Жив собі бідний чоловік. Мав він кришку поля, а не мав ні коней, ні плуга. Не мав своє поле чим виорати. Ходив до багачів і наймав коней, аби виорати той кусок землі. За то, що багач йому виорав поле, він мусив іти до багача відробляти, сапати йому, жати. Але одного разу чоловік каже до жінки:
Пішов він одного вівторка на ярмарок і купив собі коня й шлею. Але в него не було ні воза, ні борін, ні плуга. Оден кінь. І пішов бідний до багача, щоб стати в супрузі, бо в багача був віз, борони й плуг. Стали вони в супрузі. Але багач дає одної днини одного свого коня, а другої другого, і оден кінь у него все відпочивав. А бідний свого дає щоднини. У багача на зміну йшли коні, а в бідного кінь замучився, замордувався і згинув.
Обдер бідний шкіру з мертвого коня, поніс на ярмарок і продав за кілька злотих. Повернувся додому та й посилає дівчину до того багача позичити ґарнець, бо то давно міряли зерно ґарнцем. Прийшла дівчина та й каже:
Прийшов багач на подвір’я до бідного, а дівчина вже йому ґарнець несе. Здибаються двоє. Взяв багач ґарнець, приніс додому та й каже жінці:
— Здох мій кінь, я шкіру здер, відніс на ярмарок та й продав. Та й хотів поміряти, скілко я ґарнців грошей узяв за шкіру.
— Він узяв за одну шкіру пару ґарнців грошей. А в нас є двоє коней. Як я їх уб’ю та здеру шкіри, то буду мати зо два мішки грошей.
Побив багач коні, обдер шкіри і поніс на ярмарок. Хто запитає: «Що за шкіру, вуйку?», він каже: — Мішок грошей.
На ярмарку з него посміялися, просидів він до вечора і не продав шкір. Прийшов додому злосний та й до жінки говорить:
— Обдурив мене той бідний. В него багато дітей, а я його вб’ю. Я знаю, його жінка спить з дітьми на постелі, бабка на печі, а він на лавици коло вікна. Я озму сокиру і його цеї ночі зарубаю.
А вночі багач прийшов з сокирою і бабу через вікно зарубав. Прокинувся рано бідний — баба зарубана. Він зібрав бабу, узяв у сусіда коней, посадив бабу на віз і везе в ліс ховати, бо давно не було цвинтарів. Їде він, а під горою корчма. Повертає він до тої корчми. А там торгував жид. Сказав бідний жидови, би дав йому горівки і їсти. Сів та й їсть. А корчмарів хлопець каже:
Жид дав хліба й ковбаси і кружечку кави, і хлопець поніс. Прийшов до воза та й дає вуйні булочку, а вуйна в него не бере. Він їй до рота, а вуйна впала у віз. Вертається він до корми та й каже вуйкови.
— Ти отруїв мені жінку. Вона сиділа, а тепер уже впала. Що ти давав їй їсти й пити? Я зараз іду в поліцію.
— Чоловіче, не йди в поліцію. Я тобі добре заплачу, і хай це буде між нами. Дам тобі штириста злотих.
Відвіз бідний бабу в ліс, закопав і повернувся з грішми додому. Відігнав коні до сусіди та й ходить по подвір’ю. А багач із свого подвір’я подивився та й до жінки каже:
— Ти дурний. Ти не мене вбив, а мою бабу зарубав. А я взяв у сусіди коней, відвіз ї’ в місто, здав у аптеку на ліки та взяв за неї три мішки грошей.
— Я тебе, жінко, вб’ю. Він узяв у аптеці три мішки грошей за стару бабу. А я за тебе озму штири мішки, бо ти молода. У нас двоє дітей, та й я щось їм куплю.
А він того не слухав, жінку вбив, посадив на віз, повіз до аптеки, став кіньми, зайшов у аптеку та й каже до аптекарки:
Та й уже посилають повідомити поліцію. Він бачить, що біда, живо сідає на віз і тікає додому. Та й по дорозі каже:
— Шлях того бідного трафить. Озму його в мішок і втоплю. Приїхав він додому, поховав жінку, підстеріг того бідного, запхав його в мішок і несе в річку топити. Несе він, несе, уже лишилося метрів двадцять до річки, а йому в роті висохло, гине води. Кладе він бідного в мішку на дорозі і біжить пити води. За той час, що він бігав і пив воду, наймит гонив панську худобу. Він напоював її в річці та й вигонив з’під мосту. А худоба дуже бігала: Наймит каже:
А багач напився води, прийшов, узяв мішок на плечі й поніс. Приніс до моста, кинув його у воду та й вернувся додому. А бідний пігнав панську худобу не до пана, а до себе додому. Поприв’язував її навколо хати, на подвір’ю. Багато худоби! Багач вертається додому і ту худобу побачив. Каже він сам до себе: «Я цего бідного втопив, а він уже дома. І такої худоби нагнав. Піду його спитаю, що це таке». Питає він, а бідний йому відповідає:
— Е, ти дурний, ти мене вже пізно ніс топити. Якби ти був мене раненько втопив, то я би ще тілко коней пригнав, а ти мене пізно втопив, то я лиш худобу маю.
Приходи багач досвіта, бідний взяв його в мішок, відніс до річки і втопив. І не було ні худоби, ні багача.
Пішов той тиждень відробив, багач бере тих штири коні і йде до брата орати. Оруть вони, той бідний тішиться, що оруть. Та й каже:
Взяв він ту шкіру і поніс на базар. А то було далеко, не міг він за день зайти. Прийшов увечері на єден хутір, заходить до хати і проситься на ніч. Жінка каже:
Вийшов він надвір. Куди буде йти? А перед хатою була стайня. Вилізв ін. на стрих тої стайні. А у фронтоні стайні віконце було і з того віконця видно було до вікна хатнього.
Сидить він на тому стриху, вночі дивиться у віконце, а в хаті чоловік якийсь п’є з газдинею горівку, їдять собі. А він на то все дивиться. А чоловіка тої жінки не було, він поїхав у місто. Приїжджає чоловік, розпрягає коні. Вона мовить:
І вона так зробила, сховала його в скриню. Чоловік її випрягає коні, заводить до стайні, заходить до стодоли за сіном. Учув, що той чоловік на стриху шелестить у сіні. Каже газда:
Прийшов він до хати. Та й ту шкіру з собою приніс і поклав під стіл. Та й сів на лавку коло стола і не хотячи поставив на ту шкіру ногу. І шкіра зашкроботіла. А газда питає:
Пішов газда, подивився — правду повідає чародій, є м’ясо, є горівка й хліб. Взяли вони то, повечеряли оба. Та й він ще раз поставив ногу на ту шкіру, посунув по шкірі, і шкіра знов зарипіла. Питає газда:
Вона не хоче дати ключ, не хоче, би він видів. Але мусіла дати ключ, бо то чоловік. Дала ключ. Газда відкриває, а той каже:
— Я з ним, — каже, — справу зроблю. Ви мені дайте мірку грошей, і я його знищу. Возьму його з собою і знищу.
Та й замкнули вони дяка, переночували. І дав йому газда мірку грошей за то, що знищить чорта. Та й той хоче брати свою шкіру геть. А газда каже:
Та й дав йому газда ще дві мірки грошей за ту шкіру. А мірка за дяка, то вже три мірки має. Газда зладив таку коляску, висадив він скриню на ту коляску і потяг.
Дав йому дяк мірку грошей, приходить він домів і посилає до брата хлопця, би йому дав мірку гроші міряти. Узяв він мірку та й міряє гроші, а брат думає: «Що він міряє? Відки в нього гроші?» Та й іде він сам дивитися, що той міряє. Дивться, а той гроші міряє.
— Гм. Відки маю гроші. За шкіру. Шкіра дві мірки грошей коштує. А в тебе великі коні. Якби ти свої коні побив, то ти би гроші не міг принести.
Він увидів, що той має за єдну шкіру такі гроші, пішов домів, побив усі штири коні, висушив шкіри з них, взяв у міхи і несе на базар. Два дни йшов, ніже на той базар прийшов. Прийшов і хоче дві мірки грошей за шкіру, а там з нього сміються. Ще й набили його там. І він лишив там шкіри, бо не годен був їх додому нести.
— От ти мене нарадив. І коня нема, і шкір нема, ще й ня набили. Тепер лізь у мішок, і я тебе кину в воду, би ти більше не обманював.
Запхав він бідного брата в мішок, зав’язав його там та й несе, щоб кинути з моста в воду. Приходить він ід’церкві, а в церкві відправляється служба Божа. То було рано. Багатий брат думає: «Піду-но я помолитися, би мав менше гріхів за нього». Та й лишив його на дорозі, у мішку зав’язаного, а сам пішов у церкву.
А в той час панський загінчий, старий чоловік, гнав на пасовисько стадо худоби. Та й до себе говорить:
— Не годен я вже ту худобу пасти. Олів би я на тамтой світ піти, олів би я вмерти, як маю ту худобу пасти.
Виходить його брат з церкви та й бере мішок на плечі — вже мішок легший, бо він помолився. А той дідо був худий, та й тому легший. Та й пішов він, та й кинув того діда в мішку з мосту в воду.
А бідний брат заяв худобу в ліс, а на треті день приганяє то стадо на своє подвір’я. а багатий брат подивився та й каже:
— Відки ж ти прийшов, відки ж ти, брате, маєш стільки худоби? Та я тебе кинув у воду, а ти стадо худоби пригнав?
— Ти мене кинув у воду, а я попав на вікно до тої цариці, що має стада худоби. Хто приходить туди, вона дає стільки, скілько хто може гнати.
— Ге. Ти знаєш що, брате? Ти мене зав’яжи в мішок і неси на міст. І прив’яжи камінь до мішка, щоби я впав на саме дно, до тої цариці.
Він його зав’язав у мішок і відніс на міст і прив’язав до мішка камінь, щоби той упав на саме дно, «до тої цариці». І кинув у воду.
От який багач захланний. Він пропав. Пропав, бо хотів стадо худоби мати. Бідний став багачем, а багач пропав.
134 (2085). Як пропав багач. СУС 1535. 15 листопада 1989 р. Стець Василь Прокопович (1905). Львівська область, Турківський район, село Ясінка