Основний шлях запобігання паніці при пожежі на робочому місці – це заздалегідь надана необхідна і повна інформація у формі інструктажів та учбових навчань, як уникнути пожежі та як діяти в момент небезпеки.
Для того, щоб ця робота була ефективною, вкрай важливо забезпечити мотивування працівників до засвоєння необхідних знань. Це можна робити за допомогою реальних історій з життя – з гарним і поганим кінцем, з прикладами, як конструктивна грамотна поведінка, відсутність паніки чи вміння її приборкати рятували людям життя.
Бажано супроводжувати такі історії фотографіями чи відео. Здебільшого люди не схильні замислюватись про небезпеки та уявляти ті жахи, що можуть з ними трапитися. Тож доведеться зробити так, щоб небезпека видавалася можливою і зримою – реальність загрози спонукає серйозніше ставитись до отримуваних знань. Разом з тим, не варто фокусуватися на жахливих натуралістичних подробицях реальних трагедій, бо тоді слухачі можуть, навпаки, вибудовувати психологічний бар'єр до сприйняття інформації.
А ось розповідь про те, як завдяки розумним діям людям вдалося врятуватися, можна робити більш докладною та розгорнутою, оскільки ідея спасіння від смерті – одна з базових у людській свідомості. Саме тому такими популярними серед широкого загалу є фільми катастроф, під час котрих головні герої обов'язково рятуються.
Після демонстрації наочних прикладів варто перейти безпосередньо до інформування. Це краще проводити у формі бесіди, а не лекції, щоб не виникла спокуса відключити свідомість і помріяти про щось стороннє. Інтерактивне спілкування передбачає діалог з групою, під час якого надається можливість висловити свою думку, задати питання, продемонструвати вже наявні знання, у свою чергу розказати за темою реальну історію.
У багатьох, навіть дорослих людей, так і не вивітрився підлітковий нігілізм до всіх, хто виступає у ролі «учителя». Тому набагато конструктивнішою є роль мудрого наставника. Важливо також знайти правильну тональність і надавати інформацію в дружній, але не панібратській формі. Корисно застосовувати різні форми подачі інформації, практикуючи тренінги, змагання, вікторини тощо. Практичні заняття, учбові тривоги – це також вкрай необхідно для відпрацювання навичок конструктивної поведінки під час екстремальної ситуації. Що ж стосується індивідуального інструктажу, то варто одразу попередити працівника про те, що потім доведеться відповісти на питання, а після ознайомлення зі схемою аварійних виходів – пройтися приміщенням і показати шлях можливої евакуації. Це також забезпечить набагато вищий рівень сприйняття інформації. Тверде володіння знаннями, як себе поводити під час пожежі, – основний засіб протидії паніці.
Роль лідера під час екстремальної ситуації
Будь-які негативні прояви менше зачіпають дружній колектив, у котрому панують почуття відповідальності, взаємовиручки, турботи про більш вразливих та слабших членів. Колектив, у котрому можна спостерігати здорові стосунки між адміністрацією, керівниками середньої ланки, неформальними лідерами та персоналом у цілому, здатний гідно зустріти найсуворіші випробування.
І навпаки, найбільш загрозливі панічні стани виникають у недостатньо згуртованих колективах, де відсутні справжні лідери, що користуються загальною повагою та мають беззаперечний авторитет. Тож, працюючи з людьми, вкрай важливо відпрацьовувати командну взаємодію, виявляти реальних лідерів, щоб, з одного боку, покладати на них більшу міру відповідальності, а з іншого – привчати інших коритися їм в екстремальних ситуаціях. Саме лідер (формальний чи неформальний) здатний взяти на себе керівництво у хвилини небезпеки, зупинити панічний натовп, скерувати людей до конструктивних дій, запобігти масовим жертвам. Потрібно врахувати, що звуки високої частоти — жіночі або дитячі крики — в стресовій ситуації руйнівним чином впливають на психіку і продукують паніку. А для заспокоєння натовпу краще служить низький чоловічий голос (жіночі голоси такого тембру трапляються досить рідко).
Виявляючи лідерів, важливо звертати увагу не на тих, хто просто популярний у колективі (це можуть бути, приміром, хороші професіонали чи легковажні веселуни), а на тих, що мають якості, важливі саме за екстремальних обставин. Це мають бути сильні духом зрілі особистості, незалежні і самостійні люди, із стійкою психікою і високою мірою самоконтролю. Вони повинні вміти імпровізувати, приймати швидкі рішення, бути твердими і рішучими; за будь-якої ситуації шукати вихід; тверезо оцінювати міру своїх можливостей. А ще – вміти підчиняти собі інших і в той же час (за потреби) – коритися професіональним рятувальникам.
Таких людей корисно окремо готувати до ролі лідера в екстремальній ситуації, знайомити із засобами боротьби з панікою: переконання (якщо є час); пояснення неістотності небезпеки; категоричний наказ і навіть використання сили (якщо знадобиться надати допомогу тим, хто зціплений страхом, або щоб нейтралізувати найбільш небезпечних панікерів).
У співпраці з керівниками підрозділів цілком реально виявляти потенційних панікерів, котрі здатні «завести» натовп і спричинити паніку. Крім того, що з ними потрібно працювати більш поглиблено, важливо, щоб лідери з числа колективу знали, кого саме потрібно буде нейтралізувати в першу чергу за умови екстремальної ситуації і як це зробити (один з традиційних засобів – ляпас).
Особливо ретельною має бути робота у жіночих колективах та в колективах, де працюють з дітьми. За психофізіологічними характеристиками саме в цих колективах найбільша ймовірність паніки. Практично кожен педагог має опанувати навички лідерської поведінки, вміти протидіяти паніці і на практиці відпрацювати можливу евакуацію.
Таким чином, ми з'ясували, що навіть таке стихійне явище, як паніка, може бути приборкане та попереджене за умови системної роботи з колективом.