07 Грудень 2017, 16:24
‒ Світлано, хто для Вас – «маленька людина»?
‒ Для мене це – перш за все, дитина. Людина, маленька за віком. Для багатьох «маленька» людина ‒ та, яка «нічого не вирішує», від якої «нічого не залежить». Є вододіл між тим і цим ‒ він починається в дитинстві, коли дитина хоче все робити сама, робить перший крок до сепарації, відокремлення від батьківської фігури. І триває цей процес все життя. Якщо ж ми говоримо про «маленьку» людину, яка не бажає брати на себе відповідальність, то, перш за все, йдеться про тих, хто сформувався за тоталітаризму. А тоталітарне суспільство має бути достатньо монолітним у виконанні волі будь-якої фігури, що уособлює владу. Будь-який тоталітарний режим спрямований на придушення індивідуальності ‒ а люди з пригніченою індивідуальністю мають відчувати себе залежними від рішень фігури влади, фігури батька, якщо скористатися сімейними метафорами, і довіряти тільки їй. Втім, окрім фігури влади, є ще її відображення, «наглядач» ‒ від начальника цеху до людини на вишці з рушницею. І ось ці фігури наділяються майже божественною владою.
‒ Чому людьми так легко маніпулювати, і вони кажуть на біле чорне, хоча ще вчора були впевнені в протилежному?
‒ Є поняття когнітивного дисонансу. Когнітивний ‒ це пов'язаний з розумовою діяльністю, критичним мисленням. Однак критичне мислення ‒ це навичка дорослих людей. А тоталітарний режим з дорослих людей намагається зробити дітей, які слухаються «батька народів». Немає критичного мислення ‒ можна приймати алогічні дії, думки, ідеї, які транслює влада. Тільки б ці думки походили від «авторитета». І, грубо кажучи, у кого ресурс, у того й влада ‒ а у кого влада, той і музику замовляє. Але, знаєте, коли пан добрий, і холопам непогано. Може пощастити, й батьківська фігура начебто піклується, немає проблем. Але залишатися ресурсним дорослим для такої кількості «дітей» досить складно, адже це величезна структура, нездатна на самоорганізацію. Рано чи пізно все більше ресурсів почне йти на підтримання ладу, все більш жорсткими дисциплінарними методами. І великий дитсадок почне перетворюватися на великий концтабір ‒ особливо якщо є загроза, що цей дитсадок підросте. Адже дорослішання громадян вбивче для тоталітарної влади. Власне, не громадян ‒ підданих.
‒ Щодо дітей у мене багато оптимізму. Вони й справді народилися в іншу епоху й не застали реальної диктатури. Батьківська поведінка останніх 20 років усе ж була не настільки патріархальною. У багатьох дітей не так погано з критичним мисленням, а джерел інформації багато. Таких набагато більше, ніж було за часів, коли наші батьки були дітьми. Найчастіше критичне мислення у них працює навіть всупереч якимось установкам та освіті. Взагалі чим кращий контакт між батьками та дітьми, чим більше батьки дітям довіряють, тим краще. Зауважте, хороший контакт і хороший контроль ‒ не одне й те саме. Хороший контакт ‒ це про довіру й повагу, про те, щоб не заважати. Запитувати, але не напирати й не тиснути своїм авторитетом. Горизонтальні взаємини. Спробуйте стати дитині не другом, але старшим наставником. Він ваш соратник і колега, а не підлеглий.