Лікування дитячого аутизму. Кінезітерапія
Дитячий аутизм - досить відоме стійке патологічне розлад психічних функцій. Він проявляється в різних формах залежно від рівня інтелектуального розвитку. Незважаючи на глибоке вивчення патології мозку, розуміння причин і патогенезу цього захворювання залишається туманним, а лікування - недосконалим. Зараз існують три основні погляду на виникнення аутизму: біологічний, соціокультурний і психологічний. Прихильники біологічного аспекту звертають особливу увагу на мозочок. У людей з аутизмом в ранньому дитинстві виникають аномалії в цій частині головного мозку. Вчені вважають, що мозочок допомагає людині швидко спрямовувати увагу на певний об'єкт. При його ураженні спостерігається відсутність фокусування уваги, розуміння словесних натяків, міміки інших людей і сприйняття соціальної інформації. Крім того, простежуються патологічні зміни в стовбурі мозку, де знаходиться ретикулярна формація з «энергозарядными системами». Враховуючи дефіцит знань про хвороби, аутизм вважають малокурабельным навіть при легких проявах, і часто інкурабельним, то є невиліковним, коли він сильно виражений. Батькам, які прийняли рішення все ж таки боротися з даною проблемою, доведеться погодитися, що процес не має чітко визначених термінів одужання. Тим більше що на досяжність результату впливає не тільки тяжкість прояви хвороби, але й індивідуальні особливості окремо взятої дитини (соціальне оточення, характер, рівень педагогічної занедбаності та інше).
Що ж дозволяє нам надавати ефективну терапевтичну дію і давати сприятливий прогноз? В першу чергу розуміння того, що при вродженій чи набутій патології центральної нервової системи дефект окремої її функції можна стимулювати через інші повноцінні системи. Звернемо увагу, що аутичний дитина поверхнево не відрізняється від здорових дітей порушенням статокинетических функцій: сидіння, стояння, ходьби, бігу, захоплення предметів, пошукових рухів. Лише при тривалому спостереженні можна помітити: сприйняття своїх кінцівок як засобу досягнення цілей відсутня, характерних для однолітків рухів дитина уникає. Можна побачити, як аутичний дитина без певного сенсу і зацікавленості б'є палицею, штовхає м'яч, крутить обруч. Нові предмети він ігнорує початку або після нетривалого споглядання. Лазити по сходах, стрибати на одній або двох ногах, раціонально рухатися в різних напрямках, отримувати предмети з незручних положень хворий якщо й може, то тільки спонтанно, а не контрольовано. У більшості ж випадків аутизму такі навички взагалі не сформовані. Складні маніпуляції, наприклад з предметами, здаються взагалі неможливими. І з віком руху не удосконалюються. Що з часом ще більше обмежує можливості людини, віддаляє його від суспільства. Приходимо до висновку про недостатньому аналізі зовнішніх стимулів і відсутності координації окремих частин, синхронізації елементів у ціле, властиві центральній нервовій системі при аутизмі. Враховуючи, що картина хвороби доповнюється затримкою розвитку мови і психічних функцій, ми розглядаємо нейрореабилитацию аутичних дітей як комплексний процес інтенсивного лікування та реабілітації за індивідуальним планом з обов'язковим залученням до терапії батьків дитини.
Кінезитерапія володіє широким спектром методик, що сприяють розвитку просторової орієнтації (вправо-вліво, вгору-вниз), координації, спритності, рівноваги, сили, ініціативності, високого рівня чутливості, володіння гімнастичними предметами, відчуття власних кінцівок і здібності до управління ними. Особлива увага приділяється розвитку сміливості, яка практично відсутній у дітей, які страждають аутизмом, і проявляється страхом - насамперед перед новими завданнями і предметами. Відсутність власної ініціативи у аутичних дітей, навіть за наявності відпрацьованої кинестетической схеми, вимагає від інструктора досконалого володіння методами її стимуляції через тілесні, слухові і зорові подразники. Глибоке розуміння інструктором з кінезітерапії особливостей дефекту психічної та мовної сфер при аутизмі підвищує ефективність занять і прискорює процес руху до загальної мети комплексного лікування. Тому забезпечити прогрес протягом курсу і повноцінний контроль результатів такого впливу може тільки кваліфікований інструктор, який має вищу педагогічну освіту, працює в реабілітаційній команді під керівництвом фахівця-експерта в даній області і пройшов курси з оволодіння методиками курації дітей з аутизмом. Самостійна індивідуальна робота психолога чи логопеда в домашніх умовах не дає результату, оскільки один фахівець не здатний відновити численні поразки в роботі мозку. Скоординовані зусилля психолога, логопеда і кинезитерапевта під керівництвом лікаря-експерта при лікуванні дитини з аутизмом істотно збільшують нейрореабилитационный ефект і скорочують термін його адаптації до життя в соціумі. З іншого боку, вони максимально виключають небажану вторинну аутизацию всієї родини і дають можливість батькам будувати оптимістичні плани щодо майбутнього дитини в соціумі.
При досягненні рівня доцільних рухових навичок пацієнта переводять на наступний етап розвитку соціальної взаємодії. Для цього формується група з двох-трьох, в подальшому - трьох-чотирьох дітей з аналогічним рівнем розвитку. Індивідуальні схеми занять кожного пацієнта адаптуються до колективної програмі. Зазвичай у дитини спочатку виникає адаптаційне напруження, і навіть страх. Однак з часом він за власною ініціативою коригує знання та навички, отримані на попередньому етапі, щоб встановити контакт з іншими дітьми. Після адаптаційного періоду (до речі, значно коротшого, ніж на попередньому етапі) аутичний дитина «вплітається» в міні - колективне поведінка під контролем інструктора з кінезітерапії. Він все частіше контактує з оточуючими через погляд, адекватні емоційні реакції, проявляє ініціативу у вже відомих йому рухових вправах, демонструє почуття спільності в процесі гри. Заняття з кінезітерапії для аутичної дитини повинні проводитися п'ять разів на тиждень. Їх тривалість визначає консиліум реабілітаційного центру, а контролює інструктор. В період адаптації до навантажень оптимальним є 45-хвилинне заняття. Ефективними заняття вважаються тільки при появі ознак втоми у дитини з аутизмом в останній робочий день тижня.
Треба зазначити, що інтенсивне лікування є процесом з великими енергетичними витратами. В першу чергу витрачається потенціал головного мозку. Тому пацієнту потрібно медикаментозне супровід - щоденні ін'єкційні або энтеральные введення. Щоб контролювати і при необхідності змінювати дію лікарських препаратів в умовах інтенсивних розумових, психічних і фізичних навантажень, фахівці застосовують інструменти діагностики - технологію ангиомаркеров, судинного скринінгу, УЗД судин головного мозку, ЕЕГ, капіляроскопію. У комплексі їх доповнюють огляди дитячого невролога, логопеда, психолога, педіатра. Вся програма реабілітації хворих з аутистичними розладами базується на результатах зазначених обстежень. З їх урахуванням і на базі узгоджених (на консиліумі під керівництвом лікаря-експерта) дій психолога, логопеда, дитячого невролога та функціонального діагноста формується довгостроковий план курації. Етапні плани складаються з поправкою на досягнуті результати і можуть вносити корективи в загальний напрям реабілітаційного курсу. Під час лікування нюанси поведінки, а також зміни, помічені на заняттях з окремим дитиною, обговорюються лікарями щодня. Окремо зазначимо, що дуже бажаною є присутність на консиліумах батьків пацієнта. Їм у процесі реабілітації відводиться далеко не другорядна роль - підтримувати досягнуті результати у дитини в міжкурсовий період.
Автори: Лущик У.Б., доктор медичних наук, чл.- корр. АТН України, лікар-невролог вищої категорииБабий І.П., лікар-реабилитологЛущик П.Р., лікар-невролог вищої категорииИсточник: Клініка Здорових Судин - 
|Педикульоз: поговоримо відверто?||Папіломи в області мови||3 види крапель для очей||Ішемія головного мозку|