

Поняття спростування та його види
*Спростуванням називають логічну операцію встановлення хибності або необґрунтованості раніше висунутої тези.
При обговоренні теоретичних чи практичних питань часто відстоюються різні погляди, пропонуються різні варіанти рішень. Обговорення набуває в цьому випадку характеру дискусії. За числом учасників вона може бути двосторонньою або багатосторонньою. Учасники дискусії висувають і відстоюють певну тезу (пропонент) або спростовують її (опонент).
Мистецтво ведення дискусії потребує не тільки навичок логічного доведення, але й спростування. Оскільки операція спростування спрямована на руйнування здійсненого доведення, то в залежності від мети критичного виступу вона може бути критикою тези, критикою аргументів, критикою демонстрації.
1) Критика тези
Ефективна за своєю критичною силою операція, мета якої - показати неслушність (хибність або помилковість) висунутої пропонентом тези. Тезу вважають хибною, якщо пропонент наперед знає про це, але відстоює її, створюючи штучну аргументацію. Помилковою теза буде в тому випадку, коли пропонент не знає, що його твердження не відповідає дійсності.
Спростування тези може бути прямим та непрямим. Пряме спростування будується у формі міркування, яке отримало назву "зведення до абсурду". Здійснюється це так: припустивши істинність висунутої пропонентом тези, будують його пряме доведення. Якщо в ході доведення між будь-якими твердженнями виникає протиріччя, то це свідчить про хибність тези, оскільки хибні твердження завжди є логічним наслідком хибної підстави. З хибності висунутої тези випливає істинність суперечливого їй твердження (антитези).
Наприклад, необхідно спростувати твердження "С", виходячи з таких аргументів:
Побудуємо пряме доведення тези "С".
Отримана нами суперечність свідчить про хибність тези "С' Отже, істинним буде твердження "~С".
Непряме спростування тези будується у формі апагогічного доведення, коли висунуту пропонентом тезу прямо не спростовують, а будують доведення власного твердження, що суперечить тезі пропонента (антитеза). Оскільки з двох суперечливих тверджень одне є істинним, а друге - хибним (закон виключеного третього), то у випадку успішного обгрунтування істинності антитези роблять висновок про хибність висунутої пропонентом тези.
Наприклад, пропонент висунув тезу "~В" і навів такі аргументи:
Припустимо, що теза "~В" є хибною, а істинною буде антитеза "В". Побудуємо пряме доведення нашої антитези, використавши при цьому аргументи пропонента:
Вираз з подвійним запереченням це те ж саме, що вираз без заперечення (~ ~С е С).
оскільки антитеза "В" є доведеною (істинною), то це спростовує істинність твердження "~В" (теза пропонента).
2) Критика аргументів.
Оскільки операція доведення - це обгрунтування тези, то в ході доведення слід використовувати лише такі аргументи, істинність яких не викликає сумнівів. Якщо опоненту вдається показати сумнівність або хибність аргументів, то це суттєво ослаблює позицію пропонента, бо така критика свідчить про необґрунтованість його тези.
Критика аргументів може полягати в тому, що опонент вказує на: суперечність між аргументами; невідповідність їх дійсним подіям; неправильні структури виводу, коли висновок не випливає з підстав тощо. Усе це свідчить про сумнівність форм та методів аргументації.
Сумніви в правильності доводів з необхідністю переносяться й на тезу, яка є логічним наслідком з аргументів і теж розглядається як сумнівна. У випадку виявлення хибності аргументів теза вважається необґрунтованою й потребує нової аргументації.
3) Критика демонстрації
Спосіб спростування, в якому намагаються показати, що в міркуваннях пропонента немає логічного зв'язку між аргументами та тезою. Якщо теза логічно не слідує з аргументів, то це означає, що вона позбавлена основи доведення і є необґрунтованою. Вихідний та кінцевий пункти розмірковування виявляються поза логічним зв'язком одне з одним.
Успішне використання критики демонстрації як способу спростування вимагає чіткого уявлення про правила та можливі помилки у відповідних формах умовиводів, за допомогою яких здійснюється доведення пропонентом.
Критика аргументів та демонстрації самі по собі лише руйнують доведення і показують необґрунтованість тези: про таку тезу можна лише сказати, що вона не спирається на достатні доводи або спирається на сумнівні доводи, і тому вимагає нового обґрунтування.
36-37. Суперечка і дискусія як різновиди аргументації
Важливою вимогою до аргументації є, безумовно, сумлінність, чесність і об’єктивність подання аргументів. Зокрема це закоркує готовність людей відмовитися від упереджено негативного ставлення до чужих думок і симпатій до своїх. Доведення і спростування, яке ведеться людьми – опонентом і пропонентом, як правило формується як діалог, який називається суперечкою або дискусією.
Суперечка (спір) і дискусія – два близькі види складного вербального аргументаційного процесу. Вони поділяються за метою і манерою проведення. У залежності від мети суперечки бувають зокрема заради істини і заради перемоги. Дискусія є, власне, науковим спором – в її процесі заздалегідь готується науковий матеріал, який подається пропонентом і піддається сумніву опонентом. Манера проведення дискусії відрізняється (в ідеалі) високою культурою поведінки, неупередженості і вимагає від сторін високого рівня компетентності щодо предмету спору.
В сучасній науковій, довідковій літературі слово спір служить для позначення процесу обміну протилежними думками. Однак єдиного визначення даного поняття немає.
Під споромрозуміється всяке зіткнення думок, розбіжності в точках зору з якого-небудь питання, предмету, боротьба, за якої кожна зі сторін відстоює свою правоту.
Дискусієюназивають такий публічний спір, метою якого є з’ясування і зіставлення різних точок зору, пошук, виявлення істинної думки, знаходження правильного рішення спірного питання. Дискусія вважається ефективним засобом переконання, бо її учасники самі приходять до того або іншого висновку.
Учасники дискусії, зіставляючи суперечливі судження, намагаються прийти до єдиної думки, знайти загальне рішення, встановити істину.
Суперечки можуть відбуватися при слухачах і без слухачів. Присутність слухачів, навіть якщо вони не висловлюють свого відношення до спору, діє на супротивників. Перемога при слухачах приносить більше задоволення, тішить, а поразка стає більш прикрою і неприємною. В суспільному житті нерідко можна зустрітися і зі спором для слухачів. Спір ведеться не для того, щоб з’ясувати істину, переконати одне одного, а щоб привернути увагу до проблеми, справити на слухачів певне враження, вплинути необхідним чином.
Поведінка в спорі залежить і від того, з яким противником доводиться мати справу. Якщо перед нами сильний противник, тобто людина компетентна, добре знає предмет суперечки, упевнена в собі, користується повагою і авторитетом, логічно міркує, то ми більш зібрані, напружені, стараємось звільнити її від зайвих роз’яснень, силимося самі вникнути в суть висловлювання, більш готові до оборони.
Зі слабким противником, що недостатньо глибоко розбирається в предметі обговорення, нерішучим, що немає досвіду в спорах, ми поводимось інакше. Нерідко вимагаємо пояснень і додаткових доводів, щоб пересвідчитися, чи не випадково він виявився правий, ставимо під сумнів його висловлювання. Відчуваємо в собі більше упевненості, незалежності, рішучості.
Цікаво сперечатися з противником, який рівний тобі по розуму, знанням, освіті.
Принципи ведення полеміки
Полемічність притаманна природі ЗМІ, оскільки це властивість збігається з їх оперативним характером, чарівно привертає увагу завдяки характеру відкрито совершающегося динамічного розумового процесу. Адже в ньому "беруть участь" не тільки суб'єкти полемічної суперечки, але і вся аудиторія ЗМІ. Ось чому ми порахували неможливим, говорячи про прагматичному моделюванні діалогових форм взаємин з аудиторією, обмежитися, наприклад, тільки "Прямими лініями". Там діалог вербалізувати, тобто словесно оформлений, має конкретні "продукти" взаємовпливу ЗМІ та їх аудиторії. У якійсь мірі, в силу наочності та об'єктивності параметрів, їх легше аналізувати, враховувати в практичній діяльності.
При організації ж полеміки ЗМІ або конкретний журналіст, прогнозуючи ефективність взаємовпливу з аудиторією, може тільки припускати, що є якась "другого реальність" при реалізації даної діалогової форми. Але, як показує практика, часом буває важливіше переконати в чомусь навіть не супротивника в суперечці, а потенційну аудиторію. Саме в цьому випадку визначальну роль нерідко грають помилки, що виникають в силу причин психологічного характеру.
Певні емоційні стани (агресія, роздратованість або, навпаки, зайве благодушність, суворість і неприступність, зовнішня розхлябаність і несосредоточенность, страх і відчуття безнадійності, і т.д.) нерідко спонукають людину до висунення непродуманих аргументів, неточного формулювання тези або дозволяють протистоїть стороні легко прогнозувати ваші дії. До того ж така людина швидко втрачає симпатії аудиторії.
Дана тема потребує окремого розгляду, тому, узагальнюючи результати опитування журналістів-практиків і експертів, назвемо лише основні принципи, виходячи з яких, формується модель прагматичноговзаємовпливу:
• принцип "рівної безпеки" означає неспричинення шкоди жодному з сперечаються. Відповідно до нього накладається заборона на випади, ображають гідність полемізують, виводять їх з психологічної рівноваги;
• принцип "равносотруднічества" в реальній практиці проявляється у недопущенні Понтифікального, наставительного, менторського тону у висловлюваннях, бо в даному випадку мова може йти вже не про взаємовплив, а про прямий вплив і маніпулюванні;
• принцип "децентріческой спрямованості" вимагає розумного співвідношення конструктивних і деструктивних компонентів;
• принцип "адекватності" спрямований на те, щоб сприйняте дорівнювало тому, що сказано. Його порушення в реальній практиці діяльності ЗМІ може свідчити про егоїстичну спрямованості спору, про переважання в його підсумки ситуативних чинників, а також з великою часткою ймовірності можна говорити про низький рівень культури сперечаються, полемізує.
Отже, моделювання діалогових комунікацій передбачає по сенсу не початкову або миттєву заданість, а спосіб, засіб досягнення (може бути, навіть у майбутньому) чогось такого, що ще не досягнуто. Спираючись на цей сенс поняття "модель", ми можемо мати на увазі наступне: діючи таким способом, ми реалізуємо таке майбутнє, яке узгоджується з баченням його в сьогоденні.
39. офізми – свідоме порушення певних правил і законів раціонального теоретичного мислення. Всі численні види софізмів навряд чи доречно наводити, бо кожному з законів логіки, правил визначення, поділу тощо належить його перекручення.
Паралогізм- (від грец. paralogismos - неправильне, помилкове міркування) - ненавмисна логічна помилка, зв'язана з порушенням законів і правил логіки.
Паралогізми варто відрізняти від софізму — помилки, вчиненої навмисно, з метою ввести в оману опонента, обґрунтувати помилкове твердження і т. п.

