Голос історії. 14 липня. Патріарх Володимир
14 липня 1995 року - помер Патріарх Київський і всієї Руси-України УПЦ КП Володимир (Романюк), дисидент, член ОУН.
Святійший Патріарх Київський і всієї Руси-України в 1993-1995 рр. народився 9 грудня 1925 року в селі Хімчин Косівського району Івано-Франківської області. У молоді роки брав участь у національно-визвольному русі під егідою Організації Українських Націоналістів (ОУН). У вересні 1944 року був засуджений військовим трибуналом НКВС до 10 років виправно-трудових робіт. Тюремний термін, довелося відбувати в Кустоловській колонії №17 в Полтавській області. У 1946 році, там же в таборі, він був повторно засуджений за “антирадянську агітацію і пропаганду” і засланий в Магадан. Після хрущовської амністії повернувся на батьківщину.
У 1959 році закінчив Вищі богословські курси в Івано-Франківську, згодом – Московську духовну семінарію. У 1964 -1972 рр. – служив священиком в парафіяльній церкві сусіднього з Хімчином села Космач. 20 січня 1972 був засуджений на 7 років позбавлення волі та 3 роки заслання за активну правозахисну діяльність та відстоювання прав українських православних віруючих; перебував у таборах Мордовії і Якутії. У 1976 році на засланні принципово відмовився від радянського громадянства і проголосив свій перехід до Української Автокефальної Православної Церкви. Продовжував правозахисну діяльність; в 1979 році увійшов в Українську Гельсінську Групу. У лютому 1982 року повернувся в місто Косів, де мешкала його родина. Відразу був узятий під адміністративний нагляд.
У 1984-1990 рр. священик Василь Романюк ніс служіння у Північній Америці в парафіях Української Автокефальної Православної Церкви; займався літературною працею, зокрема, написав книгу “Голос у пустелі”. У 1990 році пострижений у чернецтво з ім’ям Володимир. З травня 1990 року – єпископ Ужгородський і Виноградівський, пізніше – архієпископ Вишгородський і Білоцерківський, вікарій Київський УАПЦ. З початку 1993 року – архієпископ Львівський і Сокальський, член Священного Синоду Української Православної Церкви Київського Патріархату. 14 червня 1993, після смерті Патріарха Мстислава, обраний Місцеблюстителем Патріаршого престолу і піднесений до сану митрополита. 21 жовтня 1993 Всеукраїнський Православний Собор обрав його Предстоятелем Української Православної Церкви Київського Патріархату з титулом Патріарха Київського і всієї Руси-України; інтронізація відбулася 24 жовтня 1993 року в Софійському соборі Києва.
4 травня 1995 Патріарх УПЦ КП Володимир (Романюк) видав указ про звільнення митрополита Філарета (Денисенка) – за порушення “субординації” – з посади “заступника патріарха”. Романюк звернувся до Управління по боротьбі з організованою злочинністю із заявою, в якій просив захисту від свого заступника. Там же він вказував на зв’язки Філарета з кримінальними кланами Києва і просив допомоги у тому, щоб знайти церковну касу УПЦ, привласнену Філаретом (за його твердженням мільярди рублів були конвертовані Філаретом і переведені на закордонні рахунки в Німеччину). Начальник київської міліції виділив Патріарху Володимиру цілодобову охорону, щоб захистити його від філаретівців на час підготовки “синоду УПЦ КП”.
14 липня 1995 Патріарх Володимир пішов сам до Ботанічного саду імені Фоміна у звичайному одязі на зустріч з якимось “невідомим”. До вечора його вже мертвого, у закривавленій сорочці, з поламаними ребрами та слідами від уколів доставили в Феодосіївський монастир, звідки наступного дня відвезли до моргу. За офіційною версією, оприлюдненою його правонаступником Філаретом (Денисенком), Патріарх Володимир помер від інфаркту під час прогулянки Ботанічним садом. 18 липня він був похований на Софійській площі біля стін дзвіниці Софійського Собору.