Близнюки Віталій та Дмитро Капранови добре знані в Україні як письменники і видавці. Опріч того, вони вирізняються своєю виразною громадянською позицією, а також є успішними музикантами, впізнаваними шоуменами (зокрема, ведуть проект на телеканалі ZIK «Брат за брата»).
Та мова йтиме про їхній новий роман «Забудь-річка», який успішно продається, бо легко читається.
За двох братів, зовні схожих, як дві краплі води, розповідав Віталій. Розмова точилася здебільшого у руслі «Забудь-річки», хоча й розпочалася з того, що витає у повітрі після заповнення електронних декларацій…
У цьому тексті читач почує: «Забудь-річка кривава, і ми повинні її загачувати», «Війни не треба боятися», довідається про користь ворогів, про шлях до національної самоідентифікації. А також, чи не почуваються брати Капранови зі своїми товстезними романами динозаврами… Читач буде заскочений або здивований, почувши на провокаційне питання «про столичність та провінційність»: «Київ – дуже провінційне місто". Чому?
О, у цьому тексті чимало цікавого й провокативного. З Капрановими не нудно.
«За мільйони під матрацами політики отримають по морді…»
– Віталію, бачили, що у соцмережі ви лайкнули слова князя Міхаїла Воронцова «Багаті повинні жити так, щоб бідні вибачили їм їхнє багатство». Це запостив відомий одеський художник Олександр Ройтбурд у контексті е-декларацій. Тому, перш ніж говорити про вашу книгу, запитаємо: які у вас почуття виникли з приводу висвітлення цієї готівки під матрацами?
– Через цю неприємну процедуру треба пройти, адже наші політики, які при владі, взагалі не розуміють, що таке політика. Скажімо, прем’єр-міністр не має жодного морального права тримати вдома мільйони доларів у готівці, адже він – політик. Це відрижка 90-х. Вони не розуміють, що зараз перебувають у зовсім іншому статусі. Якщо в них не вистачає клепки вести свої справи так, щоб ніхто про них не знав, то, принаймні, подбали б, щоб зовні виглядати нормальними людьми. У них це не виходить… Але тепер, заповнивши е-декларації, вони отримають по морді і будуть далі думати. На превеликий жаль, в Україні нема сформованого класу чистих політиків, бо політика у нас – це бізнес, спосіб вести власні справи, а зовсім не спосіб здійснювати владу. Під це у нас заточено і законодавство, і практика. Мати такі мільйони – непристойно для політика. Він повинен бути забезпеченою людиною, але не багатою, інакше його виборець не підтримає. Я не вірю, що політики бідні, але вони повинні бути, принаймні, скромними.
«З будь-якої історії можна зробити кардинально протилежні висновки»
– Окрім того, що ви творчо обдаровані, ви ще й люди з бізнесовою жилкою. Ваші книги розходяться чималими тиражами. Треба ж вміти так продати книгу, зацікавити нею! Звідки це у вас?
– Це різні речі – бізнес і те, що ми зараз робимо з книжками. Бізнес робиться в кабінетах, а на вулицях і площах – це ближче до шоу. Ми в бізнесі ще з юності, мабуть, з 1989 року. Почали працювати, коли тільки бізнес зароджувався: спочатку – кооперативи; було, що за станком стояли, потім щось своїм розумом намагалися робити. У нас досвіду радянського виробництва не було, ми одразу починали з вільного ринку.
– Перейдемо до роману «Забудь-річка. Якщо розставити у ньому маячки тем, то це буде: навернення до пошуку «родинних історичних коренів», свого генеалогічного дерева; традиції; жива, не штучна соборність України; заклик позбуватися категоричності, поділу світу на біле-чорне; це кохання, любов і дружба; це вороги. І ще багато іншого. Про все це ми сьогодні поговоримо. Але спочатку питання: ми не помилилися з маячками? Правильно відчитали їх?
– Ми їх розставляли більше інтуїтивно, у нас нема такого списку. Життя значно багатше, ніж будь-яка література, тому з будь-якої історії можна зробити кардинально протилежні висновки. Але те, що ви говорите, то все правда.
– Що стало поштовхом до написання «Забудь річки»? Майдан, війна, теленовини, ваш телепроект «Брат за брата» на ZIK, через який проходять чимало людей, фактів, подій? А, може, щось особистісне, якась приватна історія?
– Цей роман ми почали обдумувати десь у 2010 році, а перші слова почали класти у 2012-му. Тому, це, мабуть, відчуття нерву конфлікту. Сьогодні на Донбасі триває насамперед інформаційна війна навколо так званої проблеми Другої світової, – «наші діди воювали, а чиї діди кращі тощо». А у 2010 році це тільки зароджувалося, почали масово з’являтися «колорадські стрічки». Ми тоді, мабуть, і відчули цей конфлікт. Нам ця ситуація знайома з дитинства, бо один з наших дідів був червоноармійцем, а другий – ворогом народу. За радянських часів про одного діда краще було не згадувати, а за часів незалежності України – вже про другого. Попри те, вони залишаються нашими дідами. А коли бачиш, що нерв суспільства збігається з твоїм родинним, тоді залишається сідати і писати книжку. Адже для нас книжка – це спосіб з’ясувати питанням, тобто ми пишемо тоді, коли хочемо щось дослідити, розставити крапки.
«Щоб галичани прийняли за свого, слід пройти не лише флюорографію»
– Прочитується в романі і прихований заклик, запрошення позбуватися категоричності. І, як здалося, трохи «поставили на місце» часом категоричних галичан? Ми правильно вас зрозуміли? Ви це закладали чи так вийшло, бо такі за характером?
– Мабуть, що ми такі за характером. Але ми не ставили собі за мету такого «запрошення» позбуватися категоричності чи ставити когось на місце. Тим більше, галичан… Читачі зі сходу України нам говорять: «Ви східняків поставили на місце. Прочитавши вашу книжку, ми почали розуміти галичан: у них була своя правда, коли вони йшли в ліс». Поза нашим бажанням, в 90-ті роки минулого століття, у першу хвилю національного відродження, Галичина була провідником. Це тепер ми вже починаємо розуміти, що ОУН зовсім не була єдиною і навіть не головною політичною силою. Але у це треба вростати і не сприймати категорично.
– У вашому романі звучить ідея соборності. А яке життя треба проживати, щоб бути соборником?
– Ми щойно повернулися з Львівщини (це був тур-презентація роману «Забудь-річка») і приємно шоковані, тому що відчули, що до нас апріорі ставляться, як до своїх. Протягом майже двох десятків років на нас дивилися з підозрою, а тепер галичани нас прийняли. Ви ж знаєте, щоб галичани когось прийняли за свого, треба пройти не тільки флюорографію. І насправді це чудово. Українці – сільськогосподарська нація, у нас нема такого: прийшов, побачив, захопив. Українці мають надто великий стаж у різних імперіях, щоб одразу всім вірити. Тому те, що нас сприйняли й прийняли галичани – результат наполегливої роботи. А соборність – це, врешті-решт, наслідок того, що ми і про свій Очаків наслухалися свого часу, і про Миколаїв, і зараз чуємо частенько те саме, що і про Луганськ. Це наше рідне, де ми виросли, і нам трохи прикро за себе. Хоча розуміємо, що там вата на ваті сидить. Але вата – це ж не сєпар... Тому нам треба прагнути всього, щоб отримати менше. Якщо ми скажемо, що відмовляємося від Донбасу, то наступним постане питання щодо Дніпра, Одеси тощо. Щоб зберегти сучасну лінію, нам треба воювати за Донбас і повернути Крим. Ще один маячок, якого ви не торкнулися – це маркерна точка – війна. Адже війна була супутником українців постійно. Тому не треба боятися війни. Один з героїв нашого роману – колишній афганець, який пішов воювати на Донбас.
Про психологію війни і користь ворогів
– Взагалі, у вашому романі надзвичайно сильні описи війни. Є моменти, які можна назвати вершиною таланту. Це таке чоловіче чи хлопчаче – відчувати ТАК війну?
– Відчуття війни дають мемуари. Скажімо, читаємо спогади щодо УПА – дуже важкі, ідеологізовані. Вони написані в часи «холодної війни», тому дуже складно докопатися до деталей... От раптом читаєш фразу: «А в криївці ввечері хлопці, зазвичай, сварилися». І думаєш, дійсно, в маленькому приміщенні жили шість-вісім людей, на голові один в одного, 24 годин на добу... Сьогодні наш друг з Миколаєва їде добровольцем в АТО, потрапляє в Піски мінометником, майже рік сидить там без ротації. Приходить додому і ми його питаємо, як справи, а він відповідає, що українська армія героїчна, але у мене в підрозділі зібралися суцільні покидьки – наркомани, придурки, алкоголіки тощо. Коли його демобілізували, то він кожному з них сказав: «Твоє щастя, що мене сьогодні демобілізували, бо завтра я б тебе пристрелив». І от минає три-чотири місяці, ми йому дзвонимо і знову питаємо, як справи, а він: «Все добре, тільки за хлопцями скучив». Отоді починаєш розуміти цих людей, які тоді були в лісі, а потім йшли один за одного в бій, попри те, що вчора розсварилися до смерті. Відтак розумієш, що психологія війни не змінюється. Сьогодні все відбувається так само. Якщо ти вловив психологію війни, то на це накладаєш деталі. Скажімо, як кулемет влаштований, як віддають команди тощо. Головне – не погрішити проти психології. Гірше з жіночою психологією, яку описати, дійсно, складно. Ми намагалися нічого про війну не вигадувати – надто складна і страшна ситуація, аби щось вигадувати. Всі події, які є в історичній частині роману, позичили в різних мемуарах, зокрема, і родинних… Національні формування в чужих арміях – це була форма існування національного війська, принаймні, 150 років. І це теж величезна тема для роздумів.
– Що таке, на вашу думку, ворог? У чому користь ворогів?
– Ще з 90-х років знаємо, що «хохла треба бити, і тоді з нього буде українець». Ми українцями ставали саме на цьому парадоксі. Навчалися у радянській школі в Очакові і не зовсім чітко розуміли свою національну приналежність. Потім потрапили в Росію, в Мурманську область ще у 7-му класі і раптом зрозуміли, що ми не такі як всі. А в дорослому віці, коли потрапили на Урал, в нас був шок. Нам вперше поклали руку на плече і сказали: «Ну хохол, нічєво, ліш би нє бєларус». Це була інша реальність, як на Марсі, таке враження було, що потрапили в театр абсурду. Це агресивне середовище, коли нас починали гнобити за те, що ми хохли, спонукало до самосвідомості. І сьогодні користь ворогів в тому, що вони сприяють ще глибшому самоусвідомленню українців.
«Переважна більшість киян – глибокі провінціали»
– Ваші головні герої, Уляна і Степан, – вони, якщо зважити, гармонійні люди. Вони не є корінними киянами, але органічні у Києві. Хоча загалом столиця не обов’язково робить людину столичною. Можна жити у столиці й залишатися провінцією. «Я – столиця ходяча» – такою пихою зловживають і Київ, і Львів. Що у час Інтернету та інформаційного безкордоння робить людину провінційною, а що – столичною?
– Насправді, переважна більшість киян – глибокі провінціали. У Львові значно менше провінціалів, ніж в Києві. Кияни не цінують свого міста, натомість у львів’ян їхнє львівське - на першому місці. А для киян головним є те, що прибуло з-за кордону. Це частково трапляється і у Львові. Найкращою новиною є те, скажімо, що український письменник отримав якусь там закордонну премію. Руслана стала зіркою тільки після перемоги на Євробаченні. Тобто ми сприймаємо себе крізь призму інших. Часто запитують: «А вас перекладають за кордоном?». Але від того, перекладають нас чи ні, ми не стали кращими чи гіршими. І подібного провінціалізму у Києві повно. Київ, взагалі, дуже провінційне місто. Давайте згадаємо концерт з нагоди 25-річчя Незалежності на Майдані, де нам грають Прокоф’єва і Чайковського. І з піною у роті доводять, що Чайковський був українцем, патамушто в нього дід був колись українцем. Хіба не можна було зіграти на Майдані музику своїх композиторів – Лисенка, Лятошинського, Ревуцького тощо? Українських композиторів у нас не бракує, але замість цього ми приписуємо собі Чайковського і Прокоф’єва. Оце і є глибокий позамежовий провінціалізм, який нас, пробачте, просто вкурвлює.
«Скажіть мені, хто в журі, і я скажу, кому дадуть премію»
– Ми вже зло жартуємо: скоро фейсбучні пости на кілька абзаців називатимуть романом. Ваша «Забудь-річка» – справжній роман, а не «по-модньому» на 50 сторінок. Літературний лонгрід. Це такий антистрес. Книгу відкладаєш, потім повертаєшся до неї, певний час живеш подіями роману, засинаючи, думаєш про героїв, вираховуєш, хто ж з трьох Степанів справжній Степан Шагута. Це за формою – класичний роман. Чи не почуваєтеся динозаврами?
– Ми романістами стали свідомо. Для українця написати вірш – це без проблем... А оповідання вони пишуть навіть тоді, коли хочуть написати роман, а виходить довге оповідання. Ми вчилися писати довгу форму. Чому саме роман? Бо ми зрозуміли, що це в дефіциті. Попит на роман є постійний, люди мають потребу зануритися в інший світ, інших героїв, віддати частину життя їм і отримати те саме навзаєм. Людям це потрібно.
– Наш львівський хіпі Алік Олісевич (між іншим, важливий персонаж роману Куркова «Львівська гастроль Джиммі Хендрікса) сказав у коментарі IA ZIK: «Різних богемних типажів жаба тисне через премію Бобу Ділану» (на фразу Ірвіна Велша, автор Трейнспоттінг «Це необдумана ностальгічна нагорода від постарілих хіпі»). Ви богема? Вас жаба не тисне? Як ви взагалі ставитеся до нагород?
– До премії Бобу Ділану ставимося нормально, але до Нобелівської премії ми давно вже ставимося так собі. Тому що це політичний акт з часів, коли вони підтвердили, що премія Борису Пастернаку – це суто політична премія. Для українських письменників Нобелівська премія, може, щось і означає, але мусимо їх розчарувати, – їм ця премія не світить, бо нещодавно її отримала білоруська письменниця, і наша черга прийде ще ого-го за скільки років. Тобто з врученням премії Світлані Алексієвич треба поховати нобелівські сподівання всіх українських авторів. Це чиста політика. А що стосується премій взагалі, то ми свою видавничу діяльність починали саме з премії «Золотий Бабай», яку запровадили у 1998 році. Адже тоді був повний книжковий голодомор, і ми спробували заохотити письменників писати так, щоб їх читали. Отоді побачили ці премії зсередини. Шановну людину Павла Загребельного, який був головою журі, ми тоді запитали: «Який роман переміг?». А він так делікатно відповів, мовляв, ви ж організатори, то й скажіть – який. Ми відповіли, що не знаємо, нам все одно, хто переможе. На що він відповів: «Ну, тоді Василь Шкляр». Відтак, дивишся на всі ці премії і думаєш, що в них механізми такі самі – з радянських часів традиція не змінилася, і тому, якщо ви скажете, хто в журі, я вам скажу, кому дадуть премію.
Студент-історик має написати свій родовід
– Давайте ще поговоримо про назву – «Забудь-річка». Лета… Ваш епізодичний герой Георгій Олександрович каже, що це одне з найбільших будівництв соціалізму – оці провали історичної пам’яті. Як Біломор-канал… Дозволимо собі одну цитату з роману: «Слово честі, іноді складається враження, що оцю, як ви її назвали, Забудь-річку, хтось прокопав просто між нами і батьками, щоб ми не змогли довідатися, ким є насправді. І це сталося у кожній родині, у кожній хаті». Що робити із «Забудь-річкою»?
– Знаєте, чого в романі, напевно, немає, так це те, що «Забудь-річка», окрім всього іншого, ще й кривава річка. Тому що Донбас споконвіку був пристанищем всіляких антирадянських елементів. Туди вони втікали, бо там не питали документів – «Хочеш взяти кайло і спуститися в шахту – будь ласка». Бо гіршого вже не могло бути. Тепер внуки цих антирадянських елементів ходять з георгіївськими стрічками і червоними прапорами, патамушто в них дєдушка Лєнін, а про свого власного діда вони нічого не знають. Сьогодні ця Забудь-річка кривава, і ми повинні її загачувати. Після написання роману найбільшим компліментом для себе вважаємо, коли читачі пишуть і говорять, що прочитали наш роман і пішли до діда, щоб розказав все про їхніх пращурів. Або після прочитання роману почали складати родовід.
– Добре ви описали традицію поминання померлих родичів – на Проводи закільцьований роман…
– Нам у Бережанах подарували книжку, видану до 200-ліття їхньої гімназії. Всередині ця книжка містила іншу книжку – до 100-річчя Бережанської гімназії, тобто в 1906 році вийшла одна книжка про гімназію, а у 2006 році на її основі і на основі вивчення гімназії ще за 100 років знову вийшла книжка. В цих книгах – інформація про вчителів, хто що викладав, спогади учнів, шкільні історії. А сьогодні в гімназії вирішили скласти реєстр всіх учнів. Відтак раз в місяць учні старших класів Бережанської гімназії їдуть в Тернопільський архів і шукають прізвища учнів… А хто з викладачів історичного факультету Львівського університету дав як курсову своєму студенту написати власний родовід? Назвіть мені приклад? Студент-історик повинен написати таку роботу вже на першому курсі. А почавши працювати, скажімо в школі, має дати таке завдання дітям. І тоді це буде закріплено на генетичному рівні в кожного. Це речі, які ми повинні обговорювати.
– А чому ваша книга була видана у видавництві Нора-друк, а не у вашому видавництві «Зелений пес»? Яка загалом ситуація на книжковому ринку в Україні сьогодні, і як вам вдається виживати у цьому бізнесі?
– Щодо видавництва «Нора-друк» – це наша спроба зробити те, що колись було модним у Галичині. Йдеться про кооперацію. Це прекрасна річ, яка всім помічна і вигідна. Що стосується ринку взагалі, то треба сказати, що загальне падіння платоспроможності людей, певною мірою компенсується спалахом цікавості до української книжки. Тому ті видавці, які видають українські книжки, можуть сяк-так триматися на плаву. А в тих, які орієнтуються на дитячий ринок, можна спостерігати сьогодні підйом. Ми зараз переорієнтовуємося на дитячу літературу, звичайно, у співпраці з колегами. Нас на дитячий ринок навернули наші книжки, які стали дуже успішними – «Мальована Історія Незалежності України», «Веселих свят», «Казки Лірника Сашка». Щоправда, в дитячу книжку треба вкласти дуже багато роботи різних фахівців, але в результаті вона буде продаватися постійно.
– В контексті вашого літературно-музичного туру під назвою «Дзен», що для вас дзен?
– Для нас дзен існує лише у вигляді віршів Сергія Татчина. Він, на нашу думку, геніальний поет і його вірші саме цей дзен і забезпечують. Тому, коли ми з ним працюємо, то відчуваємо оце єднання з людиною зовсім іншого темпераменту, світогляду. Не знаю, в чому таємниця. Може в тому, що він виріс на Південному Бугу у Вінниці, а ми теж на Південному Бугу – на Миколаївщині. Мабуть, у нас одна вода тече в жилах і кров на одній воді замішана, тому що це такий резонанс з іншою людиною, коли можеш до геніального вірша ще щось додати. Це нереальне відчуття і є тим, що ми вкладаємо у поняття дзен.
Тетяна Вергелес, Галина Палажій,
IA ZIK
Довідка
Дмитро і Віталій Капранови – українські письменники, видавці, публіцисти, громадські діячі.
Народилися 24 липня 1967 року у Молдові. Дитинство минуло в Очакові Миколаївської області, там же у 1984 році закінчили середню школу. Української мови у школі не вивчали. Крім загальноосвітньої, закінчили ще спортивну (греко-римська боротьба) та музичну (фортепіано) школи.
Вищу освіту отримували в Уральському політехнічному інституті (м. Свердловськ, Росія) та Московському енергетичному інституті за фахом «Технічна кібернетика».
У 1988 одружилися з сестрами-близнючками (нині вони є власницями туристичної фірми) та переїхали до Москви. Мають синів та доньку. Працювали на різних посадах у фармацевтичному та виноробному бізнесі.
На початку 90-х рр. у Москві організувався потужний український діаспорний рух. Брати Капранови в цей час видавали московську українську газету «Тинди-ринди» та журнал української фантастики «Брати». У той період, 1993 року, познайомилися з майбутнім російським президентом Володимиром Путіним.
«Тоді він був у Собчака не те що підмітайлом, але ходив за ним із валізою», – згадував Віталій.
Тоді ж почали писати свою першу книжку «Кобзар 2000». Капранови працювали над нею 10 років, а закінчили вже 1998 р. у Києві, адже вирішили повернутися в Україну, бо за кордоном їм не особливо усміхалася перспектива самореалізації.
Опинившись у Києві в час книжкового «голодомору» (1998 р.), Капранови не могли видати свою книжку, тому вирішили самі стати видавцями.
Перший книжковий проект Капранових – каталог книжок поштою «Книгоноша». У 1998 р. році брати зібрали з усіх видавництв усі книжки українською мовою, які були на складах, – незалежно від року видання. Набралося 600 назв, усі вони ввійшли до першого каталогу.
1999 р. Капранови разом із телеканалом «1+1» та шоколадом «Корона» організували перший конкурс української гостросюжетної літератури «Золотий Бабай». Переможцем став роман Василя Шкляра «Ключ».
2000 р. стартувало видавництво «Зелений пес», яке очолили Віталій та Дмитро. Першою книжкою став роман Леоніда Кононовича «Я, зомбі».
2001 р. вийшов «Кобзар 2000» братів з ілюстраціями Владислава Єрка. «Кобзар 2000» мав непоганий відгук і перевидавався вже п’ять разів.
2004 р. уряд України прийняв бюджет, який зупинив видавництво книжок. 4 лютого Капранови разом з колегами-письменниками на знак протесту спалили рукопис нового роману під Кабінетом міністрів України. Акція мала широкий розголос, і через півроку уряд змушений був змінити свій бюджет.
Восени 2004 вийшов друком другий роман Капранових «Приворотне зілля». 2006 читачі побачили третій їх роман «Розмір має значення». 2007 видали книгу своїх статей «Закон Братів Капранових». У вересні 2008 року презентували «Нові розділи до «Кобзаря 2000». Восени 2009 року видали свою першу книжку для дітей «Зоряний вуйко». Восени 2010 року вийшов «Кобзар 2000 + Нові розділи + Найновіші розділи». У вересні 2011 року – «Щоденник моєї секретарки». Влітку вийшла електронна версія книги, восени – паперова. Цей роман суттєво відрізняється від попередніх творів Братів.
На Форумі видавців 2012року представили друге видання «Приворотного зілля».
2013 року брати Капранови видали, як зазначено в анотації, «для дорослих і дітей, для батьків, які хочуть, щоб їхні нащадки виросли українцями», 80-сторінкову «Мальовану історію Незалежності України».
З 2004 року брати Капранови двічі на місяць видають літературну газету «Друг Читача» та, спільно з «Главредом», ведуть проект «Книжкові сезони».
З 2005 року брати ведуть також проект «Гоголівська Академія».
У 2007 році Капранови виступили ініціаторами Надзвичайних зборів «Україна – зона культурного лиха». Результатом зборів стало проголошення України зоною культурного лиха, також було висунуто ряд вимог та пропозиції до влади для покращенню ситуації.
У 2007 році Капранови заснували премії «Золотий намордник» – за перше місце в рейтингу державного хамства та «Золотий ошийник» – за перше місце в рейтингу іноземного хамства (присуджується посольству чи консульству за результатами інтернет-голосування).
З 2009 року Брати Капранови є кураторами культурної програми ярмарку «МЕДВІН: Книжковий світ»
У 2011 році започаткували перший Всеукраїнський конкурс двійників Тараса Шевченка.
21 березня 2016 року Брати Капранови презентували свій новий роман «Забудь-річка».
Редакція не завжди поділяє позицію авторів публікацій.