ЛіквідаКція! - Стилістика сучасної російської мови - Підручники для студентів онлайн
Головна Документознавство Стилістика сучасної російської мови < Попередня
Звукобуква До порушує порядок проходження звукових і графічних одиниць у фонетичному і графічному слові ліквідація. Звукобуквенное зрушення визначає можливість сприйняття двох різних лексичних одиниць - ліквідація і акція. Знак оклику служить засобом передачі емоційно значимої інформації. Можна припустити, що потенційний покупець, спираючись на культурно-фонові знання, декодує креатив як рекламний заклик, згорнутий (компрессированний) текст впливу: Належить ліквідація книгарні. У цьому зв'язку проводиться акція - розпродаж книг. Купуйте книги за зниженими цепам! Креативне рекламне висловлювання розраховане на виникнення у адресата емоції задоволення, яка є наслідком інформації про зниження цін. З погляду Л. П. Якубинского, результати креативної діяльності в подібних випадках не можна віднести до естетично значимим, а глоссемосочетанія - до творчих (поетичним). Дійсно, у наведеному прикладі провідною є характерна для комерційної комунікації функція впливу на волю адресата. Встановлюється ця функція в лінійній нестандартної звукобуквенной послідовності елементів, що викликає у адресата здивування: незвичайна форма затримує увагу, порушує автоматизм речевоспріятія. Все це свідчить про наявність задуму, що включає установку на творчість. Обумовлена задумом рекламодавця емоційно-естетична функція, не будучи основною, все ж таки присутня, стимулюючи усвідомлення адресатом власної практичної вигоди.
Як бачимо, стилістичний аналіз результатів креативної мовної діяльності не обмежується констатацією системного або несистемного, стандартного або нестандартного синтагматичною ланки тексту. Стилістичний аналіз завжди отримує функціональну спрямованість. Останнє пов'язано зі специфікою об'єкта дослідження. А. М. Пєшковський зазначав, що стильова сторона мови Додатковий по відношенню до основної цільової установки автора. Додаткової установкою, зокрема, може бути вплив на волю адресата (наприклад, у рекламній мови), полегшення розуміння сказаного (наприклад, в лекторської мови), а також естетичний вплив. Всі додаткові цілі, вказує вчений, припускають свідоме чи несвідоме пристосування до них звичайних засобів мови. Функціональний аналіз передбачає характеристику додаткових стилістичних проявів, заданих авторськими установками. Осмислення речових елементів на лінійній осі в проекції па систему мови сприяє виявленню результатів креативної мовної діяльності та функціональної інтерпретації цих результатів. Складні в тексті синтагматичні відношення - форма прояву внутритекстовой системної організації.
Ще однією формою прояву текстової системності і одночасно "продуктом" креативної мовної діяльності є внутритекстовой парадигматика. Функціонально-текстова парадигма - це вертикальне об'єднання мовних складових на основі певних смислових зв'язків. Таке об'єднання, з одного боку, спирається на мовну парадигму (повторимо), а з іншого - виявляє прикмети авторської індивідуальності (неповторне).
Продемонструємо особливості міжсловних внутритекстовой парадигми, що формується в тексті статті Д. Бикова (газета "Труд". Авторська рубрика "Веремчук". 2010). Газетний заголовок "1-нтервенція" являє собою креатив, утворену на базі графіксаціі - активно розвивається в російській мові новітнього часу способу словотворення, що припускає використання в якості словотвірного форманта графічних і орфографічних засобів.
Креатема 1-нтервенція сконструйована на основі з'єднання букви латинського алфавіту і кириличних графем. Буква I - згорнуте назва Інтернету. Розшифровка креатеми: "інтервенція Інтернету, агресивне втручання Інтернету в сферу приватного життя людини". Цей сенс об'єднує всі члени міжсловних внутритекстовой парадигми номінацій сучасних електронних комп'ютерних пристроїв. Вертикальний ряд формується поступово, у міру розгортання тексту. Ось початок статті:
Людина, у якої немає сьогодні айпода або айфона, може сміливо вважати себе неіснуючим. Принаймні, якщо він москвич. <...> Весь бомонд ганяється за новітніми айфон моделями і про кожного своїй дії оповіщає через "Твіттер". Школярі не встигають оновлювати плеєри. Не мати 1-чого-небудь сьогодні так само дивно, як не мати машини в 90-ті, і навіть дивніше, бо гаджет коштує дешевше машини, а виїхати на ньому можна далі. <...>
Вкажемо (у початковій формі) слова і словосполучення, що утворюють підсистему: айпод, айфон, айфон модель, "Твіттер", плеєр, гаджет. У тексті реалізуються також номінації: електронний пристрій, універсальний комунікатор, нормативний плеєр. Відмічені елементи входять в мовну тематичну групу слів і, отже, виступають як креативний результат системно спрямованого відбору пов'язаних за змістом слів і словосполучень, які є членами загальномовна лексичної парадигми.
Стрункість реалізованого в тексті мовного системного об'єднання порушує креатема I-чого-небудь, утворена графіксальним способом. Це оціночне окказиональное освіту здобуває естетичне прирощення: публіцист оцінює погоню за електронними приладами іронічно - як порожню забаву і можливість продемонструвати особисту "просунутість". Іронія охоплює інші вживання, побудовані за схемою: позначення приладу> оцінна характеристика завдається їм шкоди: айфон, подключающий тебе до Мережі (характеристика інтернет-залежності); плеєр з необмеженим запасом іграшок (характеристика бездумного занурення людини у віртуальний ігровий простір); флешка, вставляти безпосередньо в мізки (характеристика необмеженої влади Інтернету, його впливу на свідомість людини). Прирости до значень номінацій комп'ютерних пристроїв уточнюють точку зору автора як "людину соціального": інтервенція Інтернету небезпечна для суспільства, оскільки пригнічує свободу особистості. Автор як "людина приватний" говорить про особистому протистоянні цій інтервенції: Що до мене, ні айподом, ні айфоном я не обзавожусь спеціально.
Внутритекстовой парадигма побудована за типом підсистеми мовної, що включає пов'язані спільним смисловим стрижнем номінації комп'ютерних пристроїв (тематична група "комп'ютерна техніка"). У той же час функціонально-текстова підсистема вбирає в себе авторський окказіоналізм чого-небудь, який, не порушуючи принципу тематичної компоновки членів ряду, об'єднує їх оціночно. Текстова парадигма виконує функцію концептуального і емоційно-естетичного узагальнення.
Функціонально-текстові парадигми - результат системної креативної діяльності, здійснюваної на основі вчувствования в естетичне подія, осмислюється автором на базі певного зрізу мовної парадигматики. Парадигматичні об'єднання мовних складових тексту на основі смислових зв'язків і узагальнених авторських оціночних характеристик -форма прояви системної організації текстового цілого.
Мова - це система розвивається. У кожному тексті відбивається час його створення і час, про який пише автор. Аналізуючи текст, інтерпретуючи авторські новації, дослідник повинен враховувати специфіку мовної системи на відповідному часовому зрізі, поєднуючи принципи системності та історизму. "Історику, - писав В. В. Виноградов, у працях якого принцип історизму знайшов всебічне обгрунтування, - найважливіше відтворення естетичного сприйняття сучасників художника ... Тільки тоді можуть визначитися прийоми пре-ництва явищ індивідуального художества в подальших поетичних конструкціях. І тільки тоді всебічно висвітлюється своєрідність художніх досягнень того письменника, який обраний для дослідження, і їх ставлення до ранніх літературних традицій "[1]. Як бачимо, вчений говорить, по-перше, про синхронну, пов'язаної з часом написання твору, оцінці індивідуальної своєрідності мовного творчості письменника; по-друге, про оцінку діахронному, пов'язаної з аналізом творчих здобутків у порівнянні зі стилістичними традиціями і новаціями минулого. Історизм притаманний і вітчизняному літературознавства. Д. С. Лихачов у цьому зв'язку зазначав, що аналіз твору, вирваного з епохи, не може бути об'єктивним.[1]
Лінгвістичне коментування застарілих одиниць, їх історична інтерпретація традиційні для вітчизняної стилістики та навчальної практики. Наприклад, в байках І. Крилова (1769-1844), які вивчаються в школі, спеціального коментування вимагають вийшли з ужитку одиниці, зокрема, етикетні формули висловлення поваги: Коли ясновельможний Вовк дозволить, Насмілюся я дочесть, що нижче по струмку Від світлості його кроків я на сто п'ю. За життя І. Крилова слова ясновельможний, світлість були активними і вживалися як форми титулування та офіційно-шанобливого звернення (Ваша світлість) до молодших членів імператорського прізвища і князям. Можливо було вживання поєднання його світлість при шанобливому вказівці на третю особу (перша синхронна оцінка). Перетворення автором стандартних формул мовного етикету проявилося в їх віднесеності до нетітулованние персоні (глоссемосочетаніе ясновельможний Вовк). Статусно-рольової зрушення обумовлює трансформацію формульно закріпленої емоції поваги / поваги в емоції лестощів і підлещування, змішані зі страхом. Етикетні аномалії використовуються байкарем як засобу образного зображення соціальної нерівності, залежності, раболіпства. З позицій сучасного мовної свідомості (і це друга синхронна оцінка) слова ясновельможний, світлість є историзмами. Таким чином, об'єктивно один і той же факт художнього тексту може бути інтерпретований з двох (і більше) синхронних точок зору. Аналогічно: засоби виразності в сатирах А. Кантемира можуть бути проаналізовані з позицій їх сприйняття сучасниками автора (XVIII ст.) - Перша синхронна оцінка; з позицій сучасної російської мови - друга синхронна оцінка. Діахронний історичний аналіз передбачає обов'язкове порівняння двох (і більше) синхронних оцінок.
Класики вітчизняної стилістики обгрунтували необхідність історичного підходу до аналізу індивідуального стилю письменника. Наприклад, Г. О. Винокур ставить своєю метою досліджувати творчість О. Пушкіна як перетворювача російської мови і російської поезії. Для здійснення поставленої мети він виявляє у творах поета "ті факти мови, які можуть бути поставлені в зв'язок з поетичною традицією, створеної в XVIII столітті". Діахронний підхід охоплює граматичні засоби виразності, принципи використання образотворчих і емоційно-естетичних можливостей слів і фразеологізмів, а також рими. Головний висновок дослідника полягає в тому, що в поезії А. Пушкіна "виявилася зруйнованою примусовий зв'язок жанру і мови, що виникла в 18-му столітті, так що сам по собі жанр перестав бути визначальним початком для мови і ця роль перейшла безпосередньо до змісту, темі , взагалі - поетичному стилю твору ".
Оцінюючи критику мови поеми "Руслан і Людмила" сучасниками Пушкіна, Винокур зазначає, що критика ця була викликана не самим фактом вживання в тексті поеми "простонародних" ... слів і виразів (так тошно жити; мовчи, порожня голова; всіх удавлен вас бородою та ін.), а тим, що знижені елементи "потрапили у великий жанр, в такий твір, який, претендуючи бути серйозним літературним твором і конкуруючи з традиційними величними епічними жанрами, проте рясніє відображеннями стилю, можливими тільки у легких жанрах" дрібниць "і" безделок "". Зруйнувавши жанровий канон, Пушкін, на думку старших сучасників, перейшов межі доречності. Що ж стосується Г. О. Винокура, який запропонував методику порівняльного діахронному вивчення ідіостилів різних, з його точки зору, саме в "цієї" недоречності "окремих слів і виразів <...> і полягає один з головних шляхів відходу Пушкіна від традиційних стилістичних норм ". Вивчаючи мову Пушкіна історично, вчений інтерпретує жанрово-стилістичні аномалії як прикмету індивідуального стилю поета. Таким чином, історичний підхід охоплює проблеми стильової організації тексту певного жанру в аспекті традицій і мовного новаторства.
Принцип історизму використовується для поглибленої інтерпретації авторського прийому. Так, для творчості Марини Цвєтаєвої характерний виявлений в спеціальному дослідженні Л. В. Зубової прийом етимологічним регенерації. Цей прийом являє собою контекстуальне зближення етимологічно споріднених слів, які з плином часу перестали усвідомлюватися як споріднені: рука - струмок; узи - союз - вузол - зв'язок - в'язь; Тяжіння - тяга - стяг; хулити - хвалити; риса - чорний; гробової - замет; цибуля - розлука; віщий - віщувати - річ; пробіл - білий - більмо. Ряди етимологічно зближених креатив свідчать про системний характер креативної поетичної діяльності, спрямованої на одержання ментально значимого сенсу, об'єднуючого історично споріднені слова. Їх зближення дозволяє автору поетичного твору висловити суб'єктивне ставлення до мови як естетичному об'єкту. Прийом етимологічним регенерації служить для маркування концептуально значимих ділянок поетичної картини світу. Знаменно, що інтуїтивні "етимологічні відкриття" сприяють національно специфічної трактуванні власне естетичних і моральних ціннісних об'єктів. У творах М. Цвєтаєвої широко представлені ключові слова російської національної картини світу. У їх числі слова з споконвічним коренем -ду- // -ди- (у його сучасних варіантах -дух-, -дох-, -дих-, -душ-, -диш, -ду-, -ди-) ": Уловлювати крізь всю людську гущу Твій зітхання животворяща. - Душею, диханням твоїм живе, Як дуновеньем - плащ. <...> Ср .: Щоб видудлив мені душу - російський протяг !; І задушливий вітер прямо в душу дме; Зітхання: видишано у вірш !; І дихає: душу не губи !; Чи не задушена. <...> Ду - ша! Пошуки етимологічних витоків слова "призводять М. Цвєтаєву до естетично значимого концептуальному розгортанню, посиленню, образної конкретизації антитези духовного і бездуховного - однією з центральних у російської поезії [2].[2]
Традиційно принцип історизму реалізується в процесі дослідження відібраних і перетворених автором хронологічно зазначених коштів мови - историзмов, а також фонетичних, граматичних, лексичних архаїзмів. Стилістичний аналіз покликаний узагальнити типові функції цих коштів в художніх текстах. Відомо, що історизм та архаїзми вживаються для створення реалістичного колориту при зображенні старовини; для створення мовного портрета персонажа в контексті часу; для передачі високою, урочистій тональності, а також для створення іронії, глузування, комічного ефекту. У кожному конкретному випадку функція хронологічно зазначеного елемента встановлюється особливо.
При дослідженні креативної мовної індивідуальності автора аналіз окремих хронологічно зазначених елементів необхідно проводити в контексті художнього цілого з урахуванням загальної художньої стратегії автора. Зразком такого аналізу по праву можна вважати роботу Г. О. Винокура "Мова Бориса Годунова" [3]. Ось приклад "атомарного" історичного коментування однієї з реплік Бориса: - Всі області, які ти нині Зобразив так хитро на папері, Все під руку дістануться твою ... Дослідник відзначає, що "слово хитро вжито в старовинному значенні" майстерно ", а вираз під руку - одне з багатьох старовинних виразів зі словом рука в значенні "влада" ". Аналіз укрупнюється, коли мова йде про пласті церковнослов'янізмів в трагедії Пушкіна. Так, зазначається, що церковнослов'янські варіанти "терплять при собі варіанти росіяни": поруч з пред, глава, драгою, глас, младой, хладний, злато, глад, очи, зри, Вієта зустрічаємо також перед, голова, дорогою, голос, молодий, холодний, золото, голод, очі, дивлюся, в'ється та ін.[3]
Функціонально-стилістична інтерпретація відібраних автором трагедії в процесі креативної діяльності хронологічно зазначених коштів мови дозволяє сформулювати важлива теза: Пушкіну "був чужий метод прямолінійного документалізма". Зображуючи засобами мови (і не тільки) історичну епоху, поет старався, за власним свідченням, "вгадати образ думок і мову тодішнього часу". Говорячи про естетичному відношенні автора до історичного мовною матеріалу, Г. О. Винокур зазначає, що "поет в Пушкіні постійно перемагає стилізатора". Залучення документів, чернеток, ліричних і прозових творів Пушкіна, драматургічних творів його попередників дозволяє досліднику охарактеризувати текст трагедії як результат креативної мовної діяльності автора: "Мова" Бориса Годунова "представляється свого роду лабораторією, в якій витонченість, пристрасність, сладкогласая і простота мови пушкінської лірики <...> вступають в міцне з'єднання з елементами книжково-поетичної мови 18-го століття, переосмисленими під кутом зору національно-історичного, "літописного" мовного мислення ".
Історизм креативної стилістики був продемонстрований на матеріалі художніх творів. Принцип історизму, безумовно, докладемо до аналізу текстів всіх функціональних стилів. Доцільно розмежовувати синхронний і діахронний історичний аналіз. Синхронний аналіз передбачає інтерпретацію креативно відібраних і / або перетворених автором засобів мови і цілісного мовного твору в строго визначеному темпоральном контексті. Можлива неодноразова синхронна інтерпретація досліджуваного об'єкта. Діахронний аналіз передбачає порівняння включених в історично не збігаються темпоральні контексти креативно відібраних і / або перетворених автором хронологічно зазначених коштів мови. Об'єктом діахронному аналізу можуть стати тексти, пов'язані жанрової, тематичної, композиційної спільністю, а також індивідуальні стилі. Діахронний аналіз наближає дослідника до висновків про тих сталися під часу зміни, які пов'язані з результатами стратегічно обумовленої креативної мовної діяльності. Принцип історизму виявляється необхідним при вирішенні важливої для креативної стилістики проблеми традиції та новаторства.
Таким чином, системність креативної стилістики припускає проекцію аналізу окремої креатеми та зазначених креативністю лінійних і вертикальних текстових об'єднань на екран мовної системи. Умовою реалізації принципу системності є синхронний рівневий аналіз, що дозволяє встановити естетично значимі зрушення у творах мови, оцінити авторські знахідки і невдачі, виявити повторимо (задане мовною системою) та неповторне (обумовлене креативної індивідуальністю автора), описати текст як особливо організовану систему систем. Історизм креативної стилістики передбачає аналіз результатів креативної мовної діяльності в контексті реального часу створення мовного твору, часу, який відображено в досліджуваному тексті, а також у контексті часу сприйняття мовного твору. Неодноразова синхронна оцінка мовного об'єкта поєднується з діахронії порівняльним дослідним підходом. Системність креативної стилістики та її історизм виявляються органічно пов'язаними.
[1] Виноградов В. В. Вибрані праці: Поетика російської літератури. М .. 1970. С. 231.[2] Зубова Л. В. Поезія Марини Цвєтаєвої. Лінгвістичний аспект. Л., 1989. С. 30-32.[3] Винокур Г. О. Про мову художньої літератури. С. 197-228.	Якщо Ви помітили помилку в тексті позначте слово та натисніть Shift + Enter	< Попередня