(іт. scherzo - жарт) - 1. В XVI - XVII ст. одноголосні та багатоголосні канцонети на тексти жартівливого, грайливого характеру. Приклади - у А.Брунеллі, Б.Маріні, К.Монтеверді. 2. З XVII - інструментальна п’єса, схожа на капричіо. 3. Частина інструментальної сюїти у Й.С.Баха. 4. Одна з частин (найчастіше третя) сонатно-симфонічного циклу, яка зайняла місце менуету, з’явившись в творах Й.Гайдна і ствердившись у Л.В.Бетховена. Для С. характерні швидкий темп, музичний розмір 3/4 або 3/8. 5. Самостійна музична п’єса у композиторів-романтиків Й.Брамса, Ф.Шопена, Ф.Шуберта, а також П.Дюка, І.Стравінського, П.Чайковського.
(англ. scat) - техніка безтекстового (стильового) співу, запозичeна джазовими музикантами з афроамериканського фольклору і трансформована у віртуозну імпровізацію, де голос соліста дорівнюється музичному інструменту, виконуючи окремі фрази, слова тасловосполучення, які не мають будь-якого смислу. Іноді така вокальна манера, запроваджена Л.Армстронгом, зветься 'інструментальний спів'. С., зокрема, є характерним для стилю бі-боп.
(англ. skiffle - поспіх, гаряча робота) - 1. Термін, який вживався стосовно негритянських оркестрів на початку ХХ ст. в Новому Орлеані та Чикаго, які використовували саморобні інструменти. С. також звались спазм-бенд або джег-бенд. 2. Поширена назва самодіяльних естрадних гуртів в Англії середини 1950-х років. Виконавці, не маючи можливості придбати справжні музичні інструменти, конструювали їх самостійно або використовували різні побутові предмети для видобування звуків - пральні дошки, дворучні пили, гребінці, відра тощо. Головне в музиці С. - ентузіазм і винахідливість, її визнаним лідером вважався Л.Донеган.
- 1. Поняття, яке визначає специфіку розгортання голосів, логіку їх горизонтальної або вертикальної організації. Для одноголосся властивий монодичний С.м., для багатоголосся - поліфонічний або гомофонно-гармонічний. 2.Тип музичної фактури (поліфонічний, гомофонний, акордовий, підголосковий тощо) або мелодики (речитативний, кантиленний тощо).