Псефологія
МЕТОДИ ПСЕФОЛОГІЇ
Методи псефології
У статті “Чи стає французький виборець індивідуалістом” Ж. Лаво закликає дослідників політичних виборів до самокритики. На його думку, їхні дослідження надто об’єктивістські: цікавлячись більше колективними, аніж індивідуальними питаннями, виборами загалом, а не виборцями, вони не можуть по-справжньому зрозуміти індивідуальні раціональні мотиви, на котрих ґрунтується голосування; визнаючи “хитких”, “нерішучих” або “нестійких” виборців, які не хочуть приєднуватися до жодної групи, партії чи швидко переорієнтовуються, вони тим самим приховано засуджують поведінку інакомислячих або непостійність на виборах. Їхні дослідження також суперечливі: пропагуючи, залежно від кон’юнктури, ідею “попереджувального голосування”, ідею “голосування на знак протесту” чи “голосування - санкції” вони дають зрозуміти, що виборець компетентніший, ніж видається, і здатний навіть на більш-менш виважений і раціональний вибір.
Ми не можемо пояснити сучасні уподобання виборців, не аналізуючи дані про розбіжності в утворенні партій і альтернатив, які пропонують електорату до і після розширення виборчого права. Однак для розуміння сучасних уподобань виборців у різних країнах недостатньо вивчити сучасні проблеми та соціокультурні структури. Набагато важливіше повернутися до етапу початкового формування партійних альтернатив і дослідити взаємодію між історично сформованими центрами ідентифікації та змінами в структурних умовах вибору. Завдання науки про вибори полягає також у зборі інформації про варіанти альтернатив для поточної електоральної поведінки.
Науковці Р. Таагпера та М. Шугарт у статті “Опис виборчих систем” наголошують, що вивчення виборчих систем може відіграти роль Розетського каменя для інших галузей політичної науки, оскільки в процесі їхнього вивчення у розпорядженні дослідників виявляється ціла низка даних: кількість голосів, парламентських місць, виборчих округів та ін. У зв’язку з цим згадана наука дає змогу у ширшому обсязі використовувати кількісні методи.
Причому “голоси” у псефології могли б стати тим самим, що й “маса” у фізиці чи “гроші” в економіці. На підставі простих кількісних параметрів — голосів виборців та парламентських місць можна операціонізувати й складніші поняття, скажімо, кількість партій. Коли ж до цього долучити тривалість існування урядів та число проблемних вимірів, то можна вивчати політику на строгішій математичній основі. Такий підхід матиме успішне застосування і в інших галузях політичної науки.
З метою перевірки емпіричних теорій та гіпотез дослідники виборів застосовують найрізноманітніші джерела, насамперед якісні — дані документів, неструктурованих опитувань і спостережень учасників, а також кількісні — переписи, статистичне порівняння різних країн тощо. Кількісні методи посприяли дослідженням політичних виборів, однак лунала й критика, спрямована проти надмірного ентузіазму з приводу їхнього використання, ототожнення отриманих результатів із результатами наукових експериментів (адже недоречно застосовувати методи природничих наук до соціальних даних). Це спонукало дослідників до стриманого й обмеженого використання кількісних методів.
Тому значно частіше почали використовувати якісні методи дослідження (робота з фокусною групою, інтерв’ю з представниками еліти, порівняння невеликої кількості випадків на зразок виборчих систем низки держав, аналіз змісту написаних текстів). Надзвичайно важливою у цьому контексті стала праця Г. Кінга, Р. К’єгена і С. Верби “Проектування соціальних досліджень: наукові висновки в якісних дослідженнях”.
У XX ст. виникли національні й інтернаціональні школи псефології та потужні дослідницькі центри, сформовані солідні архіви електоральної статистики і результатів соціологічних опитувань. Цьому значно сприяла велика практична значущість результатів електоральних досліджень, котрі відкривали широкі можливості для пояснення поведінки виборців та прогнозування результатів виборів.
ПСЕФОЛОГІЯ ЯК НАУКА
Псефологія як наука
До виборів вдавалися ще у період родового суспільства, однак розвинутим політико-правовим інститутом стали вони у період античності. Ретельно вивчати виборчі процеси дослідники розпочали відносно недавно. Науковці передусім зосередили увагу на правилах і принципах проведення виборів.
У 1875 р. французький учений М.-Ж.-А.-Н. Кондорсе (1743—1794) написав працю “Досвід про застосування аналізу до ймовірності ухвалення постанов більшістю голосів”. У ній він спробував визначити процедуру голосування, яка найімовірніше забезпечила би “правильний” результат. Застосований метод допоміг Кондорсе зробити відкриття, а майже через 200 років після його смерті, виникла нова суспільна дисципліна — теорія соціального вибір. Вчений написав проект конституції Франції у якому втілено ідеальні процедури голосування.
На початку ХХ ст. налічувалося понад півтори сотні подібних проектів. Найбільшу активність у цьому процесі виявляли юристи та математики. До них належали швейцарець В. Консідеран, американець Т. Джільпіні, англійці Г. Друп і Т. Гер, бельгієць В. Д’Ондт, данець К. Андрое та ін. Один із батьків-засновників американської демократії — Т. Джефферсон запровадив систему пропорційного розподілу кількості місць у палаті представників між усіма штатами після кожного перепису населення. Її успішно застосовували до перепису 1830 р., і вона, з погляду математики є точною копією системи пропорційного представництва Д’Ондта. Більшість цих проектів не реалізовано на практиці, однак саме вони заклали основи системного аналізу законодавства про вибори й виборчі системи.
З розширенням виборчої практики науковці звернулися до вивчення поведінки виборців. Французький учений А. Зігфрид (1875—1959) досліджував зв’язок географічних і політичних чинників, заснувавши окремий напрям у науці про вибори — електоральну географію. З появою складних статистичних методів і потужних комп’ютерів інтерес до електоральної географії зростає, а екологічна складова стали джерелом цінної інформації, у тому випадку, коли отримати дані внаслідок соціологічного опитування громадської думки неможливо. Американський політолог В. О. Кі (1908—1963), автор “Південної політики” (1949) — найкращої праці в традиціях електоральної географії, виданої у США. Він заперечував американську систему голосування на основі партійної ідентифікації й виступав за голосування залежного від ставлення до існуючих проблем. Вагомий внесок у розуміння поведінки виборців зробив австро-американський соціолог П. Лазарсфельд, який першим запропонував застосовувати панельні опитування громадської думки для вивчення поведінки виборців.
З другої половини ХХ ст. процес становлення науки про вибори ввійшов у завершальну фазу. Тематика електоральних досліджень суттєво розширилась внаслідок проблем, пов’язаних із впливом на виборців політичних партій, команд кандидатів і засобів масової інформації (ЗМІ), маніпулюванням виборами, зворотним впливом виборів і особливостей їхнього проведення.
У 1951 р. побачила світ праця М. Дюверже “Політичні партії”, у якій він сформулював гіпотезу про взаємозв’язок виборчої та партійної систем, що отримала в науці назву “соціологічний закон Дюверже”. Дослідження стали комплексними, почали формуватися наукові центри з вивчення виборів. До таких відомих наукових центрів належав Наффілд-коледж Оксфордського університету. Саме в Оксфордському університеті вперше почали послуговуватися терміном “псефологія”. “Псефос” — із грецької мови — камінець, який громадяни античних міст-полісів опускали в урну під час голосування. Саме від кореня слова “псефо” походить слово “вибори”.
Ідея використовувати термін “псефологія” для назви науки про вибори належить ученому й викладачеві Оксфордського університету Ф. Гарді (1949). Підтримав Ф. Гарді британський політолог, автор фундаментальної праці “Наффілдська серія”, у якій проаналізовано парламентські вибори у Сполученому Королівстві. Це поняття увійшло в різні політичні словники та енциклопедії, його почали використовувати у країнах з британською традицією — Канаді, Австралії, Індії та ін.
У 1960 р. опубліковано колективну монографію співробітників Центру досліджень громадської думки Мічиганського університету - “Американський виборець”, де комплексно вивчено ставлення американських громадян до виборів. Ретельне дослідження президентських виборів у США 1952 і 1956 рр. допомогло виокремити низку характерних рис, притаманних американським виборцям. Також класичною стала їхня праця “Вибори та політичний порядок”. Дані дослідження, відомі під назвою “парадигма Мічигана” дали початок одному з напрямів політичних досліджень у 60-х роках ХХ ст. У цих розвідках сім’ю вважають основною ланкою становлення політичного світогляду громадян, а його формування в ранньому віці сприяє збереженню загальної рівноваги системи. Однак у новому дослідженні американських учених під керівництвом О. Верби “Трансформації американських виборців”, висновки науковців, були значно скориговані. Вони підтвердили ріст ідеологічної культури у поглядах виборців, які надають перевагу кандидатам, а не їхнім програмам, простежується тенденція до “розброду в рядах прихильників”, зокрема молодих. Ані соціальний стан, ані належність до певного соціального класу, як засвідчили дослідження, не дають змоги чітко визначити розподіл голосів сучасних виборців. Новий аналіз поведінки виборців чітко виявляє ерозію чинників, котрі, здавалося б, з найбільшою точністю визначали поведінку виборців. Драматичні події (революції, кризи) можуть перемістити соціологічні центри ваги. У Франції побачила світ колективна монографія “Пояснення виборів”, у якій висвітлено досвід французької школи соціології з проблем виборів, зокрема А. Зігфрида та Ф. Гогеля.
Сьогодні можна констатувати, що наука про вибори — псефологія — отримала “нове дихання”. У зв’язку з цим гостро постає питання про її місце у системі соціальних дисциплін, а головно про її предмет. На думку Д. Батлера, псефологія охоплює все предметне поле електорального аналізу. До сфери її інтересів належать закони, котрі регламентують вибори, виборчі системи, поведінка кандидатів та виборців, роль ЗМІ у виборчих кампаніях і на рівні окремої країни, і в порівняльному сенсі. Вужче трактування предмета науки про вибори і вивчення результатів голосування, опитувань громадської думки і под. Прихильники такого підходу до розуміння псефології зводять її до прикладної науки, зорієнтованої переважно на складання електоральних прогнозів і аналіз проведених виборів. Однак досвід розвитку інших наук переконливо засвідчує, що розв’язання конкретних практичних проблем неминуче зумовлює загальніші абстрактніші узагальнення, формулювання загальної теорії. У зв’язку з цим аргументованішим видається підхід, коли псефологію розглядають як спеціальну політологічну дисципліну. Вона є самостійною наукою; її цікавить радше загальна система, а не лише результати голосування.
Можна стверджувати, що предметом асефології є:
— теорія виборів, вивчення їхньої природи, у порівнянні з іншими способами формування органів влади (захопленням, успадкуванням, за рейтингом, за жеребом, призначенням і под.);
— дослідження теоретичних та практичних аспектів впливу виборів на функціонування різних політичних інститутів (органів влади, партій, ЗМІ та ін.);
— характеристика електоральної поведінки і технологій впливу на неї;
— виявлення теоретичних та практичних аспектів діяльності суб’єктів виборчого процесу (партій, кандидатів, виборчих комісій);
— аналіз політичних ситуацій, пов’язаних із виборами, передвиборче й післявиборче прогнозування та вироблення відповідних методик.
Псефологія об’єднала теоретичні й методологічні надбання таких дисциплін, як історія, географія, особливо, загальна соціологія. Одночасно псефологія дуже тісно пов’язана зі спеціальними політологічними дисциплінами — партологією (вчення про політичні партії), герменевтикою (вчення про аналіз текстів), єрестетикою (наука про маніпуляції), іконікою (наука про формування іміджу), паблік рилейшнз (наука про зв’язки з громадськістю) та ін.
ВСТУПНЕ СЛОВО
ПСЕФОЛОГІЯ
Політичні вибори та виборчі системи відіграють надзвичайно важливе значення у політиці.
Як стверджують відомі американські вчені Р. Таагпера та М. Шугарт, виборчі системи можуть спричинити появу або ж розкол партій, і держав, занепад політичних сил та рухів. Уважають, що приходу Гітлера до влади в Німеччині сприяла пропорційна виборча система. І хоча ця теза дискусійна беззастережна, заслуговує на увагу сама ідея що виборчі правила можуть призвести до серйозних політичних наслідків не лише для окремої країни, а й для світу загалом.
Виборча система — достатньо широке поле для “політичної інженерії”. Як засвідчує досвід, результати виборів залежать і від народного волевиявлення, і від виборчих практик та процедур. Деякі виборчі системи створюють переваги для однієї чи двох великих партій, витісняючи інші на політичне узбіччя (це, приміром, стосується лібералів у Великій Британії). Інші ж виборчі системи, навпаки, дають змогу малим партіям отримати парламентське представництво, а відтак і стати членами правлячих коаліцій (наприклад, в Ісландії). Змінити виборчі правила набагато легше, аніж інші складові політичного устрою. Все це підтверджує, що псефологія (наука про вибори) має важливе теоретичне та практичне значення.
Особливо це стосується так званих перехідних суспільств, до числа яких зачисляють й Україну, де демократична організація влади має давню та самобутню традицію. Активний пошук оптимальної виборчої системи розпочався з моменту здобуття незалежності України. Необхідність удосконалення українського виборчого законодавства, приведення його у відповідність до демократичних стандартів стали особливо помітними у зв’язку з євроінтеграційними устремліннями України. Адже здійснення влади тими, хто отримав мандат довіри на чесних та справедливих виборах є однією з основних підвалин європейського політичного життя. У Європі виборчу демократію трактують як невід’ємну частину ліберальної демократії.
У цьому навчальному посібнику проаналізовано політичні вибори, виборчу демократію, виборчий процес та виборчі системи. Грунтовно охарактеризовано індикатори демократичних виборів, структуру, елементи і типи виборчих систем, їхні переваги та недоліки, основні процедури виборчого процесу, техніки виборчої інженерії, форми прямої демократії. Окремо характеризуються виборча система та виборчі процедури в Україні.
Сподіваюсь, що цей посібник буде корисним для усіх, хто вивчає і цікавиться електоральною політикою.

Юрій Шведа