У межах будь-якого правопорядку природним явищем
є смертьфізичних осіб, що припиняє правоздатність людини і відкриваєспадщину.
Але кожному окремому правопорядку притаманні на-ціональні особливості,
пов'язані з традиціями, які, в свою чергу,обумовлені дією історичних, етнічних,
релігійних та інших факто-рів, внаслідок чого правове регулювання спадкових
відносин надтоускладнюється. До того ж, ці особливості стосуються всіх
основнихетапів процесу спадкування, починаючи з визначення складу спад-щини і
закінчуючи процедурою вступу у володіння майном.
У сучасному світі мільйони громадян є
суб'єктами спадковихвідносин, що виникають незалежно від їхньої країни
постійногомісця проживання, зокрема, і в Україні. У разі смерті
громадянинаУкраїни за кордоном або якщо його майно чи майнові права
зна-ходяться за межами України виникає низка правових проблем, се-ред яких
важливе місце належить питанням правового регулюванняспадкових відносин.
Зміст спадкування, яким би чином воно не
визначалось, зво-диться до правонаступництва у зв'язку зі смертю фізичної
особи.Однак, що конкретно має бути об'єктом правонаступництва, тоб-то з чого
саме складається спадщина, у різних законодавствах ви-рішується по-різному. У
багатьох законодавствах цей об'єкт позна-чається як все майно, що залишилось
після померлого. Дещо інакшесклад спадщини визначається у чинному ЦК України
(ст. 1218), заяким до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що
нале-жали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинили-ся
внаслідок його смерті. Слід зазначити, що в ст. 1219 ЦК містить-ся перелік прав
та обов'язків, які не входять до складу спадщини,оскільки вони нерозривно
пов'язані з особою спадкодавця.
Цивільний кодекс України передбачає, що задля
точного іоб'єктивного вирішення питання про склад спадщини повинен
бутиврахований саме момент (година та хвилина) набуття чи припинен-ня прав та
обов'язків. Так, якщо після настання смерті спадкодавця,але в один день (добу)
з її настанням спадкодавцеві нарахована гро-шова винагорода або судом було
прийнято рішення про конфіска-цію його майна, такі акти не породжують юридичних
наслідків спад-кування. У першому випадку спадкодавець не встиг набути права
навинагороду і тому останнє не може переходити до членів його сім'іабо входити
до складу спадщини за правилами ст. 1227 ЦК України,у другому - оскільки
рішення про конфіскацію прийняте вже післясмерті суб'єкта права власності,
майно спадкодавця не переходить уприбуток держави, а включається до спадкової
маси [1].
Особлива ситуація з визначенням складу
спадщини має місцев англо-американському праві, якому відомий інститут так
званихперших грошей. Наприклад, у США це право на перші долари, заяким один з
подружжя, що пережив іншого, успадковує все майнопомерлого, якщо воно не
перебільшує фіксованої вартості, розмірякої коливається від 3 тис. дол. у штаті
Нью-Йорк і до 100 тис. дол.в Південній Дакоті. Зрозуміло, інші спадкоємці
залучаються доуспадкування тільки у випадках, коли спадщина за вартістю
пере-більшує встановлені відповідним правом суми [2, С. 553].
Існування колізій у міжнародному спадкуванні
зумовлено на-явністю іноземного елемента, відмінностями між
національнимиправопорядками та їхнім плюралізмом, а також взаємодією
націо-нальних правових систем у галузі спадкового права. Зокрема,
спо-стерігається різний підхід до підстав спадкування, форми та зміс-ту
заповіту, заповідальної дієздатності громадянина, скасуваннязаповіту, розподілу
спадкового майна тощо. Так, на практиці можевиникнути ситуація, коли громадянин
України помирає і залишаєпісля себе спадкове майно, що знаходиться як в
Україні, так і за їїмежами. Його спадкоємцями можуть бути громадяни різних
держав.У такому випадку виникають колізійні проблеми, які розв'язуютьсяза
допомогою колізійних норм, тобто визначається закон держави,який слід
застосувати до правовідносин. Виникають колізійні пи-тання щодо спадкування і у
випадку, коли особа має подвійне гро-мадянство, або вона є особою без
громадянства. Є. Цительман про-понував вирішувати такі колізії шляхом
використання першого зотриманих громадянств. У випадку, коли особа не має
громадянства,зазначав А. Макаров, необхідно брати до уваги закон дії
останньогогромадянства або звернутися до доміцилію (місця проживання) [3,С.
60-61].
Принцип застосування закону доміцилію у
питаннях спадку-вання набув значного поширення у законодавстві багатьох держав.Так,
цей принцип закріплено у ст. 34 Закону Венесуели «Про між-народне приватне
право», ст. 1197 ЦК Узбекистану, ст. 28 ЦК Греції,ст. 1206 ЦК Киргизії, ст.
1133 ЦК Білорусі, ст. 436 ЦК Монголії таін. Наприклад, у ст. 1224 ЦК РФ,
зазначено, що спадкові відноси-ни підпорядковуються праву держави місця
останнього постійногопроживання спадкодавця. Відповідно до ст. 20 ЦК РФ місцем
про-живання фізичної особи визнається місце її постійного чи переваж-ного
проживання. Аналогічно визначається місце проживання і у ст.6 ЦК Казахстану.
Колізійні норми щодо спадкування можуть
міститися у різнихджерелах права. Зокрема, у таких країнах, як Вірменія,
Білорусь,Киргизія, Казахстан, Узбекистан, В'єтнам, Греція, Єгипет,
Іспанія,Монголія, Португалія, Луїзіана, Франція, Естонія тощо колізійнінорми
спадкового права зосереджені у цивільному кодексі. Проте уРумунії, Німеччині,
Італії, Грузії, Австрії, Угорщині, Польщі, Туреч-чині, Чехії, Швейцарії
колізійні норми спадкування знаходяться не вЦивільному кодексі, а у законах про
міжнародне приватне право. ВУкраїні колізійні норми спадкування також розміщені
у Законі «Проміжнародне приватне право» (статті 70-72) [4]. Проте в
Болгарії,Сербії, Чорногорії норми містяться у спеціальних законах - законахпро
спадкування.
У правових системах різних країн закріплюються
такі форми за-повіту, як власноручний заповіт - заповіт складається
власноручнозаповідачем, в так званій олографічній формі, коли власноруч
скла-дений заповіт вважається справжнім волевиявленням спадкодав-ця, яке не
потребує жодного посвідчення, при цьому машинописнітексти не допускаються;
заповіт у формі публічного акту, тобтоскладений за участю офіційної особи і
часто в присутності свідків,наприклад, у Франції, Японії, Швейцарії; таємний
заповіт, складе-ний заповідачем і переданий в запечатаному вигляді на
зберіганнянотаріусу. Законодавство низки країн допускає усну форму запо-віту в
особливих обставинах, коли особа не може залишити запо-віт у формі, яка
передбачена законом (наприклад, особа перебуваєу місцевості, з якою немає зв'язку
через виняткові обставини). Так,у Каліфорнії був визнаний заповіт, написаний на
щаблинах сходів[5, С. 539-546]. В деяких державах для чинності заповіту
вимага-ється нотаріально посвідчена письмова форма спадкового роз-порядження.
Наприклад, згідно зі ст. 922 Цивільного кодексу Ні-дерландів, заповіт,
укладений підданим Королівства Нідерландів,повинен мати олографічну форму,
навіть якщо заповіт укладено закордоном. В Україні заповіт складається у
письмовій формі, із за-значенням місця та часу його складання, має бути
особисто підписа-ний заповідачем і посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими,службовими особами у встановленому Цивільним кодексом поряд-ку.
Законом гарантується таємниця заповіту або його скасування,яке може бути
зроблене заповідачем у будь-який час. Крім того, по-дружжя має право скласти
спільний заповіт - спадковий договір.Спільні заповіти відомі правовим системам
Франції, Англії, ФРНта деяких інших держав. У деяких державах допускаються так
звані«взаємні заповіти». Взаємні заповіти, укладені кількома особами,кожен з
яких укладає заповіт на користь іншої особи, відомі здебіль-шого державам
правової сім'ї загального права.
Ще однією колізією в міжнародному спадкуванні
є колізія сто-совно здатності до складання заповіту. Так, у Франції, Швейцарії,Великій
Британії, більшості штатів США здатність до складаннязаповіту виникає разом з
повноліттям - 18 років, за правом Німеч-чини - по досягненні 16 років. Так само
вік 16 років дає право скла-дати заповіт у Франції, але тільки щодо половини
майна - предметазаповідального розпорядження, а за відсутності родичів до
шостогоступеня споріднення, дозволяється заповідати все майно. З 14 ро-ків
складають заповіт у деяких штатах США, а в Англії з 14 роківзаповіт можуть
укладати військові і моряки [6, С. 285-286]. Зако-нодавство більшості держав не
наділяють здатністю до складаннянедієздатних осіб: душевнохворих, глухих,
німих, сліпих, осіб, щозловживають спиртними напоями тощо.
В різних країнах також неоднаково визначається
коло спадко-ємців за законом. Історично склалися дві базові системи
спадку-вання згідно із законом: романська система (заснована на
розподіліспадкоємців через низхідну, висхідну і бокову лінії на класи, чергиабо
розряди) і система парантел (парантела - це група кровних ро-дичів, які походять
від єдиного пращура). Англосаксонська системавідрізняється також тим, що
низхідний спадкоємець може отриматиспадщину тільки з моменту повноліття. Крім
того, особливістю ан-глосаксонської системи спадкового права є те, що серед
спадкоємців,згідно із законом формально на першому місці стоїть пережившийз
подружжя. Позашлюбні діти, чиї спадкові права на початку ХХ ст.
цілком заперечувалися, також (за деякими
винятками) отрималирівні права з закононародженими дітьми. Законодавством
багатьохдержав було закріплено норму про можливість батьків спадкуватипісля
позашлюбних дітей так само, як і після їхніх закононародже-них дітей. Такі
зміни у законодавстві держав Західної Європи буливикликані прийняттям у рамках
Європейської Ради Конвенції проусиновлення дітей від 24 квітня 1967 року та
Конвенції про право-вий статус позашлюбних дітей від 15 вересня 1975 року [2,
С. 278].
Різним є ступінь свободи заповіту. У багатьох
країнах свобода за-повідача розпоряджатися своїм майном обмежується на користь
членівсім'ї. Проте коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в
спадщині,визначається неоднаково, різним є і розмір самої обов'язкової частки.
На-приклад, мусульманське право значно обмежує свободу розпорядженнямайном в
заповіті - заповідач може розпорядитися тільки 1/3 частиноюсвого майна на
користь осіб, які не є спадкоємцями за законом.
Необхідно зазначити, що у системі
континентального правауправління майном і сплата боргів є справою самих
спадкоємців, іхоча заповідач може призначити душе прикажчика, і такі
призна-чення зустрічаються нерідко, - це однак не є правилом. Крім
того,душеприкажчик континентальної правової системи має більш об-межені
функції, ніж англійський душеприкажчик, тому що спад-коємці залишаються
відповідальними за борги спадкового майна.Виконавець заповіту або, відповідно,
адміністратор спадщини лік-відовує всі справи спадщини: тільки до нього
звертаються кредито-ри спадкодавця і лише він стягує борги, що належали
спадкодавцю.Після ліквідації справ спадщини, адміністратор передає її
спадкоєм-цям згідно із законом, а виконавець заповіту розподіляє
спадщинувідповідно до заповіту [7, С. 162-163].
Схема ухвалення спадщини в країнах з
англосакською системоюправа може бути представлена таким чином:
Окрім того, правові системи всіх держав
розглядають такий су-бінститут спадкування, як перехід спадкового майна
(відумерлогомайна) до держави. Відмінності в правовому регулюванні цього
ін-ституту зводяться до такого:
згідно з законодавством романо-германських
країн, у випад-ку, якщо спадкодавець не має спадкоємців згідно з законом іне
залишив заповіту, його майно переходить до держави як доспадкоємця; -
відповідно до англо-американського права, завідсутністю спадкоємців, держава
одержує спадкове майно не заправом спадкування, а за правом «окупації»
встановлення прававласності на безхазяйне майно.
Таким чином, для регулювання відносин
спадкування, законо-давство зарубіжних країн традиційно використовує такі
основніприв'язки:
особистий закон спадкодавця (на момент
складання (скасуван-ня) заповіту або на момент смерті); - закон місця складання
за-повіту або його скасування; - закон місцезнаходження спадко-вого майна (в
основному, стосовно нерухомості).
У країнах загального права одержала
розповсюдження і такаприв'язка, як закон, який має більш тісний зв'язок з
приватноправо-вими відносинами. Застосування такої прив'язки обумовлене
специфі-кою прецедентного права. У континентальних країнах через
відсутністьпрецедентного права ця прив'язка не набула істотного
поширення.Колізійні прив'язки для встановлення застосованого права:
Закон місця знаходження майна.
Закон місця складання заповіту.
Закон місця знаходження нерухомості.
Закон громадянства спадкодавця у момент його
смерті.
Особистий закон спадкодавця.
Закон останнього постійного проживання
спадкодавця та ін.