Твердопаливні котли тріска, побутові купити за низькою ціною в інтернет магазині Ретра (Retra, Україна)

Українські Церкви обережно опановують екологічний тренд. Екологічна тематика активно розробляється Українською Греко-Католицькою Церквою — в руслі папської енцикліки Laudato Si. Тема охорони природного середовища з'явилася і в програмі Православної Церкви України — нехай це в даний момент тільки спроба триматися повістки від Вселенського Патріарха Варфоломія.
Поки що це виглядає саме як спроба вписатися у тренд. Але багато добрих речей починалися саме з подібних спроб. А потім просувалися далі і міняли світ. Втім, лише у випадках, коли все не обмежувалося бажанням «засвітитися» в тренді, але вдавалося знайти в ньому свою нішу.
По-перше, це добра можливість взяти участь у глобальному проекті — пошукати спільну мову і в ідеалі об'єднати зусилля з сучасним світом у тому, що для нього важливе. «Побувати в тренді». Екологія — підхожа тема, тому що тут шукати спільну мову, не поступаючись жодною літерою догми, куди простіше, ніж в інших трендових нішах. Таких, наприклад, як гендер, фемінізм або навіть колоніалізм, де закиди мають, можливо, не стільки догматичний, скільки історичний характер, але зате це дуже вагомі закиди щодо важливих для суспільства пунктів.
По-друге: екологічне питання — це питання не тільки науки, технологій, політики і економіки. Це питання цінностей, поглядів і способу життя. Питання моралі. А мораль, цінності та спосіб життя — ті сфери, в яких Церква старанно намагається зберегти за собою якщо не вирішальне, то бодай вагоме слово. Тобто оскільки екологічна проблематика має «моральну» складову, значить, залишатися осторонь просто не можна. Не так уже й багато залишилося ніш, в яких Церква може зберегти за собою роль авторитету, здатного щось змінити в людях, в суспільстві, а значить, і в світі.
На цій сцені Церква потрапляє в дуже різношерсте суспільство. Тут діють вчені, інженери, політики, підприємці, активісти. Проблема в тому, що ці групи, сповідуючи начебто одні й ті ж цінності, розділені, і нерідко на ґрунті принципових речей. Ці групи часто не довіряють одна одній і діють кожна сама по собі.
Ще одна проблема в тому, що багато хто з них відірвані не тільки один від одного, а й від предмета своєї опіки — живої природи. Вчені бачать свою сферу — щодалі вужчу. Їх професійні судження на теми екології мало зрозумілі для мас, та й інтерпретують їх зазвичай у залежності від ідеологічних схильностей.
Активісти, своєю чергою, майже не бачать і майже не знають самого предмета хвилювань — це переважно молоді люди з розвинених країн, перше в історії покоління дітей, яке виросло з чисто теоретичними знаннями про природу, поза безпосереднім контактом нею. Для них «еко» — більшою мірою ідея або набір ідей, ніж конкретний предмет, тобто слово «революція» тут дуже доречне.
І, до речі, це молоде покоління екореволюціонерів рівною мірою — хоч і в різній формі і з різних причин — сумнівається і в науці, і в релігії.
Держави не в змозі осягнути неосяжну планетарну сукупність питань у рамках своїх національних юрисдикцій. Крім того, у них і своїх проблем вистачає — вони, переважно, намагаються розібратися з наслідками криз, в тому числі, екологічної. З напливом мігрантів, наприклад, — і їм не так уже й важливо, чи люди втікають від військових конфліктів, чи від природних катаклізмів, спровокованих змінами клімату.