18
Листів від поляків надалі не було. Жінки журилися щораз більше: «Що з нашими сталося? Адже неможливо, щоб їх усіх на тій війні повбивали. У Польщі вже повинні бути, про це газети пишуть. Що там з ними діється?»
Так дочекалися весни. Астаф’єв привіз із Тулуна запізнені газети, які били в очі тріумфальними заголовками: «У великому січневому наступі непереможна Червона Армія визволила столицю Польщі, місто Варшаву!» — «Громлячи тікаючі у паніці гітлерівські орди, Червона Армія наближується до кордонів Німеччини!» — «Як передвіщав товариш Сталін: і на нашій вулиці є тепер свято!» — «Усі сили для остаточної перемоги!» — «Громадяни! Товариші! Співвітчизники! День перемоги вже близько!» — «На Берлін! На Берлін!»
При таких радісних звістках про швидкий кінець війни, мов грім з ясного неба, вражали «похоронки». А привіз їх Астаф’єв дві. Одну дістали старі Сучкови зі звісткою про смерть сина. Друга «похоронка» була для поляків з Вовчого хутора. Сташек влетів у канцелярію запитати про листи. Астаф’єв без слів вийняв з шухляди службовий конверт. Побачивши це, серце в хлопця завмерло.
— Але з мене дурень, мабуть, налякав тебе. Це не для тебе, хлопче. Шайна? Анєля Шайна живе там у вашому Вовчому? Я щось не чув. Мабуть, не працює?
Слина насилу пройшла крізь стиснуте Сташекове горло.
— Старушка вже, бабуня...
— Сина на війні має?
— Так. Навіть двох.
— А щоб це все вже грім розбив! «Похоронка!» І то у таку хвилину, коли кінець війни вже, вже!
— А листів до нас, до поляків, не було?
— Через це все я про листи забув би. Є якісь. І як завжди газетку можеш собі взяти, почитати...
Листи також були два: до Гонори Ільницької та до бабуні Шайніної. Листа від батька і на цей раз Сташек не дочекався.
З «похоронки» виходило, що «капрал Ян Шайна загинув смертю хоробрих 20.9.1944, під час форсування Вісли під Варшавою».
І лист був також від Янека. Читали його у Вовчому, немов Яськовий голос із могили:
«25 липня 44 р.
Кохана мамо і вся моя сімейко!
У перших словах мого листа Христос воскрес. Доповідаю Вам, що, дякуючи Богу, я здоровий та цілий. Брата Сташека бачив недавно і також усе гаразд. Зустрів ще із знайомих Янека Майку, а більше то вже нікого, бо у різних частинах служать.
Мамочко, кохана! Найважливіше, що Тобі хочу написати, що ми вже врешті є знов у Польщі! Що зі мною, що з нашими хлопцями діялось, то не вдасться розповісти! Польща! Польща! Після такого блукання, після Сибіру! Усе тут було: і плач, і радість, і журба, що ви ще там, а не тут, разом з нами. А що той німець у Польщі натворив, то навіть розповісти не вдасться. Мало того, що цілу Польщу знищив і зруйнував, то ще стільки людей замордував, що аж жах. І то від малого до старого. Про наші сторони, про Поділля, про Червоний Яр нічого не знаю, бо у нас на фронті є цілком інший напрям. Перед нами тепер ріка Вісла і Варшава!
Увесь час тут думаємо про Вас. А наше командування дає нам гарантію, що як тільки війна закінчиться і доб’ємо германського гада, то Вас відразу з того Сибіру витягнемо. Ненечко! Турбуйся там про себе, як можеш. Про мене не журись. Як Бог дасть, невдовзі знов усі будемо разом. Мені увесь час пишіть на цю ж саму польову пошту, то лист дійде. І ще вітаю всіх наших з Вовчого. А Тобі, Ненечко, цілую руки.
Твій син Янек.
Я у Польщі, Мамо! У Польщі! І будемо тут Вас з нетерпінням чекати, щоб і Ви до Польщі повернулися якнайшвидше. Поки що б’ємо Германа, аж дим йде».
Бабуня Шайніна листа від сина не пояснювала, слухала його зміст мовчки і з тихим «вічним відпочинком» на губах.
А Гонорка Ільницька дістала листа від Бронека Шушкевича, це була для неї несподіванка, якою була приємно здивована. Явно зраділа і довго не звірювалася нікому, про що саме Бронек до неї написав. Але не видержала і проговорилася перед Бронею у великій таємниці:
— Неначе як до вдови після Флорека Бронек до мене написав. Так і так, пише, Гонорцю, по-всякому між нами бувало, але тепер, коли ти є вдовою після польського солдата, то як війна закінчиться, то ми могли б разом, це означає ніби то я і він, то ми могли б разом подружнім вузлом перед Богом з’єднатися! Розумієш, Броню?! І питає мене, що я стосовно цього? І щоб я йому негайно відписала, бо дуже хоче це знати. Ну й там таку ще різну смішну балаканину про любов мені намазюкав. Ну і як ти думаєш, Броню, відписати йому? А чи я знаю, що він там на тому фронті з бабами витворяє? За кожною спідницею полетить! Я вже його знаю. А ту Нюрку з Булушкіно, то, може, байстрюком не угостив? Колись я до неї залізла і подивилася на того малюка. Кажу тобі, Броню, викапаний тато! Дитятко, подібне до Бронека, як дві краплі води! А він мені тут буде, такий бугай, подружній вузол перед Богом обіцювати! Хай собі краще про свою дитину подумає, яку тут у Сибіру покинув. Я вже йому відпишу! Я вже йому, бугаєві, відпишу!..
Броні вистачало своєї журби. З весною повернулася до неї застаріла малярія і висмоктувала з неї усі сили. Рік минав, як про Долину з фронту немає звістки. Опікується його дітьми незаконно, на слово. Тадек, молодший, вважає її матір’ю. По-іншому старший, Сташек. Той від початку був щодо неї недовірливим. Добре розуміла, що на відміну від малого Сташек добре пам’ятав рідну матір і на кожному кроці порівнював її з мачухою. Як витримати з тими дітлахами до кінця війни? А що буде, якщо Долина загине на війні або більше до неї не відізветься? На котячу лапу з Долиною зійшлася, повірила його слову. Що тоді з нею, найголовніше, що з його діточками?
У травневий день надвечір, коли люди з’їжджали з полів, до Булушкіно пригалопував на спіненому коні міліціонер. Той самий, який дурів з Марійкою Погребіхою, а потім конвоював її чоловіка до в’язниці. Від переправи через Золотушку міліціонер гнав коня таким галопом, що коли стягував з нього вудила перед канцелярією, кінь не мав сили стати дибки і хитався на ногах. А міліціонер, замість зіскочити з сідла, вишарпнув з кобури пістолет і почав стріляти вгору, один раз за другим аж до останнього патрона. Сполошені пострілами люди, збігалися під канцелярію з усього села. Закінчивши стрілянину, міліціонер привстав у стременах, заверещав:
— Люди! Війна закінчилася! Розумієте, що я вам говорю? Війна закінчилася! Війна, війна закінчилася!
Булушкіно святкувало! До пізньої ночі люди не могли опам’ятатися. Діти бігали з радісною звісткою від хати до хати. Зустрічали наввипередки всіх, хто повертався з роботи, мчали з тріумфальним вереском до найвіддаленіших місць і польових бригад:
— Люди! Війна закінчилася!
Сташек, який на відголос стрілянини прибіг під канцелярію, зорієнтувавшись, у чому справа, щодуху побіг на хутір. Біг через залиті весняними розливами лісові болота, а голова в нього була забита лише однією думкою: «Війна закінчилась! Війна закінчилась!»
Влетів до кімнатки задиханий, оббризканий багнюкою. Мусив виглядати, як примара, бо лежача через черговий напад малярії Броня аж присіла, піднявшись з постелі:
— Мамо! Ти навіть не повіриш! Ти не повіриш!
— Ісусе, Матінко Божа, Стасю, що сталося?
— Мамо! Війна закінчилася! Війна закінчилася! У Польщу, у Польщу незабаром поїдемо!
Кинувся їй в обійми і обоє від того щастя розплакались.
З нагоди закінчення війни Астаф’єв розпорядився провести святкування в радгоспі. На спільний стіл наказав зарізати підсвинка. Горілки також не пожалів. Баби нанесли з домів квашеної капусти, огірків, солоних рижиків і соковитої брусниці. А в якої була, то й міцною брагою з цієї нагоди не поскупилася.
У надвечір’я зібралися всі в їдальні. Про поляків з Вовчого також не забули. Урочисто одягнені, у що хто мав найкраще, тісно сідали біля заставлених столів. На центральній стіні розвісили червоний транспарант, на якому Зінка власноручно наклеїла білі букви з паперу: «Хай живе тов. Сталін, наш великий вождь і переможець». А над транспарантом портрет усміхненого Сталіна з люлькою в руці. Зінка також, розмістившись праворуч від Астаф’єва, встала першою і хотіла щось сказати. Але встигла лише вигукнути:
— Товариші!
Баби злагодженим хором їй закричали:
— Заткнись, Зінка!
— Дивіться, як рветься вперед! На фронті була, чи що?
— Хай Астаф’єв говорить, фронтовик!
— Виступи перед нами з цієї нагоди, Іване. Годиться тобі!
Астаф’єв устав. Уцілілою рукою поправив чорну пов’язку на сліпому оці, торкнувся до медалей, поблискуючих, на військовій блузі, підняв наповнену склянку:
— Шановні матері й батьки наші. Баби, мучениці ви наші воєнні! Ми дочекалися нарешті... — раптом голос його перервався. Не міг стримати сліз і незграбно зі склянкою в руді, пробував витерти собі очі. У залі тихенько схлипували баби.— А першим тостом вшануймо, згадаймо тих із наших, які на далекій війні поклали свої голови. І вже ніколи сюди до нас, у Булушкіно, не повернуться.
Встали. Згідно з російським звичаєм, не стукалися склянками, лише мовчки, згадуючи полеглих у бою, випили тост до дна. І лише тоді залунав один великий плач. Плакали не тільки у чорне одягнені вдови-солдатки, матері вбитих синів. Плакали всі. Баби кидалися одна одній в обійми, як вміли, так взаємно утішалися.
А через хвилину після цього вже ніхто нікого у залі не слухав. У загальній голосній розмові люди їли, пили й перегукувалися взаємно. То тут, то там починалися нескладні співи. П’яний чад щораз сильніше затуманював людські голови. Голосно домагалися гри на гармошці. Павлик був до цього готовий, і його не треба було двічі просити: «Бариня, бариня, бариня судариня!» І так само як на початку бесіди всі плакали, так тепер майже всі зрушили у танці. Баби з хустинками у високо піднятій руці голосно підспівували і вибивали ногами шалений ритм частушок. Дідусі та підростаючі хлопці, з сорочками спущеними на штани, урізноманітнювали танець присіданнями: «Сєра уліца, роздайся!»
— Ой, баби, що нам залишилося, один раз живемо.
— Швидше, Павлику, швидше грай, миленький, аж іскри посипляться!
Сташека потягла на спільну розмову Нюрка. Голова не сприймала радощів, журився про батька. Нюрка йшла до їдальні по-святковому наряджена: вдова вона, але що не кажи солдатка. А що дитину собі з ким іншим, та ще й з поляком, придбала, її справа: Нюрка голову держала високо.
— Пішли, Стасю, бо ще запізнимося. Дивись, скільки народу валить.
— Не йду туди, Нюрко.
— Як це? А то ніби чому? Адже Астаф’єв усіх просив. Пішли!
— Якось так, батько не пишуть...
— Але навіть не може бути мови: йдемо! Один раз тільки війна закінчується. — Нюрка затягнула його до столу й вмостила біля себе.
До того вечора Сташек горілки не пив і цигарок не курив. Виділену йому махорку міняв на їжу. Виділеною горілкою також торгував. Кілька разів баби з якоїсь нагоди пробували його частувати горілкою, але закінчувалося це жартами, коли задихаючись після першого ковтка, випльовував смердючу карбідом, пекучу піднебіння рідину.
Сьогодні випити горілки змусив хлопця не хто інший, тільки дідусь Микишка. При першому тості Астаф’єва у пам’ять загиблих Сташек встав, як усі держав у руці наповнену склянку і не дуже знав, що з нею робити. Нюрка випила горілку одним духом. Дідусь пив маленькими ковтками, немов джерельну воду. Кашлянув, обтер бороду й тоді помітив, що Сташек горілки не випив.
— Не годиться так, хлопче. То великий гріх, пам’ять вмерлих не вшанувати. Треба це випити!
Як Сташек випив цю першу в своєму житті склянку горілки і навіть не захлиснувся, ніколи потім не вмів собі цього пояснити.
— Молодец! — похвалила Нюрка, — але закусити треба. Зараз тобі м’ясця наб’ю: свіжа свининка, смачна...
Нюрка знов наповнила йому склянку. Невдовзі після цього йому стало блаженно, чи то ніяково, чи то весело. Якась імла затягувала йому очі, все перед ним стрибало. Нюрку, яка над його вухом щось там безустанно цокотіла, щораз частіше бачив подвійно. То знов смішило його до стану істерії, коли довга борода дідуся Микишки занурювалася в миску з капустою. Нюрка втягла його до танцюючого натовпу, але Сташек танцювати не вмів. П’яні танцюристи оббивали йому боки, штовхали від стіни до стіни. Павлик з гармошкою, стеля, столи, усе разом крутилося йому перед очима. Нюрка десь пропала... Опам’ятався назовні. Спершись о модрину, відчував на щоці її шершаву кору.
Травнева ніч була темною і теплою. Будинок їдальні гудів танцями й співами. По селу гавкали собаки. Поблизу жіночий голос самотньо співав:
Костри горят дальокіє,
Луна в рєкє купаєтса...
Не пам’ятав, коли і як Нюрка його відшукала. Коліна під ним згиналися, ноги не хотіли його слухати. Нюрка волокла його, взявши під пахву.
— Але хлопчика розібрало! Буває таке від незвичності...
— Куди ти мене тягнеш? Не хочу. Пусти мене, сам дам собі раду.
Вирвався і після кількох кроків зарився носом у траву. Не міг піднестися власними силами.
— Вставай, дурнику. Адже не залишу тебе тут самого.
— Залиши! Я мушу на хутір. Я сам, сам, на хутір...
— Якраз у такому стані на хутір! Навіть мені не снилось у болоті утопленика шукати...
Що далі було з ним, не пам’ятав. Коли вранці прокинувся, лежав голісінький у незнаному ліжку, у незнаній кімнаті. Почував себе гидко і боліла голова. До того ще настінний годинник почав голосно вибивати другу годину. Раптом увійшла усміхнена Нюрка.
— Ну як, герою? Знаю, знаю, можеш навіть нічого не говорити: лоб тобі лопається, чи не так? Завжди так, від перепою. А соромитись не маєш чого. Навіть не думала, що з тебе вже мужик на всю губу... Ой, знаю я вас, мужиків, не вартих ломаного гроша: від малого до старого — всі однакові...
Звістка про закінчення війни дійшла до поляків на Вовчому хуторі у травні. Тим часом минув червень, липень, закінчувалося поволі коротке сибірське літо, а вони й далі про повернення до Польщі нічого конкретного не знали. Ніхто тут їх засланською долею не проймався. Газети, які рідко потрапляли до їхніх рук, займалися набагато важливішими проблемами, які охоплювали цей світ, ніж доля засланих у Сибір поляків. Управляючий Астаф’єв, до якого приставали стосовно можливості повернення до Польщі, незмінно відповідав:
— Видно, ще не прийшла ваша пора. Коли? Начальство тільки знає, що там я. Треба чекати... А зрештою, невже вам тут у мене найгірше?
Не нарікали на Астаф’єва, ані на людей з Булушкіно: разом тутешню біду переносили, ніхто їх тут спеціально не кривдив, пальцем не торкнувся. Але ж, адже війна закінчилася! Як довго у тій невідомості і непевності, що розривали душу, мали тут чекати? Тим більше що знов листи до них перестали приходити. Почався розлад: війна закінчилась, може, наші вже не служать у війську, роз’їхались по всій Польщі, то як їх лист, адресований на польову пошту, знайде?
Польки з Вовчого радилися, як у цьому становищі поводитись. Нічого іншого, тільки треба знов вибратися до Тулуна і там стукати в усі двері можливої влади. А щоб не їхати туди з голими руками і якийсь слід після своїх зусиль залишити, постановили колективну заяву стосовно повернення до Польщі написати. І так як минулого разу вирішили, що у Тулун відправлять Гонорку Ільницьку зі Сташеком.
Астаф’єв ледве погодився звільнити їх на пару днів з роботи, але коня з возом їм у дорогу не дав.
— Жнива починаємо... Не можу. Навіть за це, що вас з роботи звільнив, догану одержу. Ноги маєте здорові, якось собі дасте раду.
Три дні волоклися тайгою до Тулуна. Першу ніч у селі, через яке проходили, проспали, другу тривожно продрімали, зарившись у скирті сіна. У Тулуні, так як раніше, перші кроки спрямували до лісопильні. Гонорка нервувалася:
— А може, вже всі до Польщі виїхали? Сидимо у тій тайзі й ні про що не знаємо.
— Нехай пані так не нервується: якщо навіть виїхали, то нам краще, бо тоді й ми виїдемо. Довідаємося, як вони то собі налагодили і все. Мабуть, якісь люди у тих бараках живуть, то щось нам про наших скажуть.
Даремно Гонорка так журилася. У лісопильних бараках поляки продовжували жити. Навіть їх ще прибуло, бо на звістку про закінчення війни кожен, хто тільки мав змогу, вилазив з тайги, щоб тільки ближче до залізниці. Застали у доброму здоров’ї Сильвію з синком, пані Корчинську і старого Майку, на жаль, уже самітного, бо Майкова цією весною померла. А про швидке повернення до Польщі і тут ніхто нічого конкретного не знав.
— Ходили, куди треба, питали?
— День у день люди по всіх можливих установах лазять. Влада нервує і всім відповідає, що на тему репатріації поляків Москва не прислала їм жодного «пріказа».
— Там уже не Польща є на нашім Поділлі, говорять, тільки Західна Україна, буцімто назавжди у тридцять дев’ятому році була приєднана до Совітів.
— Ісусе, Матір Божа! Що ви мелете? То ніби до Червоного Яру, до своїх домів, не маємо права повернутися?
— Ну то, Гонорцю, так виходить. Як у тридцять дев’ятому Совіти війшли і ту нашу територію Польщі забрали, то так має вже залишитися.
— Говорять на НКВС, що нас сюди вивезли, бо ми куркулі, а їм такі там навіть після війни непотрібні. На наших полях вже давно колгоспи позакладали.
— Ну то куди ми тепер маємо повертатися?
— Як це куди? У Польщу! Поділля нам від решти Польщі відрізали, але ж Польща є. Наша мати, завжди щось там для своїх дітей знайде.
Ночували у Сильвії. Ця сягнула на шафку за якоюсь газетою.
— Польська газета?! — Сташек не вмів приховати здивування.
— Якраз собі її пригадав. Хлопець з нашого барака на вокзалі від когось дістав. «Вільна Польща» називається. Її друкує у Москві Союз Польських Патріотів. То ті, які після Андерса Дивізію Костюшки організували. Хочеш почитати?
Сташек, забувши про все на світі, кинувся на газету. Останню польську, «Карузелю» з Патом і Паташоном, купив собі у Товстому перед самою війною... Це нічого, що газета Сильвії була стара, за березень цього року. Чого тільки в ній не було! Про війну, про Польщу, про польське військо: «Столиця вільна! Солдати дивізії ім. Тадеуша Костюшки проходять колонами по вулицях Варшави». І фотографія цього параду. Але погана, важко розпізнати обличчя. Солдати несуть прапор і марширують. Міста не видно. Одні руїни навколо. «Варшава в руїнах». — «Злочини гітлерівського окупанта». — «Польські євреї загазовані в Освєнцімі та Треблінці». — «Разом з героїчною Червоною Армією наші війська переможно дійдуть до Берліна!» — «З життя Союзу Польських Патріотів... Обласні відділення СПП створені недавно у Красноярську та Іркутську. Їх мета — інтересуватися поляками, які живуть на території цих областей, надавати їм можливу допомогу, проводити облік та підготовку їх до репатріації у нову Польшу...»
— Слухайте, слухайте, що тут пишуть: «Обласні відділи СПП створені недавно у Красноярську та Іркутську. Їх мета...»Але ж Іркутськ — то наша область!
— То чого ми тут ще чекаємо? — втрачала терпець Гонорка.
Ще того вечора вирішили, що, не зволікаючи, напишуть про себе у редакцію. А вже обов’язково хтось із поляків мусить вибратись до Іркутська, до того обласного відділу СПП. Тільки хто? Всі були здивовані, коли зголосилася пані Корчинська.
— Я самітня, ніде не працюю, тому жодного дозволу мені не потрібно. Тільки ще хтось до компанії мені б здався, бо я російською не дуже, ну й роки вже не ті...
— Нехай пані мене візьме з собою! Напевно придамся, і по-російськи вмію. — Сташек аж горів від бажання до тої Іркутської мандрівки.
— По-російськи то він говорить, як родовитий кацап, навіть пише, — підтвердила Гонорка. — А що я повинна Броні сказати? Буде нервуватися, журитися про тебе?
— Адже пані Корчинська їде зі мною. Наші списки до Іркутська завезу, щоб про Булушкіно не забули. Не загину...
Минуло кілька днів, заки всіх поляків записали і добули квитки до Іркутська. У східний напрямок квитки продавали нормально. Тільки на захід треба було мати спеціальний дозвіл місцевого НКВС і військового коменданта станції. Насилу упхалися до нічного поїзда, настільки був заповнений. Мабуть, тільки сиве волосся пані Корчинської їм у цьому допомогло, бо молодий солдатик подав їй руку і втягнув до вагона. Хто тільки цим поїздом не мандрував! Легко поранені солдати на коротку відпустку, покалічені, часто жахливо, — додому. Молодий солдатик, який їм допомагав, підлічений від рани у пахвині, їхав з Тайшета на подальше лікування в госпіталь у Іркутську.
— А до Польщі я не дійшов. На Дніпрі кулю дістав. На Україні й під Москвою найбільше сибіряків війна накосила. Найбільш прикро, що в Берліні мене не було. Ото, невдача!
— То що, після госпіталю цивільним будеш?
— Куди там, мій призов ще повинен продовжувати службу: підлікуюсь і повертаю в частину.
— Ото ще, брате, повоюєш!
— Як це: повоюю? Що ти плетеш, адже війна закінчилася.
— Одна закінчилася, а друга тільки почалася. І тільки один диявол знає, як довго триватиме.
— Яка війна почалася? Ти що, чоловіче, п’яний чи маковиння нажерся?
— То ти, видно, є темною масою, солдатику, якщо не чув, що наші вчора на Далекому Сході японців атакували. Що, не бачиш, скільки воєнних транспортів на схід валить?
Висадилися вранці на Іркутському вокзалі і не дуже знали, куди рухатися. Місто, хоч здебільшого у дерев’яних будівлях, просторе, з центром на другому боці Ангари. Де того СПП шукати? На іркутській станції ніхто із службовців про таку польську організацію не знав. Міліціонер відправив їх у міську комендатуру, і може там щось про тих поляків знають.
Ангара, ріка темно-сталева і рвучка. Міст до центру міста забитий воєнними вантажівками. На багатьох із них знаки Червоного Хреста, мабуть, везуть поранених до госпіталю. З японської війни, мабуть, ще не встигли. Але ж про щойно розпочату війну з японцями говорять усі. Гучномовці по радіо щохвилини гримлять на повний регулятор воєнними маршами й піснями.
Пилюка на вулицях. Сморід продуктів згорання, ревіння клаксонів. Далеко від того центру, а тут так жарко. Червоний Хрест на автомашинах нагадав Сташеку Любку. Не написала йому з того Іркутська, як обіцювала. А може, лист не дійшов? Пригадав собі також, що дядько Любки мав бути в Іркутську директором якогось госпіталю. Скільки тих госпіталів може бути в такому місті? «Як буде час, то спробую Любку пошукати. Але ж здивується...»
Знайшли комендатуру міліції. Мали щастя, бо перший міліціонер, якого зачепили, знав, де СПП шукати.
— Недалеко звідси, на площі Кірова шукайте. Там вже вам люди підкажуть.
Підказали. Знайшли СПП. Вивіска польська й російська, польський прапор. Гніздилися у двох кімнатках у старому кам’яному будинку. Якась приємна пані, заки почала випитувати про деталі, напоїла їх підсолодженим чаєм, почастувала твердими військовими сухарями.
— Зараз прийде наш делегат, пан Зярнецький, то він вам усе точно пояснить! Нема дня, щоб сюди до нас поляки з різних районів не приїжджали.
Зярнецький заледве показався у дверях, здивований зупинився і з веселою усмішкою підійшов до пані Корчинської.
— Мабуть, очі мої не помиляються? Пані директоршо, що ви тут робите?
І заки не менше здивована зустріччю пані Корчинська встигла випити ковток чаю, Зярнецький взяв її під руку і повів до своєї кімнати.
Зярнецький-Фількенштейн був адвокатом у Заліщиках, приятелем по гімназії Кароля Корчинського. У Росію втік 1941 року перед німцями. Мав якийсь випадок при зрубі тайги, розтріскало йому ногу і до польського війська, хоч був довоєнним підпрапорщиком запасу, його не взяли.
— Кароль, бідний Кароль. Як я вам, пані директоршо, співчуваю... А я тут зачепився. Розумієте, пані директоршо, юридична освіта і тому подібне. Розшукуємо по тайзі поляків, записуємо людей, коли настане час до Польщі повертатися... Коли? Дорога, пані директоршо... Ви не повірите, але я навіть уже в Москві, у головному управлінні СПП був. Ванда Василевська там усім керує. Так, так, маєте рацію, та сама Василевська, редактор довоєнного «Пломичка». Що мені там у Москві сказали? До Польщі повернемося напевно, але до цього мусить бути ще якийсь міжнародний договір між польським і російським урядами. Тепер мусимо розшукувати поляків, проводити облік, щоб ми у цьому Сибіру не погубилися. Маю до пані несміливе особисте прохання, пані директоршо, щоб пані дуже не здивувалася, бо мене тут тепер не називають Фількенштейном, тільки Зярнецьким. Перше-ліпше польське прізвище мені прийшло в голову. Після важкого особистого досвіду я прийшов до висновку, що моє суто єврейське прізвище Фількенштейн не було на ті божевільні часи найкращим прізвищем. Знаю, що ви мене зрозумієте, моя дорога пані директоршо. А Кароль, наш бідний Кароль. То був мій щирий друг...
Зярнецький улаштував їм нічліг у якомусь робітничому готелі і карти на обіди. Не зволікаючи, наказав провести їх до складу СПП і пристойно з ніг до голови одягти з унрівських дарунків. Сташек від незапам’ятних часів нарешті мав на собі порядну сорочку, та ще вовняний светр, костюм і чоботи! Порядні, з товстою шкіряною підошвою, високо шнуровані.
Пані Корчинська, хотіла чи не хотіла, одержала від Зярнецького спеціальне посвідчення по-російськи, з якого виникало, що вона є представником обласного відділу СПП, відповідає за Тулунський район, і всі радянські власті повинні організаційно допомагати їй у співробітництві з поляками на цій території. Зярнецький обіцяв, що сам до Тулуна невдовзі приїде і у всьому пані Корчинській допоможе.
Могли вже повертатися, але чекали ще на улагодження їм поворотних квитків до Тулуна, бо з цим було нелегко. Сташек вибрався полазити по Іркутську. Розраховував на це, що, може, зустріне якийсь госпіталь, то й Любку спробує пошукати. Одягнений був пристойно. І вперше зайшов до парикмахера.
— Як тебе стригти?
— Все одно, аби тільки не лисо.
— Брити також?
Сташек почервонів, як півонія. Парикмахерка, молода грудаста дівчина, трохи пахла духами і гладкою долонею пестила його пушисте підборіддя.
— Гарний в тебе пушок, молоденький, немов гусятко. Шкода його навіть брити, нехай ще трохи підросте, затвердіє...
Парикмахерки реготали. Сташек вибіг з бабської перукарні, мов ошпарений. Один госпіталь, другий, але в жоднім ніхто не чув про лікаря Бєлковича, який мав бути тут директором.
На щастя, один з лікарів пригадав, що доктору Бєлковичу доручено організувати додатковий госпіталь у школі, і дав хлопцеві адресу:
— Шукай школу номер тринадцять. Недалеко звідси.
День був літній, майже жаркий. Година післяобідня. На шкільнім майданчику одужуючі грілися на сонечку. Сташек увійшов за ворота і розглядався навколо.
— Шукаєш когось? — зацікавилась ним санітарка, що проходила повз нього.
— Я хотів би доктора Бєлковича...
— Він саме в операційній. Якщо маєш час, то почекай.
— А Люба Бєлкович тут не працює?
— Працює, а що?
— Я хотів би з нею побачитись.
— А хто ти для неї?
— Ніхто... то значить, знайомий...
— А, знайомий! — дівчина багатозначно всміхнулася. — Ось там є та твоя Любка, саме безногого ручним візком возить. Любка! Любка! Штовхай машину до нас, або запиши його там на хвилину, гостя маєш. Знайомий!
А Любку Сташек ледве пізнав. Уся в білому, залишила візок з пораненим у тіні й спішно крокувала в його напрямку. Пізнала.
— Стасік?!
— Вітаю, Любо!
Стояли один перед одним і ні він, ні вона не дуже знали як, а може, не осмілювались привітатися. Поранені солдати витріщили на них очі з неприхованою цікавістю...
Чекав на неї перед госпіталем, поки не закінчила чергувати. Вийшла до нього у перкалевій, барвистій сукні. Подорослішала Любка, вигарніла.
— Не маю тебе навіть куди запросити, — почала з виправдовування. — Живу в готелі для медсестер, по кілька в кімнаті, а гостей нам приводити не дозволено. Дядько влаштував мені тут роботу і житло. А знаєш, моя мати померла. Я тебе навіть часом згадувала. Ну то що...
Присіли на березі Ангари й наввипередки розповідали про себе.
— Ти не написала до мене, я чекав.
— Мабуть, лист не дійшов. Думала, що ти забув. А твій батько? Живий, пише?
— Не пише, жодної звістки. Війна закінчилась і нічого. Не знаю, що з ним діється.
— А мій помер. Мама лише перед самою смертю у великій таємниці мені сказала. А що це означає бути засудженим: «без права на кореспонденцію», дядько мені пояснив. То коли до тієї своєї Польщі повертаєш?
— Обіцяють тут, у Іркутську, що невдовзі, але чи я знаю? Тепер знов оця війна з Японією.
— Мабуть, знов поранених почнуть до нас звозити. Часом серце не видержує, так мені тих бідолах жаль: без рук, без ніг, без очей. Я говорила тобі, що моя мама часто тебе згадувала? Так собі думаю, що завдяки тим нашим булушкінським зустрічам моя бідна мама свою польськість пригадала. Стільки мені лише після неї залишилося.
Любка витягла із-за високого коміра сукні мініатюрного хрестика, який звисав на срібному ланцюжку, приклала його до губ і знов глибоко сховала.
— Від дівчат його ховаю. Я комсомолка. Не змогла б нікому пояснити, що це тільки пам’ятка по мамі. Допіру б мені за ношення цього хрестика всипали...
Почало темніти. Любка відвела його на площу Кірова. Стояли довго, тримаючись за руки, не могли розстатися. Любка завжди була відважніша у прояві почуттів, закинула Сташеку руки на шию і міцно поцілувала.
— На прощання, Стасю, бо ми, мабуть, вже ніколи більше не побачимось. Ти до своєї Польщі повернешся, а я тут...
Не закінчила. Вирвалася від нього і побігла, не оглядаючись, у темряву вулиці.