-Ще б пак! Що ми взагалі робимо для здійснення другої половини цього заклику? Матеріально з кожним роком справи в нас ідуть дедалі краще, років за п’ять людина радітиме, коли щасливо перейде вулицю і на неї не наїде «Спартак» або моторолер. Але ж, любий мій, коли в кожного буде повний шлунок, а в гаражі стоятиме автомобіль, доведеться подбати і про душу. Називайте мене фантазером або й справжнім дурнем, але я вважаю, що м# доживемо до тих часів, коли доведеться турбуватися, чи не
болить у людини серце, чи не важко їй, чи не помиляється вона, чи не потребує допомоги, поради, а може, просто підтримки добрим словом. Ми хочемо економічно перегнати західний світ і зробимо це ще скоріше, якщо переможемо його і новою якістю людської душі.
— І щоб ви не сумнівалися в тому, що я все-таки прислухаюсь до порад, з Емілеком зробимо так, як ви пропонуєте.
Востржейш подякував за каву і вийшов. Унизу раптом відчинилися двері Ерниної кімнати. Модна зачіска, в руці — сигарета.
Востржейш пошукав у кишенях і знайшов коробочку. Чиркнув сірником, сірник зламався. Ерна спокійно чекала. Востржейш звернув увагу, що губи у неї нафарбовані модною, дуже ясною помадою. Дівчина стояла так близько од нього, що він відчував запах її духів.
— Коли я на роботі, то як правило. Але вам можу порадити передплатити «Огонек». Скажете: банальний жарт? Що ж, ви маєте рацію.
Ерна зачинила двері, сіла в крісло, і, клацнувши запальничкою, пустила вгору кільце диму: «Що він, власне, за один, цей Востржейш? Сухар чи просто нікчема? Бач, який передовий! А може, це дійсно правда, що кожен, хто захоплюється політикою, не тямить нічого у коханні?.. Кохання. Трохи застаріле поняття. Той парубчак із Спілки молоді, що зараз упадає за мною, часто верзе про нього, мабуть, начитався віршів Щипачова. Теж такий собі активіст, але хоч уміє цілуватись. Тільки що з нього — рахівник, видає зарплату, може дослужитися хіба що до бухгалтера, конторський хробак. Що з нього візьмеш? Востржейш — інша річ, це вже не будь-хто, хоч ‘за вищу освіту ніхто не дає йому й на пиво. І все ще неодружений. Та, що його колись підчепить, великого щастя не матиме, хіба що «Спартака»… І все-таки треба визнати: у ньому є щось таке, що дратує. Можливо, те, що він уперто не звертає
на мене уваги? Інший дивився б принаймні на моє декольте, і в нього злегка трусилися б руки, а цей спокійний, як черепаха. Мені було б удвічі приємніше, коли б саме він, товариш Востржейш, благав мене про кохання…
Кохання… Поки тобі ще не минуло шістнадцяти, це слово звучить, як музика. А яке, власне, було моє перше кохання? Мов божевільна, закохалася в Жерара Філіпа, ще дівчиськом вабили мене люди мистецтва, що витають десь у високих сферах. Вечері з артистами, зустрічі в клубі працівників мистецтв з тими, хто вже має ім’я!.. Але той художник з жовтими від нікотину пальцями і обтріпаним комірцем, перший мужчина в моєму житті, був нездара й нічого не тямив, хіба малювати свої реклами і плакати. Спочатку він із сльозами на очах запевняв, що я — «його» модель, на яку він чекав усе життя. Але потім позичив у мене триста крон і зник назавжди. Але Востржейш зовсім не схожий на дурисвіта. Що ж, побачимо!»