Наталка та Олександр Шевченки Бранці мороку. – Х.: Фоліо, 2007. – 252 с.
Ніколи не дивіться у тріснуте дзеркало – якщо не хочете, щоб вас спіткало нещастя. Не виносьте сміття проти ночі – щоб не посваритися з рідними. І в жодному разі, ні за яких умов не купуйте будинок за містом (хоч би як давно ви про нього мріяли і яким затишним він би здавався), не дізнавшись якнайдокладніше про його попередніх господарів. Бо хатинка може виявитися колишнім лігвом маніяка-дітовбивці, дух якого і після смерті господаря залишився у домі й тільки чекає нагоди оселитися в чиємусь тілі та захопити чиюсь свідомість. А компанію померлому виродкові складають душі замучених ним дружини та дітей…
Подружжя Аліни (успішної письменниці, яка втомилася від метушливого життя столичного бомонду) та Михайла (не менш успішного, втім, віднедавна безробітного, телепродюсера) припустилофатальну помилку. Парочка спокусилася вигідним місцезнаходженням та невисокою ціною заміського будиночка. І потрапила в халепу, варту екранізації як мінімум творцями голлівудського “Дзвінка”. Режисери фабрики мрій, певно, багато віддали би за подібний сценарій. Але ми з вами живемо не в Америці, а в Україні, й тому маємо вагому перевагу ─ можемо ознайомитися із цією жахливою історією, просто прочитавши нову книгу Наталки та Олександра Шевченків “Бранці мороку”.
Жіноча половина подружньо-письменницького дуету – Наталка Шевченко (Очкур) – уже встигла голосно заявити про себе як талановита письменниця та неодноразова лауреатка конкурсу “Коронація слова”. Результатом співпраці з чоловіком став не менш якісний та захопливий твір – лауреат “Коронації”-2007. Про рівень роману свідчить уже те, що під час читання на обличчі не з’являється іронічної посмішки, а на язиці не крутиться традиційне “не вірю”. Навпаки – спиною починає ковзати неприємний холодок, – настільки “справжніми” здаються події, описані у книзі.
Можливо, причиною такої реалістичності є географічна близькість описуваних подій – горе-будинок розташований у лісі недалеко від Житомира. На початку твору фігурує Київ, згадуються Шацькі озера – описи місць, в яких більшість читачів бували особисто, додають процесові читання певної пікантності.
Та скоріш за все, справа навіть не в географічних назвах. Роман має два плани – чоловічий та жіночий. Оповідь ведеться почергово то від імені Аліни, то з погляду Михайла. Тому читаючи, ми можемо не просто бачити бліді дитячі тіні біля Аліниного ліжка чи книжки, що “пурхають”, мов метелики, у її кабінеті. І не просто спостерігаємо за перетворенням Михайла на монстра. Ми простежуємо їхні думки, передбачаємо реакцію на ту чи іншу подію, не помічаючи, як потихеньку ставимо себе на місце героїв, починаємо мимохіть замислюватись – а що я робив би (робила б) у такій ситуації?.. Досягнути такого психологічного ефекту може тільки талановитий автор. А якщо талант помножений на два, то питання, як в одній книзі вдалося поєднати жіночу інтуїцію та чоловічу логіку, відпадає саме собою.
Тож шанувальники Кінга та голлівудських страшилок, а також усі, хто полюбляє цікаві, якісні книжки, можуть готувати свої книжкові полички. “Бранці мороку” займуть там гідне місце.