І по дівках бігав, і ображав, а тепер: «Ой, Надько, якби життя повернути хоча б на півроку. Я б на колінах вибачення просив. Ноги тобі цілував би» | Коректно
11.06.2018 11.06.2018 1 365
Згадуючи це, Степан хапається за голову: «Ой, Надька, Надька, якби життя повернути назад, хоча б на півроку, і я б. Я б на колінах у тебе вибачення просив. Ноги тобі цілував би».
Через деякий час у Степана з Надією наpoдився ще й синок, Володя. Дітей Степан любив, але дуже вже суворий, навіть жорстокий з ними був. І Світлана, і Володя боялися батька. Ні знаходилося у Степана до сина і дочки доброго слова – лише лайка, а як вип'є, то і ременем виховував. Дивна була ця Степанова любов. Правда, коли діти школу закінчували, поїхав батько на заробітки. Тут нема чого Бога гнівити – дав, так би мовити, він їм обом вищі освіти.
А коли повернувся з тих заробітків! Мабуть, було б краще, якби там і залишився. Десь рік, а то і більше, дзвонила Степану якась жінка. Бувало, Надія підніме трубку, а та пані тільки і говорить, що Степан до неї піде, тому що тільки її любить. Та й сам Степан не приховував своїх стосунків з іншого. Навіть погpoжував дружині, що вижене її з дому, а додому свою коханку призведе, але вже не як коханку, а як законну дружину.
Коли діти роз'їхалися і залишилися вони разом з Надією, менше став Степан пити і з дівчатами вже начебто не водився, але до дружини завжди було за що вчепитися: то їжу не досолила, то пересолила, то не там щось поклала, то занадто холодна, або занадто гаряче. І завжди в будинку крик. Не мала бідна Надя життя і далі. Завжди мовчки, все ковтала: ніколи не відгукувалася, і не огризалася. Тихенько жила, так само тихо і згасла.