Звичайно ж, подібним собі він адресує "інші питання", бо власне самоистязательство ця людина не демонструє. Задає питання вже дозрілі, відточені, ті, на які має свою відповідь, але бажає його перевірити на людях і об'єднатися з однодумцями.
В 2015 році Віталій Воловик адресував своїм співвітчизникам – читачам "Три одвічних питання" (КСК – Альянс, Запоріжжя): "Хто винен у бідах народу? Що робити, щоб вийти з кризи? З чого почати і яка партія потрібна Україні?". У 2016 році несподівано випустив книжечку віршованих притчею "Про братів наших менших з посмішкою" (TOB РОВУ "Просвіта", Запоріжжя), підштовхують до відповідей на ці питання.
Дві абсолютно різножанрові, різностильові, інтелектуально "різногалузеві" брошури, як завжди в його творчості, підштовхують людей до роздумів, і до відповідей на одвічні для України питання в цілому, і на їх складові. Наприклад, "до Європи як дістатися", про що лише нескінченно триває ганебний спір, або коли ж "лессовет", "хто де спить, а кого – то б'ють", вся влада перестануть вважати весь лісовий народ "набродом".
Коли в 1979 році, майже 40 років тому, я, працівник ЦК КПУ, познайомився в Запорізькому обкомі партії з Віталієм Воловиком, він був вже досить досвідченим і солідним партійним функціонером (зав. відділом пропаганди і агітації) і автором першої документально-художньої книги про запорізькому підпілля часів Великої Вітчизняної війни, книги, яка відразу ж була високо оцінена самим "Новим світом" в Москві.
Нині Віталій Воловик – автор не тільки десятків наукових видань (відомі його книги про філософські основи педагогіки, історії, суспільствознавства, політичної свідомості), але і трилогії "Воля – волошки" (романи "Сліди", "Пороги", "Віра"), тетралогії "Час обирає нас" ("Так буде день", "І прилетять солов'ї", "Шукачі земного раю", "Блажен, хто вірує"), романів – "особняків" – "Неземна любов" і "В ім'я отця і сина".
Не так давно невгамовний Віталій Іванович приголомшив мене в черговий раз. І знаєте чим? Написав новий, десятий роман.
Прочитав його. "Батьки – не діти" (вид – во "Просвіта", Запоріжжя, 2016) продовжує тетралогію "Час обирає нас". У романі розповідається про першому десятилітті болісного становлення незалежної України, про справжніх подвижників і антигероїв цього становлення.
"Батьки – не діти" стосується і тяжкого процесу зміни, розлому поколінь. Але головне: ось це "—" в назві філософського, суспільно – політичного роману зображує, якщо можна так висловитися, ватерлінію найглибшої прірви між тими "господарями життя", що рвуться в "Батьки" української нації, та дітьми – народом України, поки безнадійно чекають "дбайливого Господаря", "дбайливого і по-справжньому люблячого Батька, з яким він зможе побудувати теплий і затишний для всіх своїх співгромадян будинок – свою українську Вітчизну".
У романі багато справжніх осіб: Кравчук, Кучма, Назаренко, Дурдинець, Пустовойтенко... Лише двох з них: прем'єр-міністра Євгена Марчука і віце-прем'єр-міністра Івана Кураса – приймає Віталій Воловик. Тільки вони в нього заслуговують характеристику "дійсно, державний муж". Про особисті якості і діяннях інших автор висловлює чимало неприємних слів.
На цей раз "інші питання", які Віталій Воловик адресує своїм читачам, – це питання про подальше перебування великого народу за перманентно наростаючим від правителя до правителя, від режиму до режиму муках; про те, коли і як, якими силами можна і потрібно таке ходіння зупинити.
Автор щосили опирається того, щоб український народ став зів'ялою трояндою і щоб від цієї зів'ялої троянди, як у іншого письменника – філософа – Умберто Еко, залишилося лише одне ім'я – спогад.
Роза повинна розцвітати! Тільки цього й хоче Віталій Воловик.
Євген Лук'яненко, журналіст, лауреат міжнародної премії імені Володимира Винниченка Українського фонду культури
ТЕГИ: свято