АКАДЕМІЧНА НАУКА про літературу В 60-80-ті РОКИ: Нотатки Вченої секретаря ОЛЯ АН СРСР текст наукової роботи з мовознавства та літературознавства з наукового журналу Наука про літературу в ХХ столітті: (Історія, методологія, літературний процес).
Текст наукової роботи на тему «АКАДЕМІЧНА НАУКА про літературу В 60-80-ті РОКИ: Нотатки Вченої секретаря ОЛЯ АН СРСР»
?Е.Ф.ТРУЩЕНКО
АКАДЕМІЧНА НАУКА про літературу В 60-80-ті РОКИ: Нотатки Вченої секретаря ОЛЯ АН СРСР *
У 60-80-ті роки вітчизняна академічна наука про літературу досягла високого рівня. Автор цього тексту судить не тільки по книгах і щорічних звітів "Про найважливіші результати науково-дослідної роботи в галузі філології", але також і за власним участі в науковому процесі в якості Вченої секретаря (1962-1973) Відділення літератури і мови (ОЛЯ) АН СРСР. Тому дане огляд включає і деякі приватні спостереження, судження, оцінки автора "заміток" .
Поняття "академічна наука про літературу" по відношенню до визначеного часу носило об'ємний характер: воно передбачало діяльність академіків, членів-кореспондентів Російської академії наук і академій наук союзних республік, а також багатьох дослідницьких інститутів і вчених рад, які об'єднували філологів. Відділення літератури і мови АН СРСР було свого роду головним штабом, координатором філологічних досліджень країни. За об'єднаному планом проводились спільні наукові сесії, конференції, симпозіуми - в Москві, Ленінграді, Ташкенті, Єревані, Ризі, Кишиневі, Ашхабаді і багатьох інших наукових центрах. На річних зборах Відділення літератури і мови, наукових сесіях за участю представників республіканських наукових установ і
* Стаття публікується з коментарями редактора. - А. Р.
** Трущенко Євген Пилипович (1916-2000) очолював Відділ літературознавства ІНІСН з 1974 по 1986 р.
інститутів обговорювалися і підбивалися підсумки досліджень, намічалися нові напрямки, планувалося створення колективних праць.
Вітчизняна наука про літературу і літературна критика розглядали літературу як форму ідеології. Пануюча ідеологія в великій мірі визначала трактування літературного процесу, діяльність провідних літературознавців і критиків, постановку теоретичних проблем естетики та стилістики художньої літератури, питання методології літературознавства.
Ця публікація не ставить собі за мету охопити всю широту позначеної наукової системи; наше завдання значно скромніше - окреслити діяльність основного її ланки - академіків і членів-кореспондентів ОЛЯ, а також (в певній мірі) головних інститутів Відділення - Інституту світової літератури ім. О.М.Горького (Москва), Інституту російської літератури (Пушкінський Будинок) (Ленінград).
Перш за все потрібно відзначити унікальність складу Відділення літератури і мови: воно об'єднувало сильну когорту вчених різної спеціалізації, визначали своєю діяльністю всі найважливіші напрямки досліджень. До складу ОЛЯ входили в ранзі академіків письменники - М.Шолохов, К. Федін, О. Корнійчук та ін .; їх епізодична участь в загальних зборах, наукових сесіях вносило свій колорит, втілювати зв'язок науки і літератури.
Найбільшим проектом академічної науки з'явилася багатотомна "Історія всесвітньої літератури" (задумувалася в дев'яти, вийшла в восьми томах. - М., 1983-1994; опублікована під грифом ИМЛИ, але створювалася за участю ИРЛИ і фахівців інших наукових установ, вищих навчальних закладів).
Одним з головних ініціаторів "Історії ..." був академік Н.І.Конрад (1891-1970) - вчений-сходознавець, який відрізнявся рідкісною ерудицією. Він став автором ряду матеріалів і введення, де, зокрема, зазначав: "Ми назвали створювану нині історію літера-тур світу" Історією всесвітньої літератури ". Наша робота повинна розкрити це поняття і його виправдати" (М., 1983. - Т. 1. - С. 14).
Важлива роль у концептуальній розробці і здійсненні праці належала тодішнім академікам Д. С. Лихачова, Ю.Б.Віп-перу і таким вченим, як С. С. Аверинцев, Н.І.Балашов, Г.П.Берд-ників, А .С.Бушмін, І.С.Брагінскій, М. Л. Гаспаров, П.А.Грінцер, Е.М.Мелетінскій, А. Д. Михайлов, А.Н.Робінсон, Г.М.Фрінд-Лендер,
Е.П.Челишев, В. Н. Ярхо та ін. (Згодом багато з них поповнили ряди членів-кореспондентів та академіків).
Шлях Н.І.Конрада до глобального узагальнення явищ історії і науковому висвітленню проблеми "Захід і Схід" був тривалим. Освоєння східних мов (японського, китайського та ін.) Відкрило можливість поглибленого пізнання цивілізації народів Сходу. Перший філологічний праця вченого - "Японська література в образах і нарисах" (Л., 1927; репринт: 1991). Займаючись питаннями філології, Н.І.Конрад вивчав давню і середньовічну історію, філософію.
У період підготовки "Історії всесвітньої літератури" вчений видав ряд книг, важливих в методологічному відношенні: "Захід і Схід" (М., 1966; 2-е вид. - 1972), "Література Сходу в середні віки" (М., 1970 ), "Література Стародавнього Сходу" (М., 1971), "Нариси японської літератури" (М., 1973). У статті "Про деякі питання історії світової літератури" він висловив таку важливе спостереження: якщо допустити, що кожна епоха має свою літературу як щось цілісне, суспільно і естетично для свого часу повноцінне, виникає питання про "історичних системах літератури", що має вирішальне значення для розкриття загального ходу літературного життя людства (Захід і Схід: Статті. - М., 1966. - С. 421).
Ідея спільності або подібності історичних процесів в літературах різних народів придбала чільний характер для розуміння і освітлення відносин Заходу і Сходу. Н.І.Конрад аргументував цю ідею в таких статтях своєї головної книги, як "Проблеми сучасного порівняльного літературознавства", "До питання про літературні зв'язки", "Проблема реалізму та літератури Сходу", "До питання про взаємини японської та російської літератур", "Старе сходознавство і його нові завдання" і ін.
Вчений акцентував і іншу сторону своєї концепції - про своєрідність мистецтва у кожного народу, - протиставивши свої висновки "порівняльного підходу" американського автора Б.Роуленда в його книзі "Мистецтво Заходу і Сходу" (рус. Переклад: М., 1958). В "Післямова" до цієї книги Н.І.Конрад дав їй позитивну оцінку, проте зазначив, що порівняння явищ літератури "за ознаками зовнішньої схожості" не завжди може служити підставою для типологічних узагальнень. "Проходячи в цілому по дуже подібним історичним шляхам, кожен народ створює при цьому самого себе - свою власну історичну індивідуальність, - підкреслював вчений, -
а це значить і своє власне мистецтво "(див." Післямова "до кн .: Роуленд Б. Мистецтво Заходу і Сходу. - М., 1958. - С.127-128).
Під керівництвом Н.І.Конрада видавалася академічна серія "Літературні пам'ятники" (з 1962 р він був головою серії). Вчений очолював Наукову раду по історії світової культури; йому належать переклади на російську мову найбільших пам'ятників японської літератури і фольклору, творів китайської класики (див. його книги: "Нариси історії культури середньовічної Японії" -1980, "синолога" - 1995). Однак головна заслуга академіка Н.І.Конрада - обґрунтування концепції відносин Заходу і Сходу в світовому розвитку та її втілення в "Історії всесвітньої літератури" (1).
У пам'яті автора цих нотаток закарбувався епізод: академік-секретар ОЛЯ М.Б.Храпченко, впритул займався створенням "Історії всесвітньої літератури" та рішенням багатьох виникали попутно наукових проблем, говорив: "Тема" Захід і Схід "привертала багато уми. Але нікому вона була по плечу. Тільки Н.І.Конрад зміг її втілити ".
Уявити масштаб внеску вченого допомагає і оцінка, дана академіком Д. С. Лихачова, який назвав головну працю вченого "дивовижною книгою", присвяченій "змістом челове-чеський історії". Її основна ідея - підтвердити схожість доль різних країн, спільність явищ, що зустрічаються на Сході і Заході (Ренесанс, наприклад, виник у VIII ст. На Сході, біля берегів Тихого океану, а завершився в XVII ст. На Заході, на берегах Атлантики). Конрад прагнув розширити межі вивчення "населеного світу". Долаючи обмеженість західноєвропейської-ського порівняльного літературознавства, він говорив про типологічних подібності і контактних зв'язках, про "єдність людства". Перекладене на англійську мову дослідження Н.І.Конрада стало одним з найзначніших явищ світової наукової думки (див .: Про книгу академіка Н.І.Конрада "Захід і Схід" // Лихачов Д.С. Минуле - майбутньому. - Л. , 1985) (2).
В контексті наукових устремлінь Н.І.Конрада становить інтерес і праця академіка В. М. Жирмунський (1891-1971) "Народний героїчний епос" (Л., 1962); його перша глава має назву "Літературні відносини Сходу і Заходу і розвиток епосу". Роботи вченого носять характер порівняльно-історичного вивчення германського та романського, російського і південнослов'янського епосів, епічних оповідей тюркських народів Середньої Азії і карело-фінської
"Калевали". Розробкою наукової методології в цій області (з урахуванням праць з історичної поетики А. Н. Веселовського) з'явилася його книга "Порівняльне літературознавство: Схід і Захід" (Л., 1979; Избр. Тр. АН СРСР. ОЛЯ), що містить вступну статтю " В.М.Жирмунский - теоретик порівняльного літературознавства "(автори - Ю.Д.Левін і Б.Н.Путілов). Хоча роботи вченого і вписувалися в загальний напрямок академічних досліджень (див .: Теорія літератури. Поетика. Стилістика. - Л., 1977; Байрон і Пушкін. Пушкін і західні літератури: Избр. Тр. - Л., 1978; Гете в російській літературі : Избр. тр. -Л., 1987), проте згадується, що тримався він якось осібно.
Вивчення всесвітньої літератури мало своїм найважливішим аспектом розкриття ролі класичної спадщини - російська література була одним з пріоритетних напрямків академічної науки в цій галузі. Це положення зберігається і сьогодні, про що свідчить, зокрема, велика кількість праць про Пушкіна, що вийшли в зв'язку з 200-річчям поета. Тільки вченими ИМЛИ в 1999 р був опублікований ряд книг: "Пушкін і теоретико-літературна думка" (Под ред. Борева Ю., Бочарова С., Гея Н.); Непомнящий В. "Пушкін. Російська картина світу"; Сквозников В. "Пушкін. Історична думка поета"; "О.С.Пушкін« Повісті Бєлкіна »: науч. Изд." (Під ред. Гея Н., Попової І.); Кисельова Л. "Пушкін в світі російської прози XX ст."; Небольсин С. "Пушкін і європейська традиція"; Большакова А. Ю. "Село як архетип: Від Пушкіна до Солженіцина".
Свого часу до вивчення класичної спадщини були спрямовані дослідницькі інтереси академіка В. В. Виноградова (1895-1969), органічно поєднував дві гілки філології -язикознаніе і літературознавство. У роки, що передували розглядався тут періоду, з'явилися його книги і статті про літературну мову, про стилі Пушкіна, Лермонтова, Гоголя, Достоєвського (див., Наприклад: "Мова Пушкіна" - 1935 "Нариси з історії російської літературної мови ХУП-Х1Х ст . "- 1938," Стиль Пушкіна "- 1941). Захопившись в 20-х роках російським формалізмом, в подальшому вчений прийшов до іншої методології. Найважливішими в останній період діяльності академіка стали його книги: "Про мову художньої літератури" (М., 1959); "Проблема авторства і теорія стилів" (М., 1961); "Стилістика. Теорія поетичної мови. Поетика" (М., 1963); "Сюжет і стиль: Порівняльно-історичні дослідження" (М., 1963). Ці роботи вченого ініціювали метушні-кновеніе в академічному літературознавстві нових тенденцій.
У 1960 р пройшло обговорення книги "Про мову ...", в ході якого М.Б. Храпченко поставив завдання активізувати досліджень-ня з питань поетики художньої літератури. У 1961 р він опублікував статтю "Про розробку проблем поетики і стилістики" (Известия АН СРСР. Від. Лит. І яз. - М., 1961. - Т. 20. - № 5). Було передбачено провести в 1962 р конференцію з цих проблем.
Високий авторитет у світовій славістики і важливу роль академіка В. В. Виноградова в проведенні Міжнародних з'їздів славістів підтверджує видана до його 70-річчя книга "Проблеми сучасної філології" (М., 1965). У складі авторів - крупней-шие русисти країн Європи, а також Японії.
Виділені вище чотири книги В. В. Виноградова академік Н.І.Конрад назвав своєрідною "тетралогией", відзначивши їх єдність і цілісність сюжету. Висувалося завдання побудови нової філологічної науки, що межує з мовознавством і літературознавством, але не зливається ні з тим, ні з іншим. На питання, про яку наукову дисципліну йдеться, відповідь дає, підкреслював Конрад, сама книга "Стилістика. Теорія поетичної мови. Поетика": її предмет -аналіз трьох областей філології, цілком самостійних, тісно дотичних, навіть перехрещені-вающихся. Названі теми вчений торкався і раніше. Однак тепер він переносить їх дослідження в інший план - "він звернувся до явища авторства, тобто не до літератури, а до літературного твору" (див .: Конрад Н.И. Про роботах
B.В.Віноградова з питань стилістики, поетики і теорії поетичного мовлення // Проблеми сучасної філології: Зб. ст. - М., 1965. - С. 408). Співзвучними були і судження А.С.Бушміна (див. Його: З історії радянської літератури і літературної критики. - Л., 1988. -
C.355-361) (3).
Помітним етапом у розвитку теоретичної думки з'явився колективний труд "Теорія літератури" (в 3 т. - М., 1962-1965).
У число видатних представників академічної науки входить академік М.П.Алексеев (1896-1981) - вчений широкої спеціалізації, завидною ерудиції. У сфері його дослідницьких інтересів - російська класика і зарубіжна література, порівняй валий вивчення літератур (зокрема, він виступав редактором праць В. М. Жирмунський). Головні наукові досягнення М.П.Алек Моісеєвим знайшли втілення в підсумкових працях (що вийшли переважно під грифом АН СРСР. ОЛЯ): "Пушкін. Порівняльно-історичні дослідження" (М., 1972), "сравнітель-ве літературознавство" (М ., 1983), "Російська культура і
романський світ "(Л., 1985)," Пушкін і світова література "(Л., 1987)," Російська література та її світове значення "(Л., 1989) та ін.
Перша з названих книг стала результатом порівняльного вивчення російського поета і деяких представників світової літератури; назвемо ряд тем: ' "Пушкін і Шекспір", "Пушкін і Чосер", "Легенда про Пушкіна і Вальтера Гете" (онука поета І.-В.Гёте, композитора), "До джерел" Наслідування древнім »Пушкіна", "Запис Пушкіна про «Трагедії, складеної з абетки французької» "і ін.
У роботі "Російська література та її світове значення" вчений звернувся до видатним представникам вітчизняної словес-ності -А.Радіщеву, О. Пушкіну, А.Марлінскому, М. Гоголем, І. Тургенєва, Ф. Достоєвським, Л.Толстому. Читання написаного М. П. Алексєєва -Зайнято захоплююче, захоплююче переконай-тю фактичної основи наукових досліджень. Такі ж його книги "Нариси історії іспано-російських літературних відносин ХУ1-Х1Х ст." (Л., 1964) і "Російсько-англійські літературні зв'язки (ХУШ ст. - перша половина Х1Х
в.) "(М., 1982; Літ. спадщину. -Т. 91). Якщо зібрати праці вченого, то вийде рідкісна бібліотека, яка висвітлює історію російської літератури в широкому міжнародному контексті, що відображає її велич і видатну роль в минулому і сьогоденні, "неминуще значення для майбутнього літературного і культурного розвитку світу" (див .: Баскаков В.М., Бушміна А.С. Академік М.П.Алексеев і його роль в розвитку науки про літературу // Алексєєв М.П. Избр. праці . - Л., 1984. - Т. I. Пушкін. Порівняльно-історичні дослідження. - С. 5-19).
І останнє. М.П.Алексеев прокладав шляхи вивчення міжнародних зв'язків російської літератури, прагнув до співпраці радянських літературознавців з вченими Західної Європи і США. У 1970
м він очолив делегацію, яка прийняла участь в що проходив в Бордо (Франція) конгресі Міжнародної асоціації порівняльного вивчення літератур (АІЛК); тут йому було вручено диплом та мантію почесного доктора наук. (Автору цих "заміток" довелося брати участь в форумі і бачити тріумф радянського вченого.)
Академічна наука збагатилася в означений період монографіями про видатних письменників. Член-кореспондент Д.Д. Благой (1893-1984) завершив монументальне дослідження творчості О. С. Пушкіна. Вийшла друга його книга "Творчий шлях Пушкіна (1826-1930)" (М., 1967). Перша частина дослідження -
1813-1826 рр. - з'явилася в 1950 р і була удостоєна Державної премії. У зверненні до читачів своєї другої книги Д.Д.Благой писав: "Чотири роки творчого шляху Пушкіна, з осені 1826 по знамениту Болдинскую осінь 1830 року ... по числу і значущості створених за цей час шедеврів є надзвичайно важливими етапами становлення і розвитку Пушкіна як національного поета ... одного з найвидатніших діячів в галузі художньої культури людства ... "(" Від автора ", с. 5). Вченому також належать роботи, присвячені російському літературному процесу XVIII-XX ст .; така його книга "Від Кантемира до наших днів" (М., 1972. - Т. 1-2; 2-е вид. -1979). Д. Д. Благой ставив питання про розгляд реалізму в його співвідношенні з іншими творчими методами, про необхідність упорядкувати літературознавчу термінологію, про підготовку словника літературознавчих термінів (див .: Известия АН СРСР. Від. Лит. І яз. -М., 1961. - Т. 20. - № 3).
До розробки декабристського-пушкінського напряму російської літератури звернувся В.Г.Базанов (1911-1981). Його дослідження "Вчений республіка" (М .; Л., 1964) відтворює по рукописним історико-літературним архівів (Пушкінського Будинку) життя однієї з перших організацій письменників в Росії - "Вільного товариства любителів російської словесності". "Декабристи і Пушкін були родоначальниками всього, що пов'язано було на початку XIX ст. З прогресивною думкою, з мотивами високого патріотизму ...", -підкреслював Базанов в своїй книзі (с. 4).
Особливе місце займав член-кореспондент Н.К.Піксанов (18781969) - визнаний фахівець з історії російської літератури і громадської думки, текстології та бібліографії. Вчений висунув в якості особливої ​​дисципліни вивчення творчої історії творів літератури (перш за все на прикладі комедії "Лихо з розуму" А. С. Грибоєдова). Він писав про творчість Пушкіна і О. М. Островського, Л.Толстого і М.Горького. Був одним із зачинателів радянського літературознавства, найбільшим знавцем і дослідником Горького (теми його досліджень: "Горький і фольклор", "Горький-поет", "Горький і наука", "Горький і музика", "Горький і національні літератури").
Автор даних нотаток відвідав вченого у службових справах (вручення привітального адреси від членів Відділення) на порозі його 90-річчя. Зустріч відбувалася в кабінеті. Про його житло писав А.С. Бушміна: "Стелажі з книгами - усюди, суцільно по всіх стінах, до
стелі: в робочому кабінеті, в їдальні, передпокої, в коридорі. Книги на столах і стільцях, а якщо не вистачає місця, то і на підлозі ... "(Бушміна А.С. З історії радянської літератури і літературної науки. - Л., 1988. -С.361). І додамо від себе : всі наукові матеріали у Н.К.Піксанова були акуратно упаковані, перев'язані, підібрані тематично. Вчений подарував мені три нові книги: "Селянське повстання в" Вадима "Лермонтова" (Саратов, 1967), "Роман Гончарова" Обрив "в світлі соціальної історії "(Л., 1968)," А.С.Грибоедов «Лихо з розуму» "(М., 1969) - з великим науковим коментарем і двома статтями як" Додатки ". Бібліографія його рабо т включає більше 700 позицій (див .: Микола Кірьяковіч Пиксанов / Вступ. ст. Ревякіна О.І .; Бібліогр. сост. Кузьменко PM - М., 1968. -115 с.). До 100-річчя від дня народження вченого був підготовлений збірник: "Від Грибоєдова до Горького: З історії російської літератури" (Л., 1979).
Вивченню російського класичного реалізму були присвячені зусилля багатьох дослідників ИМЛИ, ИРЛИ; наприклад, див .: "Проблеми типології російського реалізму" (Под ред. Степанова Н.Л., Фохта У.Р. -М., 1969); Анісімов І.І. "Жива життя класики: Нариси і портрети" (М., 1974); "Розвиток реалізму в російській літературі" (відп. Ред .: Фохт У.Р., Ломунов К.М., Миколаїв П.А. - М., 1972-1974. - Т. 1-3); "Гоголь і світова література" (відп. Ред. Манн Ю.В. - М., 1988) та багато інших. ін.
Слід зазначити зміну орієнтирів у ставленні до ідейного і художньої спадщини Ф. М. Достоєвського. Від кон'юнктурного суб'єктивізму наука переходила до об'єктивності на основі принципу історизму. Про це, зокрема, свідчила стаття М.Б.Храпченко "Достоєвський і його літературна спадщина" (Комуніст. - М., 1971. - № 16). Визнанням значення письменника в художньому розвитку XIX і XX ст. стало видання Повного зібрання творів (в 30 т. - М., 1972-1990), підготовленого в ИРЛИ і включив до свого складу художнє, публіцистичне, епістолярна спадщина письменника (друковане та рукописне). Паралельно створювалися колективні праці та монографічні дослідження; в їх числі книги Г.М.Фрідлендера (активного учасника підготовки зібрання творів): "Реалізм Достоєвського" (М .; Л., 1964), "Достоєвський і світова література" (М., 1979; 2-е вид. Л. , 1985; книга удостоєна Державної премії). (В цій сприятливій обстановці в 1979 р четвертим виданням вийшло дослідження М.М.Бахтина "Проблеми поетики Достоєвського"; 1-е изд. - Л., 1929.)
В ряду колективних наукових досягнень - різні "Історії російської літератури": після десятитомной (М .; Л., 1941-1956; ИРЛИ) з'явилася тритомна (М .; Л., 1958-1964; ИМЛИ -ІРЛІ; Гл. Ред. Благой Д.Д.), чотиритомна (Л., 1980-1983; ИРЛИ; Гл. ред. Пруцков Н.І.) і Однотомні (з підзаголовком "Короткий нарис"), підготовлена ​​в ИМЛИ "Історія російської літератури XI-XX ст. " (М., 1983; Відп. Ред Курилов А.С.). Це останнє видання призначалося для широкого читача; стислий виклад історії вітчизняної літератури (з часів зародження до 1917 р) побудовано за проблемно-тематичним принципом; три монографії-етичні глави присвячені О. Пушкіну, Л.Толстому, М.Горькому.
Значною подією у вивченні вітчизняної літератури з'явилася двотомна "Історія російського роману" (М .; Л., 1962-1964; ИРЛИ). Ця праця висвітлює історико-літературний процес від передумов виникнення жанру (стаття Д. С. Лихачова) і до формування соціалістичного реалізму і перших романів М.Горького (стаття Б.В.Міхайловского). До авторського колективу увійшли: І.З.Серман, Е.Н.Купреянова, А.В.Чічерін, В.М.Ейхенбаум, Д.Е.Тамарченко, Н.І.Пруцков, Л.М.Лотман і ін. Завершується двотомник статтею Г.М.Фрідлендера "Національна своєрідність і світове значення російського роману".
Головною сферою наукових інтересів академіка Д. С. Лихачова (1906-1999) було вивчення культури Київської Русі - її народної творчості, літератури, мистецтва. Вчений простежував процес зародження і розвитку російської художнього слова на протязі століть. Все життя Д.С.Лихачев звертався в своїх роботах до "Слову о полку Ігоревім"; одна з його книг називається "« Слово о полку Ігоревім »-героіческій пролог російської літератури" (М .; Л., 1961; 2-е вид. - Л., 1967). На переконання вченого, російська література, як і інші літератури світу, повинна вивчатися на всьому протязі її історії. Треба завжди мати перед очима її тисячолітню перспективу. Це важливо для розуміння сучасності і для проникнення в майбутнє. Практичним втіленням його ідей з'явилися книги: "Людина в літературі Давньої Русі" (М .; Л .; АН СРСР. - 1958; 2-е вид. - М., 1970 і ін. Изд.); "Поетика давньоруської літератури" (Л., 1967; 2-е вид. - 1971 і ін. Изд.). У першій зіставляється зображення людини в літературі і живопису, виявляються риси великих стилістичних систем - "монументального історизму" і "експресивно-емоцій-онального" стилю. У другій книзі на власне запитання, навіщо вивчати поетику
давньоруської літератури, вчений відповідав: осмислення найдавнішої словесності треба починати з аналізу її естетичного своєрідності, з розуміння того, що відрізняє її від літератури нової; в естетичному освоєнні "провідна роль має належати вивченню поетики". Маються на увазі різні образотворчі засоби художнього узагальнення, поетика художнього простору і часу і т. П. Книга була відзначена Державною премією. Зведене видання робіт Д. С. Лихачова "Дослідження з давньоруської літератури" (Л., 1986) включає теми: передумови виникнення жанру роману; система жанрів; вивчення найважливіших пам'яток літератури Стародавньої Русі.
Наголошуємо, що принцип історизму і гуманістичний пафос були стрижневими началами в системі суджень вченого. У книзі "Розвиток російської літератури Х-ХУП ст .: Епохи і стилі" (Л., 1973; перевидавалася) Д.С.Лихачев писав: "Прогрес в літературі Х-ХУП ст. Є переважно прогрес в ній гуманістичного початку. Людина як такої ставав поступово центром літератури
-	людина в його людській природі! Ось чому історія давньої російської літератури вся в тій чи іншій мірі зосереджується навколо Ренесансу, для якого емансипація людської особистості була центральною проблемою і найбільш важливою темою "(цит по: Лихачов Д.С. Избр. Роботи. - М., 1987. -Т . 1. - С.260). Вчений переконливо довів, що феномен "замед-ленного Ренесансу" був центральною подією драматичної і високогероіческой історії російської літератури аж до ХУШ в. і що "затримка" в постановці проблем Ренесансу свідчила про їх особливої ​​важливості для поступального р озвиток російської літератури в її русі до людини.
Специфічні аспекти російської культури постають в таких роботах Д. С. Лихачова, як "Сміх у Давній Русі" (Л., 1984 - спільно з А.М.Панченко і Н.В.Понирко), "Нотатки про російською" (М. , 1981; 2-е вид. -1984); "Поезія садів: До семантиці садово-паркових стилів" (Л., 1982; 2-е вид. - СПб., 1991); "Листи про добре і прекрасне" (М., 1985; 2-е изд.
-	1988). Всі названі вище роботи перекладалися на різні європейські мови, а деякі і на японський.
Капітальним працею вченого з'явилася "Текстологія: На матеріалі російської літератури Х-ХУ11 ст." (М .; Л., 1962; 2-е вид. - Л., 1983). Вибрані зразки наукової публіцистики Д. С. Лихачова склали об'ємну книгу "Минуле - майбутньому" (Л., 1985). Говорячи про те, що минуле впливає на культуру сучасності і дозволяє "нескінченно
заглиблюватися в багатства культури "(с. 157), розкриває її закономірності, вчений ставив це питання і в новому ракурсі:" майбутнє літератури як предмет вивчення "(4).
Активна роль в розробці проблем теорії та методології, поетики і стилістики на основі марксистської естетики належала академікам А.Бушміну, Д.Ф.Маркову, членам-кореспондентам Л.І.Тімофееву, Б.Л.Сучкову і ін. Важливий-ствующую роль взяв на себе академік-секретар ОЛЯ, член Президії АН СРСР М.Б.Храпченко (1904-1985). Робота над капітальними монографіями про Гоголя і Л. Толстого поєднувалася з поглибленням в власне теоретичні проблеми. Підсумком стала книга "Творча індивідуальність письменника" (М., 1970; 4-е изд., Доп. - 1972; Собр. Соч. - М., 1981. - Т. 3), в якій знайшли теоретичне обґрунтування принципи типологічного вивчення літератури (в основі - "соціально-структурний принцип"), а також дано аналіз концепцій прогресу в літературі і мистецтві. У полеміці зі структуралізму вчений формував свою системно-структурну методологію. У розділі "Час і життя літературного твору" розкривається відмінність і схожість "історико-генетичного" і "історико-функціонального" підходів до вивчення літератури. Глава "Жовтнева революція і творчі принципи соціалістичної літератури" містила спробу переглянути усталену термінологію в трактуванні поняття "соціалістичний реалізм". Книга була удостоєна Ленінської премії за 1974 р.
Розробка проблем функціонування художніх явищ була продовжена в статті "Життя в століттях: Внутрішні властивості і функції літературних творів" (Прапор. - М., 1973. - №2) і ряді інших. Ця робота цінна тим, що стимулювала історико-функціональний вивчення літератури (див .: "Літературні твори в русі епох" - 1979 і інші колективні монографії вчених ИМЛИ). У статті "Роздуми про системний аналіз літератури" обгрунтовувалося "відмінність між системними зв'язками і типологічними відповідниками" (Зап. Лит. - М., 1975. - № 3. - С.110); наголошувалося на важливості розкриття "внутрішніх співвідношень" в єдиній естетичній системі, або "динамічної цілісності художніх створінь" (с.100).
За книгу "Художня творчість, дійсність, людина" (М., 1976; 3-е изд. - 1982; Собр. Соч. - М., 1982. - Т.4.) Вченому була присуджена Державна премія (1980). У ній тривала розробка методології системного аналізу, принципів історико-
генети-чеського, типологічного, порівняй тельно-історичного вивчення творів мистецтва. Важливою ланкою теоретичних суджень М.Б. Храпченко з'явилися висновки про можливості семіотики і її відмінність від структуралізму (див. Ст. "Смуток і художня творчість", "Природа естетичного знака").
У книзі "Горизонти художнього образу" (М., 1982) на першому плані - вивчення сучасного літературного процесу, літератури соціалістичного реалізму, а також теорії художнього образу. Нові вирішення питань образної специфіки мистецтва вчений шукав, грунтуючись на уявленнях про системно-функціональної природі художнього узагальнення (див. Ст. "Горизонти художнього образу", "Крізь призму сприйняття", "Лев Толстой: Мир і людина", "Про Шолохове" і ін.). На думку М.Б. Храпченко, необхідність розвитку теорії художнього образу диктувалася, зокрема, і тим, що в міжнародних дискусіях питання образного творчості часом замикалися на поняттях "міф", "знак", "текст", що трактували як заступників художнього образу; апологети деяких нових тоді теорій визнавали твори мистецтва простими хранителями інформації тощо.
Заслуга вченого безперечна у визначенні перспектив такого дослідницького напрямку, як "історична поетика". Беручи формулу А. Н. Веселовського ( "еволюція художньої свідомості і його форм"), М.Б.Храпченко доповнив уявлення про предмет історичної поетики, виділивши в єдиний комплекс ряд напрямків (створення загальної історичної поетики; вивчення поетики національних літератур; поетика видатних художників слова; еволюція окремих видів і засобів художнього втілення). Таким чином, враховувалася наступність у розвитку поетики різних літературних епох і окремих видів і форм естетичного освоєння світу. За редакцією вченого вийшов колективну працю "Історична поетика: Підсумки і перспективи вивчення" (М., 1986; ИМЛИ); книгу відкриває стаття "Історична поетика: Основні напрямки дослідження" (вперше опубл. в журналі "Питання літератури". - М., 1982, № 9). До 80-річчя М.Б.Храпченко був підготовлений збірник робіт провідних вчених в галузі філології "Література. Мова. Культура" (М., 1986; АН СРСР. ОЛЯ). У книзі (що вийшла посмертно) "Пізнання літератури і мистецтва: Теорія. Шляхи сучасного розвитку" (М., 1987) зібрані основні теоретичні роботи дослідника. Спосіб-ність вченого працювати "з теоретичним
випередженням "відзначили автори введення" Від редакції ", написаного академіком Г.В.Степановим і членом-кореспондентом АН СРСР П.А.Ніко-лаевим.
Методологічні проблеми літературознавства ставив і активно розробляв А.С.Бушмін (1910-1982). Такі його роботи, виконані в ИРЛИ: "Методологічні питання літературознавець-чних досліджень" (Л., 1969); "Наступність у розвитку літератури" (Л., 1975; 2-е вид. - 1978), "Наука про літературу: Проблеми. Судження. Суперечки" (М., 1980), "Олександр Фадєєв. Риси творчої індивідуальності" (Л. , 1971; 2-е вид. 1988).
У книзі "Наука про літературу" вчений виділив зростаючу потребу в між- і внутрідісціплінарного синтезі, в інтеграції наукового знання - наука про літературу розвивається у співпраці з лінгвістикою, філософією, естетикою, искусствознания, соціологією і психологією. Цей шлях передбачає аж ніяк не витіснення спеціалізації, а поєднання її з комплексністю. В осмисленні проблем прогресу в літературі і наступності літературного розвитку визначальне значення має, підкреслював учений, "принцип історизму": "конкретність розгляду досліджуваних літературних явищ як в їх внутрішніх зв'язках і взаємодіях один з одним, так і в їх обумовленості всіма чинниками даного конкретно-історичного моменту "(с. 126). Торкаючись проблем соціалістичного реалізму, вчений зазначав, що правильне розуміння цього методу не допускає ні догматизму і регламентації, ні штучного розширення поняття (глава "Про художніх формах в літературі соціалістичного реалізму").
Літературний процес, творчість російських і зарубіжних письменників визначають зміст головної книги Б.Л.Сучкова (1917-1974) "Історична доля реалізму: Роздуми про творчий метод" (М., 1967; 4-е изд. - 1977; книга удостоєна Державної премії ). Вчений показав, як зароджувався в світовому мистецтві реалістичний метод, які зрушення в долях світу впливали на його розвиток в різних країнах, в різні епохи. У тритомне зібранні його творів (М., 1984-1985) статті і нариси про Маяковського і Леонова сусідять зі статтями про Т. Манн, Е.-М.Ремарк і т.п .; про діапазон його досліджень свідчать вміщені тут роботи: "Характерні тенденції розвитку сучасної зарубіжної літератури", "Радянська література і світовий літературний процес", "Літературний авангард вчора і сьогодні", "Політика і література" та ін.
У статті "Соціалістичний реалізм сьогодні" (Контекст. 1974. - М., 1975) вчений піддав критиці поширене тоді переконання, що соціалістичного реалізму властива лише одна форма образотворчості -Неодмінно життєподібність образу. На його переконання, в художній системі соцреалізму умовність може в загостреній формі висловлювати суттєві сторони життя і бути одним з видів пізнання і узагальнення реальності.
Академічна наука засвідчила в своїх працях історію радянської літератури. Тут можливий дуже великий список імен. Назвемо лише А.І.Овчаренко (1922-1992), який керував в ИМЛИ сектором по вивченню творчості М.Горького. Найважливіший підсумок роботи сектора - академічне Повне зібрання творів письменника: 25 томів художніх творів (1968-1976) і 10 томів варіантів (19741982). У своїх численних книгах А.І.Овчаренко відбив радянський літературний процес "Від Горького до Шукшина" - так називалася одна з його книг, що вийшла трьома виданнями (М., 1977; 1982; 1984). У двотомник "Вибраних творів" (М., 1986) включені найбільш значні роботи: Т. 1. - "М.Горький і літературні шукання ХХ століття"; Т.2. - "Радянська література: Дослідження та статті". Під загальною назвою "Велика література: Основні тенденції розвитку сучасної художньої прози 1945-1985 рр." А.І.Овчаренко з 1985 по 1990 р опублікував ряд книг, що розглядають літературний процес кожного десятиліття радянської літератури окремо.
Характеризуючи виділений етап академічної науки, не можна обійти увагою освітлення нею доль соціалістичного реалізму (5). Зараз очевидні два аспекти: роздуми про сутність літературного напряму, що складалася під впливом революційного руху на початку ХХ ст .; кодифікація (система-тизація і узаконення) змін в художньому реалізмі, твердження поняття і терміну "соціалістичний реалізм", а потім перетворення його в ідеологічний диктат, в догму. Літературознавство розробляло і трактувало і той і інший аспекти.
Найбільш драматичною, можливо, виявилася позиція Д.Ф.Маркова (1913-1988). У 70-і роки він опублікував книги: "Генезис соціалістичного реалізму: З досвіду южнославянской і західнослов'янській літератури" (М., 1970), "Проблеми теорії соціалістичного реалізму" (М., 1975; 2-е вид. - 1978) - і ряд статей, наполегливо відстоюючи концепцію соціалістичного реалізму як
"Відкритої системи правдивого зображення життя" (див .: Зап. Лит. -М., 1977. - № 1 та ін.). Тривогу вченого викликав той момент, що при аналізі літературного процесу поточна критика зовсім уникала терміну "соціалістичний реалізм". Д.Ф.Марков прагнув розсунути рамки поняття, привести його у відповідність з явищами, які спостерігаються в літературах світу (6). Однак міркування і дебати під рубрикою "Проблеми соціалістичного реалізму" завершилися їх згортанням. (В близьких до академіка колах говорили, що, вмираючи, він гірко нарікав: "перекреслив все моє життя".)
Автор даного "огляду" теж належить до числа активних дослідників соціалістичного реалізму. Рух за оновлення літератури на основі поступального розвитку та історичного оптимізму охопило багатьох передових письменників не тільки в нашій країні, але і в багатьох країнах світу (див .: Соціалістичний реалізм за кордоном: Розробка проблем теорії і практики / Вступ. Ст. Трущенко Є.Ф . "Соціалістичний реалізм і світовий літературний процес". -М., 1985). Книги "Соціалістичний реалізм у французькій літературі" (М., 1972) і "Соціалістичний реалізм в сучасному світі: Позиції. Оцінки. Роздуми" (М., 1985) були написані мною не на основі абстрактних умоглядних висновків, але в опорі на практику національних літератур в СРСР, Болгарії, НДР, Угорщини, Чехословаччини, Монголії, В'єтнаму, Куби, Румунії, Польщі, Югославії, Кореї і Китаю; в капіталістичних країнах - ФРН, Великобританії, Португалії, США, Франції, Японії; в країнах, що розвиваються Азії та Африки, Латинської Америки. Соціалістичний реалізм увійшов в історію естетичних навчань, базуючись на досвіді радянської багатонаціональної і світової літератури. І перекреслити це ніхто не зможе.
1. Запропоновані Н.І.Конрадом методологічні підходи до побудови історії всесвітньої літератури були конкретизовані в судженнях І.Г.Неупокоевой, яка слідом за вченим розробляла поняття "літературна епоха" - "одне з основних системних утворень всесвітньої літератури" (Нєупокоєва І.Г . Історія всесвітньої літератури: Проблеми системного і порівняльного аналізу. - М., 1976; ИМЛИ). Надалі були зроблені спроби визначити фундаментальну категорію - "літературний процес" (див .:
Історико-літературний процес: Проблеми і методи вивчення / Под ред. Бушміна А.С .; ИРЛИ. - Л., 1975; Літературний процес: Зб. / Под ред. Поспєлова Г.Н. - М., 1981; Методологія аналізу літературного процесу / Відп. ред. Борев Ю.Б. .; ИМЛИ. - М., 1989). Перспективні наукові результати очікувалися на шляху послідовного застосування принципу історизму і системної методології. Огляд робіт по темам: "Принцип історизму та системний аналіз"; "Проблеми вивчення всесвітньої літератури: (Принципи і підходи)" - див .: Ревякіна А.А. Нові тенденції в методології радянського літературознавства і літературної критики. - М .: ІНІСН АН СРСР, 1983. - С. 5-33.
2. Зауважимо, що концепція Н.І.Конрада (перш за все досвід "глобалізації" Відродження) неодноразово піддавалася критиці. Стверджувалося, що стадії літературного розвитку, що характеризувалися вченим як всесвітні, мають специфічно західноєвропейський характер (С.С. Аверинцев, В.І. Рутенберг, Л.М. Бат-кін). Див. Також рец. В.Е.Халізева на згадану вище книгу І.Г.Неупокоевой (Вісник Моск. Ун-ту. Сер. 9, Філологія. - М., 1977. -№ 4).
3. Високий науковий авторитет В. В. Виноградова використовували прихильники структуралізму та семіотики. Під їх натиском в 1956-1958 рр. на сторінках суто традиційного журналу "Питання мовознавства", головним редактором якого був В. В. Виноградов, пройшла дискусія про структуралізм. Цьому чимало сприяв Вяч. Вс. Іванов, запрошений в якості заступника головного редактора журналу. У 1962 р вийшла збірка "Структурно-типологічні дослідження", що містив 41 рецензію на раніше недоступні зарубіжні книги (15 рец. Написав В.Н.Топоров). Такий "рекламу" зарубіжних семіотичних досліджень В. В. Виноградов "був не дуже радий" (див .: Єгоров Б.Ф. Життя і творчість Ю.М.Лотмана. - М., 1999. - С. 102). У Москві виник новий напрям в науці (В.Н.Топоров, Вяч.Вс.Іванов, А.А. Залізняк, І.І.Ревзін, Б. А. Успенський та ін.). Вирішальну роль в переході Ю.М.Лотмана до освоєння родинних, абсолютно нових наукових областей зіграло його знайомство на початку 60-х років з московськими лінгвістами, котрі пережили в кінці 50-х - початку 60-х інформаційний вибух (див .: З робіт московського семіотичного кола. - М., 1997). Сформована потім тартуско-московська семіотична школа стала найбільш помітним напрямком, який протистояв академічній науці, її конкретно-історичних
підходам (див .: Ю. М. Лотман і Тартуському-московська семіотична школа. - М., 1994).
4. Розвиваючи висновки своєї статті "Майбутнє літератури як предмет вивчення" (опублікованій в складі книги "Минуле -будущему"), Д. С. Лихачов акцентував увагу на тому, що в історії мистецтв все більш важливим стає "неповторне, індивідуальне, що не підкоряється законам: все закономірності мають протистоять їм "антізакономерності" - свого роду прояви "свободи волі" історико-літературного процесу (Лихачов Д.С. закономірності та антізакономерності в літературі // Рус. лит. - Л., 1986. - № 3. - С.26-29). Названа робота в комплексі інших ста тей - "Будова літератури: (До постановки питання)", "« Принцип додатковості »у вивченні літератури", "Мистецтво і наука", "Концептосфера російської мови" - відкривають підготов-ний в ИМЛИ збірник "Звільнення від догм. Історія російської літератури: стан та шляхи вивчення "(М., 1997. - Т.1). Свою основну турботу вчений бачив в створенні" теоретичної історії літератури ". І на цьому шляху він вважав за необхідне сосу-ществование різних наукових підходів - їх взаємодія за "принципом додатковості" (цит. за: Звільнення від догм ... - Т. 1. - С. 15). Варто нагадати і статтю "Російська культура в сучасному світі", де вчений розмірковував про те, до якого типу культури - східному або західному - слід віднести специфіку розвитку російської літератури. Д.С.Лихачев міркував зде ь і про особливості національного буття: про одвічне протистояння народу і держави, про поляризованности російського характеру (з його одночасним прагненням до свободи і влади), про те, що російська людина не живе справжнім - "тільки минулим і майбутнім". Тому поряд з культом минулого з самого початку в російській літературі перебувала мрія про майбутнє, засудження справжнього, пошуки ідеального побудови суспільства. Російська література як би стискає даний між минулим і майбутнім; вся вона - "в пекучих муках і пошуках щасливого майбутнього, нехай іноді помилкових, лицемірних, що виправдовують будь-які засоби, але все ж не терплять самозаспокоєння" (Новий світ. - М., 1991. - № 1. - С. 6,8) . На переконання вченого, XXI ст. буде "століттям гуманітарної культури" - "гомосфери" (Лихачов Д. С., Самвелян Н. Г. Діалоги про день вчорашній, сьогоднішній і завтрашній. - М., 1988. - С.6). Ця думка панує і в книгах Д. С. Лихачова "Я згадую" (М., 1990), "Книга занепокоєнь" (М., 1991), "Роздуми" (М., 1991).
5. Література соціалістичного реалізму в СРСР та інших країнах світу розглядалася як "Нова епоха всесвітньої літератури" - так називається книга академіка І.І.Анісімова (М., 1966; ИМЛИ). Це стратегічний напрямок розроблялося в працях, які обгрунтовували взаємодія радянських національних літератур. Вийшли багатотомні "Історія російської радянської літератури" (в 4 т. - М., 1967-1971), "Історія радянської багатонаціональної літератури" (в 6 т. - М., 1970-1974). У ИМЛИ в серії "Радянська література і світовий літературний процес" були підготовлені книги "Зображення людини" (М., 1972), "Ідейно-естетичні проблеми" (М., 1975). В контексті світового літературного процесу історичний досвід багатонаціональної радянської літератури оцінювався як типологічний. Було висунуто поняття "соціалістична цивілізація" (див. Рб .: Перспектива: Про радянській літературі зрілого соціалізму. - М., 1983. - С. 199). Огляд робіт по темі "Шляхи дослідження радянської багатонаціональної літератури" див .: Ревякіна А.А. Нові тенден-ції ... - С. 33-65.
6. Розробляючи концепцію соціалістичного реалізму як "відкритої системи правдивого зображення життя", Д.Ф.Марков привертав методологічний принцип "системного підходу" і продуктивну, за поняттями того часу, думка про "усвідомленому історизм" як важливому властивості мислення письменників соціалістичного реалізму (про це тоді писали багато - особливо Б.Л.Сучков, Л. І. Тимофєєв, М.Б.Храпченко). У статтях Маркова "Системне єдність соціалістичного реалізму: Проблеми поетики" (Зап. Лит. - М., 1983. - № 1), "Соціал-стіческій реалізм: Теорія і практика" (там же, 1986. - № 1) визначає був питання про розширення (накопиченні) способів художнього узагальнення (в тому числі умовних), доповнюють строго реалістичну манеру письма. Усвідомлюючи, що в обговоренні питання про соціалістичний реалізм "теорія як би замкнулася на самій собі" (адже в літературній критиці термін вже давно перестав вживатися), Д.Ф.Марков, однак, продовжував наполягати на можливості подолання догматизму, спираючись "на вивчення живого і різнобічного досвіду культури соціалізму "(Зап. лит. - М., 1988. -№3.- С. 9-10).