знайди книгу для душі...
Читай онлайн! Читай онлайн українською безкоштовно > Статті > Прогулянка на лижах
"Прогулянка на лижах"
Коли моїй матері Галині Григорівні було дванадцять років вона разом з батьками та сестрами жила у закритому військовому містечку в Красноярському краї. У Красноярському краї літо коротке та спекотне, а зима — тривала та холодна. Якось одного разу взимку батько Григорій Юрійович узяв мою матір та двох її молодших сестер Наталку та Риту в ліс покататися на лижах.
А зима того року видалася особливо снігова та холодна. Кучугури намело майже у зріст дорослої людини.
—Ідіть за мною, я покажу вам діти, як треба кататися на лижах,— сказав звертаючись до дітей Григорій Юрійович.
З цими словами він впевнено пішов на лижах уперед по снігу і раптом зник з поля зору дітей.
—Тату, ти де?, — несамовито закричала йому смертельно злякавшись моя маленька мати.
—Татку, любий, на кого ж ти нас самих у лісі залишив?,— заплакала від горя мамина середня сестра Наталка.
До її гіркого плачу приєдналася незабаром Рита наймолодша з маминих сестер.
—Ну а як же тут не заплакати від горя, коли довкола високий ліс, кучугури на зріст людини і ні душі навколо?
—Тільки три безпорадні маленькі дівчинки на лижах далеко від рідного дому в незнайомому засніженому лісі.
—Галю, мені дуже страшно відверто сказала їй Наталка.
—Мені теж Наталко, — відповіла їй моя мати.
—Галю, а тут у лісі можуть бути вовки?, — запитала у моєї матері Наталка.
—Я не знаю Наталко,— відповіла їй чесно моя мати.
Почувши про вовків у лісі маленька Рита заплакала ще дужче.
Утрьох вони стали плакати і навперебій голосно кликати свого батька на допомогу.
Але відповіддю їм було лише гучне відлуння їхніх дзвінких дитячих голосів.
Раптом ззаду їх почулися чиїсь важкі кроки і пролунали гучні, грубі чоловічі голоси.
Обернувшись назад вони побачили солдатів, які обережно гуськом йшли по снігу вслід за своїм командиром.
—Діти, а що це ви тут робите самі в лісі без супроводу дорослих? — суворо запитав командир підходячи до них.
—Ми пішли на лижах з батьком, але він раптом кудись зник і ми залишилися в лісі зовсім самі,— плачучи відповіла йому моя мати.
—А хто ваш батько? — запитав у неї з цікавістю командир.
—Мого батька звуть Григорій Юрійович,— відповіла йому моя мати.
—Товаришу капітане, я знаю батьків цих дітей сказав звертаючись до командира один з солдатів.
—Знаєте Петров?
—Так точно, товаришу капітане.
—Це діти Води,— відповів командиру солдат.
—І знаєте Петров, де вони живуть?
—Так точно, товаришу капітане.
—Ну, добре Петров, я доручаю вам відповідальне завдання відвести цих дітей додому,— сказав йому командир.
—Слухаюсь, товаришу капітане,— відповів йому солдат.
—Значить так діти, підете разом з цим солдатом і він відведе вас додому,— сказав моїй матері командир.
—Дякую вам, товаришу капітане, подякувала йому моя мати витираючи сльози на обличчі рукавом шуби.
—Ідіть за мною діти,— сказав їм солдат.
І тут у цей самий момент за кілька метрів від них сніговий кучугур несподівано піднявся і з нього виліз їхній батько Григорій Юрійович весь у снігу.
—Татку, татку ти нарешті знайшовся!,— радісно вигукнули діти і кинулися до нього на шию з обіймами.
А командир і солдати, бачачи цю сімейну ідилію, почали дружно сміятися.
—Зачекайте, діти, ви мене так зіб'єте з ніг,— сказав їм суворо Григорій Юрійович обтрушуючи свій одяг від снігу.
Він глянув на солдата, на командира і теж усміхнувся.
—Ну, от бачите діти, таки знайшовся ваш батько живий і неушкоджений, а ви даремно так сильно переживали, — сказав їм усміхнувшись командир.
—Ну, бажаю вам доброго шляху діти,— сказав їм на прощання командир і повів своїх солдатів далі по снігу.
—Так якось незручно вийшло перед солдатами і їхнім командиром,— сказав буркотливо Григорій Юрійович, коли ті вже зникли з поля зору за деревами.
—Час діти вже нам йти додому обідати,— сказав Григорій Юрійович, подивившись на свій водонепроникний наручний годинник "Vostok".
Щасливі вони поверталися з лісу додому. Батько як зазвичай йшов на лижах попереду.
Кінець