

Литература
11 класс
5 отметок
+ В закладки
10.03.2015, 17:22
Твір на тему: «Соромно бути щасливим одному» за романом А. Камю «Чума»

10.03.2015, 17:31
Твір на тему: «Соромно бути щасливим одному» за романом А. Камю «Чума»
В романі А. Камю «Чума» розповідається про епідемію чуми, яка сталася в одному з алжирських міст – Орані. Коли чума раптово без попередження тихо прийшла в місто, з початку цей факт намагалися навіть не розголошувати, в нього ніхто не вірить і не хочуть вірити. Але смерть, про неминучість якої намагаються згадувати якомога рідше, з часом поселяється на вулицях міста. Робити вигляд, що нічого не відбувається, намагатися жити абстрактними мріями про майбутнє – значить свідомо обманювати себе.
Але якщо раніше цей самообман давався без особливих зусиль, в силу звички чи виховання, то з початком епідемії, коли умови ставали все суворіше, надія на майбутнє хоч і поступово, непомітно, починає танути і поступатися місцем страху перед невідомим, страху перед стихією. І люди хоч поступово, але починають змінюватися. Не змінюється тільки один з головних героїв роману А. Камю – Тарру, але він і раніше вже був «заражений» цією чумою, для нього існування було позбавлене сенсу ще задовго до того, як це трапилося з усім Ораном.
І все ж пробудження дається нелегко. Коли лікарі міста збираються, щоб обговорити питання про надання чумі статусу епідемії, то вони всіляко уникають приймати які-небудь заяви на цей рахунок, бо думають насамперед про те, які незручності це може принести їм особисто. Таке ставлення до хвороби характерно для більшості жителів міста: чума приносить незручності всім. Навіть така безневинна у своїй дурості примха, як щоденний післяобідній плювок на голови кішок, стає нездійсненним. Тим не менше, більшість оранців відмовляються визнати проблеми, які чума принесла місту, загальними.
До тих пір, поки чума повною мірою не явила жителям міста свій страшний лик, багато хто намагався продовжувати звичне життя, вважаючи виникаючі проблеми суто приватною справою. Старий воротар в будинку доктора Ріє, наприклад, так і вмирає, продовжуючи вважати щурячі трупи своєї особистої проблемою. Для нього це всього лише виклик професійної гордості. Характерна лаконічна запис в блокноті, яку зробив Тарру: «Сьогодні в місті зупинили трамвай, оскільки виявили там дохлого пацюка, який незрозуміло звідки взявся. Дві-три жінки тут же вилізли. Щура викинули. Трамвай пішов далі».
Надалі, коли помилятися щодо лиха, що спіткало місто, стає неможливо й міська влада вимушена оголосити місто закритим, поведінка жителів стає більш різноманітною.
Перша реакція майже всіх людей – просто втекти. Хвороба – небезпечна річ, і тому спроба втечі цілком з'ясовна. Вони все ще намагаються ставитися до даного феномену як до особистої справи. Тобто тішать себе ілюзією, що поки це не стосується їх особисто – їх це не стосується.
Одним з таких людей був журналіст Рамбер, який приїхав у це місто на кілька днів, і йому просто не пощастило. Цей герой з точки зору автора має повне право на втечу. Він не хворий, він не місцевий житель і у нього є сенс і мета – любов. Навіть Ріє визнає його право на втечу, проте він зауважує, правда все так само алегорично: «Повірте, я вас чудово розумію, – нарешті промовив Ріє, – але в ваших міркуваннях ви виходите з неправильних посилок. Я не можу видати вам довідку, бо й справді не знаю, хворі ви цією хворобою чи ні, і, навіть якщо ви здорові, я не можу поручитися, що якраз в ту хвилину, коли ви виберетеся з мого кабінету і ввійдете в префектуру, ви не підхопите інфекцію, що навіть якщо сьогодні ви уникнете участі в даних подіях, то я не можу гарантувати, що завтра ця хвороба не прийде і у ваш будинок. З часом журналіст домагається можливості втекти, але відмовляється від неї, розуміючи, що «соромно бути щасливим одному».
Оценка: 2.6 (голосов: 21)

10.03.2015, 17:33
Головним предметом творчості французького письменника А. Камю, лауреата Нобелівської премії (1957), одного з найяскравіших представників літератури екзистенціалізму, була людина, її психологія, поведінка в «граничних» життєвих ситуаціях. Для мешканців алжирського міста Орана таким випробуванням стала епідемія чуми, яка поставила всіх без винятку оранціз перед лицем смерті, Про жахливий рік в історії міста і розповідає роман-хроніка «Чума» . Більшість оранців страшенно налякані епідемією, в їхніх серцях панував морок. «Товариство живих з ранку до ночі тряслося від страху, як би їх не витіснило товариство мерців» . Проте серед них були люди, які знайшли в собі сили протистояти чумі. Доктор Ріє, головний оповідач, один із перших усвідомив критичність ситуації та зрозумів, що в такому становищі покладатися можна тільки на повсякденну працю, що «головне – це добре робити свою справу» . Він переконаний у тому, що, хоча зло як таке знищити неможливо, конкретне зло – хворобу, якщо взятися за справу всім разом, здолати можна, тому закликає до боротьби із пошестю. «…Коли бачиш, скільки біди й горя приносить чума, треба бути божевільним сліпцем або просто негідником, аби примиритися з чумою» . Під час епідемії доктор Ріє не думає про себе, про свою безпеку, його фізичні й душевні сили спрямовані на двоборство зі смертельною хворобою. «Я не знаю, ні що мене чекає, ні що буде по всьому цьому. Зараз є хворі і треба їх лікувати. Я бороню їх, як умію, та й усе» .
Іншим героєм, який часто виступає від імені автора, є мислитель Жан Тар-ру. Він багато років провів у боротьбі за права знедолених і з часом зрозумів, що не має права вбивати людей навіть в ім’я найвищих ідей. Тарру розуміє, що зло, а отже, і жертви – вічні, але протистояти злу можливо і треба. Він організував санітарні дружини, які допомагають лікарям. Під час епідемії Жан Тарру виконує свій громадянський обов’язок людини. Заїзжий журналіст Рамбер опинився в зачумленому місті випадково. У Парижі на нього чекає кохана жінка. Спочатку він хоче будь-що вирватися з Орана, але потім залишається і в санітарній дружині бореться з епідемією, «аби лиш віднайти своє щастя і відстояти від чуми ту частку самих себе, котру вони затято боронили від усіх зазіхань» . Рамберові «соромно бути щасливим одному» в час лихоліття.
Дрібний службовець Жозеф Гран – добра і щира людина. Його дивує недосконалість світу, тікаючи від нього, Гран ночами пише роман. Він мріє про літературну славу. Коли у місті оголосили карантин, Гран також вступив до санітарної дружини, він став секретарем доктора Ріє, складав статистичні таблиці захворювання.
Люди, які утворили санітарні дружини, знали, що «треба боротися в той чи інший спосіб і нізащо не падати навколішки» . Вони виїздили на виклики, ізольовували зачумлених, вивозили трупи, допомагали жителям Орана «ввійти в чуму» , зрозуміти, що вона є справою всіх, і зробити свій вибір. Серед громадян є такі, котрі вважають, що чума – кара, послана їм за гріхи Богом, і найкращий вихід – змиритися з нею. До цього закликає отець Банлю, але і він, смиренний, присутній при страшній агонії малого безгрішного хлопчика, вклякає і здавленим голосом промовляє: «Боже, врятуй це дитя! » Згодом отець Банлю також вступив до санітарної дружини, він «не вилазив із лазаретів і вражених чумою кварталів» , а невдовзі помер. Декому з городян чума навіть приносить чималий зиск. Наприклад, Коттар нажився завдяки торгівлі харчами на чорному ринку.
І от через рік чума почала відступати. Лютневого ранку відчинено міську браму. В Орані влаштовується свято позбавлення від чуми. Люди братаються, почуваються щасливими. Саме в цей день доктор Ріє задумав написати цю історію, «щоб не уподібнитися до мовчунів, щоб засвідчити на користь зачумлених, аби принаймні пам’ять залишити про несправедливість і насильство, вчинені над ними, та й просто для того, щоб сказати, чого навчає тебе лиха година: люди більше заслуговують на захоплення, ніж на зневагу».
Оценка: 2.2 (голосов: 9)