Вісім років потому...
Мій погляд був прикутий до важкого позолоченого настінного годинника, що безжально лічив секунди, хвилини, години. В його ледь чутному клацанні чулася насмішка, ніби він знав щось, недоступне мені. Тік-так...
Нюху торкнувся тонкий аромат крові, змусивши стрепенутися. І лише кілька митей опісля до мене дійшло, що це моя кров — занадто сильно стиснула шпильку, колись давно подаровану Даміаном. Зараз вже і не згадаю, з якого приводу.
Повільно розтиснула долоню, милуючись потертим металом і камінням, що волого блищало червоним від моєї крові. Гостра кромка пропорола шкіру, врізавшись майже до самої кістки. Кілька крапель зірвалися вниз, безшумно впавши на темно-зелений ворсистий килим. Але і тут мені привидівся ненависний звук сухого клацання. Тік-так...
Магія з цієї прикраси вже давним-давно вивітрилася, зробивши її простою дрібничкою. Що не завадило мені наточити шпильку і носити як ще одну зброю. У хід ще жодного разу не пустила, та й не впевнена, що пущу, але продовжувала носити, як постійне нагадування про Даміана. Ось і зараз недбалим жестом заколола нею волосся, відчуваючи, як ледь помітно потеплішало в грудях.
Наскільки все ж швидкоплинний час. Особливо це помітно в моменти, коли тебе переповнює щастя. Здається, що секунди стрімко витікають крізь пальці, а разом з ними і години, дні, роки... І ці ж миті тривають цілу вічність, коли трапляється щось вкрай паршиве, ніби знущаючись, нескінченно розтягуються, занурюючи душу в безодню відчаю. Тік-так...
Судорожно зітхнувши, пройшла до вікна й рішучим жестом відчинила його, впускаючи в кімнату свіже повітря з легкими нотками квітучих яблунь. Якщо прислухатися, можна було навіть почути тихе дзижчання бджіл. Але цей звук перекривала лайка сусідів, їхні гучні голоси супроводжувалися дзвоном посуду і натужним плачем дитини. Трохи далі по вулиці торговець сварив свого помічника, що переплутав ціни на товари і втратив прибуток...
Скрип дверей, що відчинилися, змусив мене блискавично обернутися, з надією дивлячись на високого чоловіка в зеленій накидці з вишитим деревом, що віддалено нагадувало кровоносну систему людини — емблемою будь-якого лікаря.
— Ну? Ви можете його вилікувати?! — моє роздратування і занепокоєння тут же виплеснулося різким питанням назовні.
Чоловік здивовано округлив очі і навіть закашлявся від несподіванки. Але я залишалася на місці і невідривно дивилася на нього, чекаючи відповіді.
— Панночко, я можу поговорити з ким-небудь із дорослих? Крім вашого батька? — відповів він, прокашлявшись, і тут же відвів погляд, уникаючи дивитися мені в очі.
— Немає тут нікого, ми живемо вдвох. Так що з ним?
— Боюся, ситуація серйозна. Є хтось з родичів, хто зможе переїхати до вас і жити тут, поки не...? Вибачте, — лікар осікся, похитавши головою, і потер перенісся двома пальцями. Відійшов до вікна і, без особливого інтересу глянувши у двір, закрив його з глухим звуком.
— Мені сказали, що ви — найкращий лікар в цьому місті. Тому до вас і звернулася. Я набагато старша, ніж виглядаю, кажіть правду. Що з моїм батьком і як його лікувати?! — відрубала, ледве стримуючись, щоб не скрутити шию цьому шарлатану, що тягне час.
— Він хворий...
— Та ви знущаєтесь?! Сама знаю, що з ним не все в порядку, інакше я б вас не покликала! — вибухнула я, за браком зброї вихоплюючи з волосся гостру шпильку.
В останній момент стрималася, просто міцно стиснувши її в руках, відчуваючи, як гостра кромка знову пропорює шкіру, отверезивши знайомим болем. Але, мабуть, в моїх очах щось відобразилося, змусивши чоловіка нервово пересмикнути плечима.
— Він невиліковно хворий. Можливо, якби до мене звернулися вчасно, при перших ознаках, ще якось можна було б зупинити процес. Зараз же... — лікар співчутливо розвів руками. Але його відповідь мене ні краплі не задовольнила.
— Ще вчора все було гаразд, а сьогодні у нього раптом відмовили ноги. Коли ж повернулася рухливість — він просто не зміг згадати де знаходиться, і хто я така! — я ледве стримувалася, щоб не вдаритись у відверту істерику. Біль в порізаній долоні відійшов на другий план і слабо допомагав тримати себе в руках.
— Не було все в порядку, — важко зітхнув лікар, прямо зустрівши мій погляд. — Мабуть, він вам просто не говорив. Ця хвороба може розвиватися роками. І якщо спочатку це не зовсім помітно: подумаєш, забув якусь подію або рука, що тримала кухоль, раптово ослабла, то потім провали в пам'яті все більші, а параліч потроху охоплює все тіло, і тримає все довше. Судячи з усього, ваш батько вже давно зрозумів, що до чого, але вам не хотів цього говорити. Вибачте, мені нема чим вас потішити.
Жорстока правда вдарила по мені, немов величезним молотом, зціпила важкими лещатами, не дозволяючи зробити і вдиху.
— Ви мені брешете! — вигукнула в розпачі, розуміючи, наскільки жалюгідно звучить мій голос.
— Нажаль. І я б радив вам також обстежитися. Можливо, ваш батько вже був хворий, коли ви з'явилися на світ.
Я на мить заплющила очі, судорожно перевівши подих. Розплющивши очі, вже по-іншому поглянула на лікаря. Що ж, вирок оголошено, залишилося дізнатися, як йому перешкодити здійснитися.
— Виключено. Як хвороба буде діяти далі?
— Першою завжди страждає пам'ять. На даний момент, готовий посперечатися, він вже забув половину свого минулого. Спогади зникатимуть до тих пір, поки не залишиться кілька найяскравіших. У фізичному плані ближче до кінця він повністю втратить контроль над своїм тілом. Залишиться лише слух, можливо, мова. У рідкісних випадках до останнього зберігається зір. А потім параліч добереться до дихальних шляхів. На цьому все. Але до того часу для нього це буде швидше полегшення, ваш батько навіть не зрозуміє, що сталося.
Кожне слово лікаря майже фізично приносило біль, змушуючи внутрішньо кричати від безсилля.
— Та що ж це за хвороба така?! Звідки вона береться?