi z Lipé a jeho synům. Syn Chval se nechal psát po roce 1290 jako Čeněk z Ojvína a zřejmě on využil skálu ve Sloupu připomínající Ojvín ke stavbě hradu. Vesnice pod hradem byla roku 1352 psána jako farní. Od roku 1400 patřila ves Hynkovi Hlaváčovi z Dubé, který ji i s okolím roku 1412 prodal za 200 kop grošů šlechtici Hanušovi Welfovi z Varnsdorfu. Husitské války Sloup přežil bez újmy.  Později po husitských válkách získal sloupské panství loupeživý rytíř Mikeš Pancíř ze Smojna. Podnikal odtud loupeživé nájezdy na okolí i do Saska a Lužické vojsko mu v odvetě v letech 1444 a 1445 hrad zbořilo. Mikeš jej později obnovil a loupil dál, v roce 1455 jej předal synům. V lednu 1471 ho i s podhradím koupili Berkové z Dubé.  V roce 1595 Adam Berka z Dubé ve vsi postavil panský dům, Berkovský zámek, k obývání daleko pohodlnější než zdejší hrad. Během třicetileté války roku 1639 hrad oblehlo vojsko švédského generála Banera, dobylo jej a vypálilo. Obnoven již nebyl. O 50 let později byla ve skále u hradu vyhloubena poustevna.

Rozvoj podnikání.

Po zesnulém Ferdinandu Hroznatovi jeho dědici roku 1708 prodali panství Sloup za 280 000 zlatých hraběti Václavu Norbertu Oktaviánu Kinskému, pánu v České Kamenici. Když ten zemřel, testamentem a dědickou dohodou rodiny Kinských sloupské panství získal jeho druhorozený syn Josef, který byl v době otcova úmrtí nezletilý. Proto až do roku 1726 panství spravoval starší bratr Štěpán Vilém Oldřich Kinský. Obec se začala rozvíjet po roce 1726, kdy panství převzal hrabě Josef Jan Maxmilián Kinský. Nechal zde postavit v letech 1730–1733 zámek v barokním slohu, který hrabě Kinský později stále upravoval. Roku 1779 zde hostil císaře Josefa II. a koncem července 1822 i arcivévodu Františka Karla. U něj je zámecký park s kašnou a vodotryskem. Po znárodnění majetku vysídlených Němců byla v zámku zřízena ozdravovna pro děti z Prahy, sloužil i jako škola v přírodě a ústav sociální péče. Pak se zde usídlil Domov pro seniory  Hrabě Kinský podnikal na celém svém panství, v samotném Sloupu využil i svůj zámek, kde od roku 1756 vyráběl na třech, později devíti stavech jemné plátno. V roce 1759 v obci, ve dvoře pod hradem zřídil barvírnu pláten, kterou postupně rozšířil na kartounku, nejstarší v Čechách. Formíři připravující dřevěné formy k potisku pracovali v obecním domě a v budově, ze které se později stal hostinec Fichtelschänke poblíž hradu. Nedaleko u potoka měl prádelnu pláten. V obci zřídil tkalcovskou školu a roku 1760 manufakturu na výrobu barchetu, kde zaměstnával v roce 1761 na 35 stavech 250 lidí, o 3 roky později jich bylo 400. Roku 1762 založil manufakturu na výrobu cvilinku, řízenou mistrem ze Saska.

Změny státní správy.

V roce 1848 byl vlastníkem Panství Sloup Karel, hrabě Kinský. Součástí jeho panství bylo 26 obcí, z nichž 24 je dnes v okrese Česká Lípa. Po zrušení nevolnictví a v důsledku revolučních událostí roku 1848 došlo v Rakousko-Uhersku k radikálním změnám státní správy. Byla zrušena panství šlechty (včetně panství Sloup), ustanoveny během roku 1850 nové kraje, politické a soudní okresy. Sloup byl i s Janovem začleněn do Českolipského kraje, politického okresu Česká Lípa řízeného okresním hejtmanstvím, soudního okresu Nový Bor. Příslušný krajský soud byl v České Lípě.  V roce 1855 byl Českolipský kraj zrušen, Sloup byl v okrese Nový Bor, který byl začleněn do Litoměřického kraje. Při další reformě státní správy roku 1862 byly kraje zrušeny úplně, okresy zůstaly. Tento stav se do roku 1918 téměř nezměnil.

Symboly obce.

Návrh znaku i praporu zpracoval Miloslav Sovadina a Heraldická komise při Státním okresním archivu v České Lípě. V lednu 1993 návrhy projednalo Obecní zastupitelstvo, v květnu 1998 jej posoudil Podvýbor pro heraldiku a vexilologii PS PČR (prodleva kvůli nedostatečně odůvodněnému návrhu) a 18. června 1998 jej obci předseda Poslanecké sněmovny udělil.

Cestovní ruch.

V 19. století se stává Sloup oblíbeným letoviskem a také zde vznikla řada spolků, např. Horský a zkrášlovací, či Tělocvičný a Divadelní. V obci je řada ubytovacích zařízení, restaurací, naučné stezky a okruhy. Svou mezinárodní základnu, která je zároveň ubytovacím zařízením, má v objektu Herberk (Lesní 205) dětská asociace A-TOM.

Koupaliště.

V roce 1905 bylo na okraji obce z Radvaneckého rybníka vytvořeno přírodní koupaliště, na břehu fungovala restaurace, půjčovna loděk, byla zde plavecká škola. V období mezi světovými válkami se areál nazýval "Vlaštovčím jezerem" ("Schwalbensee"), protože zde hnízdící břehule Němci nazývali břehovými vlaštovkami. Po roce 1945 zůstalo koupaliště v provozu a byl u něj postaven kemp i s chatkami.  V roce 1989 byl kemp veden jako veřejné tábořiště "Na koupališti", provozovaný Okresním podnikem služeb, závod 06, Nový Bor. Rozloha oploceného areálu byla 80 000 m2, provozováno sociální zařízení, půjčovna loděk, restaurace Jednoty III. cenové skupiny, další kiosky s občerstvením, byl zde povolen tehdy i windsurfing.

Doprava a turistika.

Do obce zajíždějí autobusové linky několika dopravců. Jedná se o spoje na trase Česká Lípa - Nový Bor (přes Sloup), Česká Lípa - Cvikov a Nový Bor - Zákupy. Nádraží v Novém Boru na železniční trati 080 Bakov nad Jizerou - Česká Lípa - Jedlová je od středu obce vzdáleno necelé 4 km. Přes Sloup vede mezinárodní červeně značená turistická trasa pro pěší E10 z České Lípy i trasa značená modře. Vedou zde cyklotrasy 3062 a 3066. Obec si vybudovala vlastní vyhlídkové okruhy obcí a po přilehlých památkách. V červnu 2014 byla otevřena poblíž Lesního divadla naučná stezka pro děti.

Sport.

Fotbalový tým mužů zakončil sezonu 2010/2011 ve III. třídě okresu Česká Lípa na 4. místě čtrnáctičlenné tabulky. Rok poté soutěž vyhráli a postupují pro sezónu 2012/2013 do II. třídy okresu Česká Lípa.

Slavní rodáci.

V nedalekém Janově se narodili:

Obec Sloup v Čechách (německy "Bürgstein") se nachází v okrese Česká Lípa, kraj Liberecký. Díky zdejšímu skalnímu hradu, koupališti, nové rozhledně a sousedícím Lužickým horám patří k oblíbeným cílům turistů. Žije zde obyvatel.


Dějiny.

Počátky vzrůstu Tálibánu spadají do afghánské post-sovětské éry devadesátých let. První členové hnutí se rekrutovali ze studentů madrás v Kandaháru a Hilmadu. Za svou ideologii přijali wahhábismus. Po skončení sovětské okupace Afghánistánu začal počet stoupenců Tálibánu rychle narůstat. Začali se k němu přidávat i islámští fundamentalisté z okolních zemí a Tálibán postupně získával moc nad jednotlivými částmi Afghánistánu, až v roce 1996 dobyl hlavní město Kábul, čímž fakticky započala vláda nad celým Afghánistánem. Tálibové přejmenovali Afghánistán na Islámský emirát Afghánistán. Do čela emirátu se postavil samozvaný fundamentalista Muhammad Umar.  Mulla Umar nastolil v zemi velmi tvrdý režim, který vyvolal vlnu odporu nejen u mezinárodních společenství, ale i u samotných Afghánců. Ve snaze vymýtit z emirátu zločin obnovil i za menší provinění tresty bičováním, kamenováním, sekání rukou i veřejné popravy. V rámci fundamentálního islámu začal v zemi praktikovat přísný ikonoklasmus. Ve snaze odstranit veškerou světskou zábavu mimo jiné zakázal tanec na veřejnosti, fotografování, sportovní utkání a zrušil veškeré televizní vysílání. Televizory nechal shromáždit na kábulském náměstí a poté je nechal rozdrtit tanky. Snad největším vrcholem jeho obrazoborecké snahy bylo zničení bamjánských Buddhů. Dále zakázal chodit dívkám do škol a ukazovat se na veřejnosti, v celé zemi zakázal veškeré druhy zábavy a i dalšími způsoby porušoval základní lidská práva v celé zemi. Situace uvnitř emirátu tehdy vyvolala odpor nejen u Západních států a mezinárodních organizací, ale i u samotných Afghánců.  I přes snahu Tálibánu se emirát nikdy nerozšířil na celé afghánské území. Severní výběžek země (přibližně 1/10 celkové rozlohy Afghánistánu) stále zůstával pod správou místních kmenů, které tvořily tzv. Severní alianci. Jedinými státy, které uznaly svrchovanost a nezávislost Islámského emirátu Afghánistán se staly Saúdská Arábie, Pákistán a Spojené arabské emiráty. Islámský emirát v Afghánistánu neměl dlouhého trvání. V roce 2001 byl ukončen následkem operace Trvalá svoboda, která byla přímým důsledkem útoků z 11. září, ze kterých sice byla viněna Al-Káida, ta však měla těsné styky s Tálibánem a její základny se nacházely na afghánském území.

Islámský emirát Afghánistán (: ) byl islámský emirát, který se mezi lety 1996–2001 nacházel na většině území dnešního Afghánistánu. Pojmenování dostal od islámského nábožensko-politického hnutí Tálibán, které tehdy fakticky ovládalo 90 % území dnešního Afghánistánu.


Dějiny.

Území bylo prozkoumáváno španělskými kolonizátory od přelomu 16. a 17. století. Roku 1659 zde františkáni založili misii Naší Paní z Guadalupe, což je považováno za počátek města, nazvaného zprvu El Paso del Norte. Roku 1865, během francouzské intervence v Mexiku, zde dočasné sídlila republikánská vláda Benita Juáreze, na jehož počest bylo město roku 1888 přejmenováno. V době prohibice ve Spojených státech se město stalo oblíbeným zábavním cílem Američanů a rychle rostlo. Rychlý růst počtu obyvatel pokračuje dodnes.

Kriminalita.

Ciudad Juárez je centrem obchodu s drogami. Před rokem 2007 šlo ovšem o relativně bezpečné město. Pak ovšem vypukla válka mezi drogovými kartely (měly ve městě velkou moc). Dealerské skupiny mezi sebou soupeřily a jejich boj vynikal jak počtem obětí (zatímco v roce 2007 došlo v Juárezu k 320 vraždám, v roce 2008 se již jednalo o téměř 1623 lidí a v roce 2010, kdy situace dosáhla svého vrcholu, pak dokonce 3622), tak brutalitou a barbarskostí. Velká část obětí byla z řad tehdy prakticky bezmocné policie. Zejména večerní a noční život ve městě byl paralyzován. Mexická vláda Felipe Calderóna proto vyslala na počátku března 2009 na pomoc městu 2000 vojáků.  Během této periody se velká část obyvatel stěhovala jak do amerického El Pasa tak do jiných měst po celém Mexiku. Ti se ovšem často po poměrně krátké době z různých důvodů (například zcela rozdílnému způsobu života ve Spojených státech) vraceli zpět.  Dalším projevem kriminality v Ciudad Juárez je enormní počet vražd se sexuálním podtextem; za oběť jim padlo přes 500 žen od roku 1993, z nichž polovina byla mladší dvaceti let. Těla jsou zpravidla nalézána na ulicích a předměstích. Většina případů zůstává neobjasněna a místní autority o ně donedávna neprojevovaly zájem. Teprve po roce 2010 se podařilo závratný počet vražd snižovat.  Zatímco mezi roky 2008 a 2010 bylo město (i celý stát Chihuahua) počítáno mezi nejnebezpečnější lokality v Mexiku, dnešní situace je zcela odlišná. Kriminalita neustále klesá, počty vražd, krádeží aut i únosů jsou oproti roku 2010 řádově nižší. Tohoto úspěchu bylo dosaženo spoluprací občanů (různých místních spolků) a vlády Felipeho Calderóna (jehož protidrogová válka místní krizi vlastně rozpoutala). V roce 2012 došlo ke snížení počtu vražd na 737, v roce 2014 už "pouze" 532 a čísla i nadále klesají. Únos byl z města takřka vymýcen. Noční život se vrátil do ulic (jeho centrem je bulvár Goméz Morín). Občané nabyli větší důvěry v policii.  Kriminalita Ciudad Juárez byla mimo jiné inspirací románu "2666" chilsko-mexického spisovatele Roberta Bolaña (2004).

Ciudad Juárez je největší město mexického státu Chihuahua a celého severního Mexika. Leží na samé hranici se Spojenými státy; hranici tvoří řeka Río Bravo, která dělí Juárez od texaského města El Paso. V roce 2005 mělo město 1 300 000 obyvatel a bylo tak sedmou největší aglomerací Mexika. Ciudad Juárez je v současnosti nechvalně proslulé jako jedno z nejnebezpečnějších měst světa.


Hrací formát turnaje.

Týmy byly rozděleny do tří skupin po třech týmech, kde se utkal každý s každým jednou. Vítězové jednotlivých skupin utvořili skupinu D, kde hráli opět každý s každým. Týmy na druhých místech základních skupin utvořily skupinu E. První dva týmy skupiny D hrály finále, zatímco třetí tým skupiny D s vítězem skupiny E hrál o bronzové medaile. Týmy na posledních místech základních skupin hrály skupinu o udržení - poslední dva týmy této skupiny sestoupily do 1. divize vzhledem ke snížení počtu účastníků elitní skupiny na 8.

Základní skupiny.

Skupina A.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Skupina B.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Skupina C.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Druhá fáze.

Skupina D.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Skupina E.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

O medaile.

O 3. místo.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

Finále.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).

O udržení.

Všechny časy jsou místní (UTC+2).  "Týmy a sestoupily do 1. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2011 v německem Ravensburgu v termínu od 11. do 16. dubna (další MS žen se bude konat až v roce 2011, protože se v olympijských letech nekoná). Sestoupily dva týmy z důvodu snížení počtu účastníků elitní skupiny na 8."

1. divize.

První divize se konala od 4. do 10. dubna 2009 v rakouském Grazu.  " postoupilo do elitní skupiny na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2011 ve švýcarských městech Zürich a Winterthur v termínu od 16. do 25. dubna (další MS žen se bude konat až v roce 2011, protože se v olympijských letech nekoná). Týmy a sestoupily do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2011 (sestoupily dva týmy z důvodu snížení počtu účastníků elitní skupiny na 8)."

2. divize.

Druhá divize se konala od 12. do 18. dubna v italském Torre Pellice.  " postoupilo do 1. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2011 (další MS žen se bude konat až v roce 2011, protože se v olympijských letech nekoná). sestoupilo do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2011 (ale ze 3. divize nikdo nepostoupil, protože se mj. z důvodu snížení počtu účastníků elitní skupiny na 8 nekonala)."

3. divize.

Třetí divize se v roce 2009 mj. kvůli snížení počtu účastníků elitní skupiny na 8 nekonala. Nejníže nasazený automaticky sestoupil do 4. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2011.

4. divize.

Čtvrtá divize se v roce 2009 mj. kvůli snížení počtu účastníků elitní skupiny na 8 nekonala. Nejníže nasazené automaticky sestoupilo do 5. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2011.

5. divize.

Pátá divize se v roce 2009 mj. kvůli snížení počtu účastníků elitní skupiny na 8 nekonala.

Mistrovství světa v ledním hokeji žen 2009 se konalo od 4. dubna 2009 do 12. dubna 2009 ve finské Hämeenlinně.