В неділю рано зілля копала… (скорочено) – Кобилянська Ольга | Скорочено
В неділю рано зілля копала… (скорочено) – Кобилянська Ольга
Якось зупинилися біля того села вози з циганами, що мандрували до Угорщини. Мавра, жінка отамана Раду, народила дитину. Білявого сина з блакитними очима. Раду зрозумів, що це не його дитина, та оскаженів з ревнощів. Хотів жінку вбити. Але її батько захистив доньку. Мавру вигнали з табору. Хвору поклали під сосною та залишили нещасну. А батько Маври узяв свого білявого онука та поніс бозна-куди. Залишив його біля хати найпершого багача у селі – Михайла дончука. Усе в того багатія було, окрім діточок. Отож узяв він маля до себе.
Розповіла Тетяна Маврі про те, якого красного хлопця вона покохала. Тільки від нього чекає старостів. Ні за кого іншого не піде, навіть мати не присилує. А Мавра її вмовляє: "Стережися! Бо хто любить, той іноді й губить… "
Прийшла до хати Тетяна – худа, бліда, з розшарпаним волоссям, але маками заквітчана. Заспівала оту саму пісню: "У неділю рано зілля копала… "
Повість Ольги Кобилянської "В неділю рано зілля копала… " має в основі сюжету українську народну пісню.
Лірика та драматизм – дві головні риси цього твору.
Блискуче змальовує автор ліричний світ природи, що сточує її героїв: маки, які квітнуть біля хати Іванихи, загадковий ліс навколо колиби Маври, високу гору. Образи природи набувають символічного значення. Біла стежка, де зустрілися Гриць і Тетяна, – символ шляху до кохання, юнацьких та дівочих сподівань. Ліс, де потайки зустрічаються Туркеня та циганський син, – символ вільного кохання й таємної загрози. Вир, де потонув купальський вінок Тетяни та де вона сама загинула, – символ непереборної долі, яка не залежить від людини.
Письменниця зі справжнім драматизмом створює сильні та горді характери персонажів. дві сили керують ними. Найбільше ці дві сили представлені в образі Гриця. Він – циганський син, тобто йому притаманна жага свободи, мандрів. Але він – годованець заможного господаря, тому не може відмовитися від землі, від бажання стати газдою. Каже йому Мавра: "Не можна мати дві душі!" Але непереборна доля у ньому ці дві душі поєднала.
Дві душі Гриця – це дві дівчини, до яких він тягнеться: покірна й ласкава Настка та гордовита Тетяна. Гриць обирав Настку. Чому? Як сама Настка думає, тому що він її першу покохав, першій обіцявся. Але Гриць знає: тільки Настка може "держати його вкупі", тобто позбавити "подвійної душі", притамувати в ньому циганський потяг до волі, до мандрів. У чорних бровах, у золотих сережках Тетяни бачить він якусь загрозу – і душі, і життю. Недарма бачить.
Дві душі – ця тема майстерно проводиться Кобилянською крізь увесь твір. дві душі – дві долі. Вибір неможливий – тому Гриць гине.
У тому, як поводиться Гриць і в тому, що він каже, відчувається його чоловіча безвідповідальність та самозакоханість. "Нехай вже дівчата розберуться поміж собою та залишать мене у спокої!" – вважає він. Тобто, хлопцеві можна кохатися з двома, а дівчина повинна бути вірною і відданою.
У цьому відбивається подвійна мораль (одна – для чоловіків, інша – для дівчат та жінок). Проти подібної думки Кобилянська виступала завжди.
Але провідна тема твору – все ж таки тема непереборної пристрасті, дивовижних сил, що пробуджуються у душі людини та позбавляють її влади над собою.
Дві душі, певне, і в Тетяні, бо народила її поважна та побожна мати, а нянькою була циганка. Циганська воля переважила. Туркеня повністю віддається коханню – і через те теж гине.
Світ Кобилянської – це поетичний світ напружених почуттів, прадавніх вірувань, сильних характерів.
Тому й важко зробити якісь повчальні висновки, прочитавши цю повість. Бо не дає вона можливості зробити однозначний висновок: оце – добре, а це – погано.
Так, добре кохати одну дівчину та одружитися саме з нею. добре раз і назавжди вирішити: бути газдою чи піти в мандри. добре навчитися стримувати почуття та не робити страшних вчинків…
Але за плечима у кожного стоїть доля, чорні брові та червоні маки, – щось таке, чого не розгадати і не подолати…