Газотранспортна система України – тінь приватизації | Politerno
Politerno > Статті > Україна і світ > Газотранспортна система України – тінь приватизації
Ціна питання ГТС
Інформаційна довідка. Газотранспортна система України – одна із найбільших в світі, і складає 37 тис. км. трубопроводів, з яких магістральна (тобто, по якій йдуть основні обсяги газу) частина 22.2 тис. км., а газопроводи-гілки (так звані "відводи") складають 14.8 тис. км. Пропускна здатність складає 288 млрд. куб. м. на рік (вхід) та 178.5 млрд. куб. м. на рік (вихід). З них европейський напрямок – 142.5 млрд. куб. м. на рік, а "молдавський" напрямок становить 3.5 млрд. куб. м. на рік.
До газотранспортної системи також входить 72 компресорні станції, 110 компресорних цехів та 702 компресорні агрегати. Окремо слід сказати про підземні газосховища. Їх в Україні аж 13 загальною місткістю 31 млрд. куб. м. І нарешті, до ГТС також входять 1437 газорозподільчих станцій.
В 2014 р. Андрій Коболев, коментуючи питання оціночної вартості української ГТС, назвав суму в 23-35 млрд. дол. Ця оцінка є заниженою в кілька разів навіть за приблизними прикидками. Достатньо порівняти, наприклад, з оцінкою Людмили Симонової, з Інституту оцінки США, яка називала мінімальну вартість в 61 млрд. дол. (за методикою дохід/витрати). Юлія Тимошенко назвала приблизну вартість української ГТС в 300 млрд. дол.
Насправді, існує дві основні методики для оцінки вартості ГТС – і оцінка дохід/витрати є просто найпростішою. А базовою є так звана "заміщувальна" методика, тобто, ГТС оцінюється за вартістю побудови аналогічної газотранспортної мережі, без урахування експлуатаційних витрат.
Тінь приватизації
До такого активу як ГТС, завжди були прикуті жадібні погляди. Єдина причина, чому приватизація завжди блокувалась – газовий бізнес з часів Леоніда Кучми був президентським бізнесом, і абикого туди не допускали. Тільки своїх.
Саме тому історія приватизації починається тільки з 2002 року, коли Путін запропонував Кучмі створити міжнародний консорціум по управлінню ГТС. Першопочатково він був тристороннім – Росія (В. Путін), Україна (Л. Кучма) та Німеччина (Г. Шрьодер). Однак на момент заснування в 2003 р. ТОВ "Міжнародний консорціум з управління ГТС України" німецька сторона дивним чином "зникла", і залишилось тільки два партнери – "Нафтогаз" і "Газпром", а в установчих документах з'явився пункт про об'єднання двох газових монополістів в одну транснаціональну корпорацію – якій і передавався повний контроль над українською газотранспортною мережею. Результатом цієї "економічної спецоперації" був би повний перехід всієї газової галузі країни в російські руки.
Про це, що цікаво, тоді говорила тільки все та ж сама Юлія Тимошенко. Як ми побачимо далі, схема виведення ГТС з української власності з тих часів не сильно змінилась.
Помаранчева революція змусила цю загрозу тимчасово відступити, тим паче, що активна позиція Тимошенко та її намагання реорганізувати "Нафтогаз" дуже шкодили планам приватизації ГТС (за що вона навіть отримала "не чіпай моїх хлопців" від Віктора Ющенка). Вони, втім, були реанімовані уже наприкінці 2005 року, коли за договором Єханурова-Івченка на ринок зайшла фірма "Росукренерго", яка швидко перетворилась на запланований Путіним "консорціум", який повністю контролював весь газовий ринок України і в 2006 р. знову розпочалась передприватизаційна підготовка (що цікаво, вона почалась одразу після приходу до влади уряду Януковича 4 серпня 2006 р.).
Юлії Тимошенко тоді вдалося протягнути закон про заборону приватизації ГТС, який був прийнятий 6 лютого 2007 р. Достатньо подивитись на різку реакція "Газпрома", щоб переконатись – закон Тимошенко дуже вчасно вдарив по руках тодішнього уряду. Заодно це демонструє рівень "економічного націоналізму", який багато хто досі приписує Януковичу і доказує, що він не був маріонеткою російського президента. Як бачимо, Янукович завжди після приходу до влади тут же починав виконувати команди Кремля, які вели до економічного закабалення України – це стосується і рішень про приватизацію, і Харківських угод – і навіть фактичного скасування закону Юлії Тимошенко про заборону приватизації в 2013 р.
Мало кому відомо, але закон Тимошенко про заборону приватизації ГТС зараз числиться чинним (і цим заспокоюють людей, мовляв, труба залишиться у державній власності, ми просто делегуємо повноваження – так говорить, наприклад, В. Кістіон, але його норми… не діють. Спеціально зупинимось на цьому моменті, бо він надзвичайно важливий. Законом Тимошенко в статтю 7 закону "Про трубопровідний транспорт" вносилось два пункти – 2 та 3, які прямо забороняють приватизацію через процедури реорганізації та банкрутства підприємств трубопровідного транспорту.
А тепер давайте зазирнемо в закон, прийнятий 22 грудня 2011 р., певніше, в його ст. 5, яка називається "Оскарження рішень у сфері містобудівної діяльності". В цій статті є п. 2., який… виключає частини 2 та 3 ст. 7 Закону України про трубопровідний транспорт. І цей закон досі чинний, можете перевірити.
Так що ворота до приватизації ГТС зараз відкриті, причому завдяки "економічному націоналісту" Віктору Януковичу. Він сам цього зробити не встиг, то доробляють його духовні спадкоємці з чинного уряду.
Окремо слід зупинитись на іще одному важливому факті. В мережі уже лунають зауваження, що в 2009 р. Юлія Тимошенко теж пропонувала створити міжнародний консорціум по транзиту газу. Деталями, звісно, ніхто не цікавився, а ми поцікавимось. Виявляється, консорціум Тимошенко… не передбачав не тільки передачу ГТС, а й управління нею. Він стосувався розширення потужностей транзиту, якщо більш точно – реконструкції газогонів Іванцевичи-Долина та Торжок-Долина, і будівництва додаткової гілки газопроводу Ужгород-Богородчани. Це давало Україні додаткову потужність в 30 млрд. кубів газу, і саме для цього утворювалось додаткове підприємство із паритетною участю "Нафтогазу" і "Газпрому". Від цього проекту відмовилась сама Росія, коли зрозуміла, що у підсумковому договорі не буде лазівки до переходу до приватизації ГТС.
Зараз ми спостерігаємо чергову спробу тихою сапою вивести ГТС із державної власності, і приватизувати її за бросовою ціною. Схема аналогічна до тієї, яка уже пропонувалась Путіним в 2002 р. Створюється окреме підприємство, яке буде "керувати" газотранспортною мережею, але основні фонди лишаються на балансі української держави.
Це створює ідеальні умови для банкрутства українських трубопровідних підприємств – тому що чистий прибуток буде отримувати стороння фірма, а всі витрати ляжуть на бюджет і компенсовувати його буде нічим. А це, на секундочку, гарантованих 3 млрд. дол. щорічно.
Якщо Україна втратить цей прибуток хоча б наполовину (а планується продати 49% акцій нового "транспортного підприємства"), це результує не лише в додаткових 5 млрд. грн. видатків з бюджету (це мінімальна оцінка), а й до подальшої девальвації гривні , оскільки дохідна частина бюджету зменшиться на 24,9 млрд. грн.
Далі більше. Якщо покопатись в тому, як підбирались кандидати на управління ГТС, то агентом підбору кандидатів виступає Rothschild S.p.A. А це італійська гілка тієї самої фірми Rotschild & Co., яка… начебто керує "сліпим трастом" чинного президента. Більше того, це інвестиційна компанія, тобто, вона насправді може грати ту саму роль, яку зіграла компанія EPIC в приватизації "Укртелекома" (недарма цей приклад згадувався вище).
А якщо уважно продивитись сам список, то там знайдеться така фірма Eustream із Словаччини. Саме її називає В. Кістіон як одного із головних претендентів на 49% акцій. Так от ця фірма… має із "Газпромом" договір на транзит газу до 2050 р. і є його довіреним партнером. Знаючи "Газпром", "партнерство" може означати спільну власність – а це якраз та сама лазівка, через яку "Газпром" цілком зможе легко і просто приватизувати українську транзитну систему.
О, звичайно, там є й інші фірми, які претендують на управління ГТС, але приклад "Укртелекома" нам диктує: якщо дозволити приватизацію, особливо в умовах медійної тиші, та непрозорих тіньових домовленостей, то кінцевим бенефіціаром виявиться якщо не прямо Росія, то хтось із наших місцевих скоробагатьків… що часто є одним і тим самим.
А ставки тут великі, тому що потенціал української ГТС дуже великий. Давайте побіжно оцінимо, як можна вигідно скористатись нашим потенціалом.
У якості заголовку цього підрозділу взятий відповідний розділ програми "Український Прорив", написаної Тимошенко в 2007 р. І невипадково, тому що якщо газотранспортна система залишиться у власності України, це відкриває величезні перспективи.
Найбільш перспективним напрямком є проект "Каспійський басейн". Цей магістральний трубопровід був запланований ще 10 років тому, але постійно упирався в будівництво великих обсягів трубопроводу через Грузію та Чорне Море. Включення в нього України дозволить значно знизити вартість цього проекту, і заповнити українську трубу передньоазійським газом напряму. Також це означає прямий доступ до туркменського газу, і на це може легко пристати Туркменія, яка зараз повністю залежить від російського транзиту.
Другим перспективним варіантом є вихід на балканський ринок – Румунія, Болгарія, Туреччина і Греція. Для цього необхідно розгорнути газовидобуток на українському шельфі (біля о. Зміїний), що різко збільшить видобувні потужності України, і зробить її повністю енергетично незалежною. До того ж, якщо добудувати гілку до Трансанатолійського газопроводу TANAP (він тільки будується), можна відкрити шлях в Европу для азербайджанського газу. В нинішньому проекті цей шлях дуже обмежений, тому що вимагає окремого Трансадріатичного газопроводу, а за допомогою української ГТС і коннектора через Румунію та Болгарію дорога значно скоротиться, буде дешевшою, і відкриватиме ширший ринок.
Це лише два можливих проекти, які уже можуть забезпечити не тільки заповнюваність української труби, а й високі прибутки, і ми ще можемо встигнути застрибнути на цей потяг. Або, ми можемо знову спробувати "зіграти в орлянку тіньової приватизації", але тоді із транзитним статусом України слід попрощатись уже сьогодні.
ТегиГТС
Попередня « Кому належать нафтогазові родовища України
Наступна Порошенко назвав журналістів "зрадофілами", але змушений публічно говорити про американські катери для ВМС »