Шість днів потому, ввечері 13 квітня, величезна юрба згромадилася біля дверей концертної зали. Пані прийшли в сукнях без кринолінів, кавалери були без шпаг – аби в залі могло вміститись якнайбільше людей; сімсот чоловік – ніколи стільки людей не збиралося в цьому приміщенні – втиснулося в залу, така була слава, що розлетілася про цю ораторію; а коли розпочалося її виконання, люди затамували подих. Але тут з ураганною могуттю вдарили хори, і серця слухачів затремтіли. Гендель стояв біля органа. Він хотів стежити за виконанням свого твору, вести його, але сам відірвався од нього, загубився в ньому, виявився чужий йому, неначе ніколи не створював, не ліпив його, ніколи раніше не чув його, і от виявився втягнутим у потік звуків, який сам створив. І коли зазвучав «Аминь», він мимоволі заспівав з хором, і співав так, як ніколи досі в житті не співав. Але потім, коли бурхливі захвати слухачів наповнили залу, він тихо відійшов убік, аби дякувати не людям, які самі бажали висловити йому свою глибоку вдячність, а Милосердя, що подарувало йому цей твір.