Довгоп'яти мешкають у тропічних лісах Південно-Східної Азії. Ці тварини харчуються комахами і дрібними хребетними, на яких полюють в основному вночі і в сутінках.
Котячі лемури відносяться до класу ссавців, ряду приматів. Лемур — в перекладі з давньогрецької звучить як душа померлого або ж привид. До речі сказати, ще бувають лемури вари, а також золотисті,звичайні і мишачі лемури. Котячих лемурів так назвали через їх велику схожості зкішками. У котячого лемура вушка, черевце, мордичка білого кольору і тільки навколо очей чорні трикутники. Хвіст у котячого лемура розфарбований чорно білими смугами, яких налічується, як ви думаєте, друзі, скільки? … Рівно чортова дюжина, тобто 13 штук. Довжина хвоста котячого лемура становить від 54 до 62см, досить довгий, якщо врахувати, що довжина тіла майже в половину менше. Хвіст служить їм для сигналів між родичами і утримання рівноваги під час стрибків з дерева на дерево. Коли котячий лемур пересувається по землі, він підіймає свій хвіст вертикально вгору, щоб його було максимально помітно. При виникненні небезпеки тварина тікає, а вся компанія котячих лемурів це бачить і швидко розбігається в різні боки.
Зустрічаються котячі лемури на півдні і південному заході острова Мадагаскар і лише невелика популяція спостерігається в горах Андрінгітра, на південно-східному плато. Котячі лемури добре пристосовані до посушливої місцевості. Ведуть активний спосіб життя в нічний час і живуть групами від 15 до 35 особин. Дивно, що найчастіше лідерами таких зграй є самки, і вони мають перевагу у виборі їжі та партнера.
Раціон харчування котячих лемурів включає в себе фрукти, листя, квіти, різні види трав, зрідка вони можуть поласувати деякими комахами. Самка котячого лемура може привести потомство один раз на рік і тільки одне дитинча (хоча в окремих випадках може бути і двійня). Вагітність у них триває близько семи місяців, потомство з’являється на світ з серпня по жовтень. Вага новонародженого котячого лемура становить від 80 до 120 грам. Наступні два місяці після свого народження малюк пересувається на спині або на животі своєї мами. А у віці п’яти місяців дитинча котячого лемура починає самостійно добувати собі їжу.Середня тривалість життя котячих лемурів становить 35 років. У порівнянні з іншими своїми побратимами лемурами, які налічують у своєму активі не більше 50 000 особин, популяція котячих лемурів складає близько 100 000 особин. Але, не дивлячись на це, котячі лемури знаходяться на межі зникнення. І основною загрозою вважається, як і для більшості диких тварин, знищення їхнього життєвого простору діяльністю людини.
Забавні тваринки лорі належать до загону примати. Їх часто називають лемурами, однак це неправильно. Оскільки з зоологічної точки зору вони є представниками сімейства лоріевих, що не Лемурові. Тварини живуть на деревах, в основному вони – одинаки і заселяють індивідуальну територію. Сьогодні лорі стали досить популярні як домашні тварини, проте власники нерідко мало знайомі з цими екзотичними звірами, і купують їх, піддавшись розчуленню від виразного вираження мордочки і розумного погляду. Це цікаві, досить потайливі та інтелектуальні тварини.
Щоб утримувати цього Глазастика в домашніх умовах потрібно велика клітка або вертикальний вольєр. Його будиночок повинен стояти в затишному містечку з відсутністю вологості, протягу, і перепадів температури (лорі вельми теплолюбні і з легкістю застуджуються). В природі лорі їдять комах та іншу невелику живність – птахів і рептилій, а крім того всіляку рослинну їжу, зокрема деревний сік, що добувається ними в процесі вигризання кори дерев і квітковий нектар. Бажаючим тримати вдома лорі, необхідно знати, що приручення вони піддаються досить складно, до того ж мають гострими зубками, які здатні успішно пускати в хід
Дитинчата банканського довгоп'ята живуть разом з матір'ю доти, доки не з'явиться наступне покоління малюків. Тоді вони залишають сім'ю і вирушають на пошуки власних володінь.
Усі види довгоп'ятів мітять свою територію сечею і виділеннями пахучих залоз, залишаючи їх на деревах й в інших високо розташованих місцях. Довгоп'яти злучаються на деревах. Після 6-місячної вагітності самка народжує одне дитинча, яке вкрите густою шерстю і має розплющені очі. З перших днів життя воно починає лазити по деревах, але ще якийсь час залежить від матері, яка його годує. Самка перший час переносить дитинча у зубах, як кішка кошенят. Вирушаючи на пошуки їжі, вона залишає дитинча одне, проте перекликується з ним. У тижневому віці дитинча довгоп'ята пробує тверду їжу і поступово залишає молочне живлення.
Існує три вили довгоп'ятів: банканський (або західний), довгоп'ят-привид (макі-домовик) і філіппінський (сирихта). За поведінкою перших двох видів дослідники спостерігали в природі; про спосіб життя філіппінського довгоп'ята нічого не відомо.
Усі довгоп'яти мають дуже довгі задні кінцівки, довжина яких удвічі більша за довжину тіла разом з головою. Завдяки ним довгоп'яти можуть сильно відштовхуватися, стрибаючи з дерева на дерево. Перед тим, як опуститися на гілку, довгоп'ят зазвичай здійснює перекидання у повітрі. На кожній руці і нозі довгоп'ят має по п'ять довгих тонких пальців, що закінчуються нігтями (окрім другого і третього пальців ніг з гострими кігтиками для розчісування шерсті). У довгоп'ятів величезні очі з незвичайно великими зіницями. їхні зіниці майже нерухомі, але голова може повертатися на 180°. Щоб побачити здобич, довгоп'ятам потрібна мінімальна кількість світла.
Вночі, у пошуках поживи, довгоп'яти рухаються на висоті не більше 1 м над землею в гілках невисоких тонких дерев. Вдень вони сплять на високих деревах. Довгоп'яти прокидаються на заході сонця, якийсь час відпочивають і потім вирушають на годування. З першими променями сонця довгоп'яти повертаються на місця денного відпочинку. Основні вороги довгоп'ятів - сови.
Філіппінський довгоп'ят і довгоп'ят-привид є комахоїдними тваринами. Вони полюють на комарів, бабок, нічних метеликів, термітів, тарганів і сарану. У неволі довгоп'яти успішно поїдають банани. Банканський довгоп'ят, як і його родичі, також харчується комахами. Крім того, він ловить маленьких ящірок, змій і кажанів. Довгоп'яти цього виду вбивають навіть птахів, які за розмірами більші, ніж«ін сам. Довгоп'яти не тільки збирають їжу, але й активно полюють, демонструючи здатність схоплювати пташку на льоту, несподівано стрибаючи на неї з дерева і хапаючи руками, немов воротар м'яча. У пошуках їжі довгоп'яти керуються тонким слухом. Паща довгоп'ятів усіяна довгими і гострими зубами, які з легкістю встромлюються в тіло жертви.
Зловивши маленьку комаху, довгоп'яти іноді спускаються на землю, щоб спокійно з'їсти здобич. Крупну здобич вони спочатку вбивають, потім несуть в укриття на дереві і там з'їдають її, притримуючи лапками. Довгоп'яти потребують регулярного водопою. Іноді тварини спускаються на землю і п'ють з калюжі або річки, але зазвичай для втамовування спраги задовольняються дощовою водою, що накопичилася на листках і стовбурах дерев.
Усі довгоп'яти дуже постраждали від місцевого повір'я, що їх очі — чудодійний засіб від очних захворювань.Зараз збереглися три види: зондський — на островах Калімантан і Суматра, філіппінський — на Філіппінських островах, целебеський — на острові Целебес. Усі вони занесені до Міжнародної Червоної книги.
Довжина тіла не перевищує 16 см, а хвіст досягає 25 см, маса не більше 150 г. Має дійсно довжелезні п'ятки. Пересувається з гілки на гілку стрибками, як деревні жабки. Довгий хвіст з китичкою слугує балансиром під час затяжних — до 2 м — стрибків. У нього величезні очі — найбільші серед ссавців. Самиця приводить одне добре розвинене дитинча. Веде суворо нічний спосіб життя. Полює на нічних комах, не гребує павуками, зеленими жабками та ящірками. Нерідко спускається на землю, де полює на крабів і... дрібну рибу. Охоче поселяється у прибережних заростях біля річок та морського узбережжя.
Повертаючись до партнера, довгоп'ят налагоджує з ним контакт, смикаючи його за хвіст. Самка і самець філіппінського довгоп'ята і довгоп'ята-привида люблять сидіти поруч, при цьому хвости тварин переплетені.
Незважаючи на те, що в місцях існування довгоп'ятів водиться багато деревних змій, рептилії рідко на них нападають. Змія під час полювання керується інформацією, отриманою терморецепторами, що дозволяють на відстані відчувати теплокровних тварин. Виявляється, вдень, коли змії полюють, довгоп'яти сплять, і в цей час температура їхнього тіла знижується.
Сенегальський галаго -це нічна тварина. Вдень він зазвичай спить, вчепившись за гілку, іноді тварини сплять групами, що налічують до 20 особин. У сутінках сенегальські галаго прокидаються і невеликими сімейними стадами вирушають на пошуки корму. Всю ніч групи перебувають у русі, кожна сім'я досліджує ділянку площею 6-8 гектарів. Гучними криками, що нагадують плач дитини, тварини утримують на відстані інші групи. До ранку ворожість між сім'ями зникає і вони всі разом укладаються спати. Кожна сім'я позначає свою ділянку звуками і запаховими мітками. Для цього використовується сеча, яку галаго залишають на гілках, листі і всіх нових або незнайомих предметах, які зустрінуть на своїй ділянці. Галаго має надзвичайно гострий слух, крім того, тварини добре бачать у темряві. По землі вони можуть стрибати, як кенгуру, при цьому тіло тримають у прямому положенні, а хвіст витягнутим назад. Типове стадо галаго, яке можна зустріти по дорозі до джерел їжі, складається з дорослого самця, вагітної самки і їхніх дитинчат з минулого приплоду. Іноді до них приєднуються ще одна або дві самки з дитинчатами. Дорослі самці зазвичай не толерують в своєму стаді конкурентів.
У сезон дощів галаго харчуються комахами, наприклад, жуками або гусеницями, на яких нападають в стрибку. Крім того, ці спритні звіри можуть зловити дрібних плазунів і мишей. Серед гілок дерев галаго крадуться тихо, неначе привиди, тому жодна дрібна тварина в нічний час не може відчувати себе в безпеці. Раціон галаго в сезон дощів є досить різноманітним, окрім тваринних кормів, у ньому з'являються квіти, плоди, пилок, нектар і мед диких бджіл.
У посушливий період галаго доводиться задовольнятися менш багатим кормом. Якщо їм пощастить, вони ловлять павуків і термітов.
Сенегальські галаго спаровуються в кінці сезону дощів, оскільки розмноження залежить від погодних умов. На півночі Уганди, де сезон дощів настає двічі на рік, тварини злучаються двічі. У районах, де вологий сезон буває лише один раз, галаго злучаються тільки один раз на рік. У тих тварин, що розмножуються один раз на рік, частіше народжуються двоє, а в окремих випадках навіть троє дитинчат. В інших районах більшість самок народжують одне дитинча.
Перші три дні після пологів вона разом з дитинчатами ховається в затишному місці. Через деякий час самка залишає їх на ніч у гнізді самих, а сама вирушає на годування. Іноді самка носить дитинчат з собою. Вони міцно тримаються за шерсть матері, обвиваючи хвостами її шию. Через 6 тижнів молоді галаго перестають смоктати матір, а ще через 8 вже самі здатні подбати про власне харчування. У віці чотирьох місяців дитинчата стають цілком самостійними.
Сенегальського галаго не є важко приручити, тому багато африканських жителів тримали цих звірів як домашніх тварин. Перші проблеми виникли в 1940 році, коли в Африці спалахнула і почала лютувати епідемія жовтої лихоманки. Було доведено, що галаго можуть переносити вірус цієї хвороби, проте самі на неї не хворіють. Людині вірус передавався через укус москіта. Після того, як була розроблена вакцина проти жовтої лихоманки і людям почали робити щеплення.
Свою англійську назву (лісове дитя) галаго завдячує звукам, які нагадують дитячий плач. Ці пісні галаго чути ночами.
Деякі африканські тубільці ловлять сенегальських галаго таким робом: в місцях проживання тварин вони розставляють посудини з пальмовим вином; потім „мисливцям" залишається тільки зібрати тварин, що „напилися".
Колись сенегальський галаго в зоопарках був дуже рідкісною твариною, нині вид легко там розмножується.
Основну частину раціону тупайї складають комахи. Крім них, вона поїдає плоди, листя та насіння деяких рослин. Полює тупайя здебільшого на поверхні землі. Тут вона знаходить дощових черв'яків, жуків, ловить дрібних тварин, таких, як щури і миші. Зуби тупайї достатньо гострі, тож вона відмінно може впоратися з будь-якою їжею. Довгими передніми зубами тварина ловить і вбиває комах, що ховаються серед листя.
Корінні зуби мають нерівну поверхню і служать для подрібнення хітинових панцирів комах, а також твердої оболонки різних плодів. Передніми лапками тупайя ловить літаючих комах і кладе їх до рота. Більшу здобич - дрібних ссавців -вбиває укусом у шию.
Звичайні тупайї мешкають у вологих тропічних лісах. На своїй батьківщині ця маленька тварина впродовж майже всього дня веде безперервні пошуки їжі. Найчастіше вона годується на землі, інколи - на деревах. На землі звичайна тупайя шукає в опалому листі жуків і інших комах. У світлий час доби тупайя відзначається великою рухливістю. Ці звіри живуть парами або невеликими стадами. Дорослі особини мітять територію сечею і виділеннями пахучих залоз. На межах територій між власниками різних наділів час від часу відбуваються галасливі бійки. Тупайї влаштовують свої гнізда в дуплах дерев. Тупайї пересуваються швидкими стрибками, щохвилини зупиняючись, сідаючи і оглядаючись - перевіряючи, чи не загрожує небезпека. У разі небезпеки для відвернення уваги хижака тупайя махає хвостом, що завдовжки такий самий, як її тіло, і при цьому голосно та пронизливо пищить. Вона намагається щонайшвидше сховатися в гнізді або знайти прихисток на землі.
Самець і самка живуть в одному гнізді, в якому і відбувається спаровування. Самки тупайї мають від однієї до трьох пар сосків. Незадовго до пологів самка будує нове гніздо, яке вона вистилає листям. Самка піклується про майбутніх малюків і намагається, щоб місце їх появи на світ було чистим та затишним. У приплоді тупайї буває від 1 до З дитинчат. Вони народжуються без шерсті, із заплющеними очима і закритими вушними отворами. Самка залишає їх у гнізді одних і приходить годувати через кожні 48 годин. За 4-10 хвилин дитинча тупайї випиває приблизно 5 г молока і потім спить до наступного приходу матері. Молоко тупайї багате на жири й білки, тому дитинчата швидко ростуть. Цікаво, що малюки, ростучи без опіки матері, в тропічних умовах мають постійну температуру тіла біля 37°С. Через місяць вони залишають гніздо.
Учені підрахували, що самки звичайної тупайї проводять зі своїми дитинчатами з моменту їхньої появи на світ до залишення гнізда всього-навсього півтори години. Така поведінка є дуже нетиповою для ссавців.
Спочатку науковці відносили тупай до ряду комахоїдних. Проте, після проведення досліджень, вчені з'ясували, що за будовою черепа, головного мозку, мускулатури і способом розмноження вони більш подібні до приматів.
Шерсть: коротша, ніж у більшості видів тупайових, зазвичай забарвлена в темно-оливковий і бурий кольори, що маскують тварину на тлі рослинності.
Мордочка: подовжена, вкрита білими дотиковими волосками (вібрисами). Тупайя досліджує носом опале листя та спушує лісовий ґрунт.
Стопи: на підошвах є пружні подушечки, завдяки яким тварина добре тримається на гілках. Тупайї також допомагають довгі рухомі пальці та гострі кігті.
Звичайні тупайї мають найбільший ареал серед усіх тупайових - вони населяють тропічні ліси на півночі Індії, в Південно-Західному Китаї і Індонезії.
Тупайї тримаються далеко від населених пунктів і, ймовірно, завдяки цьому не потребують охорони. Проте, у зв'язку зі збільшенням темпів лісозаготівель, їм загрожує небезпека позбавлення природних місць існування.
Представники трьох видів довгоп'ятів мають однакові розміри. Вони населяють окремі території на островах Південно-Східної Азії. Вдень довгоп'яти сплять, міцно вчепившись за гілки дерев. Прокидаються вони в надвечірніх сутінках і вирушають на пошуки їжі, швидко і вправно перескакуючи з дерева на дерево.