Українська вишиванка... Уже в самому сполученні цих слів відчувається – мистецтво з відзнакою. Адже нині символ нашого національного одягу відомий по всьому світові. Безліч людей усіх вікових категорій з величезним задоволенням надягають вишиванки на свято, на роботу, до школи. Ці мальовничі й такі до душевного щему знайомі мотиви дуже тішать око. Адже вишиванка – не тільки одяг, і навіть не тільки символ. Це дуже сильний оберіг від усяких негараздів. Особливо коли вона вишита власноруч люблячими руками мами, бабусі, коханої або й просто доброї людини. ишивка в Україні – один із найбільш улюблених і поширених різновидів народної творчості. У виробах українських вишивальниць нас захоплює піднесений світ краси і фантазії, поетичного осмислення життя, світ натхненних образів, коріння яких сягає міфології, звичаїв і уявлень наших предків. В Україні було свято вишивальниць – це день Варвари (17 грудня). На Варвари не можна було прати, білити чи глину місити – тільки вишивати. У цей день дівчата збиралися разом, молилися і вишивали. Саме в ці дні ворожили на врожай, на долю, спостерігали за погодою. Збереглися зразки давньоруських вишитих календарів, які мають форму традиційних українських узорів. Перед днем зимового сонцевороту у природі відбуваються зміни енергій, тому й вишивання на Варвари було святим ритуалом. У період сьогодення популяризація українських національних символів сягнула верхівки. Тому й популярність вишиванки — дуже закономірне явище. Проводяться Мегамарші у вишиванках у різних куточках України — прекрасне дійство, заквітчані різнобарвними національними костюмами вулиці міст! Не дивно, що така популярність вишиванок торкнулась і одягу для тварин — здебільшого собак та котів. На головних кінологічних виставках у Києві навіть запроваджено конкурс: Парад вишиванок, де не тільки власники собак можуть покрасуватись розкішними народними костюмами, але одягають та прикрашають і своїх вихованців. Iсторія народної вишивки в Україні сягає своїм корінням у глибину віків. Дані археологічних розкопок та свідчення мандрівників і літописців доводять, що вишивання як вид мистецтва в Україні існує з незапам’ятних часів. Вишивкою, за свідченням Геродота, був прикрашений одяг скіфів. Знайдені на Черкащині срібні бляшки з фігурками чоловіків, які датуються V ст., під час дослідження показали ідентичність не лише одягу, а й вишивки українського народного костюма XVIII-XIX ст. Перші згадки про вишивання зустрічаються у працях стародавніх істориків та в археологічних знахідках. Узори утворювалися з поєднання кружечків, спіралей, завитків, а також із пишної рослинної орнаментації у вигляді стебла рослини, листя лавра, лотоса, грон винограду. На жаль, пам’ятки української вишивки збереглися тільки за останні кілька століть, але і цього досить, щоб з’ясувати, що елементи символіки орнаментів української вишивки збігаються з орнаментами, що прикрашали посуд давніх жителів території України періоду неоліту, трипільської культури. Шитво в Київській Русі досягало високого художнього рівня і поширилося навіть за її межами. З літописів відомо, що сестра Володимира Мономаха Анна-Янка наприкінці Х ст. заснувала в Андріївському монастирі у Києві школу, де навчали мистецтва вишивки золотом і сріблом. XVI-XVII ст. стало добою розквіту українського гаптування – шитва золотими і срібними нитками, виконаного по атласу, оксамиту, парчі із застосуванням перлів та коштовного каміння. Гаптування цього часу розвивалось у стилістично-художній єдності з іконописом та гравюрою. XVIII ст. приносить нове розуміння орнаментальних форм з їх об’ємно-пластичним живописним трактуванням. Розквітає вишивка гладдю різноколірним шовком. З ХХ ст. поширюється вишивка бісером, білим шовком на тонких прозорих тканинах, якими прикрашали як одяг, так і предмети побуту. В Україні існувало багато поміщицьких майстерень, у яких жінки-крі-пачки вишивали речі панського побуту: одяг, чохли на меблі, подушки, скатертини, гаманці. Відомі майстерні Гудима-Левковича в селі Григорівка на Київщині, Тарновських у Качанівці на Чернігівщині, в селах Клембівка, Яланець на Поділлі, Бурімка, Долина на Полтавщині. Вишивки були своєрідним оберегом від злих сил, в них людина намагалася захистити себе від впливу недоброзичливих сил природи. Орнаменти були своєрідними заклинаннями і замовляннями та наділялися захисними функціями. Хоча протягом багатовікової історії магічний сенс вишивки й орнаменту було втрачено, проте традиції використання давньої символіки не зникли. Тарас Григорович Шевченко завжди цікавився особливостями одягу, замальовував його крій, оздоблення та характерні деталі. Не випадково у своїх творах він звертав увагу то на вишиту сорочку в портреті Кочубея, то на пишний прозорий рукав блузи, оздобленої білою вишивкою, в портреті М. Максимович, любовно виписував орнамент червоної вишивки на сорочці матері в акварелі «Марія». За мотивами орнаменти вишивок поділяються на три групи: геометричні (абстрактні), рослинні, зооморфні (тварини). Геометричні (абстрактні) орнаменти властиві всій слов’янській міфології. Вони дуже прості: кружечки, трикутники, ромби, зиґзаґи, лінії, хрести (прості і подвійні). Важко судити, який зміст вкладався в ці символи раніше. Сьогодні на їх основі в народній вишивці широко використовуються такі мотиви, як «баранячі роги», «кучері», «кудрявці», «гребінці» тощо. В орнаменті вишивок зустрічається мотив «кривульки», або «нескінченника», відомого ще з часів трипільської культури, тобто він з’явився значно раніше, ніж знаменитий грецький меандр. Відомий візерунок «рожи» (зірочки, розетки) являє собою перехід від геометричного до рослинного орнаменту. Iноді він нагадує зображення сонця і сонячних променів. В основі рослинного орнаменту лежить культ поклоніння природі, рослині. Крім поширеного символу «дерево життя», який зображається стилізовано у формі листя або гілок, у вишивках з рослинним орнаментом популярні стилізовані зображення Берегині, використання таких мотивів, як «виноград» – символ добробуту, щасливого одруження, «барвінок» – символ кохання тощо. На зооморфних вишивках зображуються тотемічні й солярні тварини, а також звірі, що позначають три яруси «дерева життя». Iнколи вишивальниці використовують індивідуальні мотиви, які властиві баченню візерунка певної особи. Ними можуть бути заячі та вовчі зуби, волове око, риб’яча луска тощо. Символіка українського орнаменту Вишивка – це мистецтво особливого бачення світу, яке втілюється за допомогою художніх засобів. Учитися вишивати дівчатка починали із 6 років, і до 12 років кожна дівчинка мала вишити собі першу сорочку. У процесі історично-культурного розвитку в Україні в кожній місцевості утворилися характерні орнаментальні мотиви й композиції, колірна гама, специфічні техніки виконання. Кожний район, навіть кожне село різнилися місцевою самобутністю. Вишивка була на різному вбранні – сорочках, хустинах, сукнях. Серед основних символів та популярних елементів старовинних орнаментів є виноград, дуб, мак, хміль, ромби, зірки, берегиня… Вінницька область Волинська область Дніпропетровська область Донецька область Житомирська область Особливу групу утворюють вироби Гуцульщини. Гуцульщина – історично-етнографічний край, що охоплює гірські райони Iвано-Франківської та Чернівецької областей та Рухівський район Закарпатської області. Кожний район, навіть кожне село має своє художнє обличчя, улюблену колірну гаму. Так, у Яворові були «сливові», «черешневі», «соснові» мотиви, а найулюбленішими узорами залишалися «скриньковий» у вигляді ромбів або зигзагів, утворений прямокутними «скриньками», або ж малюнок «головкатий». Колорит яворівських вишивок червоний, який підсилено жовтим, зеленим та червоним. Поступово гама змінюється у бік багатобарвистості, в ній переважають голубі, зелені, сині кольори, а у брусторівській – зелені, чорні. Місцевою своєрідністю відзначаються вишивки гірського села Космач. Характерною прикметою є те, що вишивка виконується дрібним хрестиком, стібками, що утворюється завдяки гармонійному поєднанню ясних тонів жовтого, оранжевого, темно-червоного кольорів з незначним додаванням зеленого та чорного. Чернівецька область Київська область Кіровоградська область Луганська область Львівська область Миколаївська область Одеська область Рівненська область Сумська область Тернопільська область Харківська область Херсонська область Хмельницька область Черкаська область Чернігівська область Полтавська область Вишивка – один із масових і найбільш улюблених видів народного мистецтва. Вона є складовою частиною народного костюма, активно використовується в сучасному одязі, надаючи йому своєрідності і неповторності. Вишиті вироби органічно увійшли до побуту людей. Сучасна українська вишивка – складне, багатогранне явище. Розвивається вона у сфері традиційно-побутового, самодіяльного мистецтва та творчості художників-професіоналів. Розвиток мистецтва вишивки в останнє десятиліття характерний якісними зрушеннями в процесі осмислення його спадщини. Йде активний процес розширення потенціалу народних майстрів, поглиблення їхніх індивідуальних пошуків, розширення діапазону застосування творів у громадському інтер’єрі, в сучасному одязі. Основними і початковими матеріалами для вишивання спочатку були нитки і полотно для нанесення малюнка. Згодом одних ниток виявилося недостатньо, хотілося, щоб малюнок здавався об’ємнішим і яскравішим. Тому рукодільниці крім ниток-муліне почали застосовувати інші підручні матеріали – стрічки, бісер всіляких розмірів, намистини різних форм і забарвлень. Вишивання стрічками та бісером переживає сьогодні своє друге народження і є однією з наймодніших і найпопулярніших течій у рукоділлі. Особливість цієї техніки вишивки в тому, що вона дає малюнку об’ємність. Вивчивши різні види швів, можна створити своїми руками незвичайно красиві речі та додати готовим виробам неповторності та індивідуальності, прикрасивши сукню або капелюшок. Iсторія стрічок налічує кілька століть, адже споконвіку люди прагнули прикрасити свій побут і себе. Першу славу декоративні стрічки отримали у Франції у XIV ст., коли до міста Ліон були завезені верстати для виготовлення шовкових стрічок, якими прикрашали практично всі предмети туалету: камзоли, плаття, верхній одяг і навіть спідню білизну. В епоху рококо вишивання стрічками стало окремим видом елегантного рукоділля. Саме із Франції цей вид мистецтва миттєво поширився по всій земній кулі. Його розквіт припав на 70-ті роки XIX ст. У наш час, коли рукоділля переживає своє відродження, вишивання бісером та стрічками знайшло прихильниць серед вишивальниць. При цьому технологія залишилася колишньою: сучасні майстри користуються абсолютно такими ж прийомами, тканинами, голками та стрічками, що і першовідкривачі цього надзвичайного захоплюючого заняття. Нині стало модним декорування, створюване своїми руками. Ручна вишивка, виконана за різними технологіями і з використанням сучасних оздоблюваних матеріалів, надає неповторності оселі та сучасному одягу і підкреслює індивідуальність її власника. Незвичні орнаменти і повір'я, пов'язані з вишивкою, про які ми не знали Краще брудна сорочка, ніж випрана? Маємо багато прикмет, пов’язаних із вишитим одягом, а старі люди й досі переповідають легенди про це мистецьке явище в українському побуті. Ось, наприклад, про вишиванку як символ вірності: у багатьох чумацьких піснях зустрічаються тези про «невипрану сорочку» – адже випрати її мала право тільки дівчина, якій чумак зберігає вірність. Прання сорочки іншою жінкою підтверджувало факт зради.
ZOO•БИЗНЕС №03-04/2017
На Вінничині не обмежувались у кольоровій гамі. Та на кожній сорочці можна зустріти колір, переважаючий у візерунках. Тут майстерно поєднували ледь не всі техніки виконання та стилі відображення елементів, такі як низь, хрестик, вишивка розписом, настилання, вирізування; різноманітні види мережок. Контурними швами обрамляли та з’єднували окремі орнаменти композиції.
Сорочкам притаманні чіткі, геометричні візерунки, а простота виконаної композиції додає вишиванкам вишуканості. На біло-сірому полотні вишивають червоною ниткою. Рослинним мотивам надають перевагу на півдні області.
Манжети рукавів сорочок та виріз горловини вишивали кольоровими нитками та чорним плисом. У чоловічій вишитій сорочці домінували червоний та чорний кольори.
Тут теж полюбляли поєднання червоно-чорного кольору. Оздоблювали вишиванки мережкою та вирізуванням.
Дрібний хрестик та «занизування» – так вишивають на Житомирщині. Червоний з чорним або синім кольором повністю вкривають рукав сорочки. Найпоширенішим мотивом є розетка та ритмічний повтор простого візерунка – ламаних ліній, восьмикутних зірок, ромбів та іншого.
Вишиванка має пишно вишиті рукави з характерними косими смугами. Також використовували техніку гладі, дрібного хрестика та крученого шва. Орнаменти наносили переважно чорними та бордовими нитками, які добре виділялись на тлі барвистого вбрання. Дехто вишивав шовковими нитками. Для оздоблення брали бісер, срібні і золоті нитки, шовк, вовну та блискітки. Також тут вишивали особливо заквітчані сорочки.
На Київщині вишивали геометричні візерунки рослин у білих, коралово-червоних або ж чорних барвах. Перевагу надавали білому зі вкрапленнями зеленого та червоного. На вишиванках красувались хміль, стилізовані грона винограду, ромби та інше. Для вишивки певний період використовували і сині кручені бавовняні нитки «заполоч». Та з часом їх замінили чорними, оскільки сині швидко линяли.
Вишиванка Кіровоградщини має дуже реалістичні орнаменти: якщо вишивали гроно винограду, то був присутній навіть блиск виноградин та тонесенькі вусики. Червоний та чорний кольори полюбляли і тут.
Сорочку переважно полтавського типу оздоблювали по нижньому краю плетеною «мережкою». Своєрідність вишивки закладена у багатоколірних орнаментах, виконаних дрібним хрестиком та півхрестиком, іноді грубою ниткою. Домінують геометричні та рослинно-геометричні візерунки. Тут сміливо поєднували червоний колір із блакитним.
У цьому регіоні люблять поєднувати одразу по кілька різних візерунків. На білому полотні розливаються геометричні орнаменти, які творять невимушений легкий вигляд одягу. Аби вишиті елементи виділялись та ставали об’ємними, між візерунками залишають чисте полотно.
Сорочки різного крою мали різноманітні горловини – з вузьким або широким коміром-стійкою, з викінченням стійки призбираною шлярочкою, з викладеним комірцем та інші. Своєрідність вишиванкам надавав чотирикутний виріз навколо шиї та рукави, які шили прямими з вільним викінченням, без зборок у зап’ясті. Барви – червона, чорна та іноді сіра, сіро-блакитна.
Традиційні одеські сорочки з пухликами шили з білої бавовняної тканини. Пухлик – це збирана тканина на рукаві трохи нижче плеча. Саме пухлик додає рукавам пишності та об’єму. Стоячий широкий комір густо збирали у дрібні «зморшки», які оторочували тоненьким рубчиком. Верхній край рукавів призбирували, а нижній вишивали геометрично-рослинним візерунком у техніці хрестика. Основними кольорами були переважно червоний, чорний, синій та жовтий. Вузенькою смужкою обробляли краї рукавів.
На лляному білому полотні також основною була біла нитка візерунку. Сорочка майже не мала різноманітних доповнень та кольорових прикрас.
Сусідня з Полтавщиною Сумщина дуже перегукувалась – тут теж вишивали білими нитками, обробляючи краї орнаментів чорним.
Виразний рельєфний візерунок – такими були вишиванки у Тернопільській області. Орнаменти вишивали бавовняними нитками згущеними стібками. Кольоровими бавовняними нитками обводили певні візерунки уздовж усього рукава сорочки. Особливо відомими є вишиванки з міста Борщів. Вони вирізняються густо вишитими рукавами, які зазвичай вишиті чорним кольором. Тут його по-в’язують із чорними сторінками історії краю – на нього часто нападали турки та татари.
Багатобарвну сорочку цих регіонів вишивали товстою ниткою, завдяки чому орнамент набуває рельєфності. Особливістю вишиванок є поліхромні
візерунки, виконані напівхрестиком або хрестиком. Конкретної гами кольорів чи притаманного лише цьому регіону візерунку годі й шукати.
Сорочки пишно вишивали рослинним орнаментом у червоно-чорних тонах.
Грубою ниткою у техніці хрестика вишивали сорочки на Хмельниччині. Домінуючим кольором був чорний, і зовсім рідко його поєднували із вкрапленням червоного або вишневого.
Геометричні та рослинні мотиви на вишиванках виконували червоною ниткою.
У регіоні полюбляли «побавитись» над гарною сорочкою, тож вишивали дуже дрібними стібками, що додавало вишиванці надзвичайного вигляду. Візерунок виконували білими нитками з кольоровими елементами, орнамент мав рослинний або ж абстрактний вигляд. Тут також традиційною є і вишиванка з бісером.
Традиційна вишита сорочка на Полтавщині зазвичай була вишита білими нитками у техніці гладі. Дуже рідко вишивали сірими або ж червоними нитками. Візерунки обшивали чорними або ж кольоровими смугами.
Розкішно виглядають весільні вбрання, вишиті білим по білому.
На фото зображена сучасна українська сім’я у день свого весілля. Весільна сукня та чоловіча сорочка вишитi власноруч нареченою.

Українська вишиванка... Уже в самому сполученні цих слів відчувається – мистецтво з відзнакою. Адже нині символ нашого національного одягу відомий по всьому світові. Безліч людей усіх вікових категорій з величезним задоволенням надягають вишиванки на свято, на роботу, до школи. Ці мальовничі й такі до душевного щему знайомі мотиви дуже тішать око. Адже вишиванка – не тільки одяг, і навіть не тільки символ. Це дуже сильний оберіг від усяких негараздів. Особливо коли вона вишита власноруч люблячими руками мами, бабусі, коханої або й просто доброї людини.
ишивка в Україні – один із найбільш улюблених і поширених різновидів народної творчості. У виробах українських вишивальниць нас захоплює піднесений світ краси і фантазії, поетичного осмислення життя, світ натхненних образів, коріння яких сягає міфології, звичаїв і уявлень наших предків.
В Україні було свято вишивальниць – це день Варвари (17 грудня). На Варвари не можна було прати, білити чи глину місити – тільки вишивати. У цей день дівчата збиралися разом, молилися і вишивали. Саме в ці дні ворожили на врожай, на долю, спостерігали за погодою. Збереглися зразки давньоруських вишитих календарів, які мають форму традиційних українських узорів. Перед днем зимового сонцевороту у природі відбуваються зміни енергій, тому й вишивання на Варвари було святим ритуалом.
У період сьогодення популяризація українських національних символів сягнула верхівки. Тому й популярність вишиванки — дуже закономірне явище. Проводяться Мегамарші у вишиванках у різних куточках України — прекрасне дійство, заквітчані різнобарвними національними костюмами вулиці міст! Не дивно, що така популярність вишиванок торкнулась і одягу для тварин — здебільшого собак та котів. На головних кінологічних виставках у Києві навіть запроваджено конкурс: Парад вишиванок, де не тільки власники собак можуть покрасуватись розкішними народними костюмами, але одягають та прикрашають і своїх вихованців.
Iсторія народної вишивки в Україні сягає своїм корінням у глибину віків. Дані археологічних розкопок та свідчення мандрівників і літописців доводять, що вишивання як вид мистецтва в Україні існує з незапам’ятних часів. Вишивкою, за свідченням Геродота, був прикрашений одяг скіфів. Знайдені на Черкащині срібні бляшки з фігурками чоловіків, які датуються V ст., під час дослідження показали ідентичність не лише одягу, а й вишивки українського народного костюма XVIII-XIX ст.
Перші згадки про вишивання зустрічаються у працях стародавніх істориків та в археологічних знахідках. Узори утворювалися з поєднання кружечків, спіралей, завитків, а також із пишної рослинної орнаментації у вигляді стебла рослини, листя лавра, лотоса, грон винограду.
На жаль, пам’ятки української вишивки збереглися тільки за останні кілька століть, але і цього досить, щоб з’ясувати, що елементи символіки орнаментів української вишивки збігаються з орнаментами, що прикрашали посуд давніх жителів території України періоду неоліту, трипільської культури.
Шитво в Київській Русі досягало високого художнього рівня і поширилося навіть за її межами. З літописів відомо, що сестра Володимира Мономаха Анна-Янка наприкінці Х ст. заснувала в Андріївському монастирі у Києві школу, де навчали мистецтва вишивки золотом і сріблом.
XVI-XVII ст. стало добою розквіту українського гаптування – шитва золотими і срібними нитками, виконаного по атласу, оксамиту, парчі із застосуванням перлів та коштовного каміння. Гаптування цього часу розвивалось у стилістично-художній єдності з іконописом та гравюрою.
XVIII ст. приносить нове розуміння орнаментальних форм з їх об’ємно-пластичним живописним трактуванням. Розквітає вишивка гладдю різноколірним шовком.
З ХХ ст. поширюється вишивка бісером, білим шовком на тонких прозорих тканинах, якими прикрашали як одяг, так і предмети побуту. В Україні існувало багато поміщицьких майстерень, у яких жінки-крі-пачки вишивали речі панського побуту: одяг, чохли на меблі, подушки, скатертини, гаманці. Відомі майстерні Гудима-Левковича в селі Григорівка на Київщині, Тарновських у Качанівці на Чернігівщині, в селах Клембівка, Яланець на Поділлі, Бурімка, Долина на Полтавщині.
Вишивки були своєрідним оберегом від злих сил, в них людина намагалася захистити себе від впливу недоброзичливих сил природи. Орнаменти були своєрідними заклинаннями і замовляннями та наділялися захисними функціями. Хоча протягом багатовікової історії магічний сенс вишивки й орнаменту було втрачено, проте традиції використання давньої символіки не зникли.
Тарас Григорович Шевченко завжди цікавився особливостями одягу, замальовував його крій, оздоблення та характерні деталі. Не випадково у своїх творах він звертав увагу то на вишиту сорочку в портреті Кочубея, то на пишний прозорий рукав блузи, оздобленої білою вишивкою, в портреті М. Максимович, любовно виписував орнамент червоної вишивки на сорочці матері в акварелі «Марія».
За мотивами орнаменти вишивок поділяються на три групи: геометричні (абстрактні), рослинні, зооморфні (тварини).
Геометричні (абстрактні) орнаменти властиві всій слов’янській міфології. Вони дуже прості: кружечки, трикутники, ромби, зиґзаґи, лінії, хрести (прості і подвійні). Важко судити, який зміст вкладався в ці символи раніше. Сьогодні на їх основі в народній вишивці широко використовуються такі мотиви, як «баранячі роги», «кучері», «кудрявці», «гребінці» тощо. В орнаменті вишивок зустрічається мотив «кривульки», або «нескінченника», відомого ще з часів трипільської культури, тобто він з’явився значно раніше, ніж знаменитий грецький меандр. Відомий візерунок «рожи» (зірочки, розетки) являє собою перехід від геометричного до рослинного орнаменту. Iноді він нагадує зображення сонця і сонячних променів.
В основі рослинного орнаменту лежить культ поклоніння природі, рослині. Крім поширеного символу «дерево життя», який зображається стилізовано у формі листя або гілок, у вишивках з рослинним орнаментом популярні стилізовані зображення Берегині, використання таких мотивів, як «виноград» – символ добробуту, щасливого одруження, «барвінок» – символ кохання тощо.
На зооморфних вишивках зображуються тотемічні й солярні тварини, а також звірі, що позначають три яруси «дерева життя». Iнколи вишивальниці використовують індивідуальні мотиви, які властиві баченню візерунка певної особи. Ними можуть бути заячі та вовчі зуби, волове око, риб’яча луска тощо.
Символіка українського орнаменту
Вишивка – це мистецтво особливого бачення світу, яке втілюється за допомогою художніх засобів. Учитися вишивати дівчатка починали із 6 років, і до 12 років кожна дівчинка мала вишити собі першу сорочку.
У процесі історично-культурного розвитку в Україні в кожній місцевості утворилися характерні орнаментальні мотиви й композиції, колірна гама, специфічні техніки виконання. Кожний район, навіть кожне село різнилися місцевою самобутністю. Вишивка була на різному вбранні – сорочках, хустинах, сукнях.
Серед основних символів та популярних елементів старовинних орнаментів є виноград, дуб, мак, хміль, ромби, зірки, берегиня…
Вінницька область
Волинська область
Дніпропетровська область
Донецька область
Житомирська область
Особливу групу утворюють вироби Гуцульщини. Гуцульщина – історично-етнографічний край, що охоплює гірські райони Iвано-Франківської та Чернівецької областей та Рухівський район Закарпатської області.
Кожний район, навіть кожне село має своє художнє обличчя, улюблену колірну гаму. Так, у Яворові були «сливові», «черешневі», «соснові» мотиви, а найулюбленішими узорами залишалися «скриньковий» у вигляді ромбів або зигзагів, утворений прямокутними «скриньками», або ж малюнок «головкатий». Колорит яворівських вишивок червоний, який підсилено жовтим, зеленим та червоним. Поступово гама змінюється у бік багатобарвистості, в ній переважають голубі, зелені, сині кольори, а у брусторівській – зелені, чорні.
Місцевою своєрідністю відзначаються вишивки гірського села Космач. Характерною прикметою є те, що вишивка виконується дрібним хрестиком, стібками, що утворюється завдяки гармонійному поєднанню ясних тонів жовтого, оранжевого, темно-червоного кольорів з незначним додаванням зеленого та чорного.
Чернівецька область
Київська область
Кіровоградська область
Луганська область
Львівська область
Миколаївська область
Одеська область
Рівненська область
Сумська область
Тернопільська область
Харківська область
Херсонська область
Хмельницька область
Черкаська область
Чернігівська область
Полтавська область
Вишивка – один із масових і найбільш улюблених видів народного мистецтва. Вона є складовою частиною народного костюма, активно використовується в сучасному одязі, надаючи йому своєрідності і неповторності. Вишиті вироби органічно увійшли до побуту людей.
Сучасна українська вишивка – складне, багатогранне явище. Розвивається вона у сфері традиційно-побутового, самодіяльного мистецтва та творчості художників-професіоналів. Розвиток мистецтва вишивки в останнє десятиліття характерний якісними зрушеннями в процесі осмислення його спадщини.
Йде активний процес розширення потенціалу народних майстрів, поглиблення їхніх індивідуальних пошуків, розширення діапазону застосування творів у громадському інтер’єрі, в сучасному одязі.
Основними і початковими матеріалами для вишивання спочатку були нитки і полотно для нанесення малюнка. Згодом одних ниток виявилося недостатньо, хотілося, щоб малюнок здавався об’ємнішим і яскравішим. Тому рукодільниці крім ниток-муліне почали застосовувати інші підручні матеріали – стрічки, бісер всіляких розмірів, намистини різних форм і забарвлень.
Вишивання стрічками та бісером переживає сьогодні своє друге народження і є однією з наймодніших і найпопулярніших течій у рукоділлі. Особливість цієї техніки вишивки в тому, що вона дає малюнку об’ємність. Вивчивши різні види швів, можна створити своїми руками незвичайно красиві речі та додати готовим виробам неповторності та індивідуальності, прикрасивши сукню або капелюшок.
Iсторія стрічок налічує кілька століть, адже споконвіку люди прагнули прикрасити свій побут і себе. Першу славу декоративні стрічки отримали у Франції у XIV ст., коли до міста Ліон були завезені верстати для виготовлення шовкових стрічок, якими прикрашали практично всі предмети туалету: камзоли, плаття, верхній одяг і навіть спідню білизну.
В епоху рококо вишивання стрічками стало окремим видом елегантного рукоділля. Саме із Франції цей вид мистецтва миттєво поширився по всій земній кулі. Його розквіт припав на 70-ті роки XIX ст.
У наш час, коли рукоділля переживає своє відродження, вишивання бісером та стрічками знайшло прихильниць серед вишивальниць. При цьому технологія залишилася колишньою: сучасні майстри користуються абсолютно такими ж прийомами, тканинами, голками та стрічками, що і першовідкривачі цього надзвичайного захоплюючого заняття.
Нині стало модним декорування, створюване своїми руками. Ручна вишивка, виконана за різними технологіями і з використанням сучасних оздоблюваних матеріалів, надає неповторності оселі та сучасному одягу і підкреслює індивідуальність її власника.
Незвичні орнаменти і повір'я, пов'язані з вишивкою, про які ми не знали
Краще брудна сорочка, ніж випрана?
Маємо багато прикмет, пов’язаних із вишитим одягом, а старі люди й досі переповідають легенди про це мистецьке явище в українському побуті. Ось, наприклад, про вишиванку як символ вірності: у багатьох чумацьких піснях зустрічаються тези про «невипрану сорочку» – адже випрати її мала право тільки дівчина, якій чумак зберігає вірність. Прання сорочки іншою жінкою підтверджувало факт зради.
Вишивка ззаду
На Закарпатті зустрічалися сорочки з орнаментом, вишитим білими нитками… ззаду!
Вважалося, що цей одяг найефективніше захищатиме від злого ока. Також цікавим у закарпатців було те, що дівчина, вишивши нареченому сорочку, одягала її на нього в день весілля поверх материної. Тобто мамине шиття не могло бути витіснене шиттям коханої. Зараз прийом вишивки ззаду застосовується для оздоблення переважно чоловічого одягу.
Iрина КОРЄННОВА,
ексклюзивно
для журналу «Zoo-Бизнес»
www. chihua-for-you.jimdo.com
Фото зразків вишиванок
взяті з інтернету