і проб на спонтанне відновлення, швидкість звикання збільшується (розвивається потенція звикання).
3) Генералізація. Звикання до даного стимулу поширюється і на інші подібні стимули. Якщо, наприклад, у тварини відбувається звикання до тону певної частоти, то дуже ймовірно, що відповіді на тони близької частоти також будуть загасати. Чим ближче фізичні характеристики стимулів, тим інтенсивніше буде виражена генералізація.
4) Звикання розвивається швидше, якщо роздратування слідують з малими інтервалами. Морський хробак нерєїс перестає ховатися в нірку у відповідь на спалахи світла приблизно через 30 передавальний спалахів світла, якщо інтервали між спалахами становлять близько 30 секунд. Якщо ж інтервали між спалахами світла становлять 5 хвилин, то для розвитку габітуаціі потрібно вже 80 передавальний стимулу.
5) Швидкість звикання залежить від природи подразників. Так, для морського хробака механічне подразнення, тінь, дотик, спалахи світла зумовлюють різні для них швидкості звикання.
6) Диференціація. Звикання специфічно відносно подразника.
Звикання стосовно одного якогось подразника відбувається незалежно від інших подразників.
7) Розгальмовування (дегабітуація). Застосування зовсім нового, зазвичай дуже інтенсивного стимулу, призводить до раптового відновленню зниклої реакції. Наприклад, на зябра мечехвоста направляють струмінь повітря, мечехвост відповідає рухом кінцевій частині черевця. Незабаром розвивається звикання, і мечехвост перестає реагувати на вплив струменя повітря. В цей час на зябра направляють струмінь фізрозчину, і реакція на струмінь повітря відразу ж відновлюється.
17. Умовні рефлекси другого роду
Асcоціатівное научение прийнято поділяти на два види: класичні і інструментальні умовні рефлекси.
При виробленні класичних, або павловських рефлексів, послідовність подій в досвіді залежить не від поведінки тварини, а від ходу експерименту. Тварина виробляє яку-небудь реакцію, частіше - реакцію внутрішніх органів (наприклад, слиновиділення), яка згодом зв'язується з новим стимулом. Тварина ніби відповідає старим способом на новий стимул. По-англійсткі "відповідь" - response, тому павловські рефлекси називають ще респондентное навченням.
При інструментальному ж научении поведінка тварини саме служить важливим фактором, який визначає хід подій. Процедура інструментального навчання у тому, що позитивне чи негативне підкріплення подається при певній реакції тварини - "правильної" або
"неправильної" з точки зору експериментатора.
Отже, класичні та інструментальні рефлекси відрізняються методикою виробітку. Але внутрение процеси, що лежать в основі цих двох типів рефлексів, однакові. Вироблення УР 1-го роду супроводжується УР 2-го роду. Укріпленої в верстаті Павлова собаці піднімали передню ногу, а потім давали порцію м'ясного порошку. Після кількох таких проб собака сама піднімала ногу, якщо її поміщали в верстат голодної. З іншого боку, при інструментальному научении умовним подразником вважатимуться зворотний афферентацию від мускулатури, яка сигналізує про майбутній підкріпленні.
Раніше вважали, що УР 1-го роду виробляють зв'язок стимулів з реакціями внутрішніх органів, а УР 2-го роду - з реакціями скелетних м'язів.
Зараз цю точку зору спростували. Були проведені експерименти над щурами, при котрих підкріплення давалося при все більшому зростанні частоти серцевих скорочень. Цей показник вдалося змінити майже на
20%. Інструментальне научение можливо і для таких реакцій, як перистальтика кишечника, артеріальний тиск, загальний характер електроенцефалограми.
Інструментальне научение класифікується в залежності від застосовуваних методик. а) "Проби і помилки" по-Торндайку. Методика розроблена в 1898 році. Проблемна клітина (проблемний ящик) Торндайка являє собою клітку, яку можна відкрити зсередини, натиснувши на важіль. Ув'язнені в клітці кішка або собака спочатку намагаються втекти, хаотично і безупинно рухаючись по клітці, але через деякий час тварина випадково натискає на важіль і відкриває дверцята. Тварина знову повертають в клітину. Друга і третя спроби тваринного вийти з клітини можуть бути випадковим повторенням, але поступово тварина зосереджує свою поведінку близько важеля. Після низки проб тварина, як його тільки замикають в клітці, натискає на важіль і звільняється. Тварина навчається виключати зі свого поведінки усе, що не веде до підкріпленню і збільшує число рухових реакцій, які при попередніх спробах приводили до підкріпленню. Але на початку досвіду в поведінці тварини немає певної системи - перший підкріплення тварина отримує випадково.
"Закон ефекту" Торндайка говорить: "Для реакції, яку слід винагороду чи стан задоволення, можливість повторення зростає, а реакції, викликає шкідливе чи неприємне наслідок, можливість повторення знижується".
Більшість сучасних психологів погоджуються з тим, що для пояснення поведінки дорослої людини "закон ефекту" має обмежену сферу застосування.
Проблемна клітина Торндайка відкривається важелем, розташованим в ній. Біля клітки ставлять миску з кормом для тварини. Коли в проблемну клітку поміщають голодне тварина, воно, намагаючись дістатися до їжі, безладно рухається всередині клітини, і, в кінцевому підсумку, випадково натискаючи на важіль, виявляється волі. Друга і третя спроби можуть бути теж випадковими, але поступово тварина зосереджує свої рухи біля важеля. Через кілька проб тварина відразу, як тільки потрапляє в проблемну клітку, натискає на важіль, виявляється волі і отримує підкріплення.
Поступово тварина вчиться виключати зі свого поведінки усе, що не веде до підкріпленню. Але спочатку досвіду в його поведінці немає певної системи
- перша підкріплення тварина отримує випадково. б) Вільно-оперентная методика по-Скиннеру. Це варіація методики, застосованої Торндайком. Відмінність від методики "проб і помилок" у тому, що тварина піддається не окремим пробам, а може вчиняти будь-яку реакцію в будь-який час. Зазвичай в інструментальної установці знаходиться пристосування, наприклад, важіль, на яке тварина повинна впливати.
В дослідах, проведених Скиннером в 1938 році, лабораторна пацюк натискає на важіль і отримує їжу. На початку досвіду тварина не робить необхідну реакцію, але за поведінку, дедалі ближчий до реакції, яку хочуть сформувати, підкріплення напівчіт. Спочатку підкріплюється знаходження пацюки в тій частині клітини, де розташований важіль. Потім підкріплюють піднімання лапи у напрямку до важелю. Поступово вимоги до реакції, що заслуговує підкріплення, підвищуються. Зрештою підкріплюють вже саме натискання на важіль.
Підкріплення не обов'язково має слідувати за кожною реакцією. Іноді воно може бути переміжним: наприклад, можна підкріплювати тільки кожен енний відповідь або тільки першу реакцію після даного інтервалу часу. Якщо підкріплення зовсім припинити, відбувається зниження ймовірності та темпу реакції, тобто відбувається угашение.
Природа реакцій і підкріплення повинні бути обрані з урахуванням особливостей досліджуваного виду. Наприклад. самців сіамських бійцівських рибок навчають здійснювати оперантную реакцію, як підкріплення демонструючи модель інший риби в агресивної позі.
Існують докази того, що у голубів, що знаходяться в камері Скіннера, виробляється, крім оперантного, ще й класичний рефлекс на ключ, який вони повинні клювати, щоб отримати підкріплення.
Ключ голуби розцінюють як їжу або воду. При харчовому підкріпленні вони клюють його таким рухом, як якщо б вони клювали зерно, а при підкріпленні водою, вони натискають на ключ напіввідкритим дзьобом і роблять сисні руху, як при питті.
Цікаві дослідження з вироблення оперантних реакцій у дельфінів були проведені американською дослідницею Прайер. У кожній серії проб підкріплювалися різні реакції. Після того, як будь-яка реакція підкріплювалася, у наступних серіях ця реакція вже не дозволяла тварині отримати підкріплення. Коли був вичерпаний весь репертуар реакцій, на які здатні дельфіни, тварини стали виробляти безліч нових,
"творчих" реакцій.
Досліди на вироблення оперантних рефлексів були неоднокатно проведені з людьми. Карл Роджерс у книзі "Погляд на псіхотерапію.Становленіе людини" наводить результати таких експериментів.
Наприклад, за допомогою оперантного обумовлення можна домогтися у випробуваного значного збільшення кількості іменників у множині в мові. Експериментатор кивав головою всякий раз, коли випробуваний вимовляв потрібну граматичну форму. Випробуваний про експерименті попереджений не був і причини змін у своїй поведінці не усвідомлював. Оперантная способом домагалися збільшення в мові числа пропозицій, що виражають особисту думку випробуваного і ряду інших поведінкових реакцій.
Роджерс, як гуманіст, добре поніматет небезпека можливості маніпулювання поведінкою людини і пише, що психологія - "знаряддя, в порівнянні з соціальною силою якого атомна енергія здається слабкою". При цьому він вважає, що досягнення психології можуть використовуватися або як засіб управління людиною. або як засобу звільнення людини.
Можна отримати або суспільство вільних людей. або суспільство пішаків, керованих за допомогою науки про поведінку. Але мета, заради якої використовуються досягнення психології, на думку Роджерса, знаходиться поза науки психології. в) Методики з негативним підкріпленням. Тварина має вести себе так, як встановлено експериментатором, щоб уникнути больових стимулів. У найбільш поширеному варіанті цієї методики використовується човникова камера. Вона складається з двох відділень, забарвлених в різні кольори.
Відділення повідомляються між собою отвором. Процедура починається з ряду проб, що супроводжуються сигналом, наприклад, зуммером.Жівотному дається кілька секунд, щоб покинути стартову камеру і перейти в іншу частину установки.
Якщо тварина цього не зробить, воно отримає удар електрострумом через електроди на підлозі камери. Принаймні повторення ряду проб відсоток успішних избеганий зростає. Було показано. що навіть серед близькоспоріднених видів тварин успішніше навчаються ті тварини, які в природі ведуть більш активний спосіб життя. г) Вироблення диференціювання. У цих дослідах тварині пропонують два або кілька стимулів і надають можливість як-небудь реагувати. Реакції на один із стимулів підкріплюються, на інші -