Продовження. Початок у №№ 25-27 ц.р.
Водовозенка заарештували 5 вересня 1937 року, а через тиждень він написав записку на ім'я Наркома Внутрішніх справ Лепелевського, в якій «зізнався», що восени 1936 року вступити в контрреволюційну організацію його загітував Маркітан з метою шкодити сільському господарству, а згодом він буцімто залучив туди і Михайла Моцного.
13 вересня затримали і Ольгу Кушнір як члена сім'ї зрадника батьківщини. Особлива нарада відправила її до АТДЗБ (Акмолінський табір дружин зрадників батьківщини (російською - АЛЖИР) у складі КАРлагу) терміном на 8 років. Туди ж доправили і дружину Маркітана.
Маркітана розстріляли 25 жовтня 1937 року у дворі Лук'янівської в'язниці, а так званий суд зібрався через два дні вирішувати долю нашого Михайла Моцного. Суд проходив у такому складі: голова суду Диввоєнюрист Олександр Мойсейович Орлов (1896-1956), члени: Бригвоєнюрист Сергій Никанорович Ждан (1892-?), військовий юрист 1 рангу Федір Арсенійович Клімін (1900-1985). Секретар - військовий юрист 1 рангу Олександр Олександрович Батнер (1902-1974). В останньому слові Михайло Євгенович попросив не позбавляти його життя. Та до кого він звертався?
Орлова вважали акуратистом і щиглем. Чоботи «пляшечкою» завжди начищені до дзеркального блиску. Незважаючи на свою миршавість, був сповнений усвідомлення значущості, тримався пихато і відверто чванився. У 1965 році Орлов зустріне в санаторії генерала, якого перед війною відправив у виправно-трудовий табір за сфабрикованою справою, і побачивши, що той готовий розірвати його на шматки, накиває п'ятами. Через кілька хвилин Орлов помре від розриву серця. Клімін через два роки братиме участь у суді над Рокосовським. На старість він зважиться залишити нащадкам таємні одкровення, помістивши їх у пакет, який мали розпечатати після його смерті. У тих мемуарах він намагатиметься себе виправдати. Про Батнера його невістка згадувала так: «До того, як він невідомими шляхами потрапив до Верховного суду, О.О.Батнер металевою застібкою від ременя забив до смерті свою чотирирічну доньку, коли та із запаленням легень і температурою в 40 градусів не попросилася на горщик. Працював ночами, приходив, напивався. Він говорив, що за ніч вбивав до 150 осіб».
Тож у відповідь Михайло Моцний отримав розстріл з конфіскацією майна. 28 жовтня 1937 року вирок привели у виконання...
Дванадцятирічна Зòря лишалася зовсім одна, аж поки її не забрала у Солоне бабуся Марія Оникіївна.
У присілку № 26 Акмолинського табору Ольга Павлівна працювала пралею. Табір уявляв собою бараки з саману, голі дерев`яні нари, на які жінки накладали зрізаний ними біля озера і пов`язаний очерет. Ним же топили єдину на весь великий барак піч. І це при кліматі, коли взимку морози в 30-40 градусів. Перші півтора роки режим «особливого табірного відділення» накладав додаткові обмеження на ув`язнених. Зокрема, було заборонено листування, отримання посилок, не дозволяли працювати за фахом. Хворі, немічні, старі та діти трудилися на вишивальній та швейній фабриках.
13 вересня 1945 року Ольгу Павлівну звільнили з табору і вона подалася спочатку до рідних у Кам`янське, але ті її не прийняли. Тоді вона приїхала у Солоне, та знайти тут роботу так і не спромоглася. Їй скрізь відмовляли як дружині ворога народу. Зòря після закінчення Дніпропетровського медичного інституту отримала направлення до Караганди. Ольга Павлівна поїхала з дочкою, і 5 березня 1956 року, вже з Караганди, написала заяву до Головного військового прокурора з проханням реабілітувати її чоловіка. Справу переглянули. Викликали свідків, і всі вони характеризували Михайла Євгеновича Моцного, як скромну людину, уважного, чуйного товариша, що користувався авторитетом. 16 липня 1957 року Військова Колегія Верховного суду СРСР реабілітувала Михайла Моцного «за відсутністю складу злочину».
А Зòря Михайлівна Моцна все життя так і прожила в Караганді. Багато років вона була беззмінною завідувачкою хірургічного відділення, а за сумлінну працю їй надали звання Заслуженого лікаря Казахської РСР.
Моцна (Сагайдаковська) Ніна Євгеніївна народилася 3 травня 1906 року. Закінчила Перше начальне училище у Романковому, про що 15 червня 1916 року отримала Свідоцтво, яке підписав той самий Малама, але тепер вже камергер Двору Його Величності.
На чайні посиденьки до Моцних заходжав і перший секретар Романківського РК ВЛКСМ Василь Михайлович Давидов, який народився у 1905 році в с.Красилівка Стодоліщенського району Смоленської області. Молоді люди згодом пов'язали свої долі, і так склалося, що на одному місці їм сидіти не довелося. З 1924 по 1926 роки Ніна працювала в м.Сталіно на заводі петельницею, її чоловік - чорноробом Сталінського заводу, а потім завідував Ленінським куточком міського клубу ім. В.І.Леніна і міським клубом ім. Ф.Енгельса. Пізніше Василя Давидова призвали до армії, і наступні два роки він значився рядовим 450-ї дивізії військ ОГПУ і 26-го кавалерійського полку РККА. Після демобілізації став завідувачем військовим відділом Сталінського окружкому ВЛКСМ, вслід за цим - інструктором Харківського укому ВЛКСМ.
Ніна Євгенівна 10 червня 1930 року закінчила Дніпропетровський інститут соціального виховання і отримала кваліфікацію викладача математики шкіл соцвиху. Молоде подружжя щиро вірило, що вони будують нову країну, тож брали активну участь у комсомольському житті, а Ніна ще й захоплено займалася піонерами.