(Продовження "Лимерівни")
Справа перша
Справа друга
Справа третя
Справа четверта
Справа п'ята
Недалеко від монастиря ліс. Під дубом сидять Гарасим, Кнур, Кобзар і хлопець.
[Вихід І]
Г а р а с и м (до Кнура). Не вбивайся, чоловіче, так. Не хотять тебе діти знати — не хоти і ти їх. Будь так, як от я: гірко тобі — випий. Ця, брат, усьому горю завгоре! Правду я, діду, кажу?
К о б з а р. Все до пори, чоловіче, все до пори.
Г а р а с и м. Брехня! Цій пори немає: і вранці така ж смачна, як у обід або й увечері. Ось ну, покуштуємо. Та й добре я вигадав, що сюди на прохолоду вийшов: у хаті— і хміль більше розбирає, і смаку того нема. (Налива і випива). І, боже, яка добра! Ану лиш і ти, чоловіче, торкни. (Підносе. Кнурові, Той сидить похнюпившись). Ану! чув? Чи чмелів слухаєш?
К н у р. Чмелів, чмелів... Загули вони в мене, як рій той. Усю голову вкрили, серце у гніздо собі повернули.
Г а р а с и м. Наплюй на те серце та випий.
К н у р. То як же? як же? Мене не спитати? Мені нічого не сказати? Коли б хто заліз от сюди (указує на груди) та глянув, як воно зів’яло, як я побачив її під чорним покривалом. Краще б у домовині її побачив!.. Жалю б менше було. А то — і жива, і мертва! Ех! давай вип'ю.
Бере чарку і швидко випива
Г а р а с и м. Отак би й давно. А то гукаю, гукаю, а він мов оглух.
К н у р. Як те зернятко, як ту ягідку... кохав, ростив... А вона... (плаче).
К о б з а р. Не вбивайся так, чоловіче, що подієш? Така, видно, божа воля.
Г а р а с и м. О, о, не я ж йому те саме кажу. Та що ж, не слуха. Бач, як рюма.
К о б з а р. Не плач, сльозами нічого не поможеш. Так уже їй, видно, судилось, така її доля задалася.
К н у р. Брехня, все брехня! То її мати наструнчила. Вона й голову втопила!
Г а р а с и м (кобзареві). Та не займай його, бач, не віре. На, краще випий. (Дає).
Х л о п е ц ь. Діду! піду я по лісу поброджу.
К о б з а р. Іди, та не заходь далеко. Як гукну, то щоб тут і був.
Х л о п е ц ь. Ні, я, діду, тут попід лісом буду ходити.
Г а р а с и м. Та йди, йди. І без тебе ми тут діда приглянемо. Чув, діду, хоч, кажу, випити?
К о б з а р. Коли твоя ласка, чоловіче, то чом його і не випити, старе тіло підкріпити.
Г а р а с и м. На, на, підкріпляй. Та заграєш нам абощо.
К о б з а р (бере чарку). І то можна. Усе можна. І заграти можна, і заспівати. Давай же, боже, всякого добра. (П'є)
К н у р. Краще б вона прийшла до мене та сказала; утоплюся я, батьку! Топися, зла личино!
К о б з а р. Та й грішиш же ти, чоловіче, о-о як грішиш! Болить твоє серце, всяк знає, що болить, не чиє воно — батькове. Тільки ж не мели ти казна-чого. Балакай — та й оглядайся: і слово — не полова, і воно велику вагу має. Як під одежею тіло, так під кожним словом думка криється, а лукаві думки — гріх. Ти кажеш: краще б тобі було, коли б вона вмерла або втопилася.
К н у р. І краще! Казав і казатиму!
К о б з а р. Не бреши! Не лукавничай з собою. Ти не бачив ще її смерті?
К н у р. Вона й так для мене умерла.
К о б з а р. Умерла, та жива. Все-таки коли-не-коли ти прийдеш, побачиш її — очі порадуєш.
К н у р. Коли б тобі довелося так радувати свої!
К о б з а р. Мої вже, чоловіче, нічим не порадуєш. Якби то господь-бог одкрив їх мені хоч на одну хвилиночку, на одну годиночку, хоч би я світа побачив, хоч би я дознався, який він тепер є. А то кругом мене — ніч темна та непроглядна. Та, бач, і не ремствую на господа. Таку він мені долю судив — його свята воля!
Г а р а с и м. А давно ти, діду, осліп чи таким і родився?
К о б з а р. Та родився я видющим... А осліп... То літ з тридцять буде, як ношу я ніч за собою.
Г а р а с и м. Що ж ти, недугував на очі, чи що?
К о б з а р. Недугував. Поздоров, боже, добрих людей.
Г а р а с и м. Як добрих людей? Ну, навряд назва[в] би я того добрим чоловіком, хто б мені очі повиймав.
К о б з а р. Е-ех, чоловіче, чоловіче! Час усе зітре. Великі утрати, страшенні скорботи — все він загребе, поховає... Зостанеться споминка гірка — і ту він геть від тебе однесе, далеко однесе, як сон який показуватиме, з усім помирить, до всього тебе призвичаїть. От і він — плачеться тепер, нудьгує — а пройде рік-другий — де ті і сльози дінуться, куди нудьга зникне,— все час візьме собі, забуттям покриє.
Г а р а с и м. То й ти забув, хто тебе осліпив?
К о б з а р. Та мене то ніхто не сліпив — сам осліп, од добра осліп.
Г а р а с и м. Од якого добра?
К о б з а р. Не знаєш добра, яке воно буває?
Г а р а с и м. Та й добро бува всяке.
К о б з а р. Від того ж усякого і осліп... (Задумується). Була в мене своя сім'я, худоба,— та все те прахом пішло! Жінку поховав, дочку пан украв та завіз у Польщу, а я з двома синами подався на Січ. І ними не дав господь намилуватися! Одного хвороба звалила, другого татарва в полон узяла,— так за його і чутка пропала... Видно, десь погиб! А я від сліз та від горя осліп. А все, бач, пережив, перетерпів. Як берестина та,— уже в неї і середина вся витрюхла, а вона ще стоїть-зеленіє... Ох!., дай лишень по чарці, коли є!
Г а р а с и м. Ага, сам захотів. На, на, старче божий, залий змію, що твоє серце ссе! (Налива і дає).
К о б з а р. Бий лихом об землю! (Випива).
К н у р (що прикро слухав кобзаря). То й тебе, діду, дочка кинула?
К о б з а р. Покинула, чоловіче... От так, як і в тебе. Твоя ж хоч свою душу богові віддала, а моя — чортові... Та й то я її не суджу, господь з нею!
Г а р а с и м. От ти кажеш, на Січі був. А розкажи мені, будь ласка, що про неї. Нема, кажуть, нігде краще, як на Січі, і в царстві небесному так чи буде.
К о б з а р. Дурять тебе, чоловіче, люди. Знаєш: там гарно, де нас нема. Отак і на Січі. І там однаковісінькі люди живуть, що й тут. Так і живуть, так і мруть, коли яка лиха година не спіткає.
Г а р а с и м. Яка то лиха година?
К о б з а р. А от татарва, яничари... ляхи... А то і самі між собою погризуться, зразу за пістолі — бабах! та й нема чоловіка.
Г а р а с и м. Як, стріляються?
К о б з а р. Атож. Хоч рідко, а й то буває.
К н у р. Діду! а стій, я тебе що спитаю. Як тебе дочка покинула, що ти робив.
К о б з а р. Що ж я робив? Забув уже, давня то річ...
К н у р. Не приймав ти якого зілля, щоб забути.
К о б з а р. Зілля? Іншого зілля не приймав, опріч горілки. На Січі як був — то й не просипався.
Г а р а с и м. О, бач. А я тобі не те ж раяв. Пий, брате, пий, цією всяке лихо замориш.
К н у р. А коли лихо дужче від неї. Коли її вкинеш — а воно ще більше розгоряється.
Г а р а с и м. То мало влив, ти влий стільки, щоб зразу залив. Може, дати? Ось на, ось послухай мене. (Налива).
К о б з а р. Та воно коли на душу не йде, то ти й не силуй.
Г а р а с и м. А що тобі, жалко? Ти думаєш, усю вип'ємо, тобі не зоставимо.
К о б з а р. Та бог з тобою! Я не об тому. А коли, кажу, не йде, то й не силуй.
Г а р а с и м. Брехня! Ти колов коли дрова? Оце коли клинець не йде, то так його й кинути? Бий — піде! На, пий, кажу. (Дає. Кнур простягає руку). Ні, підожди, бач, який голінний. Хай спершу хазяїн вип'є. (Випива і налива). А тепер на.
К н у р. Ти й дурити вмієш?
Г а р а с и м. Не лізь поперед батька в пекло.
К н у р (понуро). Коли мене свої обійшли, то другим і бог велів. (Випив і зітхнув важко).
Г а р а с и м. Не здихай, а то похлинешся.
К н у р. Діду! ти багато знаєш пісень? Заспівай мені. Заспівай такої, щоб... аж жили мотало! (Скручує кулак і розгортає його).
К о б з а р. Та заспівати можна. Чому не заспівати. (Бере і лаштує кобзу).
К н у р. Такої співай... важкої... щоб, як камінь, давила на серце. Може, хоч сльози видавить! (Береться за голову руками і давить її).
К о б з а р (почина співати).
Ой, у полі огонь горить, (2)
А в долині козак лежить.
Г а р а с и м. (махнувши рукою). От і завів з середи на п'ятницю!
К о б з а р.
Та до купини головою, (2)
Покрив очі осокою.
Г а р а с и м. Та ну її к бісу, це нудна! Співай до танців.
К о б з а р.
Що в головоньках ворон кряче, (2)
А в ніженьках коник плаче,
— Та не стій, коню, надо мною, (2)
Біжи, коню, дорогою.
Кнур, припавши на землю, плаче. Надходе К н у р и х а.
[Вихід] II
К н у р и х а. Бач, куди вони забралися,— на прохолоду.
Г а р а с и м. На прохолоду, паніматко, на прохолоду. Тут таке добро, таке! Горілка сама п'ється.
К н у р и х а. Тобі все тільки — горілка! Та тут і мій старенький? Що ж це він — заснув?
К н у р (підводячись). Чого ти сюди прийшла? Чого? Геть! Не жінка ти — вовчиця!
К н у р и х а. Отаке! Вигадай ще що!
К н у р. Вовчиця! вовчиця!.. Та й вовчиця того не зробить, що ти зробила... Люта звірина і та своїх дітей доглядає та виховує, а ти...
К н у р и х а. Що ж я?
К н у р. Ти її життя занапастила, її голову втопила!
Г а р а с и м. От ще погризуться. І чого ти, паніматко, прийшла до нас? Ми собі любо та мило тут гуляли.
К о б з а р (до Кнура). Чоловіче, чоловіче! Не гніви бога! Не кажи такії речі.
К н у р. Вовчиця! вовчиця! Казав, казатиму і казати не перестану! Яка вона жінка була, яка людина? Мука мені була з нею! І того не можна, і то — гріх. У дзвона ненароком ударили, а вона вже і в церкві опинилася... Мала дитина голодна плаче, погодувати треба, а вона з черницями про спасіння базіка. Цілу ніч базікатиме — а про дитину й байдуже. А скажеш що — зараз на бога верне: гріх тобі від його буде, він тебе скарає. Дійшло до того: курча шульпіка ухопе, курка наклюється латаття та здохне — і то бог наказує нас за гріхи наші!
Г а р а с и м (регоче). Дій вашої честі! Що вигадав.
К н у р и х а. Ану ще що вигадай. Випий ще, то більше нагадаєш. Якби заливала, бач, так, як ти, очі — то от би якраз під пару були.
К о б з а р. Годі, цитьте! Перестаньте! Ти, паніматко, не кори його — і докір гріх! А ти, чоловіче, не гніви бога. Бо буде каяття, та не буде вороття!
К н у р. Його й так уже немає. Не буде тепер ніколи того, що було, не вернеться воно довіку... Що мені тепер зосталося? Все ж від мене узяли, все — щастя, надії...
Г а р а с и м. Та з вами справді здурієш! Випити, абощо! та піти краще до хлопця, з ним гратись. (Випива і виходе).
[Вихід] III
К н у р и х а. Старче божий! Оце він перед тобою плачеться, мене винуватить... Стій же, і я тобі розкажу. Усе розкажу. Та й розсуди нас: хто більше винуватий.
К н у р. Ти! ти! Казав, казатиму, що ти... Ти й є! Не жінка ти—вовчиця! Рідне дитя запакувала! Голову його втопила!
К о б з а р. Та замовчи ж. Ми вже се чули. Дай же і їй про себе сказати.
К н у р и х а. Жили ми, старче божий, у миру, як і всі добрі люди живуть: тихо та мирно. На других не насідали, другі нас не займали,— себе знали, свого щастя гляділи. І гріх бога гнівити, щоб ми були які нещасливі. Одно нам горе — дітей у нас не було. І тому горю господь запоміг. Найшли до нас з Січі запорожці і невеличкого хлопчика привезли з собою, накинули нам за сина узяти. Хоч чуже воно — та все ж дитина. Ми його взяли, тішили, ростили, за своє видавали, поти не родилася дочка. Тоді ж він же сам казав: оце, каже, й гаразд, хлопець є, ти дочку зродила, дійдуть до літ — попаруємо їх... Тією ми думкою жили, тією радістю раділи. Василько ріс та ріс, а Маруся за ним, його доганяє. І виросли обоє. Такий з Василя парубок вийшов, бравий та красивий, розумний та чесний. Тільки все чогось похмурий, задуманий та до правди чулий. Все, знаєш, рахує про діла людські і мучиться, що не по правді народ живе. Бог його знає,— може, вже то такої уроди.
К н у р. Звертай на уроду! Звертай на бога. Хто ж йому те у душу надхнув, як не ти. Ти ж з тією правдою, як циган з писаною торбою носилась! Тільки й знала, що малому начитувала за правду!
К н у р и х а. То це гріх мені?! Що ж, коли гріх — хай же мій буде. Не втаю я, старче божий, від тебе, що напучувала я його до правди святої,— її любити, людей не обіжати. Учила тому і дочку. Учила їх разом.
К н у р. Його у ченці, а сю в черниці готувала?
К о б з а р. Та замовчи! Та цить!
К н у р и х а. Про чернече життя тоді ще й у мене думки не було. Твої були клопоти близькі мирські клопоти, і, мені здається, не противні богові.— Так ото, кажу, так я їх ростила і навчала... Думалося, бач, як краще, а вийшло... Вийшло, як поговорка людська каже: чоловік гадає, а бог розполагає... У містечку в нас жила одна бідна удова з дочкою і дочка та — як картина, не намилуєшся, було, дивлячись на неї. То ж нам, старим людям, а то ж молоді між собою. Угляділи одно одного і покохали. Він, звісно, хлопець — все-таки здержніше, а вона — душі в йому не чує, так і пада біля його. Мати її, звісно, як усяка мати, хотіла б дочку за самого князя видати, а хоч не за князя, то так за заможного кого. І лучився, правду кажучи, таки чоловік, хоч і з себе невдат[н]ий, зате заможний. Мати по-своєму хоче, а дочка по-своєму. І пішов у їх нелад. Мати до нас близька була, до нас повернулася,— уговоріть дочку, одверніть Василя. А що тоді тобі казала: не встрявай, чоловіче, не в своє діло. Як бог хоче — так і поверне, а ти не мішайсь. А ти що мені на те одказав: вигадками бабськими очі запнув. До чого ж ті вигадки бабські довели? Удовівну ти віддав заміж за другого, як хотів. Василя вирядив на час з дому — та й віддав. Що ж з того вийшло? Що бідна сама з собою порішила. Тут Василь вертається з заробітків, дума — тепер то я заживу, а що застав? Що його суджена за другим уже, зарізана лежить. Що ж він тобі заспівав? Наплював на тебе та й пішов у гайдамаки. Те саме так Марусю вразило, твоя ж неправда, твої затії вразили, що вона тоді ще сказала — в черниці піду. От ти тепер і розбери: я винувата чи хто?
К н у р. Ти, ти... ти... Ти і в його і в її душу надхнула свої химерні думки про правду, ти їх обох довела до згуби!
К о б з а р. Не ремствуй, чоловіче, на жінку, не ремствуй. Коли правда все те, що вона розказувала, то скажи ж мені, чим же вона винувата?
К н у р. Усім! усім! Вона потакала тому! вона довела!
К н у р и х а. Ну, ось же і Маруся йде. Хай же вона сама тобі скаже: хто її натикав на те, хто її доводив.
Маруся увіходе.
[Вихід] IV
К н у р (схоплюється і біжить до неї). Дочко моя! дитино моя! Краще б я осліп або мені полуда очі заслала, ніж приходиться мені бачить тебе у сьому чорному уборі.
М а р у с я. Таточку мій! старесенький! Що се ви кажете таке? Як ви гріха не боїтеся? (Цілує його в руки і лице).
К н у р (з плачем). Хіба ти і в чорному зосталася моя дитина? Хіба ти, як батька, мене шануєш, почитаєш?
М а р у с я. Аякже, таточку. Не чия ж, як ваша дитина. Не чиї ж мене руки носили та очі доглядали, як не ваші з матір'ю. Як же мені не шанувати вас, не почитати? Та се великий би гріх був від бога.
К н у р. Моя рідна! моя дорога Марусечко! А жити з нами будеш ти?
М а р у с я. Ні, таточку. Що можна — то можна, а цього — устав наш чернечий забороняє.
К н у р. То яка ж ти моя дитина будеш, коли тобі не можна з нами жити, нас доглядати?
М а р у с я. Я буду за вас молитися, таточку, буду бога прохати, щоб він послав у вашу душу спокій та дав вам щастя добре.
К н у р. Спокій... щастя... Нащо то мені здалося, коли не буде близьких зо мною? Який я спокій матиму, коли кожне мені скаже: он той батько, що своїми вчинками одвернув своє дитя від себе.
М а р у с я. То гріх буде того, хто скаже. Ніхто мене від вас не одвертав. Сама я захотіла так.
К н у р и х а. Ну, що, старий, я винувата? я?
К н у р. Сама... сама... Чого ж ти захотіла сама? Значиться, тобі не добре було з нами.
М а р у с я. Таточку! так бог судив, його свята воля те вчинила. Я не бачила правди в миру, я не чула, щоб хто жив у йому по закону.
К о б з а р. Боже правий! Вседержителю вічний! Я вже не знаю, як і дякувати тобі, що ти мене, сліпого, сподобив, коли не бачити, то хоч чути твою правду святу. Моє мучене та хворе серце заспокоїлося, бачивши такі дивні діла твої. Ти показав мені, маловірному, що дух твій витає між нами, правда твоя ще живе між людьми... Поти ще є такі, як оце довелося мені бачити, я вірю, що мир ще не прогнив, серце його не зчервивіло, що народяться інші діти і вознесуть святу правду вовіки!
[Вихід] V
М а т у ш к а г у м е н я (ззаду надходе). Амінь!
К н у р и х а. Матушка гуменя! (Схоплюється).
М а т у ш к а г у м е н я. Сиди-сиди. Чого ти схопилася? (До Марусі). А ти, новонаречена Юліана, як тут опинилась?
М а р у с я. Вийшла татуся провідати. Татусь прийшли побачитися зо мною.
К н у р и х а. Се чоловік мій, матушко. Ремствує на мене, що дочку 'ддала до вас.
К н у р. Ще на тебе не ремствувати? Одна ж вона у нас. Одна надія була і ту згубила.
М а т у ш к а г у м е н я. Свят! Свят! Чи ти при своєму розумові, чоловіче?
К н у р. Нічого мені його позичати у других. Чиїм то ті жили, що на свою дитину накладали руки?
М а р у с я. Тату!
М а т у ш к а г у м е н я. Святі угодники божі, згляньтесь на його, непросвітного, виженіть з його духа лукавого-смертного. Опанував його нечистий, звив гніздо собі у його серці гіркому. Да воскресне бог и расточаться вразі его.
М а р у с я. Амінь! Сили небесні з нами!
М а т у ш к а г у м е н я. Чоловіче — немошний! Чи ти при пам'ятку, чи ні? Як ти не боїшся бога таке казати? На кого ти хулу точиш, чиє святе мення безславиш?
К о б з а р. Уже ми тут йому гуртом казали-казали, а він одно — своє. Запеклося, видно, дуже батьківське серце.
М а т у ш к а г у м е н я. Потурати йому — гріх. Дати йому волю, то до чого воно доведе? На те господом дано чоловікові й розум, щоб пильнувати його серце.
К н у р. То вирвіть ви його у мене! вирвіть, як одірвали мою дитину від його! (Плаче).
М а р у с я. Таточку! Старесенький! Не вбивайтеся ж так. Угамуйте своє серце гаряче, остережіть його від тенет лукавого. Се ж ви на господа нарікаєте, на його волю святую.
М а т у ш к а г у м е н я (до Марусі). Геть, не руш його. То не він плаче, то лихий його сльози точе, то не він каже — то лукавий його язиком ворочає. Киньте його. Одійдіть усі геть, бо він не при собі, він не при пам'ятку.
Гуменя одходить, за нею Кнуриха й Маруся.
К о б з а р. Отак, чоловіче, кинули тебе. Зостався ти один з сліпим, зо мною.
К н у р. Хіба тепер вони кинули? Давно вже вони одвернулися, давно вже порожньо в моєму серці, як серед тії пустки.
М а р у с я (застановившись). Матушко!
М а т у ш к а г у м е н я. Що тобі.
М а р у с я. Я піду до татуся. Не можна його таким кидати, ще заподіє що з собою.
М а т у ш к а г у м е н я (гостро подивившись на неї). Іди. Одно тільки скажу тобі: не розтринькай добра, котрим повна душа твоя, не розміняй його на жалощі.
М а р у с я. Матушко! Він отець мій.
М а т у ш к а г у м е н я. Не буде більшого отця над бога, що наділив тебе душею живою. Іди.
М а р у с я одходе.
К н у р и х а. І я вернуся, матушко, догляну їх.
М а т у ш к а г у м е н я (суворо). Я тебе не держу. (Одвертається і йде похнюпившись до лісу).
К н у р. Вертаються, вертаються. Чого вони вернулися?
М а р у с я (пала біля його). Татусю рідний! Батечку старесенький! По вас ми вернулися. Не вбивайтеся так, не горюйте. Знаєте що? Я попрошу матушку гуменю, щоб дозволила вам який час прожити біля нас, у Гарасима, чи що... Гарасим добрий чоловік — вас прийме. Я й його попрошу. От ви й поживете у нас, заспокоїтеся.
К н у р. Могила одна мене вже впокоє, сира земля спокій дасть.
М а р у с я. Того нам ніколи не минути, на те божа воля — земля єси — і в землю одійдеш. А то тут, живучи, ви непокійні, само життя перегороди станове... їх то треба обійти, їх обминути.
К н у р и х а. Ти покійніший будеш, бачивши її щодня.
К н у р. А багато мені щастя від того прибуде? Щасливіший я стану, дивлячись, як моя кров щодня сохнутиме, молоде личенько марнітиме, ясні очі гаснути стануть, що як я умру, і зо мною все умре, і по мені нічого не зостанеться, нікого такого, кому б я надхнув свою душу, оддав на старості літ своє серце.
К н у р и х а (до Кобзаря). А ти, старче божий, сидиш та тільки слухаєш. Мабуть, аж обридли тобі наші клопоти.
К о б з а р. Чого ж мені обридли вони? Слухаю ж. Що ж мені більше, сліпому, робити? Журився колись і я так, а тепер, бач, тільки слухаю, як другі журяться.
М а р у с я. Невже ви, татусю, станете журитись, дивлячись, що я щаслива?
К н у р. Ти щаслива? Чим же ти будеш щаслива?
М а р у с я. Службою щирою богові, молитвою теплою до його.
К н у р. Ти щось плещеш таке, чого я й не розберу. Я знаю щастя в сім'ї, знаю його у дітях, у тій думці старечій, щоб не зникнути марно з сього світу, не кинувши сліду по собі... А тут який же слід, яке щастя? Умер — і нема тебе, закрив очі і — зник навіки.
М а р у с я. Тіло вмре, а душа ніколи не вмирає.
К н у р. Коли б же я знав, де вона буде... Ох! дуже я життя сьогосвітнє люблю, моя дитино, добре я його знаю, щоб проміняти на те, чого і не відаєш.
[Вихід] VI
Г а р а с и м (здалека біжить і кричить). Гей, гей! де ви? Сюди! Сюди! Тепер я бачив, бачив!
К н у р и х а. Що там ти бачив таке? Кажи й нам, може, й ми подивимося.
Г а р а с и м (убігаючи). Довелось таки! довелось! Вимолив бога, що довелося. Бачив.
К о б з а р. Що там уздрілось тобі?
Г а р а с и м. Як уздрілось? Своїми очима бачив, оцими самими баньками дивився, твоїх сліпих не позичав, небійсь.
К о б з а р. Ну, моїми б дуже побачив.
К н у р и х а. Та що ж ти там бачив таке.
Г а р а с и м. Що? Гайдамаків! І запорожців, і гайдамаків — усіх бачив.
М а р у с я (тривожно). Гайдамаків? Хіба везуть сюди?
Г а р а с и м. А ти почім знаєш? Бач, яка догадлива. Там їх хур на двадцять буде, і все калічені: у кого руки немає, у кого груди простреляні, у того голова з[а]в'язана,— страшно дивитися, такі бліді та зомлілі.
М а р у с я. Треба побігти матушці гумені сказати. Це їх до нас везуть, у наш шпиталь. (Поривається).
Г а р а с и м. Та не рвися так. Матушка гуменя сама їх стріла і сюди справляє. Ну, та й завзятий народ, запорожці! Гайдамаки стогнуть та крекчуть, а вони на гамуз посічені, тільки й усього зосталося, що язик у роті, а й ним не перестають реготати та жартувати. Глянеш на його — жалощі наче списом пронизують тебе наскрізь, а він — регоче.
К о б з а р. То, бач, аби чим забавити та забавити себе, щоб не так чутно, що болить.
[Вихід] VII
Увіходе гуменя, за нею над'їздять вози.
М а т у ш к а г у м е н я. Туди, добрі люди, туди трохи повернете — та й до брами.
В а с и л ь (з воза). Стій! Стій! Я встану та через сю левадку пройдуся. Ач, як зелено. Он і люди гуляють. (Підводиться і від знемоги знову пада). Підведіть мене.
Люди беруть його під руки і ведуть поз гурт. Василь слоняється.
К н у р. Та се Василь, син мій?
К н у р и х а. Та таке, як він.
В а с и л ь. Хто мене тут окликнув? (Прикро удивляється). Батько, мати! Здрастуйте вам! Дожидали мене бачити?
К н у р і Кнуриха кидаються до його.
М а р у с я. Василь! (Омліває і пада на руки Гарасимові).
Г а р а с и м. Ххе-хе! Отаке! Гей! що ви там возькаєтесь? Ось з Марусею щось подіялось. Марусю рятуйте!
Гуменя підбігає до неї, хрестить.
В а с и л ь. А то Маруся? У черниці пішла?
Заслона пада.
1 2 3 4 5
Бібліотека ім. Панаса Мирного >> Твори Панаса Мирного >> "У черницях "