Глава восьма
Енгельс - Маркс
1 Геній і суспільство
Якщо ми сказали, що Маркс знайшов в Англії другу батьківщину , то в цьому випадку, звичайно, не слід надавати поняттю батьківщини занадто широке значення. Маркса ніколи не переслідували в Англії за його революційну агітацію, яка неабиякою мірою була спрямована проти англійської держави. Уряд «жадібних і заздрісних крамарів» володіло більшим ступенем самоповаги і самосвідомості, ніж ті континентальні уряду, які в страху перед своєю нечистою совістю ганяються з поліцейськими піками і списами за своїми супротивниками навіть у тому випадку, коли останні не виходять за межі дискусії та пропаганди.
Але в іншому, більш глибокому розумінні цього слова у Маркса вже не було батьківщини, з тих пір як він проник своїм геніальним поглядом у нутро буржуазного суспільства. Доля генія в цьому суспільстві - дуже велика тема, при обговоренні якої висловлювалися різні думки, починаючи з філістерської-убогого, тішить себе та інших пророцтвом про кінцеву перемогу генія, і кінчаючи меланхолійними словами Фауста:
Того, хто-небудь та знав І, серцю в простоті душевній давши свободу, Свої погляди і почуття ніс народу, Ворог на багатті спалював і розпинав 1 .
Історичний метод, розроблений Марксом, дає можливість глибше розібратися і в цьому питанні. Філістер пророкує кожному генію кінцеву перемогу саме тому, що він - філістер. І якщо навіть трапляється іноді, що генія не беруть під розп'яття або спалення на вогнищі, а визнають, то лише тоді, коли він у кінцевому рахунку сам мириться з власним перетворенням в філістера. Без косички за плечима Гете і Гегель ніколи не стали б геніями, визнаними буржуазним суспільством.
- С М. Гете, Фауст, ч. 1 («Ніч»), - Ред.
Буржуазне суспільство в цьому відношенні являє собою лише найбільш ясно викарбувану форму всякого класового суспільства, і скільки б заслуг за ним ні значилося, але гостинній батьківщиною для генія це суспільство ніколи не було. Воно й не може бути такою: внутрішнє істота генія в тому і полягає, що воно викликає до життя творчий порив стихійної людської сили, порив, спрямований проти спадщини традицій і на руйнування уз, в яких тільки й може існувати класове суспільство. На воротах самотнього кладовища на острові сильтю, де ховають невідомі трупи, викинуті морем на берег, варто благочестива напис: «Хрест на Голгофі - батьківщина для позбулися батьківщини». Ці слова несвідомо, але вдало визначають доля генія в класовому суспільстві: безпритульний в цьому суспільстві, він знаходить свою батьківщину тільки на хресті Голгофи.
Це, звичайно, за винятком тих випадків, коли геній так чи інакше примиряється з класовим суспільством. Коли він поступав на службу до буржуазного суспільства, щоб скинути суспільство феодальне, він ніби отримував незмірну міць. Однак ця міць випаровувалася в той момент, коли вона виявлялася видимістю; але принаймні дозволено було завершувати своє життя на скелястому острові св. Олени. Іноді ж геній вбирався в парадний сюртук міщанина, і тоді йому вдавалося дійти до поста державного міністра великого герцогства Саксонського у Веймарі або прусського королівського професора в Берліні. Але горе генію, якщо він в гордої незалежності і недоступності протиставляє себе буржуазному суспільству, якщо він пророкує і підготовляє його близьку загибель, розкриваючи таємницю цієї загибелі в найглибших витоках його буття; горе йому, якщо він кує зброю, яка завдасть смертельного удару цьому суспільству . Для такого генія у буржуазного суспільства немає нічого, крім мук і тортур; вони з вигляду, може бути, і не здаються настільки грубими, але внутрішньо вони ще більш жорстокі, ніж мученицький хрест давнину і багаття середньовіччя.
Жоден з геніальних людей XIX століття не зазнав більшою мірою такого спадку, ніж гениальнейший з усіх - Карл Маркс. Уже в перше десятиліття його громадської діяльності йому доводилося боротися з повсякденною нуждою, а з переселенням в Лондон його зустріло вигнання з усіма своїми жахами. Але воістину Прометеївська доля спіткала його тоді, коли, досягнувши вершини шляхом невпинних зусиль і в повному розквіті своїх життєвих сил, він був на роки і десятиліття захоплений вульгарної життєвої нуждою, гнітючими турботами про хліб насущний. До самої смерті йому не вдалося забезпечити собі хоч скільки-небудь стерпне існування в буржуазному суспільстві.
При цьому Маркс був дуже далекий від того, що філістери називають у вульгарному, ходячою сенсі «геніальним» способом життя.
Його гігантської силі відповідало і гігантське старанність. Надмірна робота вдень і вночі вже рано почала підточувати його колись залізне здоров'я. Втрату здатності до праці Маркс вважав смертним вироком для кожної людини, якщо він не тварина по своїй натурі; він говорив це з повною переконаністю. Коли йому довелося кілька тижнів пролежати в тяжких хворобах, він писав Енгельсу: «За цей час своєї повної непрацездатності я прочитав фізіологію Карпентера, Лорда - те ж, вчення про тканини Келлікера, анатомію мозкової і нервової системи Шпурцгейма, про клітини - Шванна и Шлейдена »1 . І при всьому своєму невтомно дослідному дусі Маркс завжди пам'ятав слова, сказані ним в юності, що письменник не повинен працювати для того, щоб заробляти, а повинен заробляти для того, щоб працювати. Але Марксу завжди була знайома «наказова необхідність роботи для заробітку».
Але всі його зусилля розбивалися об злобу, ненависть або, в кращому випадку, страх ворожого йому світу. Навіть ті німецькі видавці, які в інших випадках дозволяли собі жест незалежності, лякалися імені горезвісного «демагога». Всі німецькі партії в однаковій мірі обмовляли його, і скрізь, де виступали чисті обриси його вигляду серед штучно створеного туману, мерзотна інтрига систематичного замовчування робила свою справу. Ніколи найбільший мислитель не залишався так довго зовсім поза увагою свого народу, як це було з Марксом.
Єдиною роботою, яка могла б створити більш-менш твердий грунт під ногами Маркса, була його співпраця в газеті «New-York Daily Tribune», що тривало цілих десять років з 1851 р. Газета мала тоді 200000 передплатників і була найбільш читаних і найбільш багатою газетою Сполучених Штатів, а своєю агітацією за американський фурьерізм вона кілька височіла над вульгарним вибиванням грошей чисто капіталістичного підприємства. Самі по собі передбачувані умови роботи Маркса для газети були досить вигідні: він зобов'язався писати по дві статті в тиждень і мав отримувати за кожну статтю по 2 фунта стерлінгів (40 марок). Це склало б річний дохід близько 4000 марок, а на такі гроші Маркс міг би з гріхом навпіл існувати і в Лондоні. Фрейліграт, який вважав себе вправі пишатися тим, що йому все ж вдається є «біфштекс вигнання», виручав не більше того на початку своєї купецької діяльності.
Йшлося, звичайно, не про те, чи відповідав хоч якоюсь мірою гонорар, одержуваний березня ксом від американської газети, літературним і науковим достоїнств його статей: капіталістичне газетне підприємство вважається тільки з ринковими цінами , і в буржуазному суспільстві воно має на це повне право. Більшого Маркс і не вимагав, але навіть в буржуазному суспільстві він мав право розраховувати на дотримання вже укладеного контракту і, мабуть, ще на деякий повагу до своєї роботи. Цього, однак, він не зустрів ні в «New-York Daily Tribune», ні у її видавця. Дана хоча і був у теорії фурьєрист, але на практиці ока зался скупим янкі. Його соціалізм зводився до гидкого дрібнобуржуазному обдурюванню, як сказав Енгельс в хвилину роздратування. Дана відмінно знав, якого співробітника він має в особі Маркса, чимало хвалився ним перед передплатниками і навіть часто використовував листи Маркса, видаючи їх за свою власну редакційну роботу, чим викликав законне обурення їх автора. Але це абсолютно не заважало йому вести себе по відношенню до Маркса із звичайною безцеремонністю капіталістичного експлуататора стосовно експлуатованої їм робочій силі.
- С М. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXIII, стор 193. - Ред.
Дана не тільки перекладав Маркса на половинний оклад негайно ж, як тільки справи газети йшли гірше, але взагалі платив йому лише за ті статті, які були надруковані, причому був не дурень кидати під стіл все, що не підходило для його лавочки. Траплялося, що протягом трьох-шести тижнів поспіль всі послані Марксом статті потрапляли в корзину. Звичайно, і ті кілька німецьких газет, в яких Маркс знаходив тимчасовий притулок, як, наприклад, «Presse» («Преса»), надходили не краще. Він був тому правий, коли говорив, що газетна робота гірша годує його, ніж будь-якого початківця стрококропателя.
Вже в 1853 р. Маркс мріяв про декілька місяців самотності, необхідних для його наукової роботи: «Але, мабуть, мені це не вдасться. Постійне газетне бумагомараніе набридло мені. Воно забирає в мене багато часу, розсіює увагу і нічого не дає. Як не старайся бути незалежним, все-таки опиняєшся пов'язаним газетою і її публікою, особливо якщо, як я, отримуєш гроші готівкою. Чисто наукова робота - зовсім інша річ ... »1. Зовсім в іншому тоні заговорив Маркс, пропрацювавши ще кілька років під м'яким скіпетром Дана: «Право ж противно, що доводиться рахувати мало не щастям бути прийнятим в таку компанію. Товкти і молоти кістки і варити з них суп, як роблять жебраки в робочому будинку, - ось до чого зводиться там політи чна робота, на яку засуджена людина в такому підприємстві »2. Не тільки мізерністю коштів до життя, але і, особливо, повної неміцністю свого існування Маркс цілком розділяв доля сучасного пролетаріату.
Те, що раніше було відомо лише у загальних рисах, виявляється в приголомшливих подробицях в листах Маркса до Енгельса: він пише про те, як йому раз довелося сидіти вдома через брак одягу і чобіт; як в іншій раз у нього не було кількох пенсів, щоб купити паперу для письма або щоб прочитати газети; як одного разу він бігав по місту за поштовими марками, щоб послати рукопис видавцеві. До всього цього приєднувалася вічна гризня з крамарями, з якими він не мав можливості своєчасно розплачуватися за найнеобхідніше, не кажучи вже про домогосподар, щохвилини грозившем описати його речі; завершенням усього був в якості постійного прихистку ломбард. Лихварські відсотки ломбарду віднімали у Маркса останнє, що могло відлякати привид потреби від порога його будинку.
- С М. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXV, стор 195. - Ред. Див. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXII, стор 176. - Ред.
А нужда не тільки з'являлася у порога, але часто сиділа і за столом Маркса. Звикла з дитинства до життя, вільної від усяких матеріальних турбот, дружина Маркса, найшляхетніша жінка, іноді падала духом під ударами і стрілами лютою долі і не раз закликала смерть на себе і своїх дітей. У листах Маркса чуються відгомони домашніх розбіжностей, і він часом думав, що одруження - найбільша дурість для людей з ідейними прагненнями, так як вона пов'язує життя дрібними домашніми турботами. Але навіть у тих випадках, коли скарги дружини турбували його, він вибачається і виправдовував її: їй набагато важче, говорив він, виносити невимовні приниження, муки і жахи, ніж йому, особливо тому, що для неї неможливо втеча в храм науки, рятувала його . Але однаковою мірою важко було обом батькам бачити, як обмежені були невинні радості юних років для їхніх дітей.
Така доля високого духу сумна вже сама по собі; але вона піднімається воістину на трагічну вершину, того що Маркс добровільно брав на себе свій мученицький подвиг, що тривав цілими десятиліттями. Він відхиляв всякий спокуса компромісів, хоча мав повну можливість без якого б то не було шкоди для честі сховатися в гавані буржуазної професії. Все, що потрібно сказати про це, Маркс сказав просто, без всяких пишномовних фраз: «Не дивлячись ні на які перешкоди, я буду йти до своєї мети і не дозволю буржуазному суспільству перетворити себе в машину для вичинки грошей» 1 . Цього Прометея прикували до скелі не ланцюги Гефеста, а його власна залізна воля, яка з непогрішністю магнітної стрілки вказувала на вищі цілі людства. Всі його істота була гнучкою сталлю. Саме вражаюче те, що іноді в одному і тому ж листі Маркс, здавалося б, абсолютно придавлений найжорстокішої нуждою, раптом з вражаючою еластичністю підбадьорювати духом і вирішував найскладніші проблеми з душевним спокоєм мудреця, чиє мисляче чоло не затьмарить ні найменшими турботами.
- С М. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXV, стор 236. - Ред.
Все ж Маркс дуже боляче відчував удари з боку буржуазного суспільства. Було б безглуздим стоїцизмом запитувати: яке значення мають борошна, що випали на долю Маркса, для генія, який отримує своє право на визнання вперше тільки у потомства? Наскільки пішло літературне марнославство, спрагле бачити своє ім'я по можливості щодня надрукованим в газеті, настільки ж якої творчої силі необхідний належний простір для її прояву, необхідно черпати енергію для нових творінь із пробуджують нею відгуку. Маркс - НЕ ходульний базіка з поганої драми чи роману, він - життєрадісна людина, яким був і Ліс-сінг, і йому було не чуже той настрій, в якому вмираючий Лессінг писав своєму старому другові молодості: «Ви, я гадаю, не вважаєте мене людиною, спраглим похвал. Але та холодність, з якою світло показує деяким людям, що вони йому нічим не можуть догодити, якщо й не вбиває, то у всякому випадку діє льодовим душу чином ». Така ж гіркоту звучить у словах Маркса, написаних напередодні того дня, коли йому виповнилося п'ятдесят років: Півстоліття за плечима, і все ще бідняк! Він сказав одного разу, що краще б йому лежати на сто сажнів під землею, ніж животіти, як він животіє. А іншого разу у нього вирвався крик відчаю, що він не побажав би і злому ворогові потрапити в таку трясовину, в якій він загруз ось уже два місяці, досл тивая при цьому найбільшу лють від того, що від чвар у нього притупляється розум і підривається працездатність.
Маркс не зробився, звичайно, «плаксою», як він жартома іноді говорив про себе, і Енгельс мав підставу стверджувати, що друг його ніколи не впадав у зневіру. Але якщо Маркс любив називати себе суворою натурою, то ще суворішим він ставав в горнилі нещастя. Ясне небо, котра розстилалася над його юнацькими роботами, все більш заволікає важкими грозовими хмарами, думки його виблискували через них подібно до блискавок, а судження його про ворогів, і часто навіть про друзів, набували різкість, ображає не лише слабких духом.
Все ж той, хто лає його за це холодним, як лід, демагогом, помиляється не менш, - але, звичайно, і не більше, - ніж люди з унтер-офіцерськими душами, які бачать в цьому великому борця тільки блискучу на плацпараде ляльку в начальницького мундирі.
2 Союз, який не має собі подібного
Однак перемогою в житті Маркс зобов'язаний не тільки своєю величезною силі. За всім людським розрахунками він все-таки врешті-решт був би так чи інакше переможений обставинами, якби не знайшов в особі Енгельса одного, про самовіддану відданості якого можна скласти собі чітке уявлення тільки тепер, після виходу в світ їх листування.
Іншого приклад подібної дружби не знає історія. У всі часи бували прославлені історією дружби. Були і в Німеччині друзі, життя яких так тісно зливалася в їх спільній справі, що у них не можна відокремити «моє» від «твого». Але у всіх таких випадках був в наявності нерозкладний залишок відокремленої волі, відокремленої думки або принаймні приховане небажання відмовитися від власної особистості - «вищого щастя дітей землі», за висловом поета. Лютер бачив зрештою в Меланхтоном тільки м'якосердого вченого, а для Меланхтона Лютер був лише грубий мужик. І потрібно бути позбавленим справжнього чуття, щоб не підмітити в листуванні Шиллера і Гете прихованої неприязні між великим таємним радником і маленьким надвірним радником. Дружба, що зв'язувала Маркса і Енгельса, була вільна від найменшого сліду людської убозтва; чим більш спліталися їх мислення і творчість, тим більш цілісною особистістю був кожен з них.
Вони дуже відрізнялися один від одного вже по зовнішності. Енгельс був світловолосий тевтон, високий, з англійськими манерами, як пише про нього один спостерігач, завжди ретельно одягнений, вимуштруваний дисципліною не тільки казарми, а й контори. Він говорив, що йому легше організувати якусь галузь управління з шістьма прикажчиками, ніж з шістдесятьма урядовими радниками, які не вміють навіть чітко писати і так все переплутають в книгах, що потім сам чорт в них не розбереться. Але при всій респектабельності члена манчестерської біржі, серед занять і розваг англійської буржуазії, цькування лисиць і різдвяних бенкетів Енгельс залишався ідейним працівником і борцем. У своєму будиночку на далекій околиці міста він приховував свій скарб - просту ірландську дівчину. З нею він відпочивав від набридає йому вульгарних людей.
Маркс на противагу йому був присадкуватий, кремезний чоловік. Блискучі очі і чорна, як смола, левова грива видавали його семітське походження. Він мало дбав про свою зовнішність. Змучений сімейними турботами, Маркс жив далеко від громадських розваж чений світової столиці. Поглинала його розумова робота, що тривала до глибокої ночі, ледь залишала йому час нашвидку пообідати і пожирала його фізичні сили. Маркс був невтомний мислитель, і мислення було для нього вищою насолодою; в цьому відношенні він справжній спадкоємець Канта, Фіхте і особливо Гегеля. Маркс часто повторював слова Гегеля: «Навіть злочинна думка лиходія піднесеніше і значніше, ніж всі чудеса неба». Однак на відміну від цих філософів, думка безперервно штовхала Маркса до дії. Він був непрактичний в дрібницях, але практичний у великих справах. Абсолютно безпорадний в тих випадках, коли доводилося справлятися з власним маленьким господарством, Маркс з незрівнянним талантом вмів вербувати армію і керувати армією, яка повинна здійснити переворот в світі
К. Маркс і Ф. Енгельс у Манчестері (60-ті роки) (Мал. художника Н. Н. Жукова) .
Оскільки стиль - це людина, Маркс і Енгельс дуже різні і як письменники. Кожен з них був у своєму роді майстром стилю і володів талантом до мов: обидва володіли багатьма мовами і навіть діалектами. Енгельс перевершував Маркса в цьому відношенні, але коли він писав на своїй рідній мові навіть листи, не кажучи вже про твори для друку, він був дуже обачний і не вплітав у тканину своїй промові жодної іноземної ниточки, не впадаючи, однак, в примхи тевтон -ствующего пуризму. Він писав легко і ясно, протягом його промови було чисто і прозоро до дна.
Маркс писав більш недбало і разом з тим більш важкувата. У його юнацьких листах, як і в листах молодого Гейне, сильно помітна ще боротьба з мовою, а в листах зрілих років, переважно з часу переселення до Англії, він перемішував німецький з англійською та французькою мовами. Та й у творах Маркса зустрічається більше іноземних слів, ніж це неминуче, а також чимало англійських і французьких оборотів. Але разом з тим він такий майстер німецької мови, що при перекладі на іншу мову багато чого з тонкощів його стилю втрачається. Коли Енгельс прочитав главу з книги свого друга у французькому перекладі, над останньою обробкою якого сам Маркс ретельно працював, він знайшов, що вся сила і соковитість, все життя цієї глави «пішли до біса». Гете писав одного разу пані фон Штейн: «В області порівнянь я можу посперечатися з приказками Санчо Панса». І точно так само Маркс в сенсі вражаючою образності мови міг би посперечатися з найбільшими «майстрами порівнянь» - Лессингом, Гете, Гегелем. Він зрозумів Ліс-Сінг, який говорив, що в скоєному викладі поняття і образ взаємопов'язані - як чоловік і жінка. За це на Маркса, як личить, обрушувалися університетські педанти, починаючи з ветерана Вільгельма Рошера і до самого молодого приват-доцента, кидаючи йому вражаючий докір у тому, що він викладає свої думки нібито дуже невизначено, «зшиваючи їх клаптями образів». Маркс вичерпував трактуються їм питання лише настільки, щоб надати читачеві простір для власного плідного мислення. Мова його подібна грі хвиль над величною глибиною моря.
Енгельс завжди визнавав перевагу генія Маркса і вважав себе лише другий скрипкою в їх спільній справі. Все ж він ніколи не був тільки виясняють і помічником Маркса; він - самостійний соратник Маркса, що не подібний йому, але рівний з ним за силою розуму. Про те, що Енгельс на початку їхньої дружби давав у однією суттєвою області знання більше, ніж отримував, свідчить сам Маркс у листі до Енгельса двадцять років по тому: «Ти знаєш, - писав він, - що, по-перше, все у мене приходить пізно і що, по-друге, я завжди дотримуюся по твоїх стопах »1 . Енгельс завдяки легкості свого озброєння рухався набагато швидше; погляд його був досить проникливий, щоб відразу проникнути в суть якого-небудь питання або положення, але не настільки глибокий, щоб відразу ж оглянути всякі «але» і «проте», якими ускладнені всі важливі рішення . Цей недолік становить велику перевагу для людей дії, і Маркс не приймав жодних політичних рішень, не порадившись з Енгельсом, який завжди вмів потрапити в точку.
Але з цієї ж причини в теоретичних питаннях, з якими Маркс теж постійно звертався до Енгельса, поради Енгельса були менш плідні, ніж у політиці. Тут Маркс йшов завжди попереду свого друга. Особливо він залишався глухий до поради, на якому Енгельс часто наполягав, переконуючи Маркса швидше закінчити свій головний науковий працю. «Будь хоч раз менш сумлінний по відношенню до своєї власної роботи, - радив Енгельс, - для цієї паршивої публіки вона все ще занадто гарна. Головне, щоб річ була написана і вийшла у світ; слабкі сторони, які тобі кидаються в очі, осли і не помітять »2. У цих словах позначився під лінний Енгельс, як справжній Маркс позначився в тому, що він відкинув пораду одного.
З усього цього ясно, що Енгельс був більш, ніж Маркс, озброєний для публіцистичної робо ти. «Він - справжня енциклопедія, - писав про нього Маркс одному загальному одному. - Чи здатний працювати у всякий час дня і ночі, після їжі або натщесерце, швидко пише і кмітливий, як чорт ». Мабуть, вони збиралися після закриття «Neue Rheinische Zeitung. Politisch - Okonomische Revue »восени 1850 почати нове спільне підприємство в Лондоні. Ось що принаймні Маркс писав Енгельсу в грудні 1853: «Якщо б ми, - ти так я, - свого часу заснували у Лондоні Англійське бюро кореспонденції, то ти не сидів би в Манчестері, замучений конторою, а я - замучений боргами »3. Але якщо Енгельс вважав за краще місце прикажчика в батьківській фірмі перспективам кореспондентського бюро в Лондоні, то це викликано було важким фінансовим становищем Маркса і надією на кращі часи: у Енгельса аж ніяк не було наміру віддатися надовго «проклятої комерції». Ще навесні 1854 Енгельс подумував про те, чи не повернутися йому до Лондона, до письменницької роботі, але це коливання було останнім. З тих пір він прийняв рішення міцно запрягтися в ненависне ярмо не тільки для того, щоб допомогти другу, але і з тим, щоб зберегти для партії її кращу розумову силу. Лише в ім'я цього Енгельс і приніс свою жертву, а Маркс її прийняв. Для того щоб запропонувати і для того щоб прийняти таку жертву, потрібен однаково високий дух.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXIII, стор 193. - Ред. Див. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXII, стор 480. - Ред. Див К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXI, стор 534. - Ред.
Перш ніж Енгельс через багато років зробився учасником фірми, він був простим прикажчиком в ній і теж не дуже-то благоденствував. Але з першого ж дня переселення в Манчестер він став допомагати Марксу і ніколи не втомлювався робити це і згодом. Квитки в один, п'ять, десять, а потім і в сто фунтів стерлінгів відправлялися в Лондон безперервно. Енгельс ніколи не втрачав терпіння, хоча воно і піддавалося іноді тяжкому випробуванню, більш тяжкого, ніж це було необхідно, внаслідок дуже, мабуть, слабких господарських здібностей Маркса і його дружини. Енгельс ледь похитав головою, коли Маркс одного разу забув суму виданого на його ім'я векселя, а потім був неприємно вражений, коли настав строк платежу. Іншого разу, коли Енгельсу знову довелося виручати їх з господарських труднощів, дружина Маркса з помилкової делікатності мовчала про одну великій сумі, сподіваючись поступово покрити її з витратних грошей, і внаслідок цього, незважаючи на всі зусилля з боку Енгельса, знову почалося старе лихо. Енгельс надав своєму другові в деякому сенсі фарисейство задоволення поговорити про «дурниці жінок», «очевидно постійно потребують опіки», а сам обмежився добродушною проханням: постарайся тільки, щоб цього надалі не траплялося.
Енгельс не тільки віддав себе заради Маркса в кабалу повсякденної роботи в конторі і на біржі, а й приносив йому здебільшого в жертву свій вечірнє дозвілля до глибокої ночі. Спочатку це потрібно було для того, щоб виправляти за Маркса кореспонденції в «New-York Daily Tribune» або ж переводити їх з німецької, так як Маркс ще недостатньо добре володів англійською, щоб виступати з ним як письменник. Але й потім, коли первісна причина відпала, Енгельс все ж продовжував своє негласне співробітництво.
Але це ще ніщо порівняно з найбільшою жертвою, яку приніс Енгельс, відмовившись від наукової творчості настільки, наскільки це було можливо при його нечуваною працездатності і великому дарування. Правильне уявлення про наукові схильностях Енгельса можна скласти собі теж лише з листування між Енгельсом і Марксом, причому для цього достатньо зустрічаються в листах вказівок на заняття мовами і військовими науками. Енгельс мав до них особливий інтерес почасти за «старою схильності», частково ж зважаючи практичних потреб пролетарської визвольної боротьби. Як він не ненавидів всякий дилетантизм - «це нісенітниця», говорив він з презирством, - і як ні грунтовний був його науковий метод, все ж він, як і Маркс, ні кабінетним ученим. Кожне нове наукове придбання ставало для нього вдвічі цінніший, якщо воно могло сприяти звільненню пролетаріату від своїх ланцюгів.
Так, він почав з вивчення слов'янських мов по тому «міркуванню», що «принаймні один з нас» повинен зважаючи прийдешньої світової драми знати мову, історію, літературу, громадські установи тих народів, з якими мають бути зіткнення в самий найближчий час. Ускладнення на Сході направили його увагу на східні мови. Арабська з його чотирма тисячами коренів відлякав його, але «перська мова - прямо дитяча забава», пише він, додаючи, що здолає його в три тижні. Потім прийшла черга германських мов: «Я зовсім загруз в Вульфіли, - пише Енгельс, - треба ж коли-небудь покінчити з проклятим готським мовою, якою я досі займався лише мимохідь. На свій подив, переконуюся, що знаю го раздо більше, ніж думав; якщо отримаю ще одне керівництво, то розраховую цілком впоратися з цим на два тижні. Тоді перейду до древненорвежский і англо-саксонському, якими я завжди теж володів наполовину. Досі працюю без словника і без всяких інших посібників: маю під рукою тільки готський текст і Грімма, але старий дійсно дивний »1. Коли в 60-х роках виник шлезвиг-гольштейнських питання, Енгельс зайнявся «Фріз-англійсько-ютландського-скандинавської філологією і археологією». У зв'язку з воскресінням ірландського питання він «подзаняться кельтско-ірландським» і так далі. Його велике знання мов дуже стало в нагоді йому в Генеральній Раді Інтернаціоналу. Правда, про нього там говорили, що «Енгельс заїкається на двадцяти мовах», так як він, коли хвилювався, злегка шепелявив.
Енгельса прозвали також «генералом» за те, що він ще більш ревно і грунтовно займався військовими науками. І тут «стара схильність» харчувалася практичними потребами революційної політики. Енгельс мав на увазі «величезне значення, яке отримають військові в найближчому русі». Досвід за участю офіцерів, що билися в роки революції на боці народу, виявився не особливо вдалим. «Цей солдатський набрід, - говорив Енгельс, - проникнуть огидним становим духом. Вони смертельно ненавидять один одного, заздрять один одному, як школярі, з приводу найменшого відмінності, але все заодно стосовно «цивільним» ». Енгельс домагався того, щоб мати можливість теоретично обговорювати ці питання, не потрапляючи в халепу.
Влаштувавшись в Манчестері, Енгельс негайно ж прийнявся «зубрити воєнщину». Він почав з самих звичайних і поширених відомостей - з того, «про що запитують на іспитах прапорщиків і лейтенантів і що тому у всіх книгах передбачається заздалегідь відомим» 1 . Він пройшов вчення про військо у всіх технічних подробицях: елементарний курс тактики, фортифікація, починаючи з Вобана до сучасної системи окремих фортів, пристрій понтонних мостів і польових окопів, види озброєння аж до різних систем пристрої польових лафетів, догляд за пораненими в лазаретах і багато іншого . Потім він перейшов до загальної військової історії, причому особливо ретельно вивчав англійця Непера, француза Жоміні і німця Клаузевіца.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXII, стор 452. - Ред.
Енгельс найменше був схильний займатися вправами в дусі плоского лібералізму проти морального безглуздя війни. Він, навпаки, намагався з'ясувати історичний сенс війни, ніж неодноразово викликав сильний гнів пишномовних демократів. Колись Байрон виливав потоки бурхливого гніву на обох полководців, які в битві під Ватерлоо були прапороносцями феодальної Європи і завдали смертельного удару спадкоємцю французької революції. За характерною випадковості Енгельс у своїх листах до Маркса теж накидав історичні портрети Блюхера та Веллінгтона. Портрети ці при всій своїй стислості зроблені так ясно і точно, що і при сучасному стані військової науки навряд чи вимагають навіть найменшої поправки.
І в третій області знань, дуже займала Енгельса, - в області природознавства, йому не судилося довести до кінця свої дослідження протягом тих десятиліть, які він провів у кабалі купецтва, щоб надати простір для наукової роботи того, кого він ставив вище за себе.
Доля Енгельса була, таким чином, теж трагічна. Але Енгельс ніколи не нарікав на неї: він був так само далекий сентиментальності, як і його друг. Він завжди вважав найбільшим щастям своєму житті те, що стояв сорок років поруч з Марксом, хоча його і затьмарювала більш потужна фігура одного. Він навіть не відчував запізненого задоволення, коли після смерті Маркса займав протягом десятиліття перше місце в міжнародному робочому русі і був у ньому, безперечно, пров виття скрипкою. Навпаки, Енгельс вважав, що йому надають більшого значення, ніж він заслуговує.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXV, стор 109. - Ред.
Обидва друга цілком розчинялися в загальній справі; кожен приносив справі без жодного нарікання або хвастощів не тотожні, ко однаково велику жертву. Їх дружба зробилася союзом, що не має собі подібного у всій історії.
Глава дев'ята
К римская війна і криза
1 Європейська політика
Коли наприкінці 1853 Маркс невеликим памфлетом проти Вілліха закінчив свою боротьбу з «демократичним емігрантським шарлатанством і грою в революцію», почався з Кримської війни новий період європейської політики, сильно захопила увагу Маркса в наступні роки.
Думки Маркса з цього питання викладені переважно в його статтях в «New-York Daily Tribune». Хоча ця газета і прагнула зводити його на ступінь звичайного газетного кореспондента, все ж Маркс з повним правом стверджував, що «лише у вигляді винятку займався власне газетної кореспонденцією». Вірний собі, він облагороджував і ремісничий газетний працю. Багато працюючи над науковою підготовкою статей, він надавав їм неминущу цінність.
Ці скарби все ще здебільшого зберігаються під спудом, і будуть потрібні відомі зусилля, щоб витягти їх на світло. «New-York Daily Tribune» зверталася до статей Маркса, так сказати, як з сирим матеріалом, на свій розсуд: то кидала їх у кошик, то друкувала під власним прапором; а часто, як казав розсердившись Маркс, вона друкувала за його підписом тільки «дрянь». Зважаючи на це тепер не можна вже відновити справжні розміри того, що писав Маркс для американської газети. І якщо навіть це виявиться можливим, то потрібна буде ще ретельна перевірка, щоб встановити в точності кордону його роботи.
Необхідне для цього підмога з'явилося лише порівняно недавно, коли вийшла у світ «Листування» Енгельса і Маркса. З неї, наприклад, з'ясовується, що серія статей про німецьку рево люції і контрреволюції, автором яких здавна вважали Маркса, написана була здебільшого Енгельсом. Крім того, з'ясовується, що Енгельс писав для «New-York Daily Tribune» статті не тільки з військових питань, що було давно відомо, але багато працював в газеті і в інших областях. Крім згаданої серії статей зібрані ще його статті з «New-York Daily Tribune» за східним питання. Але цей збірник, як за тими матеріалами, що до нього увійшли, так і по тих, що не ввійшли, є ще більш спірним, ніж перший, у якому тільки невірно позначено ім'я справжнього автора.
Такого роду критична перевірка - ще не найважча частина роботи. Хоча Маркс і підняв щоденний газетний працю на значну висоту, він все ж не міг підняти його вище його сутності. Навіть найбільшому генію не дано робити нові відкриття або народжувати нові думки два рази на тиждень - якраз до відходу пароплава по вівторках і п'ятницях. У таких умовах майже завжди неминуча, як сказав одного разу Енгельс, «поспішність - доводиться покладатися на пам'ять». Крім того, газетна робота завжди залежить від поточних новин і пов'язаних з ними мінливих настроїв і неодмінно повинна з цим рахуватися, щоб не стати нудною і сухий. Що представляли б собою чотири товстих томи «Листування» Енгельса і Маркса, не будь в них сотні протиріч, в яких розвивалися великі основи їхнього мислення і боротьби!
Керівні лінії їх європейської політики, починаючи з Кримської війни, абсолютно ясні в даний час і без того величезного матеріалу, який похований на шпальтах «New-York Daily Tribune» і чекає ще свого воскресіння. Цю політику Маркса і Енгельса можна в певному сенсі назвати поворотом. Автори «Комуністичного маніфесту», так само як згодом і «Neue Rheinische Zeitung», звертали свою головну увагу на Німеччину. Потім ця газета натхненно виступала за незалежність поляків, італійців та угорців і, нарешті, вимагала війни з Росією, як з потужним резервом європейської контрреволюції. Потім газета Маркса свою боротьбу все більш і більш загострювала на пропаганді світової війни проти Англії, вважаючи, що тільки за умови такої війни соціальна революція перейде з царства утопії в царство дійсності.
«Англо-російське рабство», тяжіє над Європою, - ось вихідний пункт європейської політики Маркса в епоху Кримської війни. Він привітав цю війну, оскільки здавалося, що вона покладе межа перевазі, досягнутому царизмом завдяки перемозі контрреволюції. Але це далеко не означає, що він схвалював способи, якими західні держави боролися проти Росії. Таке ж була думка Енгельса. Енгельс називав Кримську війну єдиною у своєму роді колосальної комедією помилок, де щохвилини доводиться задаватися питанням, кого ж тут, власне, надувають. І Маркс і Енгельс вважали цю війну, оскільки її вела Франція і в осо бенности Англія, тільки показною, хоча вона і коштувала мільйони людських життів і незчисленних мільйонів грошима.
Так воно дійсно і було, в тому сенсі, що ні лже-Бонапарт, ні лорд Пальмерстон, тодішній англійський міністр закордонних справ, не мали наміру убити російського колоса в його життєвому нерві. Упевнившись, що Австрія буде утримувати головні російські сили на західному кордоні, вони перенесли війну до Криму, але спіткнулися там про севастопольську фортеця, половину якої їм «вдалося» взяти після цілого року облоги. Цими мізерними лаврами їм і довелося вдовольнитися, і врешті-решт переможці «випрошували» у «переможеною» Росії дозволу безперешкодно відвести свої війська додому.
З боку лже-Бонапарта було зрозуміло, чому він не зважився почати проти царя боротьбу не на життя, а на смерть; менш зрозуміло це було з боку Пальмерстона, якого континентальні уряду боялися як революційного «палія», а континентальні ліберали шанували як зразок конституційно- ліберального міністра. Маркс дозволив загадку, ретельно вивчивши Сині книги і парламентські звіти першої половини століття і, понад те, ще ряд дипломатичних донесень, що зберігалися в Британському музеї. На підставі їх він довів, що з часу Петра Великого і до самої Кримської війни існувала таємна узгодженість дій між лондонським і петербурзьким кабінетами і що Пальмерстон - продажне знаряддя царської політики. Висновки, до яких прийшов Маркс, оскаржувалися і оскаржуються досі, особливо по відношенню до Пальмерстону. Безсумнівно, що Маркс набагато вірніше, ніж континентальні уряду і ліберали, розумів безсоромну маклерську політику Пальмер-стогону, її половинчастість і суперечливість; але з цього не випливає з неминучою необхідністю, що Пальмерстон був підкуплений Росією. Однак набагато важливіше, ніж питання, чи не занадто Маркс перегнув палицю в даному випадку, - самий факт, що з цього часу він постійно проводив цю лінію боротьби: він бачив нагальну задачу робочого класу в тому, щоб вникати в таємниці міжнародної політики і протидіяти дипломатичним інтригам урядів або, якщо протидія виявиться ще неможливим, викривати ці інтриги.
Найважливішим Маркс вважав непримиренну боротьбу проти тієї варварської держави, главу якої він бачив сидить в Петербурзі, а руки - діяли у всіх європейських кабінетах. Він бачив у царату не тільки головний оплот європейської реакції, - причому саме його пасивне існування представляє постійну загрозу і небезпеку, - він бачив у ньому і головного ворога, гальмуючого своїм безперервним втручанням у справи Заходу всяке нормальний розвиток його і ставить йому перепони з метою завоювати собі географічні позиції, які забезпечать йому панування над Європою і тим самим зроблять невозмож звільнення європейського пролетаріату. Рішуче значення, яке Маркс став надавати цьому, впливало з тих пір в значній мірі і на його робочу політику - набагато більш, ніж у роки революції.
Цим він лише продовжував ткати ту ж нитку, що і в «Neue Rheinische Zeitung». Однак ті народи, яким він там так гаряче співчував в їх боротьбі за визволення, відійшли для нього, як і для Енгельса, далеко на задній план. І Маркс і Енгельс, звичайно, ніколи не переставали стояти за незалежність Польщі, Угорщини та Італії, за право цих країн, захищаючи це право також і в інтересах Німеччини та Європи. Але вже в 1851 р. Енгельс досить сухо відвернувся від своїх колишніх улюбленців: «Італійцям, полякам і угорцям я скажу досить ясно, що у всіх сучасних питаннях їм би слід мовчати» 1. Кілька місяців по тому він сказав полякам, що вони - нікудишня нація, а як знаряддя годяться лише до тих пір, поки Росія не буде сама втягнута в революцію. Поляки, за його словами, ніколи нічого Іншого не робили в історії, крім хоробрих, забіякуватих дурниць. Навіть по відношенню до Росії вони не зробили нічого, що мало б історичне значення, в той час як Росія дійсно прогресивна по відношенню до Сходу. Російське панування при всій його ницості та слов'янської бруду є носієм культури на Чорному і Каспійському морях і в Центральній Азії, для башкирів і татар. Росія сприйняла набагато більше елементів освіти і особливо промислового розвитку, ніж панськи-лінива за своєю натурою Польща 2. Слова ці, звичайно, сильно пофарбовані пристрасністю еміг рантскіх чвар. Згодом Енгельс говорив знову про поляків більш м'яко і в останні роки свого життя визнавав, що Польща принаймні два рази врятувала європейську цивілізацію: своїм повстанням в 1792-1793 рр.. і своєю революцією 1830-1831 рр..
Сам же Маркс написав до альбому прославленому герою італійської революції: «Г-н Мадзіні знає тільки міста з їх ліберальним дворянством і їх освіченими громадянами. Матеріальні потреби італійського сільського населення, з якого вичавлені всі соки і яке так само, як і ірландське, систематично доводилося до повного виснаження і отупіння, звичайно, занадто ницими для ширяючих в піднебессі фраз його космополітично-неокатоліческі-ідеологічних маніфестів. Але, безсумнівно, потрібно багато мужності, щоб заявити буржуазії і дворянства, що перший крок до незалежності Італії складається в повне звільнення селян і в перетворенні іспольной системи оренди у вільну буржуазну власність »1. А того, хто біжить у Лондоні хвалькуватому Кошуту Маркс роз'яснив у відкритому листі свого друга Ернеста Джонса, що європейські революції є хрестовим походом праці проти капіталу. Їх не можна звести до соціального і духовного рівня такого темного, полуварварскую народу, як мадяри, які живуть ще в полукультури XVI століття, а уявляють, ніби мають право вказати шлях великому просвітницької руху Німеччини і Франції; вони лише виманюють повагу до себе легковірної Англії.
- С м. До. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXI, стор 142. - Ред. Там же, стор 210, 211. - Ред.
Але найдалі від традицій «Neue Rheinische Zeitung» Маркс пішов у своєму ставленні до Німеччини. Він не тільки перестав зосереджувати на ній переважну увагу, але майже зовсім вигнав її зі свого політичного горизонту. Німеччина, правда, грала в той час надзвичайно жалюгідну і темну роль в європейській політиці і була як би російської сатрапією, і це до деякої міри пояснює ставлення до неї Маркса, але самий факт, що він, як і Енгельс, вже кілька років як втратив тісний зв'язок з розвитком німецького життя, був для Маркса в деякому сенсі фатальним. Особливо те презирство, яке вони обидва як уродженці анексованій Рейнської провінції завжди живили до прусського державі, настільки зросла в дні Мантейфеля - Вестфален, що стояло в сильному невідповідності з гостротою їх погляду на реальний стан речей.
Дуже показовим у цьому сенсі є той винятковий випадок, коли Маркс удостоїв своєю увагою тодішні події в Пруссії. Це сталося наприкінці 1856 р., коли Пруссія зіткнулася з Швейцарією через нейнбургской торгівлі. Цей інцидент спонукав Маркса, як він писав Енгельсу 2 грудня 1856, поповнити свої «найвищою мірою недостатні пізнання в прусської історії» 2. Висновки ж, до яких він прийшов, Маркс визначив словами, що світова історія ніколи ще не створювала подібної гидоти. Те, що він у зв'язку з цим виклав у самому листі і кілька днів по тому докладніше повторив у «People's Paper» («Народній газеті»), органі чартистів, стоїть далеко не на висоті властивого звичайно Марксу історичного розуміння. Воно, навпаки, нагадує моралізує манеру демократів, між тим як подолання цього якраз є заслугою Маркса.
Такий твердий шматок, як прусська держава, стає, звичайно, поперек горла кожній культурній людині; але все ж його НЕ розкусиш одними тільки глузуванням над «божественним правом Гогенцоллернів», над трьома постійно повертаються «характерними масками» Пруссії - пієтистів, унтер-офіцером і блазнем, - над «нечистоплотної сімейною хронікою» Пруссії, порівнюєш з «диявольським епосом» австрійської історії, і так далі в тому ж роді. Все це в кращому випадку пояснювало найближчі причини, але залишало абсолютно нез'ясованими причини глибші.
- 1 Мерінг помиляється. Маркс написав це в листі до Вейдемейеру 11 вересня 1851 Див К. Маркс і Ф. Енгельс,
Соч., Т. XXV, стор 112. - Ред.
- 2 Див К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXII, стор 165. - Ред.
2 Давид Уркарт, Гарні і Джонс
Одночасно з роботою в «New-York Daily Tribune» і в тому ж дусі, як там, Маркс писав також в уркартовскіх і чартистських виданнях.
Давид Уркарт був англійським дипломатом, велика заслуга якого полягала в тому, що він був добре знайомий з російськими планами світового панування і невпинно боровся з ними, але заслуга ця применшувалася його фанатичною ненавистю до росіян і настільки ж фанатичним захопленням турками. Маркса часто називали послідовником Уркарта, але це абсолютно несправедливо. Швидше слід сказати, що і він і Енгельс набагато більш критикували безглузді крайнощі Ур-карта, ніж цінували його справжні заслуги. Ось що пише Енгельс при першому ж згадуванні про нього в березні 1853: «Зараз у мене вдома Уркарт, божевільний депутат, який вважає Пальмер-стогону найманцем Росії. Справа пояснюється дуже просто. Людина цей - шотландець кельтського походження, який отримав саксонської-шотландське освіту, За настроєм він романтик, за своєю освітою фритредерів, Він поїхав до Греції в якості філелліни, але, повоювавши три роки з турками, виїхав до Туреччини і став шанувальником цих самих турків. Він обожнювача ісламу та його гаслом є: якщо б я не був кальвіністом, я міг би бути тільки магометанином »1 . Загалом Енгельс знаходив книгу Уркарта, безперечно, вельми кумедною.
Точкою дотику між Марксом і Уркартом була боротьба проти Пальмерстона. Одна стаття Маркса проти Пальмерстона, надрукована в «New-York Daily Tribune» і передрукована в одній виходила в Глазго газеті, привернула увагу Уркарта, і в лютому 1854 він зустрівся з Марксом, причому вітав його компліментом, що статті його такі, ніби вони написані турком. Коли Маркс відповів йому, що він «революціоніст», це дуже розчарувало Уркарта, так як однієї з його примх була думка, що європейські революціонери служать свідомим або несвідомим знаряддям царизму, який користується ними, щоб створювати труднощі європейським урядам. «Він - формений маніак», - писав Маркс Енгельсу після цієї бесіди, додаючи, що, як він і заявив Уркарту, він ні в чому не згоден з ним, крім погляду на Пальмерстона. Але до цього погляду, підкреслював Маркс, він прийшов не під впливом Уркарах-та.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXI, стор 464. - Ред.
Ці конфіденційні судження не слід, однак, розуміти дослівно. Публічно Маркс при всіх своїх критичних застереженнях неодноразово визнавав заслуги Уркарта і не приховував також, що Уркарт якщо і не переконав його, то в усякому разі навів на думку про Пальмерстона. Маркс тому не бачив нічого поганого в тому, щоб давати статті в журнал Уркарта, в лондонський «Free Press» («Вільну пресу»), і дозволив йому також поширити у вигляді брошур кілька своїх статей з «New-York Daily Tribune». Ці брошури про Пальмерстона виходили у виданнях від 15 до 30 тисяч примірників і справляли велике враження. Але в іншому у Маркса було так само мало спільного з шотландцем Уркартом, як і з янкі Дана.
Міцні відносини між Марксом і Уркартом були немислимі вже тому, що Маркс сто ял за чартизм, а Уркарт ненавидів чартизм подвійно - і як прихильник свободи торгівлі і як противник Росії. У кожному революційному русі йому ввижався дзвін рубля. Чартизм не міг більше оговтатися від тяжкого ураження, що спіткало його 10 квітня 1848 1. Але поки залишки його намагалися відродитися, Маркс і Енгельс мужньо і віддано підтримували останніх чартистів. Вони безоплатно співпрацювали в органах, що видавалися в 50-х роках Джорджем Джуліаном Гарні і Ернестом Джонсом. Гарні видавав швидко слідували один за іншим: «Red Re - publican» («Червоний республіканець»), «Friend of the People» («Друг народу») і «Democratic Re - view» («Демократичне огляд»), а Джонс - «Notes to the People» («Нотатки для народу») і «People's Paper», яка існувала довше інших видань - до 1858
Гарні і Джонс належали до революційної фракції чартистів і були з усіх чартистов найбільш вільні від всякої острівної обмеженості. У міжнародному товаристві «Братских демократів» вони вважалися ватажками. Гарні був син матроса і виріс в умовах пролетарського існування. Він самоучкою виховав себе на французькій революційній літературі, причому ідеалом його був Марат. Він був на рік старший Маркса, і, в той час коли Маркс видавав «Rheinische Zeitung», він вже перебував у редакції «Northern Star» («Північної зірки»), головного органу чартистів. Там до нього з'явився в 1843 р. Енгельс, «стрункий молодий чоловік, на вигляд майже хлопчик, вже тоді говорив разюче добре по-англійськи». У 1847 р. Гарні познайомився і з Марксом і зробився його захопленим прихильником.
- 1 10 квітня 1848 в Лондоні відбулася чартистська демонстрація у зв'язку з поданням до парламенту третім петиції про загальне виборче право; демонстрація була розігнана за допомогою поліції. - Ред.
Гарні надрукував у своєму «Red Republican» переклад «Комуністичного маніфесту», зробивши до нього примітка, в якій говорив, що це самий революційний документ, коли-небудь дарований світу; а в «Democratic Review» він помістив переклад статей «Neue Rheinische Zeitung» про французьку революцію, вважаючи їх «істинної критикою» французьких подій. Під час емігрантської боротьби він повернувся до своєї «старої любові» і вступив в запеклу розбрат з Джонсом, так само як з Марксом і Енгельсом. Незабаром після цього Гарні переселився на острів Джерсі, а потім - у Сполучені Штати, де Енгельс відвідав його ще в 1888 р. Услід за тим Гарні повернувся до Англії і помер у похилому віці, залишившись останнім свідком великої епохи.
Ернест Джонс походив з старого нормандського роду, але народився і виховувався в Німеччині. Батько його жив там в якості ад'ютанта герцога кумберлендского, згодом Ганноверський го короля Ернста Августа. Цей ультрареакційні розпусник, якому англійська преса приписувала всі злочини за винятком самогубства, був хрещеним батьком маленького Ерне ста. Але ні це кумівство, ні придворні зв'язки сім'ї Джонса не позначилися на ньому самому. Вже хлопчиком він виявив нестримну жагу свободи і потім у зрілі роки встояв проти всіх спроб закувати його в золоті ланцюги. Джонсу було близько двадцяти років, коли родина його повернулася до Англії, де він став вивчати юридичні науки і був прийнятий в адвокатуру. Але він пожертвував усіма перспективами, які відкривалися йому завдяки його блискучим здібностям і аристократичною зв'язках сім'ї, і присвятив себе цілком справі чартизма. Джонс служив йому з таким палким завзяттям, що в 1848 р. був засуджений до двох років тюремного ув'язнення. У покарання за зраду своєму класу він був підданий в ув'язненні загальному кримінальному режиму, але вийшов з в'язниці в 1850 р. абсолютно несправний. З тих пір, з літа 1850 р., Джонс був близько двадцяти років близький з Марксом і Енгельсом. До речі, за віком він займав середнє місце між ними.
Правда, і ця дружба не обійшлася без сварок - таких же, як з Фрейліграт, з яким у Джонса була спільність поетичного обдарування, і як з Лассалем. Про Лассаль Маркс відгукувався навіть незрівнянно різкіше, але в тому ж дусі, як про Джонса, про який він писав в 1855 р.: «Незважаючи на всю енергію, витримку і працездатність, яких не можна не визнати за Джонсом, він все псує базарної крикливістю, нетактовною гонитвою за різними приводами для агітації і неспокійним прагненням перегнати час »1 . І пізніше між ними теж відбувалися іноді різкі сутички, коли чартистська пропаганда нестримно пішла на спад і Джонс став зближуватися з буржуазним радикалізмом. Але по суті вони залишалися щирими і справжніми друзями. Наприкінці життя Джонс був адвокатом в Манчестері і помер раптово в 1869 р. ще в розквіті зрілих років. Енгельс спішно повідомив про це в Лондон в короткій записці, яка закінчувалася словами: «Ще один зі старої гвардії!». Маркс відповів на це: «Звістка про Е. Джонса, зрозуміло, глибоко вразило весь наш будинок, так як він був одним з небагатьох старих друзів» 2. Енгельс повідомив потім, що Джонса при величезному скупченні народу поховали на тому ж цвинтарі, де вже спочивав один з їхніх вірних друзів - Вільгельм Вольф. «Воістину шкода цього хлопця, - писав Енгельс. - Адже його буржуазні фрази були лише лицемірством ... Він був серед політиків єдиним освіченим англійцем, що стояли по суті цілком на нашій стороні »3.
3 Сім'я та друзі
Маркс тримався в ті роки далеко від всяких політичних зв'язків і майже від якого суспільства. Він цілком поринув у роботу і відволікався від книг тільки для того, щоб проводити час серед своєї сім'ї, яка в січні 1855 збільшилася ще - народилася донька Елеонора.
Маркс, як і Енгельс, дуже любив дітей, і якщо він відривався на годину від невтомної роботи, то лише для того, щоб пограти зі своїми дітьми. Вони його любили, хоча, чи, може, саме тому, що він не виявляв по відношенню до них ніякого батьківського авторитету. Вони поводилися з ним, як з товаришем, і називали його «Мавра» за його чорне волосся і смаглявий колір обличчя. Маркс часто говорив, що взагалі «діти повинні виховувати батьків». Його діти насамперед заборонили йому працювати по неділях, вважаючи, що по святах батько належить лише то їм одним. Недільні заміські прогулянки, відпочинок в простих ресторанчиках, куди вони заходили випити імбирного пива і закусити хлібом з сиром, були мізерними сонячними променями, виглядали з-за важких хмар, які постійно висіли над будинком Маркса.
Найулюбленішими були прогулянки на Хемпстед-Хис - хемпстедское поле, незабудована в той час пагорб в північній частині Лондона, порослий деревами і диким чагарником. Лібкнехт в дуже привабливих фарбах описав ці екскурсії. Тепер Хемпстед-Хис вже не те, чим був шістдесят років тому. Але зі старого ресторану «Замок Джека Стро», в якому Маркс часто сидів за столиком, все ще відкривається чарівний вид на пагорби і долини, особливо мальовничі, коли по неділях там збирається весела юрба. З півдня - гігантський місто, громади будинків, увінчаних куполом собору св. Павла і баштами Вестмінстера; в невиразною дали вимальовуються пагорби Серрея, на півночі - густонаселена, родюча смуга, усіяна безліччю сіл, а на заході - сусідній Хайгетскій пагорб, де Маркс спочиває вічним сном.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXII, стор 86. - Ред. Див. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXIV, стор 157. - Ред. Там же, стор 160. - Ред.
Скромна сімейне щастя Маркса раптом запаморочилось відразу його громовим ударом: в страсну п'ятницю 1855 смерть забрала в нього єдиного сина, дев'ятирічного Едгара, або «Му-ша», як його називали в сім'ї. Хлопчик виявляв вужа великі здібності і був загальним улюбленцем. «Це сумна, жахлива втрата, і у мене немає слів висловити, як я сумую душею», - писав Фрейліграт на батьківщину.
Страшне горе звучить у листах Маркса до Енгельса про хвороби і смерті сина. 30 березня він писав: «Моя дружина ось вже з тиждень так хвора від душевного потрясіння, як ніколи раніше. У мене самого серце обливається кров'ю і голова горить, хоча, звичайно, я повинен кріпитися. Дитину, за весь час хвороби, ні на хвилину не залишає його оригінальний, привітний і в той же час самостійний характер »1. А 6 квітня він пише: «Бідного Муша немає більше на світі. Він заснув (в буквальному сенсі слова) у мене на руках сьогодні між 5 і 6 годинами. Я ніколи не забуду, як твоя дружба полегшила нам цей жахливий час. Як велика моя скорбота про дитину, ти розумієш »2. І потім у листі від 12 квітня: «Будинок, зрозуміло, зовсім спорожнів і осиротів зі смертю дорогого хлопчика, який оживляв його, був його душею. Не можна висловити, як не вистачило ет нам цієї дитини на кожному кроці. Я переніс вже багато нещасть, але тільки тепер я знаю, що таке справжнє нещастя ...
При всіх жахливих муках, пережитих за ці дні, мене завжди підтримувала думка про тебе і твоєї дружбу і надія, що ми вдвох зможемо зробити ще на світі небудь розумне »3.
Минуло ще багато часу, перш ніж рана стала гоїтися. У відповідь на співчутливе лист Лассаля Маркс писав 28 липня: «Бекон говорить, що у дійсно видатних людей так багато зв'язків з природою і світом і так багато об'єктів інтересу, що вони легко переносять всяку втрату. Я не належу до числа цих видатних людей. Смерть моєї дитини потрясла мене до глибини душі, і почуття втрати ще так само жваво в мені, як і в перший день. Моя бідна дружина також зовсім убита »1 . А Фрейліграт писав Марксу 6 жовтня: «Мені нескінченно сумно, що ти не можеш забути свою втрату. У цьому тобі не можна нічим допомогти, нічого порадити. Я розумію і поважаю твою скорботу, але постарайся подолати її, а то вона здолає тебе. Цим заспокоєнням ти не зміниш пам'яті свого сина ».
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXII, стор 92. - Ред. Там же, стор 93. - Ред. Там же, стор 94. - Ред.
Смерть маленького Едгара була верхом нещасть, пов'язаних з постійними хворобами в сім'ї Маркса в ті роки. Навесні захворів і сам Маркс, і з тих пір він ніколи не міг повністю позбавитися від хвороб. Особливо багато страждань йому завдавала хвороба печінки, яку він, за його словами, успадкував від батька. Але постійні хвороби в сім'ї Маркса викликані були і тим, що вони жили в поганій квартирі і в нездорової частині міста. Влітку 1854 там лютувала холера, і це приписували риттю водостічних каналів, які проходили через місця, де були поховані померлі від чуми в 1665 р. Лікар наполягав, щоб сім'я покинула «закляте місце у скверу Сохо», повітрям якого Маркс дихав безперервно в протягом декількох років. Ще одна сумна подія в родині дало можливість переселитися в інше місце. Влітку 1856 дружина Маркса поїхала з трьома дочками в Трір ще раз побачитися зі своєю старою матір'ю. Але вона приїхала якраз, щоб закрити стомлені очі матері після одинадцяти днів страждань.
Спадщину, що залишився від матері, було дуже невелике, але все ж на частку дружини Маркса довелося кілька сот талерів, і, крім того, ймовірно, вона ще отримала маленьку спадщину від шотландських рідних. Це дало Марксам можливість переїхати восени 1856 р. в маленький будиночок неподалік від їхнього улюбленого Хемпстед-Хиса (9 графт-Террес, Мейтленд-парк-род, Ха-версток-Хілл). Вони платили за будиночок 36 фунтів стерлінгів на рік. «Це воістину князівська квартира в порівнянні з колишніми дірами, в яких нам доводилося жити, - писала дружина Маркса одній своїй приятельці, - і, хоча всі її пристрій обійшлося трохи більше 40 фунтів стерлінгів .., спочатку я здавалася собі прямо-таки величної в нашій затишній вітальні. Вся білизна та інші залишки колишньої величі були викуплені нами з ломбарду, і я з задоволенням знову перерахувала камчатниє серветки ще старовинного шотландського походження. Втім, пишність тривало недовго: незабаром довелося знову нести одну річ за іншою в «поп-хаус» (так діти називають таємничий будинок з трьома
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXV, стор 211. - Ред.
Смерть збирала жнива і серед друзів Маркса: Даніельс помер восени 1855 р., Вєєрт - у січні 1856 р. в Гаїті, Конрад Шрамм - на початку 1858 на острові Джерсі. Маркс і Енгельс енергійно, але марно намагалися домогтися, щоб преса присвятила їм хоча б стислі некрологи, і часто скаржилися, що стара гвардія тане, а ніякого притоку свіжих сил немає. Як би їм не подобалася спочатку їх «громадська ізоляція» і як би не тверда була у цих двох одинаків впевненість у перемозі, з якою вони брали участь у європейській політиці, точно вони самі були однією з європейських держав, все ж вони були занадто жагучими політиками, щоб на тривалий час не відчувати відсутності партії, бо їх небагато прихильники, як одного разу сказав сам Маркс, що не становили ще партії. До того ж серед цих прихильників не було нікого, хто доріс би до висоти їх думок, крім одного, по відношенню до якого вони ніколи не могли подолати повністю своєї недовіри.
У Лондоні щоденним гостем Маркса, в той час коли він жив на Дінстріт, був Лібкнехт. Він жив у мансарді і важко боровся з нуждою. У такому становищі були і старі товариші Маркса по Союзу комуністів - Лесснер і столяр Лохнер, Еккаріус і «розкаявся грішник» Шаппер. Інші розсіялися по різних містах: Дронке займався торгівлею в Ліверпулі, а потім в Глазго, Імандт отримав кафедру в Денді, Шили зробився адвокатом у Парижі, де до тісної колу відданих друзів Маркса належав і Рейнхардт, секретар Гейне в останні роки життя поета.
Але й найвідданіші його прихильники поступово відходили від політичної боротьби. Вільгельм Вольф, який досить непогано жив у Манчестері, даючи приватні уроки, залишався таким же, яким був, - «чесно, енергійної плебейської натурою», як про нього писала одного разу дружина Маркса. Тільки з роками у нього примножилися капризи холостяка, і «головні битви» відбувалися у нього з його господинею за чаю, цукру та вугілля. В ідейному відношенні він вже не міг багато дати старим друзям по вигнанню. І Фрейліграт залишався як і раніше вірним другом. Влітку 1856 він отримав лондонську агентуру одного швейцарського банку і з цього часу ще ширше користувався відкрилася можливістю надавати Марксу фінансову підтримку: він виплачував йому авансом готівкою гонорари «New-York Daily Tribune», яка на додачу до всього іншого ще запізнювалася с. присиланням грошей. Фрейліграт залишався непохитним і кулями 1); все ж ми встигли порадіти оточував нас житейському затишку »2. Перепочинок була дуже коротка.
- Л омбард (біля входу в англійська ломбард висять три позолочених кулі). - Ред. Див «Спогади про Маркса і Енгельса», 1956, стор 249. - Ред.
У своїх революційних переконаннях, але все більше віддалявся від партійної боротьби. Хоча він і говорив з щирою переконаністю, що революціонеру не личить бути похованим ніде, крім як у вигнанні, але все ж він залишався німецьким поетом, і йому важко було жити вигнанцем. Він бачив, як тужила за батьківщиною його дружина, йому сумно було запалювати на чужині ялинку для своїх дітей, і в цих умовах у нього все більш висихав джерело поетичного натхнення. Він сильно страждав від цього і тому піднісся душею, коли батьківщина почала знову згадувати про свого знаменитого поета.
Крім відірваних смертю друзів був ще довгий ряд «живих мерців». Маркс зустрів ся в Лондоні з деякими товаришами своєї філософської молодості: з Едуардом Мейеном, таким же уїдливим, як раніше, з Фаухером, секретарем Кобдена, який стверджував, що він своєю причетністю до фритредерству «творить історію», з Едгаром Бауером. Останній, навпаки, розігрував роль комуністичного агітатора, але Маркс називав його завжди клоуном. Бруно Бауер теж приїхав до Лондона побачитися з братом; він пробув там досить довго, і Маркс кілька разів зустрічався зі своїм другом молодості. Але Бруно Бауер захоплювався первісної міццю Росії, а в пролетаріаті бачив тільки «чернь»; щоб керувати нею, говорив він, потрібні насильство і хитрість, а в крайньому випадку робочих завжди можна задовольнити надбавкою у кілька грошів. При таких його поглядах не могло бути, звичайно, і мови про будь-взаєморозуміння між ним і Марксом. Маркс знайшов його помітно постарілим (він полисів і засвоїв собі манери педантичного професора), але все ж докладно писав Енгельсу про свої бесіди з «занятним старим».
«Живих мерців» було, проте, багато і серед однодумців більше близького минулого Маркса, і число їх зростало з кожним роком. Відійшли старі рейнські друзі - Георг Юнг, Генріх бюргерів, Герман Беккер та інші. Деякі з них, як Беккер, а після нього простодушний Мікель, придумували «наукові» обгрунтування свого відходу. Вони доводили, що спочатку буржуазія повинна остаточно перемогти юнкерство, а потім вже може йти мова про перемогу пролетаріату: «Нехай деревне черв'як підлих матеріальних інтересів, - вчив Беккер, - все глибше підточує прогнилі основи юнкерства; воно звернеться в порох і при першому подиху світового духу історія, минаючи всю зовнішнє облицювання, перейде надзвичайно просто до порядку денного ». Непогана теорія! Вона і в даний час може спокусити деяких Лукавці. Але коли Беккер зробився кельнським обер-бургомістром, а Мікель - прусським міністром фінансів, обидва вони настільки захопилися «підлими матеріальними інтересами», що упиралися ногами і руками проти «першого подиху світового духу» разом з його «надзвичайно простим порядком дня».
Досить сумнівною заміною таких людей, як Беккер і Мікель, був якийсь дюссельдорфский купець Густав Леві. Він з'явився до Марксу навесні 1856 і запропонував піднести йому у вигляді подарунка фабричне повстання в Ізерлон, Золінгені і т. д. Маркс дуже різко висловився проти цієї небезпечної, марної і дурної затії, Він передав через Леві робочим, від імені яких Леві, за його словами, з'явився, щоб вони через деякий час сяяти прислали свого представника до Лондона, але нічого не робили без попередньої угоди.
Не настільки негативно, однак, поставився Маркс до іншого дорученням, з яким Леві з'явився до нього теж ніби то від Дюссельдорфських робітників: робітники, за словами Левка, застерігають Маркса від Лассаля, як від ненадійного кантоністи, який, вигравши процес графіки Гацфельдт, ганебно підпав під її владу, живе у неї на утриманні і хоче поїхати з нею до Берліна і оточити її літераторами. Робочих він кине нібито як непотрібне йому більше знаряддя і перейде до буржуазії і т. п. Можна з повним правом засумніватися, що рейнські робочі посилали такого роду наказ Марксу, бо ті ж робочі кілька років по тому запевняли в урочистих адресах і гарячих вітаннях, що будинок Лассаля в Дюссельдорфі був «надійним притулком самої безстрашної і рішучої партійної допомоги» в часи білого терору 50-х років. Більш ніж імовірно, що Леві сам все це вигадав; він був страшно злий на Лассаля за те, що той погодився дати йому в борг тільки 500 талерів замість 2000, про які просив Леві.
Якби Маркс це знав, то, звичайно, поставився б з найбільшою обережністю до слів Леві і до нього самого. Але й саме по собі повідомлення Леві мало викликати сильне недовіру. Маркс був хоча і не в частій, але все ж у постійній переписці з Лассалем. Він бачив у ньому як у політичному »так і в особистому ставленні надійного друга і товариша по партії. Маркс навіть сам боровся з ще дійсно існували в дик Союзу комуністів недовірою рейнських робітників до Лассалю, коли він вплутався в історію процесів графині Гацфельдт. Ще за рік до того, отримавши листа від Лассаля з Парижа, Маркс дуже сердечно відповів йому: «Мене пора зіло, звичайно, - писав він, - що ти, перебуваючи так близько від Лондона, не думаєш заглянути сюди хоча б на кілька днів. Я сподіваюся, що ти ще передумаєш і врахуєш, як короткий і дешевий шлях з Парижа до Лондона. Якби двері Франції не були герметично закриті для мене, я нагрянув б до тебе в Париж »1.
- С м. До. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXV, стор 211. - Ред.
Тому важко зрозуміти, чому Маркс, повідомляючи Енгельсу порожню балаканину Леві в листі від 5 березня 1856 р., додав від себе: «Все це - тільки зокрема, які я запам'ятав і коротко відзначив. Але все, разом узяте, справило на мене і на Фрейлиграта абсолютно певне враження, незважаючи на те, що я дуже добре ставлюся до Лассалю і з повною недовірою - до пліток робітників »1. Маркс сказав Леві, як він повідомляє Енгельсу, що не можна приймати яке-або рішення, вислухавши тільки одну сторону, але що у всякому разі підозрілість корисна; нехай стежать за Лассалем, уникаючи поки жодного розголосу справи. Енгельс з цим погодився і зробив кілька зауважень, які з його боку не настільки дивовижні: він не так добре знав Ласса-ля, як Маркс. Шкода його, писав Енгельс, він дуже талановита людина, але все це занадто жахливо. Лассаль завжди був такий, що за ним потрібно було чертовски стежити; як справжній єврей зі слов'янською кордону, він завжди готовий під партійними приводами використовувати всякого для своїх особистих цілей.
Маркс же обірвав листування з людиною, яка трохи років потому з повним правом писав йому: «У тебе в Німеччині немає одного, крім мене».
4 Криза1857
Відійшовши восени 1850 від відкритої партійної боротьби, Маркс і Енгельс заявили: «Нова революція можлива тільки слідом за новою кризою. Але наступ її так само неминуче, як і настання цього останнього »2. З цього часу вони з кожним роком все нетерплячішим стежили за ознаками наступаючого кризи. Лібкнехт розповідає, що Маркс іноді пророкував на цю тему і потім друзі дражнили його, коли пророцтва не збуваються. Коли ж криза дійсно настав, Маркс передав Вільгельму Вольфу через Енгельса, що він доведе, що нормальним чином криза повинна була вибухнути на два роки раніше.
Криза почалася у Сполучених Штатах, і вже провісники його чутливо відбилися на Марксі: «New-York Daily Tribune» знизила його гонорар наполовину. Удар цей був тим більше важкий, що в новому будинку Маркса вже оселилася стара нужда, або навіть ще більш невтішна, ніж раніше. Перебиватися з дня на день, як на Дінстріт, на новому місці не можна було: попереду нічого не передбачалося, а витрати на сім'ю збільшилися. «Абсолютно не знаю, що робити, і становище моє, воістину, більш відчайдушне, ніж було п'ять років тому» 1 , - писав Маркс Енгельсу 20 січня 1857 Ця звістка вразила Енгельса, як «грім серед ясного неба», і він поспішив допомогти другу, упрекнув його тільки, що Маркс не написав йому на два тижні раніше про свої труднощі. Він саме купив собі коня на гроші, прислані йому батьком у подарунок на різдво: «Мені дуже боляче, - писав Енгельс, - що у мене тут кінь, в той час як ти з сім'єю бідуєш в Лондоні» 2 . Він тому дуже зрадів, коли кілька місяців по тому Дана запропонував Марксу співробітництво у видаваному їм енциклопедичному словнику, між іншим і з військових питань. Енгельс писав, що це прийшло «вельми до речі» і «доставляє йому нескінченне задоволення», оскільки допоможе Марксу виплутатися з вічних грошових труднощів. Хай тільки Маркс бере на себе побільше статей, а потім поступово він зможе організувати ціле бюро.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXII, стор 127. - Ред. Див. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., 2 вид., Т. 7, стор 467. - Ред.
Але з цього нічого не вийшло, насамперед через нестачу в людях. До того ж і умови роботи виявилися не такими блискучими, як припускав Енгельс. Гонорар зрештою був менше пенні за рядок, і хоча щодо багатьох слів нічого не було потрібно, крім компілятивного заповнення рядків, але Енгельс був занадто сумлінна людина, щоб писати про що-небудь абияк. Те, що просочилося в «Листування» щодо цієї словникової роботи, абсолютно не виправдовує пізнішого зневажливого судження Енгельса про статті, написаних почасти їм, почасти Марксом: «Чисто реміснича робота для грошей і більше нічого; їх можна спокійно віддати забуттю». Ця загалом побічна робота поступово завмирала, і, мабуть, постійна співпраця Енгельса і Маркса в енциклопедії Дана не пішло далі третьої літери латинського алфавіту - «С».
З самого початку роботи сильно завадило те обставина, що Енгельс влітку 1857 захворів хворобою залоз і змушений був виїхати до моря на досить тривалий час. Здоров'я Маркса теж похитнулося. Хвороба печінки проявилася у нього в новому, настільки сильному припадку, що лише з найбільшим напругою вдавалося йому виконувати найнеобхідніші роботи. У липні дружина його вирішилася від тягаря нежиттєздатним дитиною. Це сталося при жахливих обставинах і так потрясло Маркса, що йому було болісно згадувати про пережите. «Тобі, мабуть, дуже круто довелося, якщо ти так написав» 3, - відповів переляканий Енгельс; але Маркс відклав всякі пояснення до особистої зустрічі, кажучи, що писати про це він не в силах.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXII, стор 172. - Ред. Там же, стор 174. - Ред. Там же, стор 210. - Ред.
Всі особисті негаразди були, однак, забуті, коли восени криза перекинувся до Англії, а потім і на континент. «Хоча я і перебуваю в злиднях, але з 1849 роки я не відчував себе так добре, як при цьому краху» 1 , - писав Маркс Енгельсу 13 листопада. Енгельс же був стурбований лише тим, щоб розвиток кризи не пішло відразу занадто швидким темпом. «Було б бажано, - писав він, - щоб це« покращення »у бік хронічного кризи настав раніше, ніж піде другий і вирішальний головний удар. Необхідно хронічне тиск протягом деякого часу, щоб підігріти народні маси. Тоді пролетаріат буде битися краще, з великим знанням справи і з більшою узгодженістю; це точно так само, як кавалерійська атака вдається краще, якщо коням дають спочатку пробігти 500 кроків риссю, перш ніж підійти до ворога на відстань, з якої їх можна пустити в галоп . Мені не хотілося б, щоб що-небудь сталося дуже рано, перш чим не буде охоплена вся Європа, інакше боротьба була б важче, нудніше і з великими коливаннями. Травень і червень - це, мабуть, було б ще рано. Внаслідок довгого періоду благополуччя маси повинні були стати чертовски сонливими ...
Зі мною - те ж, що і з тобою. З тих пір як в Нью-Йорку розпочався спекулятивний крах, я не міг знайти собі спокою в Джерсі і відчуваю себе чудово при цьому загальному катастрофі. За останні сім років мене все ж затягла трохи буржуазна тина; тепер вона змивається, і я знову стаю іншою людиною. Криза буде так само корисний моєму організму, як морські купання, я це й зараз відчуваю. У 1848 році ми говорили: тепер настає наш час, і в деякому сенсі воно дійсно настав; але на цей раз воно настає остаточно, тепер мова йде про голові »2.
Про життя або смерті, проте, справа ще не йшло. Криза мав свої революційні наслідки, але іншого роду, ніж припускали Маркс і Енгельс. Вони, втім, не віддавалися ні на чому не заснованим утопічним надіям, а з дня на день з найбільшою увагою стежили за ходом кризи, і Маркс писав 18 грудня: «Працюю я тепер колосально, більшою частиною до 4 години ранку. Робота двояка:
- Вироблення основних положень економії. (Абсолютно необхідно для публіки розкрити саму основу речей, а для мене, особисто, звільнитися, нарешті, від цього кошмару.)
- Нинішня криза. Про нього - окрім статей для «Трибуни» - я веду лише реєстрацію, але вона забирає багато часу. Я розраховую, що до весни ми спільно напишемо памфлет про цю історію з метою нагадати знову про себе німецькій публіці, про те - що ми знову тут, все ті ж самі »1 . З цього памфлету нічого не вийшло, так як криза не підняв маси на повстання; ко саме завдяки цьому у Маркса залишився дозвілля для виконання теоретичної частини свого плану.
- С м. К. Маркс и Ф. Енгельс, Соч., Т. XXII, стор 251. - Ред. Там же, стор 255. - Ред.
За десять днів до цього листа Маркса дружина його писала вмираючому Конраду Шрамм в Джерсі: «Ми відчуваємо американська криза на своїй кишені, так як тепер Карл пише в« Tribune »тільки одну кореспонденцію на тиждень замість двох. «Tribune» відмовила всім своїм єв ропейское кореспондентам, крім Баярд Тейлора і Карла. Однак Ви можете собі уявити, як, незважаючи на це, Мавр задоволений, До нього повернулася вся його колишня працездатність, свіжість і ясність духу, надламана з часу нашого великого горя - втрати улюбленої дитини, про який буде вічно сумувати моє серце. Карл працює весь день для добування хліба насущного, а вночі закінчує свою «Економію». Тепер, коли цей його праця відповідає нагальній потребі, знайдеться ж для нього, сподіваюся, який-небудь нещасний видавець ». Видавець, завдяки старанням Лассаля, дійсно знайшовся.
Лассаль написав Марксу в квітні 1857 в колишньому дружньому тоні, висловлюючи тільки здивування ня, що Маркс так запустив переписку, про причини чого він ні найменшим чином не здогадувався. Енгельс радив Марксу відповісти на лист Лассаля, але Маркс не відповів. У грудні того ж року Лассаль знову написав, але за випадковим приводу: двоюрідний брат Лассаля, Макс Фрідл-дер, просив його внести Марксу співробітництво в «Presse». Фрідлендер був одним з редакторів цієї газети. Маркс відповів відмовою на пропозицію Фридлендера, кажучи, що хоча настрій його і «антифранцузьке», але воно разом з тим і «антианглійське», і він найменше рас покладений стояти за Пальмерстона. На скаргу Лассаля, що, як він ні чужий сентиментальності, йому все ж було боляче не одержати ні слова у відповідь на своє квітневе лист, Маркс написав «коротко і холодно», що не відповів з причин, які незручно роз'яснювати в листі. До цього він додав усього лише кілька слів про себе, причому повідомив, що збирається випустити у світ праця з політичної економії.
У січні 1858 р. у Лондоні був отриманий примірник лассалевского «Геракліта» 2. Про відправку книги автор повідомляв у грудневому листі, причому писав, що берлінський вчений світ дуже захоплено відгукується про «Гераклите». Вже те, що за посилку довелося доплатити два шилінги, «забезпечило книзі поганий прийом». Але і до змісту «Геракліта» Маркс поставився досить негативно. «Грандіозна виставка» вченості не справила на нього враження. Він го заговорив, що легко нагромаджувати цитати, коли маєш для цього достатньо грошей і часу і є можливість отримувати на будинок книги з бонської університетської бібліотеки. Серед цієї філософської мішури Лассаль, за словами Маркса, рухається з грацією хлопця, вперше надів елегантний костюм. Таке судження про справжньої вченості Лассаля було несправедливо, але цілком зрозуміло - книга Лассаля справила на Маркса неприємне враження з тієї ж причини, з якої, як він вважав, вона подобалася професорам: Маркса відштовхувала старообразно духу в молодій людині, який мав славу великим революціонером. Як відомо, велика частина книги написана була за десять років до її появи у світ.
- 1 Див. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXII, стор 212. - Ред.
- 2 Мається на увазі книга Лассаля «Die Philosophie Herakleitos des Dunkeln von Ephesos» («Філософія Геракліта
Темного з Ефеса »), опублікована в 1858 р. - Ред.
По «короткому і холодному» відповіді на свою скаргу Лассаль все ще не здогадався, що сталося щось недобре. Слова Маркса про необхідність особистого пояснення він зрозумів - цілком, мабуть, простодушно, а не навмисне, як підозрював Маркс, - в тому сенсі, що Маркс хоче повідомити йому щось конфіденційне. Він відповів у лютому 1858 абсолютно просто, дав їдке зображення того запаморочення, яке відчувала берлінська буржуазія, упоєна одруженням прусського кронпринца з англійською принцесою, і, крім того, запропонував знайти видавця для праці Маркса з політичної економії. Маркс прийняв його пропозицію, і вже наприкінці березня Лассаль уклав для Маркса договір зі своїм власним видавцем, Францем Дункера, на ще більш сприятливих умовах, ніж розраховував автор. Маркс сам висловив бажання, щоб праця його виходив випусками, і був готовий відмовитися від всякого гонорару за перші випуски. Лассаль ж забезпечив йому з самого початку три золотих за друкований аркуш, в той час як зазвичай професора отримували лише по два золотих. Видавець тільки виговорив собі право припинити видання на третьому випуску в тому випадку, якщо воно не буде покривати витрат.
Минуло, проте, більше дев'яти місяців, перш ніж Маркс підготував до друку рукопис першого випуску. Нові напади хвороби печінки і домашні турботи заважали Марксу закінчити роботу. На різдво 1858 р. у будинку Маркса було «більш похмуро і безнадійно, ніж будь-коли». 21 січня 1859 «злощасна рукопис» була закінчена, але в будинку не було «ні гроша», щоб відправити її видавцеві, застрахувавши посилку. «Навряд чи доводилося комусь писати про« грошах »при такому відсутності грошей! Більшість авторів з цього питання полягало в найкращих стосунках з об'єктом своїх досліджень »1. Так писав Маркс Енгельсу, просячи його вислати необхідні гроші на відправку рукописи.
5 «Докритики політичної економії »
План великої праці з політичної економії, що досліджує капіталістичний спосіб виробництва до самих його основ, виник у Маркса років за п'ятнадцять до того, як він приступив до практичного його здійснення. Він обмірковував його ще в домартовскіе дні, і брошура проти Прудона була першою сплатою за цим зобов'язанням Маркса перед собою. Після участі в боротьбі революційних років Маркс негайно ж знову повернувся до задуманого праці і вже 2 квітня 1851 писав Енгельсу: «Я вже так далеко посунувся, що тижнів через п'ять покінчу з усією економічною гидотою. І, зробивши це, буду вдома розробляти економію, а в музеї візьмуся за інші науки. Це починає мені набридати. По суті з часів Адама Сміта і Давида Рікардо ця наука не просунулася більше ні на крок вперед, незважаючи на досягнення окремих, часом надзвичайно тонких досліджень »2. Енгельс дуже зрадів повідомленням Маркса: «Я радий, що ти, нарешті, покінчив з економією. Ця історія дійсно надто затягнулася ... ». Але, як досвідчена людина, він додав: «Поки у тебе залишиться непрочитаної хоча б одна книга, яку ти вважаєш важливою, ти не візьмешся за писання» 3. Енгельс вважав, проте, що при всіх інших перешкодах «головна затримка» все ж - у «власної наукової сумлінності» його друга.
Наукові сумніви були, звичайно, - Енгельс так їх і розумів - не поверхово властивості. Про те, що спонукало в 1851 р. Маркса не закінчується ще роботу, а почати її знову спочатку, він сам говорить у передмові до першого випуску, перераховуючи наступні причини затримки: «Величезний матеріал з історії політичної економії, зібраний в Британському музеї, та обставина , що Лондон представляє собою зручний спостережний пункт для вивчення буржуазного суспільства, нарешті, нова стадія розвитку, в яку останнім, здавалося, вступило з відкриттям каліфорнійського і австралійського золота ... »4.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXII, стор 377. - Ред.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Листи про «Капіталі», 1948, стор 33. - Ред.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., т. XXI, стор 187. - Ред.
- Див. К. Маркс і Ф. Енгельс, Вибрані твори в двох томах »т. I, 1955, стор 323-324. - Ред.
Він ще додав, що його вже майже восьмирічна робота в «New-York Daily Tribune» спричинила за собою крайню розкиданість в його наукових заняттях. На це, однак, можна заперечити, що кореспондентська діяльність повертала Маркса до певної міри до політичної боротьби, яка стояла для нього завжди на першому місці. Адже саме види на відродження революційного робітничого руху і спонукали Маркса засісти за роботу, щоб викласти, нарешті, на папері те, що він, не перестаючи, обдумував протягом усіх цих років.
Красномовним свідченням цього є листування Маркса з Енгельсом. У ній йде безперервне обговорення економічних питань, розростаючись до обсягу цілих статей, теж стосуються «великих тонкощів». Як при цьому відбувався обмін думок між двома друзями, показують деякі окремі місця в листах. Так, Енгельс пише в одному листі про свою «звичайної лінощів в області теорії» 1 . Вона обмежується внутрішнім протестом його кращого «я» і не вникає в суть речей. А Маркс в іншому випадку вигукує зітхнувши: «Якби люди знали, до чого я мало обізнаний у всьому цьому», розповідаючи, як один фабрикант вітав його забавним припущенням, що він, напевно, був колись сам фабрикантом.
Якщо відкинути в обох випадках - як це і слід зробити - гумористичне перебільшені ня, то залишається фактом, що Енгельс точніше знав внутрішній механізм капіталістичного загально ства, а Маркс з більшою силою і проникливістю вникав в суть законів, керуючих його рухом. Коли він виклав другу план першого випуску, Енгельс йому відповів: «Це, дійсно, дуже абстрактна схема, та інакше й не могло бути при стислості викладу, і часто мені доводиться насилу шукати діалектичних переходів, так як я дуже відвик від всякого відстороненого мислення »2. Марксу ж, з іншого боку, було до певної міри важко розбиратися у відомостях, отриманих від Енгельса щодо обчислення фабрикантами і купцями тієї частки прибутку, яку вони споживають на себе, або про изнашивании машин, або про обчислення обороту авансованого оборотного капіталу. Він скаржився на те, що в політичній економії практично важливе і теоретично необхідне в багатьох випадках сильно розходяться.
Про те, що Маркс приступив до остаточної обробки свого твору лише в 1857 і 1858 рр.., Свідчить також зміна плану книги вже в процесі роботи. Ще в квітні 1858 він припускав розглядати в першому випуску «капітал взагалі»; але хоча випуск розрісся вдвічі або втричі порівняно з предполагавшимся об'ємом, все ж у ньому ще немає нічого про капітал, а є тільки дві глави про товар і грошах. Маркс бачив у цьому ту перевагу, що критикам не можна буде при такому розподілі матеріалу обмежуватися однією лайкою за адресою автора за тенденційність. Він тільки випустив з уваги, що тим настійніше необхідним здасться критикам інший спосіб - пустити в хід вельми дієва зброя, тобто замовкнути книгу.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXI, стор 134 - Ред. Див К. Маркс і Ф. Енгельс, Соч., Т. XXII, стор 331. - Ред.
У передмові Маркс зробив огляд свого наукового розвитку, і не можна не навести знаменитих фраз, що визначають сутність історичного матеріалізму. «Мої дослідження (гегелівської філософії права) 1 привели мене до того результату, що правові відносини, так само точно як і форми держави, не можуть бути зрозумілі ні з самих себе, ні з так званого загального розвитку людського духу, що, навпаки, вони кореняться в матеріальних життєвих відносинах, сукупність яких Гегель, за прикладом англійців і французів XVIII століття, називає «громадянським суспільством», і що анатомію громадянського суспільства слід шукати в політичній економії ... Загальний результат, до якого я прийшов і який послужив потім керівної ниткою у всіх моїх подальших дослідженнях, можна коротко формулювати таким чином. У суспільному виробництві свого життя люди вступають в певні, необхідні, від їхньої волі не залежні відносини - виробничі відносини, які відповідають певному щаблі розвитку їхніх матеріальних продуктивних сил. Сукупність цих виробничих відносин становить економічну структуру суспільства, реальний базис, на якому вивищується юридична і політична надбудова і якому відповідають певні форми суспільної свідомості. Спосіб виробництва матеріального життя обумовлює соціальний, політичний і духовний процеси життя взагалі. Не свідомість людей визначає їх буття, а, навпаки, їх суспільне буття визначає їх свідомість. На певному ступені свого розвитку матеріальні продуктивні сили суспільства приходять у суперечність з існуючими виробничими відносинами, або - що є тільки юридичним виразом цього - з відносинами власності, всередині яких вони досі розвивалися. З форм розвитку продуктивних сил ці відносини перетворюються в їх окови. Тоді настає епоха соціальної революції. Із зміною економічної основи більш-менш швидко відбувається переворот у всій величезній надбудові.
- З аключенія в дужки слова належать Мерінгу. - Ред.
При розгляді таких переворотів необхідно завжди відрізняти матеріальний, з природно-науковою точністю констатуючий переворот в економічних умовах виробництва від юридичних, політичних, релігійних, художніх або філософських, коротше: від ідеологічних форм, в яких люди усвідомлюють цей конфлікт і ведуть свою боротьбу до її завершення . Як про окрему людину не можна судити на підставі того, що сам він про себе думає, точно так само не можна судити про подібну епоху перевороту по її свідомості. Навпаки, це ство нание треба пояснити з суперечностей матеріального життя, з існуючого конфлікту між суспільними продуктивними силами і виробничими відносинами. Жодна громадська формація не гине раніше, ніж розвинуться всі продуктивні сили, для яких вона дає досить простору, і нові, вищі виробничі відносини ніколи не з'являються раніше, ніж дозріють матеріальні умови їх існування в лоні самого старого суспільства. Тому людство ставить собі завжди тільки такі завдання, які воно може вирішити, оскільки при найближчому розгляді завжди виявляється, що саме завдання виникає лише тоді, коли матеріальні умови її рішення вже існують або, принаймні, знаходяться в процесі становлення. У загальних рисах, азіатський, античний, феодальний і сучасний, буржуазний, способи виробництва можна позначити, як прогресивні епохи економічної суспільної формації. Буржуазні виробничі відносини, це - остання антагоністична форма суспільного процесу виробництва, антагоністична не в сенсі індивідуального антагонізму, а в сенсі антагонізму, що росте на громадських умов життя індивідів; але що розвиваються в надрах буржуазного суспільства продуктивні сили створюють разом з тим матеріальні умови для дозволу цього антагонізму. Цієї громадської формацією завершується тому предистория людського суспільства »1.
У самій книзі, яку він назвав «До критики політичної економії», Маркс зробив рішучий крок, переступивши через буржуазну політичну економію в тому вигляді, в якому вона була розроблена, особливо Адамом Смітом і Давидом Рікардо. Її вищим досягненням було визначення вартості товарів робочим часом. Але, розглядаючи буржуазне виробництво як вічну природну форму суспільного виробництва, вона вважала створення вартостей природною властивістю людської праці, як він даний в індивідуальному конкретному працю окремої людини, і впадала тому в цілий ряд протиріч, які не в змозі була вирішити. Маркс же, навпаки, бачив в буржуазному виробництві не вічне природну форму, а лише певну історичну форму суспільного виробництва, якій передував цілий ряд інших форм. З цієї точки зору Маркс піддав грунтовної перевірки здатність праці створювати вартість. Він досліджував, який праця, чому і яким чином створює вартість, чому вартість є не що інше, як застиглий працю цього роду.
- С м. К. Маркс і Ф. Енгельс, Вибрані твори в двох томах, т. I, 1955, стор 321-323. - Ред.
Таким шляхом він прийшов до «вирішального пункту», навколо якого обертається розуміння політичної економії, - до двоїстий характером праці в буржуазному суспільстві. Індивідуальний, конкретна праця створює споживчі вартості, байдужий суспільна праця створює мінові вартості. Оскільки праця створює споживчі вартості, він притаманний всім формам суспільства. В якості доцільної діяльності для присвоєння продуктів природи в тій чи іншій формі праця є природною умовою людського існування, умовою обміну речовин між людиною і природою, незалежним від яких би то не було соціальних форм. Ця праця має своєю передумовою речовина природи, і тому праця не є єдиним джерелом їм створюваного, тобто речового багатства. Як би різному ні складалося відношення між працею і природним речовиною в різних споживних вартостях, у всіх випадках споживча вартість містить в собі природний субстрат.
Інакше йде справа з міновою вартістю. Вона не містить ніякого природного речовини; єдиним джерелом її є праця, і тому праця є джерело багатства, що складається з мінових вартостей. В якості мінової вартості всяка споживча вартість дорівнює будь-який інший такий же споживної вартості, звичайно, якщо вона є в правильній пропорції. «Мінова вартість палацу може бути виражена в певній кількості коробок шевської вакси. Навпаки, лондонські фабриканти шевської вакси висловили вартість безлічі коробок вакси в своїх палацах »1. При обміні товари, абсолютно незалежно від форми їх речового існування і від тих потреб, для задоволення яких вони створені, представляють собою, незважаючи на їх строкату видимість, одне і те ж єдність: вони є результат однорідного, байдужого праці, «якому так само байдуже , проявляється він у золоті, в залозі, пшениці або шовку, як байдуже для кисню, чи знаходиться він в іржі заліза, в атмосфері, в соку винограду або в крові людини »1. Різниця споживчих вартостей виникає з відмінності праці, що виробляє ці споживчі вартості; праця ж, що створює мінові вартості, ставиться байдуже до особливостей матерії споживчих вартостей, так само як і до особливостей форми самої праці. Це - однаковий, байдужий, абстрактно загальний працю, який розрізняється вже не по виду, а тільки за розміром, залежно від тих різних кількостей, в яких він упредметнюється в мінових вартостях різної величини. Єдиним мірилом різних кількостей абстрактно загального праці є час в його природних підрозділах - годину, день, тиждень і т. д. Робочий час є живим буттям праці, незалежно від його форми, змісту та індивідуальності. Як мінові вартості всі товари представляють собою лише певну кількість застиглого робочого часу. Робочий час, овеществленное в споживних вартостях, є разом з тим і субстанцією, що перетворює їх у мінові вар тості і, отже, в товари; воно точно так само визначає відому величину їх вартості.
- С м. К. Маркс, До критики політичної економії, 1953, стор 13. - Ред.
Двоякий характер праці є суспільна форма праці, властива товарному виробництву. При первісному комунізмі, який мав місце на порозі історії всіх культурних народів, одиничний праця була безпосередньо частиною суспільного організму. У натуральних поставках і натуральних повинностях середньовіччя суспільний зв'язок становив приватний, а не загальний працю. У сільському-патріархальної сім'ї, коли для задоволення власних потреб сім'ї жінки пряли, а чоловіки ткали, пряжа і полотно були громадськими продуктами, а прядіння і ткання - суспільною працею в межах родини. Сімейна зв'язок з її природним поділом праці накладала своєрідну друк на продукт праці: пряжа і полотно не обмінюється одна на інший як равнозначащіе і равностоящими вираження одного і того ж загального робочого часу. Тільки в товарному виробництві приватна праця стає суспільним лише внаслідок того, що приймає форму своєї безпосередньої протилежності - форму абстрактного загального праці.
Товар є безпосередня єдність споживної і мінової вартості, причому він є товаром лише по відношенню до інших товарів. Виявом справжнього ставлення товарів один до одного служить процес обміну. У цьому процесі, в якому беруть участь незалежні один від одного окремі люди, кожен товар повинен являти собою одночасно і споживчу і мінову вартість, бути і приватною працею, службовцям для задоволення приватних потреб, і спільною працею, який може бути обміняний на однакову кількість такого ж загальної праці. Процес обміну товарів повинен розвинути і вирішити протиріччя, що полягає в тому, що індивідуальна праця, уречевлена ??в якому-небудь окремому товарі, має безпосередній характер спільності.
- С м. К. Маркс, До критики політичної економії, 1953, стор 13. - Ред.
В якості мінової вартості всякий окремий товар стає мірою вартості всіх інших товарів. Але, навпаки, всякий окремий товар, в якому вимірюють всі інші товари свою вартість, робиться втіленням мінової вартості. Завдяки цьому мінова вартість стає особливим, винятковим товаром, який, перетворюючи в себе всі інші товари, безпосередньо уречевлює загальне робочий час, втілене в грошах. Таким чином, в одиничному вигляді товару дозволяється протиріччя, яке містить в собі товар як такої і яке зводиться до того, що одна особлива споживча вартість стає загальним еквівалентом і завдяки цьому - споживчою вартістю для всякого, загальну споживчу вартість. Таким товаром є гроші.
У грошах кристалізується мінова вартість товарів як особливий товар. Грошовий кристал є необхідний продукт процесу обміну: у ньому фактично зрівнюються різноманітні продукти праці і таким чином фактично перетворюються на товари. Грошовий кристал виник стихійно-історичним шляхом. Безпосередня мінова торгівля, природна форма процесу обміну, являє собою скоріше починається перетворення споживчих вар мостей в товари, ніж перетворення товарів у гроші. Чим більше розвивається мінова вартість і чим більше споживчі вартості стають товарами, - отже, чим більше мінова вартість набуває вільну форму і перестає бути безпосередньо пов'язаної з споживною вартістю, тим настійніше справа йде до виникнення грошей. Спочатку роль грошей грає один або кілька товарів, що представляють найбільш загальну споживчу вартість: худоба, зерно, раби. Функцію грошей виконували по черзі вельми різні, в тій чи іншій мірі невідповідні товари. Якщо зрештою ця функція перейшла до благородних металів, то це сталося з тієї причини, що благородні метали володіють необхідними фізичними якостями особливого товару, в якому повинно кристалізуватися грошове буття всіх товарів, оскільки якості ці безпосередньо випливають з природи мінової вартості: постійністю їх споживної вартості, делимостью в будь-якого ступеня, однорідністю частин і однаковістю всіх зразків цього товару.
З благородних металів винятковим грошовим товаром стає золото. Воно служить мірою вартості і масштабом цін, воно служить засобом обігу товарів. Через перетворення товару (Salto mortale) в золото накопичений в товарі особливий праця виявляється абстрактно-загальним, суспільною працею. Якщо це перевтілення не вдається, то праця втрачає своє існування не тільки як товар, але і як продукт, так як він є товаром лише тому, що не представляє для свого власника-якої споживної вартості.
Таким чином, Маркс довів, як і чому в силу властивих товару властивостей вартості товар і товарообмін повинні породити протилежність між товаром і грошима. Він відкрив, що гроші, що здаються предметом природи з певними властивостями, насправді являють собою суспільне, виробниче відношення. Плутані пояснення природи грошей сучасними економістами Маркс зумів пояснити тим, що вони незграбно вважали річчю те, що насправді є суспільним відношенням. З іншого боку, перед ними виступало, дражнячи їх, річчю те, що вони тільки що визначили як суспільне відношення.
Велика кількість світла, який долинав з цього критичного дослідження, спочатку швидше засліпило всіх, навіть друзів автора, ніж просвітило їх. Лібкнехт говорив, що ні один твір не розчаровувати його так, як це, а Мікель знайшов у ньому «мало дійсно нового». Лассаль зробив досить вишукані компліменти з приводу художності викладу, яке він без заздрості ставив за формою вище свого «Геракліта»; але якщо ці «фрази» викликали у Маркса підозра, що Лас-саль не зрозумів «багато що економічне», то на цей раз він не помилився. Лассаль негайно ж виявив, що не зрозумів саме «вихідного пункту» відмінності між працею, результатом якого є споживча вартість, і працею, вираженим у мінової вартості.
Якщо такий був відгук молодих пагонів, то чого було чекати від засохлих гілок? Хоча Енгельс і стверджував у 1885 р., що Маркс створив першу вичерпну теорію грошей і що вона була мовчки всіма прийнята, однак сім років по тому в «Словнику суспільних наук», зразковому працю буржуазних економістів, з'явилася стаття про гроші, яка на п'ятдесяти стовпцях розводила стару тарабарщину і, навіть не згадуючи про Маркса, заявляла, що загадка грошей ще не дозволена.
Як грошам і не бути несповідимими для світу, для якого вони зробилися богом?
наверх