|Головна||

Для Маркса цілком очевидно, що капіталізм - це не просто система, заснована на приватній власності. Це система, яка заснована на певному типі приватної власності і на певному типі відносин власника і найманого працівника. Приватна власність була вже до капіталізму і, можливо, в якійсь формі переживе капіталізм. Коли йдеться про те, що приватна власність і капіталізм суть одне і те ж, це мало схоже на погляд Маркса.
Отже, справа не тільки в формі власності, але у всій системі суспільних відносин, частиною яких є і відносини власності. Докапіталістичні системи мали приватну власність, не маючи капіталізму. Але саме капіталізм зводить приватну власність в абсолют, перетворює її в основний економічний принцип і тісно пов'язує з ринком. Власність перетворюється в капітал. Це вже не просто накопичені гроші, а гроші, які працюють, інвестуються. У свою чергу, будь-які матеріальні цінності, обладнання, навіть люди цінні рівно в тій мірі, в якій вони можуть примножувати капітал. Причому примноження капіталу може відбуватися без будь-якого матеріального приросту. Якщо акції на біржі подорожчали, значить, капітал примножився, навіть в тому випадку, коли в лад не введено жодного нового підприємства, не запущене жодного нового механізму і не впроваджено жодної нової технології. Точно так же біржовий крах є системною катастрофою значно більшою за своїми економічними наслідками, ніж будь-які цунамі і землетрусу, хоча фізично ніщо не зруйновано.
Те саме можна сказати і до ринку. Слово говорить сама за себе - воно досить давнє. Але ринок був не більше ніж місцем (і методом) обміну одних товарів на інші. А при капіталізмі ринок стає універсальним ставленням, фундаментальним принципом і в кінці кінців - ідеологією. Товаром стає те, що раніше їм не було. Капітал освоює все нові сфери життя, перетворюючи їх у сферу ринку, перетворюючи в товар то, що їм раніше не було. Найголовніше, що вільна праця стає товаром. Це принципова, революційна новація капіталізму: з одного боку, працівник особисто вільний, а з іншого боку, людина на ринку праці є товаром.
Поєднання приватної власності і ринкових методів організації обміну з найманою працею є найважливіша ознака капіталізму. А з іншого боку, формується ринок капіталу. Іншими словами, ринок стає загальним принципом організації всіх економічних процесів на різних рівнях, а не просто регулятором обміну.
Механізм функціонування цієї системи описаний Марксом в «Капіталі». В руках власників знаходяться знаряддя і засоби виробництва - заводські будівлі, верстати, сировину. Але далеко не це головне. Якщо немає грошей, якщо гроші не перетворені в капітал, тобто не інвестовані в економіку, все це перетворюється в безглузду купу предметів. Саме володіючи капіталом, підприємець може не тільки придбати нове обладнання, нову сировину, нові технології. Головне, він може змусити працівника працювати на себе. В обмін на заробітну плату трудящий надає капіталісту влада над собою. Зрозуміло - тільки в межах робочого часу. Він «продає» свою здатність до праці. Це і є експлуатація.
Вартість робочої сили - кількість коштів, необхідне робітникові, щоб підтримувати себе. Чим складніше праця, тим дорожче робоча сила. Хоча на практиці ціна неодмінно відхиляється від вартості. Це вже питання кон'юнктури, торгу. Або боротьби.
Люди починають підкорятися законам ринку. Вони конкурують один з одним. Продаючи свою здатність до праці, вони в якійсь мірі відчужують власну особистість. Адже робити належить не те, що хочеться, а те, що наказують. Але в цю працю, в ці зусилля все одно доводиться вкладати свою волю, знання, досвід. Загалом, частинку своєї душі. Капіталіст зовсім не схожий на Мефістофеля з «Легенди про Доктора Фауста», але, мабуть, не випадково легенда про вченого чоловіка, котрий продав душу чорту, з'явилася саме на зорі капіталізму. Різниця лише в тому, що угода з Мефістофелем - назавжди, а угода з капіталістом - на кілька годин в день. Але, на жаль, людина і за ці кілька годин може так викластися, що праця починає поглинати всю його особистість, все його сили.
Природно, продукція, яку виробляє працівник, реалізується на ринку. Цієї продукції виявляється досить, щоб забезпечити не тільки заробітну плату, але й накопичення капіталу. Те, що йде на покриття заробітної плати, - необхідний продукт. Все інше - додатковий продукт, який залишається в руках підприємця. Все гранично просто і з точки зору даної системи справедливо. Просто на певному етапі історії може скластися інша система.
класи
Жан-Поль Сартр якось сказав, що марксизм є просто адекватне розуміння логіки капіталізму. У цьому сенсі теорія Маркса актуальна рівно стільки часу, скільки існує капіталізм. І навпаки, будь-які спроби подолати марксизм, залишити його в минулому провалюються до тих пір, поки буржуазна система залишається непохитної.
Однак Маркс не зводив завдання теорії до опису механізму, що лежить в основі системи. Раз економіка невіддільна від суспільства, отже, соціальні процеси мають вирішальне значення для її розвитку. Не тільки експлуатація робочого капіталістом, але й відвертий спротив робітників є природною частиною цього процесу.
Звідси інша найважливіша сторона марксизму. Це теорія соціальних класів.
З точки зору Маркса, клас являє собою своєрідну проекцію економічної структури в соціальну сферу. Яка буде економічна структура суспільства, така буде і соціальна структура суспільства. Але в соціальній сфері є і власна динаміка. Громадська система спирається на економічну, дозволяє її відтворювати і підтримувати. Але час від часу в суспільстві відбуваються потрясіння і революції, що змінюють логіку системи.
Маркс назвав систему економічних відносин базисом громадської системи, а політичні, культурні, ідеологічні інститути - надбудовою. Ця термінологія лягла в основу численних радянських підручників, хоча сам Маркс про базис і надбудову згадує побіжно, швидше - в якості ілюстрації для нетямущого читача: «економічна структура суспільства кожної даної епохи утворює ту реальну основу, якої і пояснюється в кінцевому рахунку вся надбудова, що складається з правових і політичних установ, так само як і з релігійних, філософських та інших поглядів кожного даного історичного періоду ».
Отже, соціальна система є проекція системи економічної, а політична система повинна бути адекватна системі соціальної. В іншому випадку суспільство стає некерованим. Інша справа, що будь-яка система має свою інерцію. А з іншого боку, вона знаходиться в розвитку, і розвиток це складне. Економічна система живе за своєю логікою, періодично вимагаючи зміни всіх інших систем, але всі інші системи теж живуть своїм життям, в них йдуть свої процеси відтворення і розвитку, які можуть не на сто відсотків збігатися з імпульсами, що йдуть від економіки. У суспільстві виникає проблема узгодження цих процесів.
Можна навести два дуже простих прикладу. Один класичний, пов'язаний з Великою французькою революцією. Протягом двох століть аристократія поступово втрачала економічний вплив, а буржуазія набувала. Монархія намагалася вирішувати проблему за рахунок продажу титулів, залучення до лав дворянства вихідців з лав буржуа (наприклад, історичний Шарль д'Артаньян, прототип героя Олександра Дюма, був вихідцем з родини торговців, які купили дворянський титул). Але в кінцевому рахунку політична система перестала справлятися з що накопичуються змінами, а буржуазія вже не задовольнялося подачками з боку монархії, їй потрібно було міняти всю систему інститутів. Все скінчилося революцією.
А протилежний приклад ми можемо спостерігати на власному досвіді. У 1990-ті роки реставрація капіталізму супроводжувалася руйнуванням створених в СРСР продуктивних сил. У процесі роздержавлення значна частина наукового і технологічного потенціалу країни була знищена, а економіка ставала сировинної і полуколониальной. Але система освіти відрізняється крайньою інерційністю, вона продовжувала готувати кадри як ні в чому не бувало. В результаті Росія отримала набагато більше фахівців, ніж могла переварити. Наша освіта продовжувало готувати кадри вже для всього світу. Почалася масова еміграція. Проте рівень кваліфікації й утворення робочої сили в рази перевищував потреби деградованої економіки. Ця надто освічена і дуже кваліфікована робоча сила почала становити небезпеку для системи. Влада довелося починати в 2004-2005 роках реформу освіти. Головна її мета полягала в тому, щоб максимально знизити ефективність цієї системи, знизити рівень знань, якими володіє населення. Але це, в свою чергу, спровокувало політичну кризу.
Накопичення протиріч і неузгодженостей в системі змушує згадати діалектику Гегеля: відбувається перехід кількості в якість, виникає якісно нова ситуація, потім - криза, революція, потрясіння і т. Д. Після чергової кризової струсу в суспільстві встановлюється нова рівновага. Всі підсистеми більш-менш стають адекватні одне одному. Тоді ми на якийсь час знаходимо стійке суспільство. Але воно не стоїть на місці. Воно розвивається, і, природно, цей процес породжує нові протиріччя. У підсумку ми отримуємо нові кризи і р д. Причому першоджерелом розвитку, економічного руху в капіталістичній системі, по Марксу, є зростання продуктивних сил. Ось тут Маркс дійсно абсолютний новатор, він першим у світовій економічній науці ставить питання про розвиток і зміні технологій. По суті, XX століття з усіма своїми теоріями технологічних революцій нічого принципово нового тут не додав. Ідеї ??Маркса лише переказувалися кожен раз на новий лад з використанням змінних термінів. Те, що зараз називають модним словом «технології», у Маркса включається в поняття «продуктивних сил».
Маркс - сучасник першої індустріальної революції в вікторіанської Англії. Він бачить, як впровадження нових машин радикальним чином змінює економічну систему, змінює характер функціонування англійського капіталізму. Все відбувається у нього на очах: ??ринок праці змінюється, відносини праці і капіталу змінюються, ринок капіталу трансформується радикальним чином, світовий ринок теж починає змінюватися, співвідношення між країнами на цьому світовому ринку змінюються й т. Д.
Маркс шукає причини цього і знаходить їх в промислової революції. Звідси свого роду технологічний детермінізм. Іншими словами, продуктивні сили визначають виробничі відносини. Перехід від аграрного Виробництва до промислового дав Марксу величезна кількість матеріалу. Якщо технологічна організація суспільства заснована на традиційному сільському господарстві (будь то Древній Єгипет або сучасна Марксу Індія), кому потрібна розвинена система біржової спекуляції? Чим ви будете спекулювати на біржі? Навіть купець, який торгує зерном, не потребуватиме біржі, він буде доставляти зерно в місто і там продавати. Фараон і махараджа не потребують послуг фінансового посередника. Зовсім інша справа - торговийкапіталізм XVII-XVIII століть, не кажучи вже про індустріальне капіталізмі XIX-XX століть. Продуктивні сили індустріального капіталізму вимагають набагато більш високого накопичення капіталу, відтворення робочої сили коштує дорожче.
Втім, справа не тільки в удосконаленні обладнання. Часто вважають, ніби більш складні машини потребують більш кваліфікованому працівнику, але це не завжди так. Перехід до парової машині в XIX столітті призвів до того, що кваліфікація ремісничих робітників знецінилася. Їх складний і в значній мірі творчу працю замінили найпростішими операціями, які могли виконати навіть діти (звідси і масова експлуатація неповнолітніх в вікторіанської Англії). В кінці XX століття відбувалося те ж саме - впровадження електроніки було ударом саме по кваліфікованим робітникам. А примітивний некваліфіковану працю часто поєднувався в технологічному ланцюжку з найпередовішими комп'ютерами (саме тому починається масштабний перенесення виробництва в країни, що розвиваються, де знову, як в Англії часів Маркса і Діккенса, експлуатують дітей).
Машина підпорядковує собі людину, перетворює його в свій придаток, змушує особистість деградувати. Але Маркс прекрасно розуміє, що справа не в машині самої по собі, а в соціальних відносинах, в суспільстві, яке цю машину впроваджує.
Англійські робітники XVIII століття робили найскладніші операції, це були висококваліфіковані фахівці, доводилося платити високу зарплату, давати великі відпустки. Буржуазна революція була ще й народною революцією, тобто робочі в ході ось цих всіх битв англійської буржуазної революції і наступної боротьби з Францією і т. Д. Дуже багато чого досягли. Була дуже добре організована система гільдій, що передувала профспілкам, система, яка досить ефективно і справедливо для того часу розподіляла ресурси в суспільстві. Робітникові потрібно багато років, щоб отримати необхідну кваліфікацію. Просто так викинути його на вулицю було неможливо, тому що заміну знайти було непросто, тим більше що технологія часто була унікальна, вона виявлялася прив'язана до людини. В якомусь сенсі це була більш гуманна система, ніж та, яка прийшла згодом.
Саме через високу ціну робочої сили в Англії в перші десятиліття XIX століття підприємців так надихнули парові машини та інші нововведення індустріальної революції. Точно так само і в кінці XX століття технологічна революція допомогла підприємцям підірвати робітничий рух.
Технологічні зміни роблять можливими соціальні зміни в суспільстві. Але і ці зміни відбуваються не самі собою, вони породжені суспільними потребами, попереднім соціально-економічним розвитком і не в останню чергу співвідношенням сил між конфліктуючими групами людей. Ось ці групи Маркс і назвав класами.
Термін «клас» можна знайти вже у стародавніх греків. Але теорії соціальних класів до Маркса не існувало. Він трактує класи як великі групи людей, які відрізняються своїм місцем в суспільному розподілі праці в економічній системі. Але треба сказати, що чіткого визначення класу ніде у Маркса немає. Тобто теорія є, а вихідного визначення немає. Маркс виходив з того, що читачеві все повинно бути зрозуміло по ходу аналізу. Автор «Капіталу» прожив майже все життя в Англії, а англійська традиція взагалі не вимагала таких жорстких, чітких дефініцій, як в німецькій філософії. Головне було, щоб читач зрозумів, про що йде мова.
Класичне визначення дав Ленін багато років по тому, причому в самому несподіваному місці. Він писав статтю про перший суботник, про те, що група робітників у вихідний день добровільно пішла лагодити якийсь паровоз ... і раптом написав визначення того, що таке соціальний клас в марксистській теорії. Ось воно: «Класами називаються великі групи людей, що розрізняються за їх місцем в історично визначеній системі суспільного виробництва, по їх відношенню (здебільшого закріпленому й оформленому у законах) до засобів виробництва, по їхній ролі в громадській організації праці, а отже, за способами отримання і розмірами тієї частки суспільного багатства, якою вони володіють. Класи - це такі групи людей, з яких одна може собі привласнювати працю інший завдяки відмінності їх місця в певному укладі суспільного господарства ».
Судячи з усього, Ленін над цим формулюванням багато років думав, вона йому відразу не давалася. Він шукав потрібних слів, не знаходив. Ленін як мислитель формувався під впливом німецької традиції, він шукав чітких і ясних визначень. Ця ідея його явно переслідує ... роками. І раптом він пише зовсім випадкову статтю ... І ось воно! Знайшов! Природно, щоб не забути, він абсолютно не до місця вписує це в статтю про паровоз. Так зовсім випадковий журналістський матеріал стає соціологічної класикою.
Класи стійкі, а значить, перед нами маси людей, у яких є стабільний загальний інтерес, вони виробляють свою ідеологію і культуру. Тут ми виявляємо, до речі кажучи, деяку логічну таку лакуну в класичному марксизмі, яку згодом починає заповнювати Макс Вебер, причому досить успішно. Адже, з одного боку, Маркс визначає класи насамперед економічно, тобто через суспільний поділ праці, але є ж і інші сторони класового буття. Ними автор «Капіталу» цікавиться набагато менше. А тим часом напрошується питання: яка внутрішня природа і структура того чи іншого класу? Як клас всередині себе функціонує в якості соціальної та соціокультурної спільності? Про це у Маркса дуже мало. Вебер починає там, де Маркс зупиняється, він пише свою знамениту роботу про протестантизм і дух капіталізму. В ідеологічному плані пафос Вебера спрямований проти Маркса: він хоче сформулювати власну класову теорію, альтернативну марксизму. Але при цьому все одно він примушений спиратися на вихідні концепції, вироблені марксизмом. У підсумку він Маркса не так спростовує, скільки доповнює. Він розглядає логіку самовідтворення класу, показує, як виробляється колективно культура стабілізує соціальну групу. Але економічна природа класу все одно визначається способом виробництва, суспільним поділом праці. Якщо основні економічні відносини змінюються, клас йде в минуле, залишаючи нам лише пам'ятники своєї історії і культури - як патриції Стародавнього Риму.
Коли молоді Маркс і Енгельс писали «Комуністичний маніфест», вони жорстко заявили, що вся історія людства була історією боротьби класів, але в більш зрілому віці вони формулювали свої думки більш обережно. Вони говорили про не до кінця сформованих класах, про стани, які ще не стали класами. Далеко не кожна соціальна група, навіть панівна, формується в повноцінний клас. Енгельс, наприклад, писав про Німеччину часів Реформації, що в ній класи ще не склалися. Але навіть якщо в суспільстві немає розвиненої системи класів, є панівні соціальні верстви, і є ті, хто їм підпорядковані. Держава за допомогою організованого насильства, примусу, виховання підтримує сталий порядок.
Особливість капіталізму в тому, що він не може обходитися без класів. Точно так же, як відносини власності, найму, купівлі-продажу вимагають недвозначною визначеності, так і класова система робиться стрункою і стійкою. Влада капіталу не може бути магічною. Вона грунтується не на містичному знанні, що не на божественній волі і навіть не на праві народження. Те, що капітал може бути переданий у спадок, - не головне. Місце людини в суспільстві визначається чітко і однозначно його економічним становищем, його доступом до капіталу. Соціальна ієрархія капіталізму набуває завжди і неминуче форму саме класової ієрархії.
Два основні класи в капіталістичній системі Маркс визначає як буржуазію і пролетаріат. З буржуазією все зрозуміло. Це клас приватних власників, причому не взагалі будь-яких власників, а тих, у кого в руках опиняється капітал. Запозичене з античності поняття «пролетаріат» часто вживається як синонім терміну «робітничий клас». Причому за радянських часів його нерідко трактували як працівників фізичної праці. Навпаки, Маркс мав на увазі працівників найманої праці.
Втім, у пролетаря, описуваного автором «Капіталу», є і ще одна важлива особливість. Адже найману працю мав місце і до капіталізму - так само, як і приватна власність. І якщо справжній буржуа - це власник, який володіє капіталом, то справжній пролетар за Марксом - це найманий працівник, що виробляє додаткову вартість.