Маленька товаришко моя, майже із рік тому ти прийшла до мене вперше. Я прочитала твої вірші і вразилася: такі дорослі слова, такі зрілі емоції, таке виважене знання про все.
Серед твоїх віршів є один такий, що ніяк не доступлюся до перекладу. Знаєш який? “когдазападаетпробел“. Втім, я давно не бачила твого новенького на стіхі.ру, ми обоє дуже зайняті і листуємося час від часу. Але все листування я бережу, знай. Особливо наші розмови про переклад як трансляцію іншої культурної парадигми.
Фіг з нею, з парадигмою, Дарочко. Я щиро люблю тебе, і горе тій культурі, яка зарозуміло вважає, що молодший – це недосвідчений і глупінький.
Ну, і за Аню Середу дякую, ясен пень.
Ось, я витягла нашу першу роботу, яка тоді нас ізтулила ніби зварювальним швом. незле порівняння, ге?
Із днем народження!
Друззя, Дарчин перший, український, далі мій переклад російський. могло бути й навпаки, до речі, ви бачите? якби я не сказала, ніхто й не пойняв би.
Зубний біль
Торкаюся щоки
не дивлячись в мурашники екранів
витягую рядки
зсередини душі, як мушлі із безодні океанів
І небо в два ковтки,
І сіль на зціпенілому зап’ястку,
торкаюся руки
у грифельну і паперову пастку
потрапила
душа
і вирватись мені не стане сили
на краєчку
вірша
сижу
немов на краєчку могили.
Зубная боль
Дотронусь до щеки
не глядя в муравейники экранов
Ловлю обрыв строки
в душе, как жемчуг в бездне океанов
И небо в два глотка,
крупинки соли на запястьях онемелых,
безвольная рука…
в капкане строк и рифм неумелых
душа дрожит,
тиха
и вырваться в себе найду ли силы?
на краешке стиха
сижу
как будто на краю могилы