Олексій Бондарев, журналіст, блогер і батько двох прекрасних малюків знає, що народження дітей – це не кінець життя, а тільки його початок. І починається якраз все найцікавіше.
Мій батько був головним інженером одного з київських «поштових скриньок» (в радянські часи так називали розташовані в межах міста оборонні підприємства) і часто виїжджав у відрядження. Нещодавно в розмові з матір’ю спливла ця тема, і я з подивом дізнався, що ми виявляється довго залишалися з нею удвох, чекаючи батька з чергової поїздки.
У моїй пам’яті не залишилося спогадів про те, як довго він був відсутній. Їх затьмарили спогади про його повернення. Адже кожне з них було для мене святом.
Батько часто бував у Москві та Ленінграді, привозив мені звідти книги з військової історії, якою я тоді захоплювався. Ну і, звичайно, іграшки, яких у Києві було не знайти. Шкільні друзі чекали повернення мого батька чи не більше, ніж я сам! Адже мені завжди було чим похвалитися.
Сьогодні мої ключі від машини висять на одному кільці з брелоком у формі маленького космонавта, який батько привіз мені колись. Це важка фігурка, яку нібито відлито не з металу, а з того теплого почуття родом з мого дитинства, коли я, почувши, як відчиняються двері, біг назустріч батькові.
Дитяча пам’ять зовсім не схожа на відеореєстратор. Для дітей не так важливо, скільки часу я з ними проводжу. Вони пам’ятають, що ми робили, а не те, скільки це тривало.
Сила емоцій важливіша. Ми не пам’ятаємо, скільки часу тривав сеанс у кінотеатрі, якщо фільм був хорошим. Не пам’ятаємо, скільки часу ми їли якусь страву. Але пам’ятаємо, що нам сподобався смак.
Я не став інженером, як батько, я – журналіст, працюю в одному з провідних тижневиків країни. Часто їду в тривалі відрядження, та й взагалі працюю так багато, що іноді здається, що бачу своїх дітей по 15 хвилин в день. Спочатку мене мучила совість. Здавалося, я проводжу дуже мало часу з дітьми і пропускаю щось важливе.
Але я згадав уроки свого дитинства. Нехай це буде 15 хвилин в день. Але ці 15 хвилин повинні бути для моїх дітей святом. У цей короткий проміжок часу я відкладаю смартфон, і намагаюся викинути з голови клопоти і турботи, думки про дірки в сімейному бюджеті. Діти знають, що коли тато поруч, він належить їм повністю.
Так, так, забудьте про футбол з пивом. Краще подивіться з дітьми їхні улюблені мультики. Моя дочка саджає мене дивитися «Смішариків» і просить пояснити, чому Крош вічно потрапляє в неприємності, і чому Лосяш такий зануда. А мій маленький син любить, коли я гойдаю його на руках в такт пісні Трубадура з «Бременських музикантів».
Створюйте традиції. Тато може йти з дому удосвіта, а приходити пізно. Але це не означає, що він не може готувати дітям на сніданок чарівну «кашу-привид» або укладати їх спати за допомогою особливого ритуалу, що не підвладний ні мамі, ні бабусі, і взагалі нікому на світі. Адже тато чарівник, правда? Не варто зациклюватися на «Колобці» або «Ріпці». Придумуйте свої казки. Я, наприклад, склав казку про «рожеву принцесу», у якої є тато-журналіст, який пише історії про машинки, мама-королева, яка управляє будинком, братик-принц і котик-бовдур. Донька впізнає в цій казці себе, і коли я розповідаю про те, яка принцеса красива, вона, вже засинаючи, шепоче «така як я, тато?».
Ніхто не стоїть над нами з секундоміром. Але ці 15 хвилин перед сном, які я повністю присвячую дітям, коштують більше, ніж години, які можна було б провести поруч з ним, не приділяючи їм уваги по-справжньому.
Але ж у вас є ще й вихідні. Можливо, робота наздожене вас і тут, як це часто буває зі мною. Але все одно спробуйте знайти хоч пару годин для створення сімейних традицій. Суботній сімейний сніданок. Адже тато може «бомбити» манну кашу за допомогою варення. Або приготувати дітям млинці, навіть не спаливши при цьому квартиру.
Тато може щонеділі влаштовувати ранкову прогулянку, яка закінчується візитом в гарне кафе. Тато може давати доньці меню, щоб вона як доросла сама вибирала, що буде їсти і пити. Це всього пара годин вашого часу. Їх можна знайти навіть у найбільш щільному графіку. Але ваші діти будуть знати, що тато присвячує їм час. Тому що тато може.
Автор: Олексій Бондарев