Тоді Ігор Сікорський у спілці з сином київського купця Федором Івановичем Билінкіним, що вже мав певний досвід у цій справі, розпочав створення свого першого біплану БІС №1 (Билінкін, Йордан, Сікорський). Потім його перебудовано на літак БІС №2, у якому 3 червня 1910 року в присутності спортивнихкомісарів КПТ Ігор Сікорський виконав вдалий політ по прямій завдовжки 182 м на висоті 1,2 м тривалістю 12 с. Надалі було здійснено близько 50 польотів на висоті 10 м, але з малою тривалістю.
У своєму літаку С-3 Ігор Сікорський склав іспит на звання пілота-авіатора, під час якого виконав п'ять "вісімок" у повітрі і вдало приземлився. Російський імператорський аероклуб від імені Міжнародної авіаційної федерації видав йому пілотське посвідчення за № 64. На загальних зборах Імператорського Російського технічного товариства 21 січня 1912 року Сікорському вручили медаль "За корисні праці з повітроплавання і за самостійну розробку аероплана власної системи, що дала прекрасні, чудові результати".
У квітні 1912 року Російсько-Балтійський вагонний завод придбав у Ігоря Сікорського виняткові права на біплан С-6А і запросив його на посаду головного конструктора авіаційного відділу, перебазованого того ж таки року з Риги в Петербург. Технічний персонал нового відділу складався переважно з київських конструкторів, що переїхали в Петербург на запрошення І.Сікорського.
А влітку 1913 року в небо злетів перший у світі чотиримоторний літак "Російський витязь". Згодом у Санкт-Петербурзі з'явилися його модифікації - важкі літаки "Ілля Муромець". Закордонні фахівці були змушені визнати, що у приборканні повітряного океану Росія стала провідною державою.
Після від'їзду до США Сікорський розробив понад 65 конструкцій літальних апаратів. Із 1939 року і до кінця свого життя проектував та будував одні з найкращих у світі гелікоптери.
До основоположників української авіації справедливо зараховують уродженців Черкас братів Євгена, Григорія, Андрія та Івана Касьяненків. Після створення при КПІ повітроплавного гуртка Євген Касьяненко очолив секцію "Аероплани", а Андрій - "Гелікоптери". Окрім наукової й організаційної роботи, вони вели плідну конструкторську діяльність. З 1910 по 1921 роки брати створили шість літаків. Варто згадати "Касьяненко-4" - моноплан із двигуном малої потужності. Євген Касьяненко особливо пропагував ідею малопотужного літака широкого застосування. Окрім будівництва літаків, брати Касьяненки займалися розробкою повітряних гвинтів, що їх у роки Першої світової війни серійно випускали в авіамайстернях КПІ.
Але фігури вищого пілотажу відкриваються і в наш час.
З історії авіаційної групи вищого пілотажу "Стрижі"
Вперше ескадрилья виступила під власною назвою " Стрижі" 6-го травня 1991 року. З тих пір щорічно цей день відзначається як день народження групи.
У 1952 році вперше в історії авіації льотчиками центру був показаний зустрічний пілотаж груп реактивних винищувачів. В наступні роки був освоєний одиночний і груповий пілотаж на літаках МІГ-17, МІГ-19, МІГ-21, МІГ-23, МІГ-29.
Весь наступний час " Стрижі" літають на винищувачах МІГ-29, що по праву вважається кращим легким винищувачем світу.
4 березня 2003 року в небі над Курськом група вперше в новому столітті (шість МІГ-29 у ладі " піраміда" останній раз літали на МАКС-99) виконав залікову вправу шісткою. І вже 22 березня на повітряному показі в Кубинці на честь 65-річчя ЦПАТ шість " Стрижів" в одному ладі з четвіркою " Російських Витязів" виконали програму спільного пілотажу в складі десяти літаків. 25 квітня 2003 року гвардії підполковник Дмитро Копосов виконав заліковий політ на одиночний вищий пілотаж. C цього моменту до пілотажної шістки двадцять дев'ятих Митей у новому фарбуванні приєднався сьомий, пилотажник-" одинак" із самостійною програмою. Тепер пілотажний порядок " Стрижів" - 6+1
З історії авіаційної групи вищого пілотажу "Російські Витязі"
Аеродром Кубинка в 60 км на захід від Москви - одна з найбільших баз російських ВВС. У московському регіоні, що має репутацію гарнізону ВВС, у якому керівникам країни і закордонних делегацій демонструвалися новітні зразки бойової авіаційної техніки. Тепер це ще і місце дислокації всесвітньо відомої пілотажної групи "Російські Витязі".
У травні 1989 р. на озброєння 1-й авіаційної ескадрильї Центра (у той час - 237-го змішаного авіаполку) надійшли винищувачі Су-27. Освоєння нового літака льотчиками йшло швидко, і незабаром були виконані перші тренувальні польоти в складі пари, трійки, а потім і четвірки літаків у ладі "ромб". Виявилося, що утримувати Су-27 у щільному ладі при маневруванні групи набагато складніше, ніж, наприклад, МІГ-29. Причин тому були трохи: великі розміри, вага, а значить і інертність літака, особливості роботи електродистанційної системи управління літаком і його чудовою аеродинамікою.
Вирішено було дати назва новому підрозділу, придумати емблему, пошити комбінезони, розробити фарбування літаків. Так 5 квітня 1991 р. народилися "Російські Витязі". Вже у вересні "Витязі" вилетіли у Великобританію. Далі були Малайзія, США, Франція, Голландія, Канада, Словаччина, Норвегія, Бельгія, Люксембург. Скрізь виступу "Російських Витязів" викликали оплески глядачів. Так було і на черговому авіасалоні в Малайзії в грудні 1995 р. А повернутися відтіля додому в рідну Кубинку довелось не всім "Витязям"...
12 грудня 1995 р. при заході на посадку для дозаправлення паливом на в'єтнамському аеродромі Камрань, через незадовільну організацію польотів у складних метеоусловиях зштовхнулися з горою три винищувачі "Російських Витязів". Загинули 4 льотчики пілотажної групи - гвардії полковник Борис Григор'єв, гвардії підполковники Микола Гречанов, Микола Кордюков і Олександр Сыровой. Їх поховали на цвинтар села Никольское поблизу Кубинки. У жовтні 1996 р. на могилі загиблих "Російських Витязів" відкритий пам'ятник.
Знову злітаний ромб у складі Олександра Личкуна, Володимира Ковальського, Сергія Климова і Володимира Букина на четвірці Су-27 у новому яскравому забарвленні був показаний публіці у вересні 1996 р. на гідроавіасалоні "Геленджик-96". У 1997 році була піднята шістка. Лівим зовнішнім ведучим став Ігор Ткаченко, правим - Іван Кірсанов. У червні 1997 р. "Витязі" уперше, після 1,5-річної перерви, вилетіли за кордон. Після трагедії в Камрані "Росіяни Витязі" уже встигли побувати в Австрії, Словаччині, Франції, Китаї.
Використана література:
1. Військова енциклопедія. - М., 1992.
2. Історія авіації. - М., 1990.