— Та тут, розумієш, родичу треба допомогти. Судять його — на червоне світло проїхав, теж мені… А допомогти треба: брат чоловіка троюрідної сестри, родич. Без грошей зараз нічого не робиться.
А через тиждень ти дізнаєшся, що «родич» збив дівчинку 17 років, і тепер вона не буде ходити півроку. Але допомогти родичеві — святе.
Моя тітка — абсолютно безхарактерний людина, що терпить знущання свого деспота-чоловіка. Але мені наказано жаліти її і поважати: родичка. А що дорослу тітку в театр не відпускають з подругою — це нормально.
Сестра садовить дитину за комп’ютер і йде гуляти з подругами — вона сама знає, що вона родичка. Я зобов’язана їй допомогти з вибором навушників і плаття з Ибея замовити. Ага.
Це дико, але я поважаю своїх батьків за те, що вони коли-то зачали мене, а за те, що вони хороші, цікаві люди. Мені вони подобаються. Якщо б вони не були моїми батьками, я б думала так само.
Занесло мене якось у центр Москви у справах. Так як в запасі був ще годину, а шлунок давав про себе знати, я вирішила знайти поблизу кафе. Зайшла в ресторан відомої мережі японської кухні.Господині залу не було, офіціантів теж.