Персональне відкриття. Утім, я добре пам’ятаю пана Юрія на “Постмодерні чи постмортемі” у Львові, тому історичному грандіозному форумі філософів і письменників, де головою, здавалося, поїхали всі. Я запам’ятала лисого (голеного?) рухливого швидкоокого молодика, який звався (ім’я? прізвище? поганяйло?) – Іздриком.
А тута несподівано перекладач Олена Марінічева повісила оце у своєму ЖЖ, я прочитала і одразу відчула: моє.
Не певна, що воно досконале. Одне можу сказати: фізична важкість подій і навіть повітря вдалася незле. Щоправда, я випустила метод, простір і час як філософські категорії. Не тому, що не вмістилися в рядок – я вмію вмістити в рядок. А тому, що я паралельно з перекладом прочитала чат Іздрика у АН “Фіртка” (у твіттер кидала посилання, знайдіть, кому цікаво) і його постмодерністичний настрій вкупі зі стьобним відкиданням філософії та її категорій відчула добре. Тому й не хотіла буквально – руською воно зазвичай виходить серйозніше.
До речі: Та ж сама Лєна Марінічева наводить такий приклад: перекладала Забужку, героїня звертається до горобця “а здох би ти”, і буквальний переклад “чтоб ты сдох” звучить грубіше; довелося передати це як “а пошел ты в баню”.
Цікаво, нє?
Ну, так я про Іздрика. Скачала собі його “Таке” і “Дефрагментацію” у pdf, кому цікаво; а ось, власне, і вірш:
цього літа так важко дається чекати грозу
хоч відлуння і зблиски її десь кружляють поблизу
за небесні помилки ми платимо тут унизу
то й за наші проколи хай платять сусіди з-під низу
помилкове усе — місце метод а може і час
непомильна лише сценографія мильної драми
там на небі напевно давно вже забули про нас
але все про нас знає той світ що під нами
цього літа так важко чекати наступного дня
а добути до завтра по суті — єдина потреба
щоб пустити коріння у твердь особистого дна
попри метод і час і помилки байдужого неба
а це моє
этим летом так тяжко — живем в ожиданьи грозы
хоть все ближе раскаты, зарницы как будто из меди
все ошибки небес искупают земные низы
а за наши проколы пусть нижние платят соседи
все не вовремя и неуместно — не там и не так
безошибочна лишь сценография оперы мыльной
там на небе наверно давно мы забыты как факт
только помнит про нас мир подземный всесильный
день за днем в это лето так грузно ползут на арбе
а до завтра добыть и дожить — это все что нам нужно
чтобы корни пустить прямо в дно, утвердившись в себе
несмотря на ошибки небес и на их равнодушность