|Головна||

Проведені дослідження показують, що одна і та ж потреба може підвищувати один показник ефективності і знижувати інший. Крім того, видно, що напрямок і інтенсивність впливу різних потреб на один і той же показник діяльності різні. Все це свідчить про багато-багатозначних взаєминах між потребами і стимульованими ними діяч-ності.
3.2. МОТИВИ ОСОБИСТОСТІ
Приступаючи до викладу цієї складної психологічної теми, виділимо її основні проблеми. До них відноситься проблема власне мотивів, мотивації, і мотиваційної сфери особистості.
Взагалі проблема мотивів і мотивації поведінки - одна із стрижневих і найбільш важких в психології. «Труднощі тут полягає в тому, - писав Б. Ф. Ломов, - що в мотивах і цілях найбільш виразно проявляється системний характер психічного; вони виступають як інтегральні форми психічного відображення ». Свого часу Гегель так висловив своє розуміння людини: «Суб'єкт є діяльність задоволення потягів». Тому не випадково багато психологів підкреслювали, що потреби і мотиви складають ядро ??особистості людини.
Незважаючи на видатну значимість самої проблеми, психологи до цих пір не здатні навіть визначитися в поняттях і співвідношеннях між ними. Справа часом доходить до того, що пропонується взагалі зняти з порядку денного ту чи іншу психологічну категорію. Тому А. Н. Леонтьєв з сумом констатував свого часу, що проблема мотивації і мотивів нагадує йому мішок, куди зсипали самі різні поняття.
3.2.1. поняття мотиву
Коли шукають відповідь на питання, «що ж таке мотиви», потрібно пам'ятати, що це одночасно відповідь на питання: «навіщо», «для чого», «чому», «чому людина поводиться саме так, а не інакше»? Найчастіше буває так, що те, що приймають за мотив дозволяє відповісти тільки на один або два з перерахованих питань, але ніколи на все. Це знижує пояснювальний потенціал дається визначення і психологи приступають до пошуку іншого, більш адекватного поставленій задачі.
Дійсно, як мотив називалися найрізноманітніші психологічні феномени. Це - наміри, уявлення, ідеї, почуття, переживання (Л. І. Божович); потреби, потяги, спонукання, схильності (X. Хекхаузен); бажання, хотіння, звички, думки, почуття обов'язку (П. А. Рудик); морально-політичні установки і помисли (Г. А. Ковальов); психічні процеси, стани і властивості особистості (К. К. Платонов); предмети зовнішнього світу (А. Н. Леонтьєв); установки (А. Маслоу); умови існування (К. Вілюнас); спонукання, від яких залежить цілеспрямований характер дій (В. С. Мерлін) міркування, за яким суб'єкт повинен діяти (Ф. Годфруа). Взагалі-то подібне різноманіття поглядів не повинно дивувати, якщо погодитися з тим, що сама поведінка людини дуже різноманітне.
Проте більшість психологів сходяться на тому, що частіше за все мотив - це або спонукання, або мета (предмет), або намір, або потреба, або властивість особистості, або її стан.
МОТИВ ЯК МЕТА (ПРЕДМЕТ)
Поширеність цієї точки зору обумовлена ??тим, що прийняття мети (предмета) в якості мотиву відповідає на питання «навіщо» і «для чого» здійснюється поведінка, т. Е. Пояснюється цілеспрямований, довільний характер поведінки людини.
Саме предмет надає цілеспрямованість спонукань людини, а самим спонуканням сенс. Звідси випливає і змістотворних функція мотиву (А. Н. Леонтьєв). Однак, як підкреслює Л. І. Божович, якщо і можна погодитися з цією точкою зору, то тільки в тій її частині, що предмет може стати збудників потреби, але не діяльності людини. Крім того, цей погляд на мотив на відповідає на питання: «чому обрана саме ця мета і цей спосіб її досягнення».
МОТИВ ЯК ПОТРЕБА
Ця точка зору на мотив, висловлена ??Л. І. Божович, А. Г. Ковальовим, К.К.Платоновим, С. Л. Рубінштейном, дає відповідь на питання: «чому здійснюється активність людини», оскільки в самій потреби міститься активне прагнення людини на перетворення середовища з метою задоволення потреби. Таким чином, пояснюється джерело енергії для вольової активності, однак неможливо отримати відповіді на питання «навіщо» і «для чого» людина проявляє цю активність.
МОТИВ ЯК НАМІР
Знаючи наміри людини, можна відповісти на питання: «чого він хоче досягти?», «Що і як хоче зробити?» І тим самим зрозуміти підстави поведінки. Наміри тоді виступають в якості мотивів, коли людина або приймає рішення, або коли мета діяльності віддалена і її досягнення відстрочене. У намір присутній вплив потреби та інтелектуальної активності людини, пов'язана з усвідомленням засобів досягнення мети. Те, що намір має спонукальної силою очевидно, однак воно не розкриває причини поведінки.
МОТИВ ЯК СТАЛИЙ ВЛАСТИВІСТЬ ОСОБИСТОСТІ
Подібний погляд на мотив особливо характерний для західних психологів, які вважають, що стійкі риси особистості зумовлюють поведінку і діяльність людини тій же мірі, що зовнішні стимули. Р. Мейлі відносить до мо-тіваціонной рис особистості тривожність, агресивність, рівень домагань і опірність фрустрації. Подібної точки зору дотримується і ряд вітчизняних психологів, зокрема, К. К. Платонов, М. Ш. Магомед-Еміне, В. С. Мерлін. Однак прийняття за мотив стійких властивостей особистості не вирішує проблему повністю, оскільки в цьому випадку можна отримати відповідь на питання: чому обрана саме ця мета, цей спосіб досягнення, але не можна отримати відповіді на інші, сформульовані вище питання.
МОТИВ як спонукання
Найбільш поширеною і прийнятої точкою зору є розуміння мотиву як спонукання. Оскільки мотивація детермінує стільки фізіологічні, скільки психічні реакції, то вона пов'язана з усвідомленням стимулу і наданням йому будь-якої значущості. Тому більшість психологів вважають, що мотив - це не будь-яке, а усвідомлене спонукання, що відбиває готовність людини до дії або вчинку. Таким чином, збудників мотиву є стимул, а побудником вчинку - внутрішнє усвідомлене спонукання. У зв'язку з цим В. І. Ковальов так визначає мотив: мотиви - це усвідомлені спонукання поведінки і діяльності, що виникають при вищій формі відображення потреб, т. Е. Їх усвідомленні. З даного визначення випливає, що мотив - це усвідомлена потреба. Спонукання розглядається як прагнення до задоволення потреби.
Зрозуміло, що прийняття в якості мотиву спонукання розкриває його енергетичну сторону, але не дає відповіді на інші питання.
Зрозуміло і те, що спроба знайти при визначенні мотиву одну єдину детермінанту - це тупиковий шлях, оскільки поведінка як системне утворення, обумовлене системою детермінант, в тому числі і на рівні мотивації. Тому моністичні підходи до розуміння сутності мотиву не виправдовують себе, що змушує замінити його плюралістичним.
У зв'язку з цим, як підкреслює Е. П. Ільїн, «всі перераховані психологічні феномени ... можуть впливати на формування конкретного мотиву, але жоден з них не може підмінити мотив в цілому, так як вони є лише його компонентами». Тому не випадково останнім часом все частіше звучить думка про те, що детермінація поведінки людини здійснюється не окремими, нехай і досить істотними, але розрізненими чинниками, а їх сукупністю. Тому для правильного розуміння психологічного змісту мотиву необхідно використовувати всі перераховані вище психологічні феномени, як би це не здавалося громіздким і нелегкотравним. При такому розуміння правомірно розгляд мотиву як складного інтегрального психологічної освіти.
Отже мотив особистості - це і потреба, і мета, і намір, і спонукання, і властивість особистості, що детермінують поведінку людини. Які ж структура, параметри і функції мотиву?
3.2.2. Структура, характеристики і функції мотиву
Структура кожного конкретного мотиву виступає як підстави дії, вчинку людини. Е. П. Ільїн виділяє в структурі мотиву 3 блоки:
потребностний блок, що включає в себе біологічні, соціальні потреби і повинність;
блок внутрішнього фільтра, який включає в себе перевагу за зовнішніми ознаками, перевагу внутрішнє (інтереси і схильності), декларований моральний контроль (переконання, ідеали, цінності, установки, переконання), недекларований моральний контроль (рівень домагань), оцінка своїх можливостей (т. е. своїх знань, умінь, якостей), оцінка свого стану в даний момент, облік умов своїх досягнення своїх цілей, передбачення наслідків своїх дій, вчинків, діяльності в цілому;
цільової блок, куди входять потребностная мета, опредмеченное дію і сам процес задоволення потреби.
До складу мотиву можуть входити один або кілька компонентів з того чи іншого блоку, один з яких може відігравати головну роль, а інші - допоміжну, супутню. Таким чином, в структурі мотиву знаходять відображення декілька причин і цілей. Крім того, таке розуміння мотиву дозволяє по новому поглянути на так зване полимотивирована поведінку людини. По суті в підставі такої поведінки лежить не одна, а кілька причин, кілька компонентів, що входять в структуру мотиву.
Найважливішими характеристиками мотиву є сила н стійкість мотиву.
Сіламотіва виступає показником нездоланного прагнення особистості і оцінюється за ступенем і глибині усвідомлення потреби і самого мотиву, за його інтенсивності. Сила мотиву обумовлена ??як фізіологічними, так і психологічними
факторами. До перших слід віднести силу мотиваційного збудження, а до других, знання результатів діяльності, розуміння її змісту, певна свобода творчості. Крім того сила мотиву визначається і емоціями, що особливо яскраво проявляється в дитячому віці.
Свого часу Дж. Аткінсон запропонував формулу для підрахунку сили мотиву (прагнення): М- Ях 5x3, де: М - сила мотиву, / 7 - мотив досягнення успіху як особистісне властивість, В - суб'єктивно оцінювана ймовірність досягнення поставленої мети, 3 - особистісне значення досягнення цієї мети.
Стійкість мотиву оцінюється по його наявності в усіх основних видах діяльності людини, по збереженню його впливу на поведінку в складних умовах діяльності, щодо його збереження в часі. По суті мова йде про стійкість (ригідність) установок, ціннісних орієнтацій, намірів.
В якості основних функцій мотивів виділяють наступні:
побуждающую функцію, яка характеризує енергетику мотиву, іншими словами, мотив викликає і обумовлює активність людини, його поведінка і діяльність;
направляючу функцію, яка відображає спрямованість енергії мотиву на певний об'єкт, т. е. вибір і здійснення певної лінії поведінки, оскільки особистість завжди прагне до досягнення конкретних цілей. Направляюча функція тісно пов'язана зі стійкістю мотиву;
регулюючу функцію, суть якої полягає в тому, що мотив визначає характер поведінки і діяльності, від чого, в свою чергу, залежить реалізація в поведінці і діяльності людини або вузькоособистих (егоїстичних), або суспільно значущих (альтруїстичних) потреб. Реалізація цієї функції завжди пов'язана з ієрархією мотивів. Регуляція полягає в тому, які мотиви виявляються найбільш значимими і, отже, в найбільшій мірі обумовлюють поведінку особистості.
Поряд із зазначеними виділяють стимулюючу, керуючу, організуючу (Е. П. Ільїн), структурує (О. К. Тихомиров), змістотворних (А. Н. стрічки), контролюючу (А. В. Запорожець) і захисну (К. Обухівський) функції мотиву.
3.2.3. Класифікація мотивів
Загальновизнано відсутність єдиної і задовольняє всіх класифікації мотивів. Класифікацій мотивів рівно стільки, скільки існує підстав для їх класифікації.
Одним з таких підстав може бути зміст потреб. З цієї точки зору виділяють біологічні і соціальні мотиви, мотиви досягнення і уникнення невдачі, самоповаги і самоактуалізації.
Виділення особистих і громадських мотивів, егоїстичних і суспільно-значущих, ідейних і моральних значимо пов'язано з установками особистості.
Розрізняють мотиви за видами діяльності: мотиви спілкування і гри, вчення і професійної діяльності і за часом прояви: постійні (діють протягом тривалого відрізка життя), ситуативні (обумовлені змістом і тривалістю ситуації) і короткочасні (протягом обмеженого інтервалу часу).
Тема: Вчення Б. Г. Ананьєва про людину. Емпірична характеристика особистості
За силою прояву мотиви поділяють на сильні, помірні і слабкі, а за ступенем стійкості на сильно-, середньо- і слабостійких.
3.2.4. Мотиваційні освіти і мотиваційні риси особистості
І в повсякденному житті, і в психологічній літературі поряд з поняттям мотиви ми часто говоримо про наші бажання, потяги, наміри, різних інтересах особистості, які також спонукають людину до діяльності і нерідко приймаються за мотиви його поведінки. Всі вони так чи інакше характеризують мо-тіваціонной сферу особистості і входять до групи так званих мотиваційних утворень особистості. На думку Е. П. Ільїна мотиваційні освіти є результат ступеня усвідомлення причин виниклого спонукання, а також ступеня задоволення потреби (досягнення мети). Оскільки і те й інше може бути різного ступеня вираженості, остільки і існують різні мотиваційні освіти особистості.
До них відносять мотиваційні установки (наміри), потяги, бажання і хотіння, а також різноманітні інтереси особистості.
«Мотиваційна установка - це заплановане але відстрочене намір, яке буде здійснено при появі потрібній ситуації, приводу». По суті - це «латентний стан домінанти, готовність до задоволення потреби, реалізації наміру» (Е. П. Ільїн). Її відмінними рисами є віддаленість мети діяльності та неможливість безпосереднього її задоволення. Ось чому поняття мотиваційної установки збігається з наміром.
Потяг, бажання, хотіння
Існує два підходи до визначення цих понять.
Перший з них намагається диференціювати їх один від одного, знайти в кожному своє власне психологічний зміст. У найбільш яскравій формі цей підхід представлений в роботах С. Л. Рубінштейна.
На його думку «потяг-це органічна потреба, відображена в органічної (интероцептивной) чутливості». Воно має соматичний джерело - роздратування, що йде «зсередини організму». Таким чином, потяг - це одна з форм прояву потреб, є початковим етапом в її усвідомленні.
У міру усвідомлення суб'єктом своєї потреби, потреба переходить в бажання. С. Л. Рубінштейн підкреслює, що в бажанні відбивається його предметна визначеність, т. Е. Відбувається усвідомлення предмета задоволення потреби. Таким чином, бажання включає в себе знання суб'єкта про мету дії.
Бажання - це спрямованість суб'єкта на оволодіння предметом бажання, т. Е. На досягнення мети. Бажання, на думку С. Л. Рубінштейна, виникає тоді, коли бажана не тільки мета, але і дію, яке до неї призводить. Ця точка зору поділяється іншими психологами: П. І. Івановим, К.К.Платоновим, П. А. Рудиком.
Інші дослідники вважають, що потяг, бажання, хотіння - це скоріше синоніми, що виражають різні сторони і відтінки одних і тих же переживань і тому пропонують користуватися терміном - потяг (В. С. Дерябін). Е. П. Ільїн, підсумовуючи результати аналізу цих понять, робить висновок, що спроби розмежування цих понять не надто продуктивні, особливо щодо бажань і бажань. Більш того, на його думку «бажання (хотіння) швидше за все виступає як збірний, узагальнений термін для позначення різних мотиваційних утворень». Потяг же можна розглядати як різновид бажання.
ІНТЕРЕСИ
Одним з мотиваційних утворень, які спонукають поведінку людини є інтерес. Яке його психологічний зміст, його специфічна відмінність від інших мотиваційних утворень?
Аналізуючи психологічний зміст інтересу психологи, як правило, виділяють в них потреби і позитивне переживання цієї потреби. У зв'язку з цим Б. І. Додонов виділяє процесуальні і процесуально-цільові інтереси. У процесуальних інтересах підкреслюється насолоду переживаннями від певних видів діяльності. Однак чисто процесуальні інтереси займають незначне місце в житті людини. Людина прагне не тільки до переживання приємних емоцій, насолоди ними, а й задоволенню при цьому своїх потреб. Тому в процесуально-цільових інтересах відбувається одночасне задоволення значущих для людини потреб і насолоду від пережитих при цьому приємних емоцій. «Задовольняючи свій процесуально-цільовий інтерес, пише Б. І. Додонов, людина діє і заради одержуваного насолоди і заради власної мети». Автор робить висновок, що інтерес «це особлива психологічна потреба особистості в певних предметах і видах діяльності як джерелах бажаних переживань і засобах досягнення бажаної мети. Не випадково А. Маслоу відзначав, що досягнення інтересів нагороджує людини «вершинними переживаннями», під час яких він відчуває великий екстаз, благоговіння і захоплення.
МОТИВАЦІЙНІ властивості (риси) особистості
Поцмотіваціоннимі властивостями (рисами) особистості прийнято розуміти закріпилися і бажані способи формування мотиви.
Рівень домагань - визначається ступенем досягнення суб'єктом цілей, які він сам ставить перед собою і прагне досягти. Рівень домагань спонукає активність суб'єкта, з ним пов'язана його самооцінка, він обумовлює не тільки поведінку, а й впливає на формування характеру.
Вперше це психологічний феномен був виявлений Фердинандом Хоппе в школі К. Левіна. Їм був виявлений ряд певних закономірностей:
1) діяльність припиняється після успіху, якщо наростання рівня домагань через досягнутої межі можливостей або через структури самого завдання неможливо;
2) діяльність припиняється після низки невдач, якщо втрачена найменша можливість прийти до успіху;
3) одиничний успіх після багатьох невдач веде до припинення діяльності, якщо невдачі довели неможливість успіху при більш високих рівнях домагання.
В цілому було показано, що рівень домагань підвищується після успіху і знижується після невдачі.
Експериментально показано, що у тривожних (інтровертірованний) людей рівень домагань відповідає їх реальному інтелектуальному рівню.
Ригідні, малопластичні, а також Екстравертований особистості частіше неадекватно оцінюють свої здібності, схильні або завищувати, або занижувати свій рівень домагань. Наприклад, неврастеніки в порівнянні з нормальними людьми ставлять перед собою більш високі завдання, а істероїдні особистості - мінімальні в порівнянні із середнім рівнем своїх досягнень.
Мотив досягнення як стійке прагнення особистості досягти максимально високого результату, бажання виконати роботу добре і швидко. Вперше був виділений Мюрреєм. Згодом він був диференційований на мотив успіху і мотив уникнення невдачі.
При вираженому мотиві успіху люди, як правило орієнтуються на успіх, віддаючи перевагу при цьому середні по складності завдання, т. Е. Ризикують дуже ощадливо. Таким людям властиві: велика активність, впевненість в собі, висока самооцінка, жінки більш високо цінують свої ділові якості і прагнуть до досягнення значною для них діяльності, а чоловіки більше цінують якості громадського діяча і прагнуть до визнання і суперництва.
У разі вираженості мотиву уникнення невдачі люди обирають або легкі для себе завдання, що гарантують їм успіх, або дуже важкі (в цьому випадку невдача не сприймається як особистий неуспіх, а як наслідок привхідних і незалежних від особистості обставин).
Мотив аффіляціі (прагнення людини бути в товаристві інших людей). Високий ступінь вираженості цього мотиву формує невимушений, впевнений, відкритий стиль спілкування. Цей мотив позитивно пов'язаний з прагненням людини до схвалення з боку оточуючих, з бажанням самоствердження. Такі люди активні та ініціативні в спілкуванні, відносини з іншими будуються на основі взаємної довіри.
Зворотною стороною цього мотиву є мотив відкидання, т. Е. Боязнь людини бути відкинутим іншими людьми, внаслідок чого у людини переважають невпевненість, скутість, ніяковість.
Мотив влади, який розуміється як потенціал впливу. Про домінуванні цього мотиву говорять тоді, коли людина отримує задоволення від контролю над іншими людьми, від можливості судити, встановлювати норми і правила поведінки.
В основі цього мотиву лежить комплекс переваги, який, на думку А. Адлера, є вродженим і фундаментальним мотивом людського життя. Вперше це прагнення до переваги починає усвідомлюватися дитиною на 5-му році життя, коли починає формуватися життєва мета. Будучи неясною і в основному неусвідомленої на початку життя, ця мета з часом стає джерелом мотивації, силою, організуючою наше життя і надає їй сенс. На думку А. Адлера перевагу як мета може приймати як деструктивне, так і конструктивний напрям. Деструктивна напрямок характерно для погано адаптуються до суспільства людей, що змушує їх в боротьбі за перевагу над іншими вдаватися до егоїстичному поведінки. Добре пристосовуються люди проявляють свою перевагу в конструктивному напрямку, так, щоб воно співвідносилося з благополуччям інших людей.
Деякі дослідники, зокрема Р. Мейлі, до мотиваційним рис особистості відносять тривожність, агресивність і опірність фрустрації. Строго кажучи, всі ці властивості швидше відносяться до психодинамическим параметрам індивіда, оскільки вони визначають динаміку психічної діяльності. Проте важко заперечувати їх потужний вплив на поведінку людини, особливо в дитячому, підлітковому і юнацькому віці, коли психічної діяльності все ще притаманні риси мимовільності.
Тривожність особистості розуміється як підвищена схильність відчувати занепокоєння в різних життєвих ситуаціях. Для тривожної особистості характерно постійно випробовується почуття напруженості і важкі передчуття, уявлення про свою соціальну неспроможність, приниженості по відношенню до інших, підвищена заклопотаність критикою на свою адресу, небажання вступати в соціальні контакти без гарантій сподобатися, ухилення від соціальної або професійної діяльності, пов'язаної з інтенсивними і значущими соціальними контактами, понад вразливості на відкидання і критики.
Тісно пов'язана з тривожністю інша мотиваційна риса особистості - агресивність, що розглядається як реакція людини на фрустрацію.
3.2.5. мотивація особистості
В даний час існують два підходи до визначення мотивації.
Перший з них розглядає мотивацію як структурне утворення, як сукупність чинників або мотивів. Його дотримуються багато психологів як вітчизняні, так і іноземні. «Мотивація - це сукупність факторів, що визначають поведінку. Це поняття описує відношення, що існує між дією і причинами, які його пояснюють або виправдовують »(Ж. Годфруа). Більш виразно висловлюється В. І. Ковальов: «Під мотивацією ми розуміємо сукупність мотивів поведінки і діяльності». Всі крапки над i в рамках цього підходу розставляє В. Д. Шадриков. Згідно з його схемою мотивація обумовлена ??потребами, цілями особистості, рівнем домагань, ідеалами, умовами діяльності (як об'єктивними, так і суб'єктивними - знаннями, вміннями, здібностями, характером), світоглядом, переконаннями, спрямованістю особистості і т. Д. З урахуванням цих чинників людина приймає рішення.
В рамках другого підходу мотивація розглядається як динамічне утворення, як процес, що підтримує психічну активність людини на певному рівні. Він також має своїх численних прихильників.
«Мотивація - це процес психічної регуляції, що впливає на напрям діяльності і кількість енергії, мобілізуються для виконання цієї діяльності, - пише В. Н. Куніцина.
Доброю ілюстрацією розуміння мотивації як процесу є гідромеханічна модель К. Лоренца, за допомогою якої можна пояснити деякі варіанти інстинктивної поведінки (див. Рис. 2).
Варіант 1. Що зібралися енергія, яка стимулюється зовнішніми подразниками така, що сама по собі може викликати відкриття резервуара і ініціювати якийсь поведінку.
Варіант 2. Зовнішній подразник виявився настільки привабливим, що відповідна реакція може настати і за відсутності об'єктивної потреби. Наприклад, смачний пиріг може викликати апетит навіть у ситої людини.
Варіант 3. Найчастіше спостерігається спільна дія зовнішніх і внутрішніх факторів, які доповнюють один одного.
Рис 2. Гідромеханічна модель К. Лоренца: I - резервуар «енергії»,
поповнюваний збудженням нервових механізмів; 2 - зовнішні подразники;
3 - реалізація поведінки; 4 - поріг здійснення тієї чи іншої реакції.
Ця гідромеханічна або гомеостатическая модель мотивації добре ілюструє концепцію 3. Фрейда. Придушуються людиною потягу наповнюють резервуар того, що становить джерело бажань людини. Але вони можуть бути задоволені тільки в разі, якщо «Я» не чинить опір їм (в зв'язку з тим, що їх реалізація може перешкодити пристосуванню індивіда до середовища) або якщо тиск моральної свідомості, «над-Я», діє на занадто сильно.
Уже в цій моделі проглядається стадиальность процесу мотивації. Розглянемо інші моделі мотиваційного процесу.
На думку В. І. Ковальова процес виникнення мотиву розгортається таким чином. Виникнення потреби => усвідомлення потреби => зустріч потреби з стимулом => трансформування (зазвичай за допомогою стимулу) потреби в мотив = »усвідомлення мотиву. У процесі усвідомлення мотиви поведінки шикуються в певну ієрархію. Одні з них займають більш значуще, інші - менш значуще становище.
А. Г. Ковальов так описує процес мотивації. Відчуття голоду викликає в свідомості образ предмета, який би міг стимулювати потреба. Під впливом цього образу у суб'єкта виникає спонукання (імпульс) до дії, яке співвідноситься з ситуацією (зовнішніми умовами) з установками особистості (внутрішні умови), що, в кінцевому рахунку, призводить до постановки мети і вироблення плану дії.
Е. П. Ільїн пропонує більш розгорнуту схему мотиваційного процесу, (коли стимулом є потреба організму) результатом якого виявляється мотив.
1 стадія - це стадія формування первинного (абстрактного) мотиву. Суть її в формуванні потреби особистості і спонукання до пошукової діяльності.
Для того, щоб органічна потреба (потреба) перетворилася в потребу особистості, суб'єкт повинен її прийняти як особистісно значущу. В цьому випадку вона почне переживати людиною, що виражається у внутрішньому напрузі і прагненні людини від нього позбутися.
На цій стадії предмет задоволення потреби максимально узагальнено (наприклад, мені потрібно поїсти, але поки не знаю, що конкретно я хочу або їстиму), т. Е. Виникає так звана абстрактна мета. -
Її поява веде до формування спонукання і пошуку конкретного предмета задоволення потреби. Поява спонукання означає закінчення формування первинного мотиву, в структуру якого входять потреба, мета, спонукання до пошуку конкретної мети.
2 стадія - це пошукова зовнішня чи внутрішня активність. У разі, якщо людина потрапляєте незнайому обстановку або не володіє необхідною інформацією він змушений зайнятися пошуком реального об'єкту в зовнішньому середовищі ( «що трапиться, то і з'їм»).
Внутрішня пошукова активність пов'язана з уявним перебором конкретних предметів задоволення потреби. По суті, це стадія інтелектуальної обробки потреби і втілення її в план, мета. Завдання цієї стадії - у визначенні суб'єктивної ймовірності досягнення успіху.
На 3-й стадії здійснюється вибір конкретної мети і формування наміру її досягнення. На попередній стадії мета була визначена. При цьому вона постає у вигляді образу майбутнього результату. Добре відомо, що сама болісна для людини процедура - це процедура вибору. Оскільки будь-яка мета характеризується і своїм рівнем (яким повинен бути результат: високим або низьким), то вибір мети обумовлений рівнем претензії, зокрема потребою досягнення або уникнення невдачі.
Таким чином, на цій стадії виникає намір досягти мети, що виражається у свідомому навмисному спонукання до дії. Саме це спонукання призводить до дії людини і з його виникненням закінчується формування конкретного мотиву.
Таким чином, в поданні Е. П. Ільїна мотивація постає як процес формування мотиву.
Однак, поряд з таким розумінням можливо і інше - мотивація - це сукупність мотивів поведінки і діяльності. В цьому випадку для оцінки мотивації використовуються ті ж параметри - сила і стійкість, що і при оцінці мотиву. Поряд з ними використовуються і інші - множинність, структурність, ієрархічність.