Що ти будеш казати своїм онукам, вдягаючи на їх голову кисневу маску з фільтром, а на тіло захисний костюм? "Вчись добре у школі"? Саме зараз слід вчитись нам. Варто продовжити еко-тред, що став актуальним завдяки відстуності зими у Нікополі й аномально катастрофічним пожежам у Австралії. Чи варто додавати, що світ шокований швидкими змінами клімату? Автосрький блог про зміну клімату і рецензія на книгу "Шосте вимирання" від Елізабет Колберт спеціально для NikopolToday, в розділ "Власна думка". Текст без змін. А ось у світі хотілося б реальних змін. "Шосте вимирання" вже насталоВступЯ думаю, що моя старість не буде такої спокійною, як у Вас. На мою старість припаде багато катаклізмів, які призведуть до великої кризи: нафтова криза, екологічна криза, криза мігрантів. Гадаю, що під час моєї старості їжа буде коштувати дуже дорого, а великі міста через нафтову кризу перетворяться на кіберпанк-міста, де більшість районів будуть схожі на нетрі і гетто черех фатальні зміни в економіці і кліматі. Я знаю багатьох людей мого віку, які вже зараз роблять суїцид, оскільки вони розуміють - що ми не маємо майбутнього.Ми вже отримали це у Європі. Наші батьки знали зовсім інший клімат. Тут зміни дуже видно. Зима зникла, літо спекотне, більше стихійних лих. Після Чорнобиля, врожаї погані. Деякі рослини в Україні мутували. Також старі люди дуже міцні, а у всіх дітей аллергія і купа хвороб через пластик та хімічні засоби. Я також отримав це. У нас великі проблеми із раком, в Україні кілька мільйонів людей хворі на рак. Це те, що ми отримали через Радянський Союз. Вони побудували усі заводи і небезпечне виробництво в Україні, ці норми безпеки були несприятливі для здоров'я людини і на разі усе забруднено. Ось ми отримали у спадщину після СССР.Ці політики вижувуть. Ви бачили стрічку 2012? Вони мають мільйони награбованих грошей з наших податків і владу щоб вижити разом із своїми родинами щоб не сталося. Так багато грошей, що вони можуть зробити проект міста утопії на Марсі і втілити в життя це тільки за кілька років, лише тому, що вони скажуть зробити це, за рахунок награбованих грошей. Це система рабтва: комунізм, фашизм, капіталізм - усе це лайно і не діє. Люди працюють за папір на тих, хто має реальну владу і спить на тоннах золота.Льод тане надто швидко, "занадто багато води" у всьому. Вчені кожен рік кажуть, що вони помилялись і льод продовжує відколюватись, а прогнози не діють. Трамп і політики кажуть про те, що лише у майбутньому вони припинять викидати бруд у повітря. Тоді вже буде надто пізно.Нещодавно я побачив, що маленька дівчинка зі Швеції, всім вже відома Грета, покинула школу і стояла перед парламентом 3 місяці поки мороз осені не став нестерпним для неї. Але вона не здалася. Вона написала маніфест, про те що політики повинні змінити усе це прямо зараз, і люди побачили, що вона замерзла там заради спільного майбутнього. І там вийшло 15 тисяч людей, щоб блокувати парламент і змусити Швецію діяти прямо зараз, а не відкладати це на плечі майбутнього покоління.Можна пом'якшити цей процес і зробити пристосування до нових кліматичних умов довшим для нас. Тоді люди встигнуть переселитися на нові місця, а не вбивати одне одного через кризу, яка станется надто швидкою, щоб пристовутись і не вбити одне одного за шматок їжі чи склянку чистої води. Економіка руйнується дуже швидко. Згадайте велику депресію та інші, це стається раптово і усе руйнується. Люди втрачають все але коли клімат безповоротньо змінився - залишається лише одне... Вимирання людства до тої чисельності, поки людству знову не вистачить наявних ресурсів але нас залишиться дуже мало. Якщо люди не збережуть технології та частину цивілізації на Марсі, ми втратимо усе. І станемо дикими племенами, які вже ніколи не повернуть усього того, що ми навчились за час нашої еволюції.Політики зробили систему стеження за усіма нами. Сноуден відкрив очі для всього світу. Навіщо вони роблять це, якщо "ми ніхто". Чи не для того, щоб зберегти свої надприбутки з "викопної" економіки, яка знищує майбутнє людства для того, щоб "Вони" жили тут і зараз і забеспечили себе всім для виживання лише для самих себе й нащадків своїх родів. Кожен із нас може стати тим, хто створить цю Революцію змін і "Вони" знають про це. У сучасному суспільстві із соціальними мережами люди швидко орієнтуются, я бачив це у час Української Ревволюції. Режим був подоланий і покидьки втекли до Росії. Тепер ми отримали свободу.Треба боротись проти нього, режиму економіки споживання. Багато моїх американських та європейських друзів постійно роблять це і намагаются змінити ситуацію.ВимиранняПам'ятаю, як я колись в Дніпрі біг по власним справам і раптово звернув увагу на вітрину, за якою була зелена обкладинка книги Елізабет Колберт. Ніби магніт мене направив до книгарні. щоб за будь-які гроші придбати це. І хоча термін "Шосте вимирання" доволі новий не тільки для України але і Світу, я вже чув його і не один раз.Із дитинства я вважав, що доволі багато і дійсно більше за інших знаю "щось там" стосовно навколишнього середовища, близько до серця сприймаючи проблеми природи, тварин та Землі до серця. Мене ніколи так не обходила доля флори і фауни, у противагу людському соціуму. Тож, коли я отримав книгу "Шосте вимирання", на хвилі особливої цікавості до науково-популярної літератури, не міг і подумати, що ця робота мені настільки вразить. Вразить в саме серце і розум так, що доведеться читати її по кілька разів і перечитувати, щоб краще зрозуміти той пласт інформації, який вдарив у мозок, ніби цегла з даху будинку. Навіть я був у шоці... шокований тим, наскільки все далеко зайшло і наскільки ми звикли це не помічати, не звертати увагу на те, що нас світ вимирає насправді, тут і зараз.Звісно, мені б не хотілося бути джерелом спойлерів. які насправді нічого не скажуть. Але я опишу свої думки з приводу змісту книги наскільки це можливо точно для Вас. Авторка починає свою історію, наповнену складною термінологію, як не дивно з самої історії терміну і пояснює як його винайшли і коли люди почали розуміти, що таке вимирання і що таке "Шосте вимирання". Як стає зрозуміло, люди занадто пізно прийняли той факт, що вже занадто сильно нашкодили природі, поки визначали: "ким створений Світ - Богом чи еволюцією?"За цей час чвар у минулих сторіччях вже були винищені незлічення ланки екосистем, види тварин та рослин. І все це почалося саме в той час, коли люди "вірили у святись свого володорювання над природою, до речі з Біблії".Можливо згодом, археологи майбутнього зазначать, що саме ця книга значним чином вплинула на першопрочини Шостого вимирання та закат людської цивілізації. Адже поки одні дослідники сторіччями шукали істину, їх правду забороняла релігія, тому що це не було підтверджено біблійною фентезійною історією. І тому так багато злочинів проти природи було скоєно ще до того, коли Людство зрозуміло, що ми насправді наробили.Згодом, письменниця Елізабет у доволі простій манері продовжує пояснювати складні для розуміння пересічного читача речі, які стосуються вже більш сучасного періоду. В той час, коли чвари між релігією та дослідниками минулого Землі закінчились і факти про існування динозаврів та їх вимирання стали загально-офіційними. Відходячи від контексту, хочу перепросити за довгі речення, типові для мого письма. На жаль, чи на щастя, я не мавма: не шипадзе чи банобо, щоб думати короткими блоками. Тож, або йдемо далі - або повертаємось до релігійних чвар минулих сторіч, щоб згодом і взагалі піти до... лісу? Ні, вже напевно печер, бо лісив, у звичному нам розумінні може і не залишитись, як пояснює Елізабет Колберт.Після історичної частини книги, де авторка пояснювала ввідну інформацію, вона починає розповідати про свої подорожі до лісів та інших екосистем, оскільки ці біоми є притулком для всіх інших видів живих істот на Землі. Тут і виявилось, що зміни у флорі по всій Земіл вже відбулись. Впродовж декілкох десятеліть, можливо, ми навіть поб'ємо всі свої попередні рекорди із винищення видів флори і фауни на Землі. В результіт, якийсь дослідник з майбутнього буде псиати, що відбувся наймасштабніший холокост всього живого на Землі, поки людство бігало до кіно на прем'єри і жідібно пожирало бургери, кожен день вимирали сотні, тисячі видів рослин і тварин, які вже ніколи не повернути. Цікаво спостерігати, як Елізабет Колберт емоційно ставиться до своїх відкриттів. Іноді навіть більш стурбовано ніж самі дослідники і науковці, що вже псотавили хрест на тому, що так давно досліджували: "списано", як короткий факт - "ми всі помремо... після них". Ця книга, "Шосте вимирання", дивовижним чином нагадує якийсь детктив про такі складні речі, про які боїться писати будь-яке ЗМІ. Щоб не марнувати свій час. Але їх вдалося втримати захоплення, щоб змусити читача бути дослідником, детиктивом, разом із нею, шукуючи правду про те, що відбувається насправді тут і зараз, під нашим заклопотаним носом. Після того, ти опиняєшся всередині книги і до закінчення книги ще ціла половина, у тебе вже повністю змінилсоь розуміння екології, а світ, у якому ти жив у минулому, без прикрас, дійсно ніколи не стане як раніше. Тому наступна половина книги, навіть до завершення читання, вже сприймається із шоком. Відчуваєш, що ми живемо саме в той час, коли апокаліптика втілюється у реальність на тлі наркотичного трипу людського суспільства, що йде до свого кінця. Разом із тим, серце країться, коли знов, там в середині книги авторка оповідає розповідь про вже черговий вид тварин, про факт зникнення яких ти не чув, коли пив ранкову каву або святкував якесь чергове "надзвичайно важливе свято". І ти йдеш далі, ближчє до завершення цієї історії про Шосте вимирання, щоб бодай трохи зрозуміти, на що чекати завтра. Бодай трішечки відшукати істини про те, як вимирання того чи іншого виду змінить назавжди твоє майбутнє. Можу тільки запевнити, що відчуття шоку, після вдумливого читання книги "Шосте вимрання", автора Елізабет Колберт залишить Вас шокованими на довгі роки. Ви завжди будете згадувати про те, що дізнались на цих сторінках. Ваша життя і думки можуть змінитись, як і погляд на речі, події і людей, що Вас оточуюють. Можливо на користь, а може на безсоні ночі... Я можу ще довго писати про все це, але навіщо читати про те, що вже написано Елізабет, але вже самостійно.Але так, цю книгу варто купити, прочитати, розповсюдити.До речі, попри те, що я закохався в цю книгу, я все ж скоріш віддав її до бібліотеки, щоб інші люди, якомога більше людей, дізнались всю ту приголомшливу інформацію, що принесла у світ Елізабет Колберт та сотні інших людей, з якими вона працювала, щоб створити це послання до людства.Варто нагадати, що Елізабет Колберт - американська журналістка та автор та відвідуюча колега у коледжі Вільямса. Вона найвідоміша за своєю книгою "Пулітцерська премія" Шосте вимирання: неприродна історія та як спостерігач та коментатор екологізму для журналу "Нью-Йоркер".Із 1999 року Колберт працює у журналі The New Yorker, для якого готує книжкові огляди, коментарі, профайли політиків та масштабні статті на тему кліматичних змін. До цього вона вела авторську колонку The Metro Matters у газеті The New York Times. Її трилогія на тему глобального потепління «The Climate of Man» у 2006 році отримала премію National Magazine у номінації «Суспільний інтерес», у 2005 — премію American Association за «успіхи у науковій журналістиці», а у 2006 — премію National Academies Communication. За огляди та критичні статті Колберт було відзначено нагородами Lannan Literary Fellowship у 2006 році, Heinz та National Magazine — у 2010.Інформація з блогу "Тут і Зараз", автор Rayan RienerТи також можеш поділитись Власними думками на сайті "Нікополь Сьогодні". Надішли свої оригінальні думки на нашу пошту firstname.lastname@example.org І звісно, слід нагадати, що Австралія потрапили цього разу "під роздачу" за те, що ми закриваємо очі на зміну клімату.А можна не звертати на глобальні проблеми і піти поїсти попкорн на чергову прем'єру якогось фільму у Нікополі.
Як стало відомо NikopolToday, у бібліотеках міста цілий час велелюдно. З початку року, наприклад у Нікопольскій бібліотеці №3 вже встигли відбутись майстер-класи та "Турнір з Шахів". Зараз бібліотека №3 запрошує Вас на творчі зустрічі з нікопольськими поетами.Про це NikopolToday дізнався з посту на офіційній сторінці Facebook НБ№3. У Нікопольських бібліотеках як ніколи велеллюдно з 2020 року. Нові події варто відвідати ентеллектуальним мешканцям нашого міста у наступні дні.За отриманими даними, 11 січня відбудеться Творча зустріч під назвою «Моя творчість-це народження довжиною у життя».Тому вже незабаром поціновувачі поезії у Нікополі запрошуються на літературний захід до бібліотеки №3! На творчій зустрічі Ви зможете зустрітись із відомою у Нікополі поетесою, Галиною Чабановою.А ось 18 січня нікопольці можуть піти туди на Психологічний тренінг «Ваша карта мрії».Нікопольська Бібліотека №3 обіцяє, що у січні та взимку ще буде багато нових цікавих імпрез для нікопольців.Автор Флоріан КвітРаніше ми писали, що до шоубізу України поверунлась відома музична група, яка раптово зникла у 2016 році.Також ми публікували фотоекскурсію про Нікополь з минулого: пригадайте, яким місто було раінше.
Нікополь має славетну історію. На його землях мешкали скіфи й козаки. Поблизу міста похований славетний кошовий отаман Іван Сірко. Як стало відомо NikopolToday, в Нікополі збирають кошти на видання нової книги «Симфонія золотої Пекторалі».Багато відомих поетів, скульпторів, художників, побувавши у наших краях, в своїх творах розповідали про Нікопольщину. Кожен із нас може долучитись до висвітлення історії міста. Про це NikopolToday передає від Прихисту.Одним із таких є львівський письменник Сергій Кустов. Після подорожі у наш край він написав декілька книжок, ілюстрації до яких створювали учні художнього відділення Нікопольської школи мистецтв №1.Наразі львів'янин, член спілки письменників України Сергій Кустов готує до друку ще одну книжку під назвою «Симфонія золотої Пекторалі». Її друк буде присвячений 50 річниці від дня знаходження золотої Пекторалі. У книзі автор розкриває ідею ролі прикраси як символу вічного миру, до читача доноситься дух та атмосфера скіфської доби, розповідається про культуру, побут, традиції, мораль, міжособистісні стосунки скіфів.У народженні нової книги львів'янину допомагає нікопольська громадська діячка, доцентка, філософиня Антоніна Косих. Вона звертається до земляків із проханням допомогти Сергію Кустову надрукувати книгу, яку потім передадуть у школи, бібліотеки й музеї Нікополя.Реквізити для підтримки письменника:4149499133795151 (отримувач Антоніна Іванівна Косих)За матеріалом журналістки Марини ЩученкоФото Pinterest / ПрихистРаніше ми повідомляли, що відома онлайн-платформа для геймерів перестала працювати.І нагадували, як саме раніше знущались з дітей і порушували їх права та психіку в школах Нікополя.
І знов, діячі мистецтва, а саме письменники, які мають тонкі відчуття із навколишнім Всесвітом намагались попередити на заздалегіть про апокаліптичну катастрофу, що відбувається зараз. Пандемія настала, вчергове нагадує NikopolToday. Про ідеальну зброю "Ухань-400": поява коронавіруса була передбачена письменником-фантастом у дрібних деталях ще в 1981 році.Тепер, фани фантастики стали спеціалістами, як вижити у цьому майбутньому, що вже настало / фото PinterestПередбачення, зроблене на 312-ій сторінці науково-фантастичного роману Діна Кунца "Очі Темряви", говорить про те, що американець мав над-секретну та достовірну інформацією про розробки в Китаї нової зброї - вірусної пневмонії. Тепер смертоносне "око" з Темряви називають коронавірусом - COVID-19.Нагадуємо про надзвичайний стан, - підготуйтесь до пандемії, поки не пізно. Тридцять дев'ять років тому - тобто в 1981 році НІХТО не звернув уваги на пророкування Діна Кунца, яке міститься в... 39-му розділі його фантастичного роману "Очі Темряви"."Приблизно в 2020 році по всьому світу пошириться невідома досі хвороба легенів, що вражає і бронхіальні труби, і в світі не знайдеться ліків, здатних вилікувати цю заразу".Чому ж ніхто не звернув увагу на прогноз письменника-фантаста?Відповідь проста: в сюжетну лінію роману (переживання матері, яка втратила коханого сина - прим. Автора) розмова про смертельно небезпечну хворобу вплетена таким чином, що спочатку навіть здається чужорідною "речовиною". Зараження сина вірусом "Ухань-400" один з героїв роману називає можливою причиною смерті сина.Тепер же, перечитуючи 312 і 313 сторінки, в голову приходить думка про те, що автор фантастичного роману історію про "Ухань-400" просто підслухав, сидячи в якомусь барі або, будучи на той час уже відомим в США письменником, отримав від когось із своїх шанувальників лист з пропозицією написати книгу про китайськиу смертельну зброю для тих, хто вміє читати між рядками.Розглянемо першу версію: набравшийся віскі незнайомець в барі цілком міг прийти "освіжитися" після важкого трудового дня, проведеного, наприклад, в ЦРУ або ФБР. Розв'язати язик такій людині не просто, - це правда, але який-небудь Джо або Майкл міг спеціально "проговоритися", дізнавшись, що за сусіднім столиком сидить відомий письменник. Навіщо? А потім, наприклад, щоб ТАЄМНО надати гласності держтаємницю, загрозливу на погляд "простого американця" всьому світу - звідси і точна дата початку інфікування.Друга версія виглядає більш правдоподібною, хоча б в силу того, що в листі, на відміну від розмов в барі, людина могла викласти більш детально все те, що йому стало відомо про реальну загрозу для всього людства цього моторошного захворювання майбутнього.Всі ми пам'ятаємо, що перша версія зараження людиною коронавірусів звучала так: людина поласував м'ясом кажана. А тепер повернемося до "першоджерела" знань про коронавіруси - Діна Кунца, він пише:"Бактеріальна інфекція з'явиться перший раз у вигляді "хвороби м'ясоїдних", але потім через мікроскопічні кліщі передасться від ЕКЗОТИЧНИХ ПТАХІВ людині".Американський письменник заздалегідь знав, з якими труднощами зіткнеться людство, в спробі боротися з чумою XXI століття:"Ніякі медикаменти і антибіотики не зможуть впоратися з хворобою і заражені нею будуть вмирати без надання їм належної допомоги, поки не з'ясується, що бактерію можна вбити за допомогою електричних розрядів і екстремальних температур".Вчені всього світу, зіткнувшись з необхідністю знайти протиотруту коронавірусу, до сих пір не можуть з точністю сказати: ця зараза має природне походження або ж створена в лабораторних умовах людиною?Тепер, стало зрозуміло, хто у фільмі "Той, що біжіть по лезу 2049" знищив Вегас у ядерній війні - КитайУ 1981 році Дін Кунц в своєму романі "Очі Темряви" з упевненістю говорив про створення в Китаї бактеріологічної зброї, "ідеальної зброї", цитата:"Мене не цікавлять філософські або моральні аспекти використання бактеріологічної зброї, - втрутилася вона в розмову. - Я тільки хочу знати, яким чином сюди потрапив Денні.- Щоб це зрозуміти, потрібно повернутися в минуле на двадцять місяців. Саме тоді один китайський вчений, Лі Чен, потайки емігрував до Сполучених Штатів і привіз з собою матеріали про нову китайську бактеріологічну зброю. Новий вірус вони назвали «Ухань-400», за назвою міста, поруч з яким знаходиться секретна лабораторія, де створили цей вірус, і по еффектівності він в сотні разів перевершував всі інші мікроорганізми, розроблені в будь-якому іншому науково-дослідному центрі нашої планети. «Ухань-400» - ідеальна зброя. Діє тільки на людей. І не передається ніякими іншими живими істотами. І, як спирохета, збудник сифілісу, «Ухань-400» життєздатний поза людським організмом не довше ніж хвилини. Це означає, що він не може навічно заражати об'єкти і навіть цілі території, як сибірська виразка та інші небезпечні захворювання. А після смерті носія «Ухань-400» природним чином гине трохи пізніше, коли температура людського тіла опускається нижче вісімдесяти шести градусів за шкалою Фаренгейта (30 градусів за Цельсієм - прим. Автора статті). Ви розумієте, які у нього переваги?Тіна, займаючись Денні, слухала Домбі неуважно, але Еліот зрозумів, про що говорив учений.- Ви хочете сказати, що після використання "Ухань-400" для знищення людей на якійсь території китайцям не довелося б проводити знезараження перед тим, як захопити її?- Абсолютно вірно, - кивнув Домбі.- І цим переваги «Ухань-400» не обмежувався. Носій ставав заразним вже через чотири години після контакту з вірусом. Це неймовірно короткий інкубаційний період. Заражена людина не живе довше двадцяти чотирьох годин. Більшість помирає через дванадцять. Цей вірус страшніше лихоманки Ебола в Африці. Він забезпечує стовідсоткову смертність. Ніхто не виживав. Китайці перевіряли його на політичних в'язнях. Вони не змогли знайти протиотруту або антибіотик, що ефективно впливають на вірус.Вірус проникає в стовбурові клітини мозку і починає генерувати токсин, який роз'їдає мозкову тканину точно так же, як кислота роз'їдає марлю. Він знищує ту частину мозку, яка відповідальна за основні функції організму. У жертви перестає битися серце, відмовляють всі органи, він втрачає здатність дихати".- І Денні вижив, заразившись цим вірусом? - запитав Еліот.- Так, - кивнув Домбі.- Наскільки нам відомо, він - єдиний, кому це вдалося".Ось короткий переказ того, чим закінчився фантастичний роман письменника-провидця Тіна Кунца:Головній героїні починають снитися дивні сни, в яких вона бачить сина живим і намагається його врятувати від когось або чогось. Крім цього в кімнаті Денні речі стали переміщатися самі собою, а на його грифельній дошці стала періодично з'являтися напис: «Не вмер».Намагаючись якось розібратися з цим кошмаром, Тіна розповідає все одному Еліоту, і він підказує Тіні: щоб розібратися з цим питанням необхідно подивитися на Денні, адже коли його ховали Тіна так і не знайшла в собі сил поглянути в труну...Після цього Тіна остаточно переконується, що її син живий і пошуки треба продовжити будь-що-будь...P.S. Втіхою для всіх читачів "НІ" і фантастичних романів може служити ЩЕ ОДНЕ "ПЕРЕДБАЧЕННЯ" Діна Кунца, зроблене в тій же книзі "Очі Темряви": "Хвороба зникне також несподівано, як і з'явилася, потім знову з'явиться, і після цього зникне НАЗАВЖДИ".Що готує для всіх нас майбутнє? Саме зараз все людство під загрозою - ізоляція заради виживання / фото PinterestАвтор Олег ГорюновЗверни увагу, навіть якщо ти вважаєш, що твоє життя позбавлено сенсу - 7 мільярдів людей на цій планеті про це і не знає - бреше самим собі. Також знай, ми всі під загрозою - нові телефону можуть спостерігати за тобою в радіусі до 5 кілометрів! Тепер кожна деталь твого життя - як на долоні.
Українська “Вікіпедія” перетнула важливу позначку в мільйон статей. Якщо ще більше людей під час карантину буде писати нові статті - переженемо російську версію. Про це NikopolToday розповідає із посиланням на Історичну Правду. 23 березня став історичним днем в українській “Вікіпедії” - з’явилася мільйонна стаття. Як передає "Новинарня", про це повідомляють на фейсбук-сторінці української "Вікіпедії".Нагадуємо, під час карантину можна відновити свої творчі навички і згадати про власні таланти. У 1000000-й статті йдеться про американську темношкіру співачку Одетту, яку вважали "голосом боротьби за громадянські права". За 16 років Вікіпедія стала найбільшою онлайн-енциклопедією українською мовою, яка коли-небудь існувала.Зараз вона перебуває на 17-му місці серед усіх вікіпедій національними мовами, на 11-му місці серед європейських вікіпедій та на третьому – серед вікіпедій слов'янськими мовами – після російської (1,6 млн) і польської (майже 1,4 млн).Лідирує – англомовна вікі: 6 млн 039 тис. 72 статті.Зареєстрованих користувачів (дописувачів) української вікі станом на 23 березня 2020 року – 498456. Перша стаття в українській Вікіпедії була "Атом". Її створив 30 січня 2004 року Юрій Ковальов, українець із Токіо.Позначки 500 тисяч статей українська Вікіпедія досягла 12 травня 2014 року. Нова стаття в українській Вікі з'являється приблизно раз на 6 хвилин. Чоловіків-дописувачів значно більше, ніж жінок.До слова, інформація про голокост у Китаї стала загальновідомою, попри замилювання очей коронавірусом. Також ми писали про дивачку-Грету, з якою багато хто кепкував, тепер Природа постала, щоб "покепкувати" із людства.
Буккроссинг в Україні [Книги слід звільнити] У цій статті, хочу розповісти про одне зі своїх цікавих захоплень, яким я займаюся вже не перший рік та активно намагаюся пропагувати це оточуючим. Українською мовою воно зветься книгообертом, а первинно - буккроссингом. У цій статті я використаю деяку частину матеріалу зі статті Української Вікіпедії про рух, з тої причини, що я опрацював цю статтю з досить сирого стану у найбільш інформативну з усіх мовних версій (кажу про це, щоб читач не вважав мене копійо, яке нічого не хоче писати самостійно). Ну, що ж, що таке буккроссинг? ____________________________________________________________________________________________Зазвичай, так буккроссери і звільнують книги. Буккроссинг (англ. Bookcrossing) — хобі та громадський рух, що діє за принципом соціальних мереж і близький до флешмобу. Буккроссинг — це процес визволення книг. Людина, прочитавши книгу, залишає («звільняє») її у громадському місці (парк, кафе, поїзд, станція метро), для того, щоб інша, випадкова, людина могла цю книгу знайти та прочитати; та у свою чергу повинна повторити процес. Спостереження за «подорожжю» книги здійснюється через спеціальні сайти в Інтернеті. Аналогія — орнітологічна практика окільцьовування птахів, щоб відстежити їх переміщення. Ідею буккроссингу запропонував спеціаліст з інтернет-технологій Рон Хорнбекер у травні 2002 року. Для початку він залишив 20 книг з пояснювальними написами в холі свого готелю. Через півроку на його сайті було біля 300 активних користувачів, які «відпускали» книги і приводили нових учасників. На листопад 2014 року, на міжнародному сайті зареєстровано більше ніж 13 мільйонів книг. Буккроссинговий пікнік. У липні 2007 року Сінгапур став першою офіційною буккросінговою країною у світі. Ініціатива була запущена спільно з Національною бібліотекою Сінгапуру, і 2000 місць по всій країні були призначені «гарячими точками», як офіційні зони буккросингу. У 2008 році буккросинг був впроваджений в Абу-Дабі. як частина спільної діяльності з керівництвом Абу-Дабі з культури і спадщини. У 2010 році буккросінгові зони були відкриті в Сербіі. Найбільшу популярність буккроссинг завоював в Італії.Буккроссинг - рух за звільнення книг Буккроссер реєструється на спеціальному сайті (міжнародний - bookcrossing.com[5], український - bookcrossing.net.ua[6]). Потім він реєструє книги, що готується відпустити, створюючи таким чином свою «книжкову полицю». При реєстрації кожна книга отримує унікальний код книги (англ.BCID — BookCrossing ID, а в українському варіанті КН). Буккроссер «звільняє» книгу на сайті (тобто робить запис, де, коли (буде) звільнена книга), і «звільняє» її в реалі. Людина, що знайшла («піймала») таку книгу, увійшовши на сайт і, ввівши код книги, потрапляє в журнал книги, робить там запис і також після читання відпускає книгу, про що повідомляється буккроссер, що відпустив цю книгу. Таким чином, деякі книги вже пройшли через сотні читачів. Важливо розуміти, що просто обмін книгами з рук у руки або в якихось місцях без реєстрації на спеціальному сайті — не вважається буккроссингом, оскільки втрачається ланка зв'язку, через що перша відпущена книга відправляється у свою першу і останню подорож, відповідно.Є декілька різновидів буккроссингу:Безпечна шафа для книг у Польщі."Класичний" (технологія описана вище);за допомогою безпечних місць (полиць, шаф);букрей (англ. bookray) — пересилання книги поштою, по ланцюжку, від одного учасника до наступного, часто перетинаючи кордони країн та континентів. Книга не повертається до буккроссера, що відпустив її.букрінг (англ. bookring) — єдина відмінність від букрея — книга висилається назад власникові, що відпустив її, тобто утворюється коло (ring).Книгооберт в Україні Міжнародний сайт буккроссингу показує, що перші книги українцями почали реєструватися десь з 2007 році, можливо трохи раніше. Вже із 2008 року, у Львові були активні молоді люди, які прямо на вулиці починали обмін книгами та розповідали людям про те, що вони роблять. Тому, вже зараз, саме Львів - столиця буккроссингу в Україні. Близькість до іншиї європейських країн прискорило проникнення букроссингу до туристичного Львову. Це закономірно.Місце для буккроссингу в українській бібліотеці. Книгооберт Україні розвинений поки-що слабо. На міжнародному сайті є приблизно 400 зареєстрованих буккроссерів з України, а на українському сайті, який почав працювати з 2013 року, буккроссерів вже більше тисячі. (Тобто, ми зараз знаходимося на рівні розвитку буккроссингу таких країн як Литва.) Теж саме і з книгами, - зареєстрованих книг більше на українському сайті, оскільки міжнародний сайт був перекладений (російською) лише у 2014 році, тому лінгвічна стіна значно обмежувала розвиток буккроссингу в Україні. На томість, зараз безпечні полички буккросингу є у Києві, Харкові, Миколаєві, Луцьку, Львові, Хмельницькому, Дніпропетровську, Кривому Розі, Одесі, Івано-Франківську, Тернополі, Рівному, Херсоні, Донецьку, Луганську, містах Криму та в багатьох інших великих містах. Активну участь беруть такі міста, як: Київ, Львів, Харків, Дніпропетровськ та Івано-Франківськ. В останні роки, буккроссинг почав поширюватися на містечка та навіть села. У 2014 році, вуличні публічні буккроссингові безпечні полиці нарешті з'явилися і в Україні, у містах Львів та Київ. З українським буккросинг співпрацюють багато магазинів, кафе, клубів, бібліотек. Вони відкривають «безпечні полиці», або «зони буккросингу», тобто місця, де книги залишаються у відносній безпеці і не потраплять до рук двірника, поліції або недобросовісних «любителів книг», які привласнюють відпущені книги. На кынець 2014 року на сайті українського буккроссингу[7] було зареєстровано більше 3000 книг. Але існує проблема мовних відгалужень і окремих сайтів буккроссингу, відокремлених від першого та міжнародного, які призводять до занепаду буккросингу або домінування одних сайтів над іншими для вигоди власників сайтів. Наприклад, в Україні, була вибудувана російська система, особливо через російську соціальну мережу ВКонтакті, з посиланнями на російський сайт буккроссингу, а не український. 70% спільнот буккроссингу у мережі ВКонтакті підпорядковуються саме російському сайту. Таким чином, українці втрачають можливість користуватися власним сайтом та підтримують саме російський буккроссинг. Львівська зупинка з шафою для буккроссингу. Більш того, коли міжнародний сайт був перекладений і для російськомовних людей, російський сайт встановив цензуру на цю інформацію і забанював усіх, хто повідомляв про цю новину, щоб тримати у руках монополію та прибуток від сайту. Російський сайт був викуплений бізнесменом з Одеси, Олексієм Гладковим, і після цього російський сайт роками не оновлювався та не розвивався. Також російським сайтом керує Дмитро Олексійович та Анютка Васільєва. Починаючи із 2009 року вони почали встановлювати монополію російського сайту у країнах СНГ. З того часу, буккроссинг почав занепадати. Сам Олексій Гладков дуже необачно похвалився тим, що він розвинув один дуже вдалий на його думку проект — інтернет-аукціон грошових купюр[8]. Це аукціон, на якому користувачі продають і купують грошові купюри, оплачуючи користування сервісом якийсь невеликий відсоток. Гладков та інші керуючі російського сайту буккроссингом ніколи не займалися та не цікавилися[9]. Таким чином, деякі буккросери зробили висновок, що підприємець Гладков має на меті збільшити собівартість російського сайту за рахунок активності буккроссерів і продати його за більші гроші, у той же час, нахабно отримуючи прибуток від реклами.Мій досвідФото з першого флеш-мобу (половина учасників) Про буккроссинг я дізнався випадково, копирсаючись в мережі, десь у 2013 році. Мені одразу ж сподобалася ідея, оскільки я розумів, що знання - повинні бути вільними, щоб бути дійсно корисними. Яка цінність книги, що пилюжиться на поличці? Адже ціль її існування в тому, щоб бути прочитаною і чим більше разів - тим краще! Тим більше, що країни, де буккроссинг став розвиненим, стали більше читати, зокрема і сама молодь у рази зацікавилася читанням. А це, самі розумієте, якісний розвиток особистості та суспільства. І ще, найголовніше, країни, в яких читають найбільше - багаті та безпечні для життя. Чесно кажучи, я не думав, що буду першим, хто займеться цією справою у місті, але після того, як дослідив міжнародний та український сайт буккроссингу (без реєстрації на яких буккроссинг НЕможливий), зрозумів - що я дійсно перший тут, та й взагалі, один із перших сотень в Україні. ЕмоБіль... - сльозкі... Почав активно реєструвати свої книги та вперше відпускати на волю. Вперше офіційно і масово, - це була акція флеш-моб від Українського Розмовного Клубу Нікополя 17 листопада 2013 року (а потім і 26 жовтня 2014 року). Цей день можна вважати офіційним днем початку книгооберту в Нікополі. Всього було декілька таких акцій, в яких взяло участь кілька десятків людей. Книжки ми клали у найрізноманітніші місця у старій частині міста. Деякі з учасників, як виявилося, вже ніби-то знали щось про буккроссинг, і навіть розповідали, що хтось вже намагався робити безпечні полички у супермаркетах та бібліотеках, але усе це діло загнулося - оскільки це були просто місця, де лежали книжки без жодної інформації що це і як це. Тому, я відповідав з посмішкою, пояснюючи - що це не буккроссинг. Винести книги на край вулиці, щоб люди розібрали - те саме, що робили ці так звані "буккроссери"... Вже після основних акцій, було декілька статей у пресі про буккроссинг в Нікополі. І це також хороший результат. Підготовка до буккроссингу Тим не менш, я діяв переважно самостійно, намагаючись популяризувати цей рух як тільки можна, через друзів, знайомих, акції, ЗМІ, тощо. І результати були. В той же рік я створив безпечну поличку у Центральній Дитячій Бібліотеці. Тому, за змістом, це дійсно перша справжня безпечна поличка. Оскільки самі бібліотекарі потім мені сказали, що усі попередні намагання бібліотек робити щось подібне - закінчувалися нічим - бо робилося усе зовсіи не вірно, не так як треба. І як це не так, можете запитати Ви? А так, що, наприклад, моя подруга з Луцьку, бачила таку "ініціативу" бібліотеки... І знаєте як це виглядає? Звичайна поличка, з 2-3 книжками, БЕЗ НАЛІПОК та будь'якої іншої інформації(!!!) То, перепрошую, яким це місцем ці книжки і поличка мають відношення до буккроссингу? Жодного! День створення полички Займайтеся буккроссингом публічно, не стидайтеся і використовуйте кожну можливість розповісти і пояснити людям, що таке буккроссинг. Тільки таким чином, можна дійти до того, що я називаю "критичною точкою", моментом, коли буккроссинг в Україні почне жити самостійно, коли про нього буде дійсно не тільки знати/чути більша частина людей але і розуміти, для чого це і як правильно це робити, щоб рух жив. Я продовжував далі, реєстрував і відпускав власні книжки. Іноді, залишена на зупинці книжка, викликала просто неймовірну увагу людей - люди одразу збиралися навколо неї і влаштовували дискусії. Також створив і спільноту буккроссерів Нікополя. До речі, що я помітив, книжки слід лишати саме на залюднених зупинках, ЩОБ ЯКОМОГА БІЛЬША КІЛЬКІСТЬ ЛЮДЕЙ ПОБАЧИЛА, що ви робите. Поличка у Центральній Дитячій Бібліотеці Нікополя. На кінець 2014 року вже були результати. Люди з Нікополя реєструвалися на міжнародному та українському сайті. Через мою діяльність, Нікополь тепер на 3 місці в Україні за кількістю відпущених книг. Перед Нікополем, тільки Київ та Львів. Ось, як може вплинути на буккроссинг всього одна людина. Сам я випустив більше 500 книжок, і є першим буккроссером Україні на українському сайті. Також, я потрапляв і на перші місця рейтингу буккроссерів на міжнародному сайті. Сподіваюся, моя історія успіху та активності не була марною і знайдеться хочаб кілька людей, що будуть натхненні цією ідеєю і продовжать справу в місті вже після мене. Оскільки я переїзджаю, але продовжу займатися буккроссингом. Ключ до успіхуСаме так відбувається підготовка для звільнення книги справжнім буккроссером. Я стверджую, головною проблемою буккроссингу в Україні є самі так звані буккроссери (більшість з яких, такими не є), які не дотримується правил буккроссингу і через це не відбувається якісного розвитку руху. Книги не реєструються, наліпки (ексілібри) - не клеяться. А людина, яка знаходить книгу - не отримує через це бодай якоїсь інформації, і тому книга знову кладеться на поличку, але вже нового власника, який її ніколи не відпустить, замість того, щоб продовжити свою подорож. На цьому подорож книги і закінчується. Зимове вбрання для книг. Розуміння принципів буккроссингу тими, хто ним намагається займатися - головний чинник, який впливає на успіх чи занепад руху. Адже буккроссинг - це книгооберт книг у суспільстві [10]. Він існує за принципом соціальної мережі, а тому книги потрібно відпускати постійно,і спонукати до цього іншим, розповідати про звільненян книг друзям,знайомим, родині і перш за все, починати з себе - навіщо вам книги в дома, які ви вже прочитали? Вони можуть стати дійсно корисними іншим. Коли критична маса людей буде розуміти усе це, буккроссинг почне жити автономно, і вже не буде потрібно постійно "підтримувати тиск" його існування, можна буде безкоштовно знайти будь-яку книгу, яка вас цікавить у розвиненій мережі обміну безкоштовно. -13. 12. 14.-Rayan Riener Варто відзначити, що саме ця стаття була використана для ЗНО в Україні у 2017 році.
Універсальний карантин, спричинений швидким розвитком пандемії коронавірусу, є умовою, яка вже починає надихати митців у всьому світі. Амазон буквально затопили численні книги, присвячені цій темі. Важливою їх частиною є еротичні романи, що поєднують різні фетиши з карантинною ниткою. Чи стала пандемія стимулом для реалізації творчого потенціалу під час карантину?Нагадуємо, життя - це ванітас. Моментально скопійовані тенденції сучасної літератури, звичайно, не є чимось новим. З досить високою ймовірністю можна припустити, що якщо книга буде популярною у всьому світі, багато підписників знайдуть свій шлях до ринку. Не так давно критиковані романтичні романи, встановлені в таборі винищення Аушвіц-Біркенау, викликали суперечки, а ще раніше світ підкорило м'яке порно під знаком "П'ятдесят відтінків сірого".Однак пандемія коронавірусу змусила більшу частину світу змінити свої основні звички. Це не могло залишитися без роздумів над темами та популярної літератури. Стандартні романси, що відбуваються на вулицях великого міста і рясніють незвичайними подорожами в нинішній ситуації, просто стали неймовірними. Вони також недостатньо фантастичні, щоб стати своєрідною втечею від реальності в уявний світ без сучасних обмежень на рух. І все ж інтерес до еротики у людей не зменшується лише тому, що вони були укладені в чотири стіни.Порятунком від ситуації, що склалася, виявилися еротичні книги, розміщені посеред пандемії.Йдеться про такі заголовки, як "Covid-69: Еротична історія карантину про коронавірус", "Секс під час пандемії коронавірусу", "Замикання FFM", "Любов у часи Корони", "Гарантія: Покрокова любов у часи кохання Коронавірус", "Кохання в блокуванні" та "Фізичний прояв миття моїх рук позбавляє мене". Книги такого типу за останні два тижні почали набирати значну популярність на Amazon, де їх можна придбати в електронному вигляді за 3-4 долари.Спільною рисою цих еротиків є те, що всі вони грають у реаліях соціальної ізоляції та закриття. Героїні романів коронавірусу (адже в переважній більшості випадків позиція жінки сприйнята) переважно молоді, відносно сором'язливі, але шукають сексуального досвіду, в який коронавірус втручається. Варто, однак, зазначити, що однакова відправна точка часто веде окремих авторів у абсолютно різних напрямках. Оскільки другим важливим елементом коронавірусної еротики є те, що вони часто включають дуже специфічні фетиші.У цьому сенсі вони не надто розходяться від популярної еротики, наприклад, «П’ятдесят відтінків сірого» або «365 днів».У той же час вони явно сміливіші й вигадливіші в темі. Здається, це впливає на те, що вони здебільшого створюються з ініціативи письменників-хобістів та публікуються за власні кошти. Так вони нагадують еротику, доступну в Інтернеті, де шанувальники будь-якого фетишу можуть знайти свою нішу. Залишається питання, чи будуть класичні видавці зацікавлені у цій тенденції, і ми отримаємо більш професійно написані еротичні романи, що відбуватимуться під час пандемії у наступні місяці. Це здається можливим, доки популярність цього типу книг буде зберігатися протягом наступних кількох тижнів. А враховуючи, що до кінця карантину ще належить пройти довгий шлях, ймовірність такого повороту подій значна.Фото PexelsДо слова, розповідь Самукоморі - це про самоізоляцію в сучасному Нікополі.
Колекціонер з Нової Зеландії купив знімальний майданчик "Володаря перснів". Про це NikopolToday пише з посиланням на телеканал "Прямий".Знаменитий маєток Аркадія, розташований в Новій Зеландії й відомий завдяки зйомкам саги "Володар перснів", був проданий колекціонерові унікальної нерухомості за 20 млн доларів.Про це повідомляє New Zealand Herald.Його площа займає 257 га, і у 2018 році Аркадія була виставлена на торги через неможливість утримувати таку територію.Маєток одразу ж зацікавив покупців з усього світу, проте у зв'язку з законодавством Нової Зеландії, яке обмежує можливості іноземних громадян при купівлі нерухомості, Аркадію довелося продати місцевому жителю.За даними рієлторів, чоловік планує відновити садибу і ферму, щоб зробити їх туристичними об'єктами, де люди з усього світу зможуть помилуватися унікальною природою країни.Фото Прямий / New Zeland Herald
Генерал сер Річард Шірреф. Книга "Війна з Росією" - Рецензія простого читача. Рецензію NikopolToday передає з посиланням на DeadLand мовою оригіналу.Украиноязычная обложка — моя. Э.А. БлэрВ 2016 году в Европе наделал много шума роман британского генерала сэра Ричарда Ширрефа (general sir Richard Shirreff) "Война с Россией". Sunday Times наградил этот апокалиптический роман о возможной Третьей мировой войне титулом бестселлер. А американский генерал W.K.Clark, бывший главнокомандующий силами НАТО в Европе, написал, что это предупреждение только выглядит как фантастика - очень правдоподобно и технически достоверно.На ежегодных зимних книжных ярмарках в Риге, Таллине и Вильнюсе эпохальное произведение бравого английского военачальника было переведено на местные наречия и анонсировалось, как практически предсказание неизбежной войны с Россией в уже наступившем 2017 году. Из свойственного мне чувства нездорового любопытства я прочитал эту книгу на языке оригинала, и несмотря на то, что в конце НАТО, конечно же, побеждает Россию, мысли автора мне неожиданно понравились.На страницах книги британский сэр не только раскрыл свою собственную незатейливую душу, но ещё очень красочно и подробно описал внутреннюю кухню выработки общих стратегических решений в Британии и НАТО. На русский язык она пока ещё не переведена, но скорее всего скоро будет, и потому, полагаю, многим будет любопытна рецензия на неё простого русского читателя.Для начала необходимо остановиться на личности самого автора. Сэр Ричард - четырёхзвёздный британский генерал, что соответствует российскому званию генерал армии - обучался в лучших учебных заведениях Объединённого королевства, включая Оксфорд. Службу начал королевским гусаром в 1976 году. Воевал в Северной Ирландии, Ираке, Афганистане. Имеет боевые награды, в том числе личную благодарность самой Королевы. Считался одним из лучших офицеров Её Величества, сделал блестящую военную карьеру и дослужился до заместителя командующего силами НАТО в Европе. То есть - мужчина образованный, серьёзный и информированный. По крайней мере, так мне казалось до прочтения, однако после того, как я осилил этот коктейль западноевропейского идиотизма и британского цинизма, моё частное мнение об английских генералах сильно ухудшилось, и я стал лучше понимать вечно грустное лицо старушки Елизаветы Второй. А каким оно может быть, если её окружают такие гиганты мысли, как вышеупомянутый генерал? Но обо всём по порядку.Меня всегда учили, что прежде чем ругать, надо обязательно похвалить. И хвалить есть за что. Во-первых, в книге все западные персонажи называют российского президента просто и величественно - The President, без указания имени, фамилии, отчества, и всем понятно, о ком идёт речь. Уважительно и показательно - британец считает президента РФ единственным Президентом в мире. Во-вторых, по замыслу автора в 2017 году Россия обладает целыми дивизиями, укомплектованными танками "Армата", и эскадрильями новейших Т-50. Вобщем, грубо льстит. А из всех видов лести грубая - моя самая любимая. Ну и в-третьих, очень понравился здоровый цинизм автора по отношению к Евросоюзу вообще и к восточно-европейским союзникам НАТО - в частности. Именно он и удержал меня до конца повествования о том, как русские последовательно вторгаются сначала на Украину, потом в Прибалтику, и только решимость американского президента да личная храбрость одного британского капитана, возглавившего латышских "лесных братьев", спасли мир от Третьей мировой и разрушили преступный замысел Сами Знаете Кого (нет, не Волан де Морта). А вот дальше пойдёт сплошной идиотизм.Действие начинается в мае 2017 года. Русский суперагент Вронский с подельницей Анной - ну вот опять не угадали! - не Карениной, а вовсе Брежневой - обманом похищают четвёрку наивных американских советников, обучавших в Харькове украинских вояк обращению с американским антиартиллерийским радаром. Британец явно читал в детстве Толстого, но видно - как-то плохо, и что-то с фамилиями напутал. Американское правительство, не желая конфронтации, поднимает в небо Украины свои F-16 для прикрытия оставшихся мирных американских советников от подлых русских агентов, которые совращают американцев дармовой выпивкой, экзотическим блюдом "holubtsi", и длинноногими блондинками. Как американские самолёты должны были уберечь американских советников от соблазнительных шпионок, автор и сам не понял, следствием чего стало уничтожение двух истребителей США российскими самолётами-невидимками Т-50. Правда, американцам удалось таки один русский истребитель сбить, но положение это не спасло, и весь западный контингент галопом покинул Украину, чего, собственно, и добивался великий и ужасный Владимир Владимирович.На заседании своего совета российский президент заслушивает доклады своих подчинённых и даёт два указания. Первое - усилить бомбардировки и ракетные удары по гражданским объектам Сирии, чтобы увеличить поток беженцев в ЕС. Да да, так вот прямым текстом - усилить удары по гражданским объектам! Второе - начальнику ФСБ Меркулову Лаврентию, ну естественно - Павловичу, устроить в Донецке провокацию и сорвать, наконец, те самые Минские договорённости, так дословно, аккуратно и скрупулёзно соблюдаемые Украинской стороной, что не подкопаешься. Министры с похоронными лицами докладывают, что разорванная в клочья западными санкциями российская экономика находится на последнем издыхании, бюджет 2017 года, свёрстанный по цене 100(!) долларов за бочку, трещит из-за низких цен на нефть, лишившийся всех западных ценностей средний класс - бузит, вследствие чего рейтинг Президента стал трагически падать. Естественно, все согласились с утверждением, что спасти его (рейтинг) может только война.Лаврентий Павлович обстреливает донецкую школу ракетами "Смерч", убивает детей . Россия тут же обвиняет в этом жутком преступлении белую и пушистую, прозападную, демократическую (там в тексте ещё были эпитеты, но я уже устал) Украину и вторгается в неё, бедную. Весь мир знает, что в Донецке и Луганске сепаратисты сами себя обстреливают уже третий год кряду, так в тексте утверждают американцы. Они вообще со своих спутников всё видят,и их аналитики из ЦРУ всё знают. Только ничего никому не показывают и не рассказывают ибо - государственная тайна. К тому же Украина не в НАТО, потому всем очень жаль и не более.Русские занимают несчастную Украину примерно за неделю, и на том её история заканчивается. Ещё вчера сильнейшая на континенте украинская армия бесславно погибает под гусеницами "Армат" на горящих улицах стёртого с лица Земли Мариуполя. Так это показывает ВВС. И что удивляет - автор совсем не переживает за судьбу проевропейских украинцев и эпических сцен рубки бурятов с киборгами тоже не рисует. Словом - ну померла и померла.Кремль, воодушевлённый столь лёгкой победой и полной апатией Запада, решает, что если такая удача прёт, надо ещё что-нибудь захватить, например - Прибалтику. Ну, чтобы два раза войско не гонять. Уже засветившийся Вронский с всё той же Анной устраивают провокацию на майской демонстрации в Риге. Оказывается, под воздействием российской пропаганды всем довольное русское население свободной и демократической Латвии вдруг решило выйти на митинг против властей, давших этим неблагодарным такую сытую и благополучную жизнь.Я было подумал, что британский автор просто не в курсе национального вопроса в Прибалтике, ан нет - в курсе. Он с детской непосредственностью пишет: "Tак называемые неграждане отказались от гражданства Латвии потому, что не захотели сдать тест на гражданство из принципиальных соображений. Несмотря на то, что после ухода советских войск в 1994 году они продолжают оставаться глубоко недовольным меньшинством, большинство неграждан приняло status quo и счастливо наслаждается "западным" образом жизни в Латвии. Однако после вторжения в Крым и Украину (любопытно - тут их автор разделил) поток искажённой информации из российских СМИ о дискриминации при трудоустройстве по языковом признаку заставил их думать, что они нуждаются в российском протекторате".Вот вам внутренний мир британского лорда во всей красе – оказывается, русские сами! отказались от гражданских прав, но они всё равно довольны западным образом жизни (ибо все просто обязаны быть им довольны), а во всём виновата российская "propaganda".И дальше автор практически пошагово перенёс киевский "майдан" на улицы Риги. Да так дословно и точно, что закралось вполне обоснованное подозрение в личной причастности британского генерала к украинским событиям.Итак, в Ригу для массовости автобусами свозятся русские со всей Латвии. Перед митингом неизвестные убивают двух русских активистов, причём подозрение падает на латвийских нацистов-патриотов. Во время митинга специально подготовленные русскими спецслужбами местные активисты из “Russkiy Narodov Zashchita Sila” (Russian Peoples’ Protection Force—or RNZS) устраивают беспорядки, потасовки с полицией и драки с латышскими нацистами - потомками латышей из немецких батальонов ваффен-сс. Последних, кстати, нанял вездесущий русский агент Вронский. И под занавес на сцену выходят снайперы из ФСБ и убивают несколько русских девушек из винтовок "Vintorez". Это своими глазами лично видит британский капитан, приглашённый латышским бюро по защите конституции для усиления местной полиции. И весь это кошмар в прямом эфире транслирует Russia Today, журналисты которого точно знали где, когда и кого убьют. В Риге начинается хаос.Латвия подвергается беспрецедентной русской кибер-атаке, которая парализует абсолютно все электронные устройства от военных радаров до бытовых холодильников. Русские кибер-атаки уже давно в тренде, и по замыслу автора русские хакеры практически всемогущи, только в конце войны немножко слажают. Рига объявляет мобилизацию и безуспешно обращается в НАТО за помощью. Кроме дипломатической обеспокоенности и посылки нескольких американских F-16 Латвия не получает больше ничего, даром что в НАТО. Опьянённые своей безнаказанностью русские вторгаются во всю Прибалтику оптом и за двое суток берут под её контроль. Американские самолёты уже второй раз в этом повествовании дают дёру, сбивая пару русских Су-25, бомбивших авиабазу под Ригой.Автор, конечно, утверждает, что, мол - обученные британцами латыши сражались как львы, и свободная Латвия стала костью в горле российских войск. Но потом указывает, что по его мнению Псковская дивизия ВДВ, усиленная спецназом, потеряет 40 человек убитыми, 200 ранеными. Словом, всё как-то неубедительно. Одна дивизия ВДВ за пару суток разделывает под орех натовскую армию, которую готовили к войне почти 20 лет!А вот гордые британцы не бегут. Они получают приказ снять на камеру доказательства русского вторжения, а то на Украине ничего снять так и не удалось, и по этой причине русским таки всё сошло с рук. Русские там использовали своё секретное оружие "maskirovka". В боестолкновение вступать было строго запрещено - Британия и Россия не находились в состоянии войны. Это был личный приказ британского премьер-министра. Но английские генералы за спиной главы государства начали вести свою игру и послали к берегам пару минных тральщиков (один свой, другой - немецкий), на которых британские военные должны были эвакуироваться из Латвии.А в Латвии по замыслу автора в первый же день агрессии вспыхнула партизанская война. По всей стране были заранее сделаны схроны с едой, амуницией, оружием и средствами связи. Вобщем, злых русских ждали давно, а они всё не приходили. Латыши даже беспокоится стали - не случилось ли чего? Земля горит под ногами оккупантов. Британский офицер делает все необходимые снимки и идёт в точку эвакуации. Но прямо на его глазах русские "сушки" топят оба натовских судна, и солдаты королевы решают, что теперь они практически Рембо, и из стингеров сбивают несколько русских вертолётов. Причём пару последних - прямо на глазах самого Путина, что безусловно должно было его унизить в глазах русских.Российский президент прибыл в Латвию для организации референдума по присоединению Прибалтики, предварив свой прилёт цитатой, приписываемой самому Сталину: «неважно, как голосуют, важно, кто считает». Автор таким непрозрачным образом намекал на Крым, мол - там всё не так однозначно...Придуманная британским генералом сцена прилюдного унижения российского президента заслуживает отдельного психиатрического исследования. Англосаксы его так нежно ненавидят и так открыто боятся, что не имея возможности с ним разделаться в жизни, пытаются его унизить хотя бы в своих книжных фантазиях. Производные от слова унижение "humiliation", применительно к Путину прозвучали в тексте более 20 раз! Это клиника, психиатрическая.А что НАТО? А он безмолвствует, потонув в бесконечных дебатах и согласованиях. Греция, Венгрия и Германия не желают воевать с Россией, хорошо помня, чем это обычно заканчивается. И понять их можно. А греки вообще заявили о каком-то религиозном православном союзе с Москвой.А что США? Американская президентша (хм... как же им хотелось мадам Клинтон в президентском кресле увидеть) занимает взвешенную и в то же время твёрдую позицию - русских надо остановить. Но без поддержки союзников сделать это не решается. И вообще - она за мир во всём мире.А что союзники? А те юлят до последнего, лишь бы не идти на войну. Даже Британский премьер оказался полной тряпкой и после уничтожения английского корабля приказал послать остатки британского флота к берегам Прибалтики. Причём корабли посланы исключительно для устрашения, без какого-то злого умысла воевать с русскими.Эскадру возглавил авианосец Queen Elizabeth, у коего не было боевых самолётов, ибо американцы свой F-35 никак не могут довести до ума. Да и сама эскадра после бюджетных обрезаний 2010 года своим составом могла напугать только впечатлительных барышень. Естественно, русская подлодка Kilo в лучших традициях второй мировой на перископной глубине тремя торпедами отправила на дно гордость британского флота - Queen Elizabeth. После такого злодеяния (atrocity) премьера сменили и наконец-то решили дать русским между ног (NATO response was to kick the Russians hard between the legs in Kaliningrad) - ударить по Калининграду. По замыслу британца сбивать русские самолёты - подвиг и законное право цивилизованного мира, а вот получить плюху в ответ - страшное злодеяние.Тут следует сделать ещё одно медицинское наблюдение. Британский адмирал на страницах своего опуса демонстрирует прямо-таки маниакальное желание дать какому-нибудь русскому по фаберже. Причём это желание он вкладывает даже в разговор двух натовских адмиралов! Они что - правда так разговаривают? Автору, конечно, виднее - он же как-никак тоже натовский генерал. Описываемые им диалоги британских высших офицеров просто поражают изысканностью. Например, один адмирал говорит новому британскому премьеру: Fucking bollocks, Prime Minister,” he growled. “The shagging war’s not over till the general says it is and this fucking general is not saying that. No fucking way”. Сплошной "fuck", даже переводить не хочу. И главное они же все сплошь джентльмены, оксфорды заканчивали. Представляете как у Королевы уши вянут, когда она общается с этими... жентельменами?Ну, как вы понимаете, после массового потопления натовских судов, уничтожения самолётов, гибели более тысячи натовских военнослужащих, страны альянса через месяц после начала русского вторжения подписывается под пресловутым пятым пунктом северо-атлантического договора. Американская президентша всех колеблющихся европейцев дожала. И тут хочется сделать реверанс реализму британца.Он так и пишет - если бы Путин не слетел с катушек и не потопил столько военных судов, не посбивал столько самолётов, никакого консенсуса по поводу защиты Прибалтики не было бы. Совет Верховному -когда будет Прибалтику захватывать - не стоит топить натовские корабли. Натовские самолёты сбивать можно, но в очень небольших количествах, и всё будет в ажуре, никто за прибалтов воевать не пойдёт. Все станут сильно озабоченными, да и только.Дальше автор ещё больше наддал реализма и поведал, что несмотря на списочный 3,5 миллионы состав армий альянса, дела очень плохи. Из-за хронического недофинансирования подготовка солдат слабая, склады пусты, логистика - никудышная, а технические службы занимаются каннибализмом - разбирают на запчасти технику, чтобы укомплектовать оставшуюся. Словом, даже при полном консенсусе НАТО способен на очень ограниченную операцию в единственно возможном для этого месте - Калининграде. Потому что это - анклав, и ещё потому, что автор нафантазировал широчайшее партизанское движение в Прибалтике, против которого Россия вынуждена перебросить более 200 тысяч солдат из Калининграда, сделав его полностью беззащитным. Британец вообразил более 50 тысяч восставших прибалтов, к которым присоединились тысячи местных русских! Вот они на 9 мая демонстрации устраивали, а через месяц в "лесные братья" побежали записываться. Если честно, то я немного утомился отправлять британского генерала к психиатру. С другой стороны, автор признаёт, что без всеобщего восстания "лесных братьев" ни о какой военной операции не может быть и речи. Так что фантазия вполне объяснима.Ну дальше, как вы понимаете, всё стало налаживаться. Оказывается, русские хакеры ещё до крымской операции сильно лоханулись, и британцы в 2014 году заразили серверы российского геншатаба вирусом "Rasputin", который маскировался в списках любимых порнографических страниц. Автор так и вещает - "Когда он (русский генерал) зайдёт на свой любимый порно-сайт, его компьютер будет заражён". А что - в британском генштабе так можно? И генералы вместе с полковниками шалят там прямо на рабочих местах? Ну да ладно, автору виднее. И теперь с помощью вируса британцы отключили весь ядерный потенциал русских, а "Искандеры" в Калининграде смогли обезвредить всё те же британские Рембо совместно с латышскими и литовскими "лесными братьями". Так что - НАТО по Калининграду удар нанёс, а вот ядерного ответа не получил. Командующий западной группой российских войск в Калининграде генерал Киркоров (гусары - молчать!) вместе всё с тем же супер-агентом Вронским напились водки и не смогли ничего противопоставить силам НАТО и руководимым британским капитаном литовско-латышским "лесным братьям". Фантазёры.А что Путин? А его автор разбил на вертолёте Ми-8 где-то в Сибири. Британец как-то мутно в конце намекнул, что российского президента предали его собственные соратники. Боже, как же англосаксы об этом мечтают!Вобщем победа, VICTORY. Россия Прибалтику отдала, "Искандеры" из Калининграда вывела и - всё. Вы спросите - а Украина как? А я отвечу - никак. Очевидно за то, что уже третий год нет даже намёка на партизанское антирусское движение в Крыму и на Донбассе, британский генерал её (Украину) мстительно оставил Москве.Ну и напоследок хочется отметить главное - здоровый цинизм британского автора, который сделал это произведение если не интересным, то хотя бы любопытным.Во-первых, в произведении нет ни одного персонажа прибалтийского или украинского политика. Они просто не существуют. И действительно, зачем тратить силы на тех, от которых ничего не зависит? Все решения принимались исключительно в США и РФ.Во-вторых, автор нисколько не сомневается, что в реальных условиях без выдуманных им же десятков тысяч (не меньше) мифических прибалтийских "повстанцев" никто не пойдёт воевать за европейский выбор братьев меньших по ЕС и НАТО. Военная роль США в вопросе обороны Европы от России решающая с точки зрения британского генерала. Даже своё родное Объединённое королевство этот сэр откровенно презирает. А уж весь остальной континент он видит с белым флагом под подушкой и портретом Темнейшего в гостинной.В-третьих, несмотря на огромное бумажное военное преимущество НАТО перед Россией, у блока нет никакого реального решающего превосходства. И максимум на что способен альянс - весьма ограниченная операция где-нибудь в Калининграде. И то - исключительно при полной мобилизации сил всех своих членов!В-четвётых, система принятия решения по пятому пункту соглашения НАТО автором показана как абсолютно неработающая, бессмысленная процедура. Совет НАТО мямлил месяц, пока разродился консенсусом. За это время армады "Армат" готовились бы, скорее всего, к форсированию Ла Манша, ну или - Английского канала, как автор его называет. В тексте пятый пункт (Article Five) британец пихает в практически каждый параграф аж 54 раза. Да и сам пункт никакой надежды никому не даёт.Вот непосредственно сам пятый артикул: Article 5—Article in Washington Treaty of 1949, the founding treaty of NATO, which states that “an armed attack against one or more [NATO member states] in Europe or North America shall be considered an attack against them all” and binds other member states to take “such action as it deems necessary, including the use of armed force, to restore and maintain the security of the North Atlantic area.” Пятый пункт Вашингтонского договора от 1949 года гласит, что вооружённое нападение на одного или нескольких членов альянса должно рассматриваться, как нападение на всех его членов, и это обязывает других членов предпринять такие действия, которые они сочтут необходимыми, включая военные, для восстановления безопасности в регионе северной Атлантики.Нетрудно видеть, что в случае агрессии каждая страна будет принимать те меры, которые сама сочтёт необходимыми для безопасности северной Атлантики. Никаких обязательных мероприятий, мобилизаций или объявления войны - нет. А то вдруг прилетят инопланетяне с хорошим антивирусом и уконтрапупят американцев, наконец-то, а ты им ( зелёным человечкам) после этого войну объявляй? Военные меры включены, но только как опция и исключительно, как крайняя мера.В-пятых, автор - пусть и весьма завуалированно, но признаёт, что пока существует разделённый границами русский народ, он будет всегда представлять опасность для восточноевропейских новообразований.В-шестых, очень позабавила судьба латышской подруги британского капитана, изображавшего из себя супермена в прибалтийских лесах. Автор дал ей почему-то русское имя Марина и латышскую фамилию Крауя (Krauja - Утёс). Она воевала, стреляла и целовала отважного британца. А после победы эта “утёснутая” радостно поплыла со своим интуристом в Британию. Таким образом реализовалась вековая мечта дочери прибалтийского народа - свалить с родины куда подальше, предоставив России практически карт-бланш по новому захвату прибалтийских хуторов и сосен.А теперь моё самоё любимое место в этой книге: “You’ll never have a better friend than a Russian. And I have a number. They’ll give you their last kopek if you need it. They’ll laugh with you, cry with you and drink with you to the end of time. But as a nation . . . as a neighbor . . . they’re horrible.”Такие слова были вложены в уста той самой «утёснутой»: «У вас никогда не будет лучшего друга, чем Русский. А меня было несколько. Они отдадут вам последнюю копейку, если вы будете нуждаться. Они будут смеяться, плакать и пить с вами до конца времён. Но как нация... как сосед... они ужасны».Лучше ведь и не скажешь. Мы, русские, можем быть честными, добрыми, открытыми, верными друзьями. Мы можем отдать последнюю рубаху, если им будет нужна помощь, и на что они сами не способны в принципе. Словом, по отдельности они согласны нас терпеть, если мы будем ангелами. Но даже будучи ангелами, если решимся стать нацией, нас будут бояться и ненавидеть. Вот и вся философия западного человека. Это не лечится, даже пулей в лоб.P.S. Читать или не читать каждый решает сам. Я бы всё же рекомендовал эту новеллу к прочтению в качестве медицинского исследования лабиринтов сумасшествия людей, являющихся элитой западного общества. Все эти лорды и генералы свято верят в своё природное право убивать любого во имя защиты того, что они именуют громким словом СВОБОДА. Причём - чёрт его знает, что они подразумевают под этим определением, и как на их "свободу" покусились жители Афганистана, Ирака или Ливии, войной с которыми британский генерал гордится в практически непрерывном режиме.Автор Ерік Артур
На Марс [у контексті української квір-літератури] Гомосексуальна література формувалася разом із розвитком світової культури та мистецтва із часів кам'яного віку. Археологи знаходили зображення одностатевих пар у найдревніших малюнках в печерах по усьому світу. Стародавні статуєтки, розпис, східні сцени укійо-е та інші різноманітні види мистецтва розповідають про існування гомосексуальних стосунків у житті наших предків, з різних точок зору. Легенди, давні книги, літописи іноді також мають у собі тематичних персонажів, або взагалі розповідають історію від їх особи. Ближчє до сучасності, слід виділити такий відомий твір ірландського письменника Оскара Уальда, як "Портрет Доріана Грея" або "Моріс" Форстера. Відомі цитати Оскара Уальда, у книзі "На Марс" є провідними меседжами до кожної із глав. Це певно одні із перших активних кроків, із яких почалося становлення квір-літератури. Часто автор подібних творів того періоду черпали натхнення саме із давніх легенд й творів Античного світу. Пройшов час, і на Заході й Сході подібні твори стали повноцінною частиною світової літератури, зайнявши у ній своє місце. Тепер ЛГБТ-література вже не належить до площини андеграунду. Хочеться також розповісти і про розвиток української квір-літератури. На самому початку 1990-х років, коли Україна стала незалежною, був створений перший український гей-журнал "Один з Нас", саме у ньому були опубліковані перші вірші та оповідання на гомосексуальну тематику. Згодом, у 1995 році, була опублікована повість Марини Козлової "Арборетум", яка чи не вперше розповідала про кохання між чоловіками для широкого кола читачів. Повість була перекладена деякількома мовами і ще кілька разів перевидана. Для багатьох, саме вона є першим гей-твором в Україні, оскільки інформація про неї вийшла у публічну площину. А скільки ще невідомих авторів написало оповідань, новелл й віршів на ЛГБТ-тематику? Невідомо, адже у той час, впринципі, як і в сучасний, молоді та старі авторі, які зважувалися писати квір-твори, не очікували толерантності від редакторів, і усе, як це часто буває, закінчувалося читаннями у ЛГБТ-центрах та тісному колі друзів. Чи зазнала Україна культурних втрат через подібне табу, вважаю, що так. Оскільки пройшло вже більше двох десятків із Дня Незалежності, а ставлення суспільства до гомосексуальності не тільки не змінилося, а деякою мірою навіть погіршилося. Багато людей в країні не розуміє природу не те що гомосексуальності, а й самої сексуальності. Адже у Радянському Союзі "сексу не було". Можливо саме ці двері, у контексті свого квір-твору "Дівчатка", і намагалася привікрити Оксана Забужко ще у 1999 році. Загалом, квір-персонажі із початком нового тисячоліття почали з'являтися у творах багатьох відомих українських письменників. Частими гостями вони були і в творах провокаційної Ірени Карпи, містичної Лади Лузіної.На початку 2000-х, із розповсюдженням мережі Інтернет в Україні, українські починаючі автори почали писати фанфікшен, багато з якого належать саме до ЛГБТ-тематики. Це короткі оповідання про улюблених героїв з фільмів, музичних гуртів, аніме, тощо. Соціальні мережі дозволили формувати та залучати аудиторію о раніше невідомих жанрів в Україні, на які у суспільстві було "табу", але у мережі, частіше за все, самі ж підлітки та молоді письменники отримали змогу публікувати свої ЛГБТ-твори на сайтах, форумах та у власних блогах. Кількіть ЛГБТ-творів від українських авторів збільшилася у сотні разів усього за якихось 10 років. Гей-роман «Алмазний протез (Ніякого сексу не буде)», який був написаний Олесем Барлігом у співавторстві з Юрієм Ганошенко був написаний у 2006 році, але, на жаль, поки не опублікований. Олесь Барліг також створив із іншими авторами збірку ЛГБТ-творів "120 сторінок Содому". Фактично, його можна вважати чи не першим офіційним гей-романом в українській літературі. На початку 2011 року розпочалося написання роману "На Марс", а у 2012 він був завершений. Подальші роки, до публікації у Канадському видавництві, він декілька разів перередаговувався. Після більш ніж року перемовин із видавництвом, він був опублікований 7 травня 2015 року. Наступним гей-романом стала історія "Тепло твоїх долонь" Юрія Яреми.Аутентичний квіркіберпанк Перш за все, щоб не було непорозумінь, слід зазначити - На Марс не претендує на першість у званні взагалі першого гей-роману в Україні. У цього роману є своє місце в цьому жанрі і воно насправді унікальне. Історія твору та сюжет - знаходяться на стику декількох жанрів. Це справжній кроссовер, із драми, соціальної книги, утопії та водночас дистопії. Але На Марс - це особлива книга. У чому полягає особливість На Марс? Книга належить до жанру кіберпанк (який в Україні майже не публікується), а у моєму розуміння, як автора - це жанр кіберквір. У цьому "На Марс" дійсно аутентичний, адже взагалі не відомо, чи була написана у світі коли-небудь книга у стилі гей-кіберпанку. Вона розповідає про колонізацію космосу, терраформацію (а саме - Марсу, Венери та поясу астероїдів), соціальні, технологічні, гендерні, економічні та психологічні зміни, можливі у людській цивілізації на Землі та поза її межами. Так, це фантастика. і це перша фантастична гей-книга в Україні. Серед ЛГБТ-літератури, таких творів обмаль. Зокрема, сподіваюся, вона підтримає сучасну фантастику в Україні. Оскільки запит читачів на фантастику є, як і на квір-літературу, але видавці рідко публікують подібні твори. Саме через унікальність твору, його і слід підтримати! І нові результати вже є. Зібрано біля 25% грошей, від необхідної суми. Залучено 10 доброчинців, за що команда проекту дякує їм від усього серця! Багато людей, не маючи коштів, намагаються підтримати проект інакше - роблять репости, розповідають своїм друзям та знайомим про книгу. Інформація про проект усе більше поширюється. Rayan Riener
СВЕРХЧЕЛОВЕК (часть 2) рецензия книги Ярея Тенгри
***
Это вторая часть рецензии на книгу Ярея Тенгри - "Сверхчеловек". Начало рецензии находиться тут.
Верить в бога сейчас - это тоже самое, что нарядиться аборигенами и отправиться в пещеру, одичать и приносить жертвы на костре серпу Луны, думая что за рекой уже конец всего сущего. Это заведомое ограничение собственной мысли, блокировка собственного развития, рабский инстинкт, животный инстинкт сбиться в стадо и тыкать копьями в инопланетную тарелку или тупо и без какого либо сопротивления идти на убой, возлагая свою жизнь на алтарь кровавым жертвоприношением собственного потенциала, способного изменить очень многое в этом мире, где все объединено и влияет друг на друга, будущее. Пожалуй, именно из-за религии мы сейчас оболванены политическим театром, ведь в глубине души раб, а раб божий так тем более, хочет вина и зрелищ, - мы до сих пор барахтаемся в проблемах, которое общество давно было способно решить. Три столба общественной деградации: Религия, Политика и Идеология продолжают отнимать у нас всякое вдохновение и шанс того, что наши потомки не убьют друг друг в кровожадных войнах, а будут бороздить просторы космоса и исследовать новые миры. Здесь и сейчас, Религия отняла у нас мечту о колонизации Марса 20-го века, потому что ее верная подруга - Политика, оболванила всех речами со сцен, полных упования на бога. ведь легче сказать: "давайте же помолимся, все вместе едино стадом!". Вместо того чтобы сказать: "Давайте же пойдем все вместе в бой против коррупции, бедности и невежества!! Вместо того, чтобы говорить: "Наша страна и вера - самая главная основа общества": Давайте же объединим усилия над тем, чтобы искоренить границы между людьми, создадим общую инфраструктуру, объединим наши усилия для сохранения ресурсов и борьбы с изменением климата!!". Нет же, каждый день оболваненные миллиарды людей бьются головами о землю, избивают друг друга, устраивают охоту на геев и лесбиянок, убивают и насилуют, прикрываясь именем своего личного истинного бога, облизывают свои "святые" иконы, оббивают пороги занятых людей, толкая свой мерч и стопки макулатуры, изничтожающие последние следы лесов на планете сумасшедшими методами.Миллиарды денег тратятся бизнес-верами, чтобы воткнуть в каждые руки именно свою истину и сделать человека рабом, тогда как этих денег было вполне достаточно чтобы искоренить невежество, голод, бедность, изолированность элементарных благ: инфраструктуры и медицины на всей планете, которая из голубой превращается в безжизненную пустыню, обрекая каждого из нас на позор перед будущими поколениями, вашими же детьми, выброшенными на помойку после "на наш век хватит". Триллионы часов люди тратят на стояние, сидение в церквях, обеганием порогов с вестью божьей, столпотворения и полный ад в самых жутких формах и проявлениях, на которые только способны все ветви единого дерева, под одним именем - Религия. Плод Религии - гнилое яблоко, которым будут пытаться утолить голод следующие поколения, но он уже не будет способен утолить голод тех, чьи мертвые тела лежат у корней дерева, которое больше не может питаться соками земли, погубленной человеческой глупостью. Вместо того, чтобы направить все эти избитые тупостью часы на изменения окружающего пространства к лучшему и искоренению проблем, болезней и т. д. - мерзкие верующие продолжают продолжают уповать на своих идолов и по фанатски готовы разорвать фанатов, себе подобных же, Самая главная мысль книги Ярея в том, что в каждом из нас живет Сверхчеловек, способный на большие свершения, свободный от ханжества, ненависти и страха, увлеченный саморазвитием и совершенствованием, познанием окружающего мира, преумножением красоты, искусства и науки. Что пределу этому нет границ. Впереди, если каждый из нас избавиться от той пыли, ставшей грязью, что запятнала каждого из нас - Человечество ждет бесконечность и уровень развития, который на данном этапе эволюции, мало кто из нас может осознать. В книге Ярея Тенгри вы найдете намного больше; также раскрываются такие темы, как: Страх Смерти, О Судьбе, Времени, Обществе, Государстве, Законе и понятии Справедливости, Бедности и Богатстве, Войне, Любви, Честности и Чести. Я успел передать свои мысли тут лишь на счет раздела о Религии. И это мои мысли, мне очень приятно, что я смог в этом разговоре с автором через книгу, разделить свои чувства и получить поддержку. Как и многие тысячи других людей, чьи жизни изменила эта книга. Пусть уже не мою, когда это было особенно актуально, но возможно, - именно вашу, если вы до сих пор пребываете в сомнениях на счет того, на что способен ваш человеческий потенциал и действительно ли вы живете той самой жизнью, которой всегда хотели жить.
P. S. В настоящий момент философский трактат, некогда выпущенный и подвергавшийся огромной критике, превратился в многочисленное движение против тлетворного влияния религии, коррупция и т. д. в России, Украине и Беларуси, отстаивая права человека и права на свободу и развитие каждого члена общества. Ознакомиться с этим движением и заказать книгу Ярея Тенгри вы можете через группу под названием ITER AD ORTUS. Желаю вам приятного чтения, развития и познания. Я искренне хочу, чтобы каждый из нас понимал насколько сильно он может изменить свою жизнь к лучшему и стать свободным от всего мракобесия, что навязано нам с рождения.
~
"Дорога в многоточие..." // Герман Майер // рецензия Предлагаю вашему вниманию видеорецензию о сборнике молодого Днепровского поэта и прозаика - Германа Майера: "Дорога в многоточие...". Эту книгу подарил мне лично автор на презентации книги "На Марс" среди руин старого винного завода... Решил не повторяться, в иной, письменной форме, потому желаю Вам приятного просмотра этого психоделического андеграундного видео: -Rayan Riener-
Українці довідались про книгу На Марс після того, як стартував благодійний соціальний проект, метою якого є підтримка та розвиток квір-літератури в Україні. Учасники, які приймали участь у ньому, отримали екземпляр книги, а також інші подарунки від команди проекту через краундфайдинговий сайт Велика Ідея. Весь тираж, який був обуплікований на зібрані кошти - розповсюджений безкоштовно. Про що «На Марс»?Між іншим: природа Землі - це суспільне надбання, яке ми знищуємо. «На Марс» описує можливий варіант майбутнього наслідку дій сьогодення, завдяки якому українські читачі змогли б ознайомитись не тільки із квір-літературою, але і з тим, що чекає Людство попереду.Аой, молодий парубок, живе через кілька сотень років після нас, на території, яка раніше звалася Україною. Тепер її немає, як і більшості існуючих зараз країн. Планета була розділена між найвпливовішими державами, а Україна була окупована Російською Федерацією. Українська заборонена, а людство офіційно послуговується найпоширенішими мовами.Світ роздирають не тільки нові глобальні проблеми: голод, екологічний коллапс, біженці але і нові військові конфлікти, пов'язані із розподілом останніх ресурсів та придатних для життя земель.Головний персонаж зіштовхується не тільки із загальними проблемами, він намагається відстояти свою ідентичність у світі, в якому вже не зважають на закон та гуманність. Права людини, рівність, толерантність - були замінені на пропаганду, якою влада усіх країн намагється відвернути увагу від справжніх проблем сторіччя, корупції, несправедливості та інших проблем Цивілізації.Не зважаючи на це, Аой намагається не втратити людське обличчя та свою особистість. І платить за це велику ціну. Влада публічно засуджує його і робить йому вирок - вигнання із Землі на Марс. Але Аою вже було нічого втрачати, крім людської гідності. Навіть якщо на Марсі його чекатимуть лише пустеля та голі скелі - він хотів померти вільною людиною на вільній землі.Марс став ізольованою планетою, коли перші колоністи заявили про свою Незалежність, але зголосилися приймати земних біженців. Вже сотню років люди на Землі не отримували об'єктивної інформації про розвиток подій на Марсі окрім пропаганди, що колоністи померли. Пройшло кілька десятків років з того часу, коли в останній раз політичного біженця виганяли на Марс.Що приховує таємничий «Новий Світ» Марсу? Сюжет книги сконцентрований саме на темі пізнання цієї альтернативної системи землянином із майбутнього, у якому людство так і не засвоїло уроків історії минулого. Та чи зможе Марс, на якому ще не було жодного пострілу, залишитися незалежним? Адже поруч Земля, у якої куль стільки, що можна вбити кожного землянина кілька разів. І чи не знищить себе система сама, маючи ядерну зброю? Усе це, і більше, ви дізнаетесь, читаючи «На Марс».Книга перекладена англійською. Є оригінальний варіант україно-російський, цілком російськомовна версія та україномовна. Також варто відзначити, що перший український квір-роман був написаний у місті Нікополь в 2011 році.P.S. З повагою до читачів та прав людини, команда проекту «NT». Долучайтесь до свободи слова в Україні!Джерело Спільнокошт / фото PinterestНагадуємо, в Нікополі права людей та тварин під загрозою. Під час мору тварин через маніяків-отруйників, ненависники тварин погрожують власникам різати шиї. Також раніше ЗМІ повідомляли, що коронавірусна хвороба COVID-19 це ніщо інше, як наслідок винищення природи людством.
Мері Трамп - завзятий супротивник свого дядька, якого вона називає "найнебезпечнішою людиною у світі". Після років мовчання вона написала звинувачувальну книгу. Незадовго до боротьби за переобрання.Мері Трамп - дочка Фреда Трампа-молодшого, старшого брата президента. Фред помер у 1981 році у віці 42 років. Офіційна причина смерті - пневмонія. Однак не було секретом, що він опинився в жахливому стані через алкоголізм. Мері Трамп уникала уваги ЗМІ після того, як дядько зайняв президентське місце. Коли були оголошені результати виборів, племінницю Дональда Трампа вважали найгіршою ніччю його життя. Восени 2020 року буде більше виборів, і цього разу Марія не збирається мовчати.Фрагменти книги клінічної психології Мері Трамп під красномовною назвою: "Занадто багато і ніколи не вистачає: як моя сім'я створила найнебезпечнішу людину в світі" проникнули в американську пресу ("Занадто багато і ніколи недостатньо. Як моя родина створила найнебезпечнішого чоловіка в світі" ). Очікується, що книга вийде 14 липня. Білий дім відкидає зміст спільних фрагментів, а Трамп намагається заблокувати заплановану публікацію."Дональд не просто слабкий. Его його настільки крихке, що його слід зміцнювати в будь-який час, тому що він глибоко знає, що він не той, ким претендує бути", - пише авторка. На її думку, дядько виріс, спостерігаючи за тим, як Фред Трамп-старший жорстоко поводився з батьком. Фред-молодший нарешті опинився в такому стані, що не міг очолити сімейну імперію. Потім Дональд вийшов на сцену. "Його чудовисько звільнилось", - написала Мері про діда та дядька.Племінниця Дональда Трампа також стверджує, що її дядько обдурив у коледжі: він заплатив за талановитого колегу, який писав за нього тести. Мабуть, він також використовував свої необмежені кошти для складання вступного іспиту. Білий дім категорично заперечує ці повідомлення.У книзі Мері Трамп також згадується комісія, яку вона нібито отримала від дядька в середині 1990-х років. Її племінницею було написати для нього книгу "Трамп: Мистецтво повернення", яка з'явилася в 1997 році та в підсумку була підписана Дональдом Трампом і Кейт Бонер. Мері каже, що дядько звільнив її, поки вона писала книгу, і ніколи не платив за виконану роботу для нього.
Ж. К. Роулінг очолила рейтинг найбільш високооплачуваних письменників у світі за версією Forbes. Як єдина, що перевищила прибуток у 90 мільйонів доларів США. Наступний у списку заробив у понад 20 мільйонів доларів менше.Ж. К. Роулінг зайняла перше місце в рейтингу журналу Forbes для найбільш високооплачуваних письменників з червня 2018 року до кінця травня 2019 року. Авторка саги про пригоди Гаррі Поттера повністю випередила конкуренцію і, безумовно, перемогла свого найбільшого суперника Джеймса Паттерсона.Перелік включає доходи від продажу книг у всіх форматах та ліцензіях, роялті та інші квитанції. Податки, ставки літературних агентів, адвокати та інші співробітники з авторами не віднімалися.Ж. К. Роулінг опублікувала 2 книги, які не викликали особливого інтересу (кримінальний роман Смертоносні білі та сценарій фільму Фантастичні звірі: злочини Гріндельвальда), але вона все ж перемогла у списку. Велику частину її заробітку становили прибутки від другого фільму з серії "Фантастичні звірі" та рекордно популярною п'єси "Гаррі Поттер і проклята дитина" на Бродвеї.Загалом Роулінг за 12 місяців заробила 92 мільйони доларів. У Джеймса Паттерсона на 20 мільйонів менше, який має усе менший дохід з року в рік. Хоча в період після Роулінг він продав більше книг, в США є думка, що перенасичення його роботою починає відчуватися.Ось 5 найкраще оплачених авторів за версією "Forbes":1. Ж. К. Роулінг - 92 мільйони доларів,2. Джеймс Паттерсон - 70 мільйонів доларів,3. Мішель Обама - 36 мільйонів доларів,4. Джефф Кінні - 20 мільйонів доларів,5. Стівен Кінг - 17 мільйонів доларів.
Усіх вітаю від NikopolToday! Дякую тим хто зібрався, і особливо доброчінцям які дали можливість квір-книзі “На Марс” відбутися, а також всім іншим, за можливість представити цей роман Вам, безкоштовно (спочатку), а потім і за деякі гроші. Те саме стосується і сайту NT. Майбутнє за авторською за авторською журналістикою. 1 . Цікаво трохи розповісти про себе За паспортом я Костянтин, але мій прозаїчний псевдонім - Rayan Riener. Свою поезію я публікую під іменем Флорет Апріл. Публіцистичні тексти у ЗМІ підписую оригінальним ім’ям. Народився у маленькому містечку на Дніпрі, під назвою Нікополь. Із дитинства мав активну позицію щодо захисту прав людини, а згодом, почав займатись волонтерством та активізмом. Був творцем Українського Розмовного Клубу в Нікополі, брав участь у протестах під час Євромайдану; намагався висвітлити ці події у місцевих ЗМІ, де був позаштатним журналістом та стрімером. Оскільки я живу творчістю, в мене вже є значна кількість творів з сотень віршів, десятків розповідей та трьох завершених книг. Деякі дізналися про мене саме через блоггінг, яким займаюся зі шкільних часів. Хтось знає мене які вікіпедиста, одного з засновників проекту Портала ЛГБТ в Українській Вікіпедії. 2 . Чому я усе це розповідаю? Книгу “На Марс” я розпочав писати у 2011 році, а завершив у 2012-му у місті Нікополь. Сюжет книги має декілька фабул-посилів до читача. Це і тема сексуальної орієнтації та гендерної ідентичності, й екологічні питання, мій погляд на альтерантивну політику, економіку та суспільство в цілому. Через безлічь болючих для наших людей тем, цю книгу досі не погодилось видати своїм коштом жодне з українських чи російських видавництв. Мотивуючи свою відповідь не тим, що її тема стосується ЛГБТ-френдлі, а “анархістською пропагандою” розвалу державного устрою. Я вже промовчу про тему веганства, що червоною ниткою зшиває ідеологему новелли “На Марс”. Однак, саме цього року, вдалося зібрати кошти внесками доброчинців через платформу Спільнокошт і вперше видати книгу в Україні. До цього, тільки одне міжнародне видавництво, що базується в Канаді, давало в продаж “На Марс”. Окремо хочу приділити увагу темі буккроссингу в проекті з публікації книги “На Марс”. Буккроссинг - це рух за звільнення книг та перетворення Світу у вільну бібліотеку. Чому це важливо? У розвинених країнах, активісти буккроссингу створили багато книжких шаф на зупинках, зареєстрували свої книги на сайті, щоб інші могли попросити їх почитати, адже це безкоштовно. З іншої сторони, для того, щоб отримати бодай 10-20 кілограмів паперу, потрібно вирубати 1-2 дерева. З них можна отримати лише 10-20 екземплярів книжок. Уявіть, скільки лісу потрібно знищити, щоб виготовити великий тираж. Ось відповідь на питання, чому слід почати займатись буккроссингом - ви та інші економлять гроші, таким чином вирубку лісів можна призупинити, врятувати екосистему. Як долучитись? Кожен екземпляр книги “На Марс” вже зареєстрований на сайті, потрібно лише створити свій власний акаунт і внести номер книги в рядок пошуку. Зробити позначку, що ви впіймали книги, залишити коментар або відгук про неї. Також можна зареєструвати й інші свої книги, які б ви могли передати іншим. Таким чином, вже зараз на Заході, не обов’язково купувати книги, достатньо знайти серед 14 мільйонів зареєстрованих книг на сайті ту, яка вам потрібна і дізнатись де та в кого зараз вона. 3 . Де мене можна знайти? Інстаграм - за цим посиланням. Твіттер - клікни. Телеграм - канал за цим лінком. Фейсбук - тут. 4 . Якщо маєте інші запитання чи хочете співпрацювати?Пишіть на мою електронну пошту email@example.comФото Pinterest
Соціальна тематика стає новим трендом в українській літературі. На книжковому ринку з’являється все більше видань, що присвячені табуйованим і «незручним» темам: сексуальності, тілесності, гендеру. Одна з таких тем — ЛГБТ. Саме тому NikopolToday передає вам цю важливу інформацію від Читомо у партнерстві з Freedom House, які публікують матеріали про ЛГБТ-літературу, що розповідають про розвиток цього книжкового напрямку в Україні.Чому це важливо? Книжки, які висвітлюють життя людей з нетрадиційною сексуальною орієнтацією, піддаються критиці та провокують скандали, проте знаходять своїх читачів та тримають позиції.Перші українські гей-твориНа початку 1990-х на теренах уже незалежної держави Україна почав виходити перший український гей-журнал «Один з нас». У ньому друкувалися перші оповідання та вірші на гомосексуальну тематику, публікувалися анонси гей-заходів, новини з життя ЛГБТ-спільноти, певний час була там і рубрика «Знайомства». Видання позиціонувало себе як «журнал чоловічої естетики»: саме цей журнал можна назвати «прабатьком» українських ЛГБТ-ЗМІ.Поступово на пострадянському просторі почала з’являтися і гей-література. Повість Марини Козлової «Арборетум» побачила світ у 1995-му: чи не вперше український читач мав змогу поринути в історію кохання між чоловіками, написану для широкого кола читачів. Для багатьох саме ця книга була першим повноцінним виданням на гей-тематику, інформація про яку потрапила у публічний простір. «Арборетум» переклали кількома мовами, кілька разів перевидавали і у складі збірок, і окремим виданням.У 2006 році київське видавництво «Нора-Друк» випустило переклад роману польського автора Міхала Вітковського «Хтивня». Хтивня — це назва вигаданого містечка, де на місцевому нудистському пляжі збираються, відпочивають і знайомляться між собою так звані «феї» — жіноподібні геї. Книгу переклав український письменник Андрій Бондар. На книжковому ринку «Хтивня» стала одним із перших україномовних видань, де описується життя людей ЛГБТ, згадує письменниця і журналістка Лариса Денисенко. «Між іншим, книга не викликала жодного скандалу, нею дуже делікатно цікавилися під час різних літературних подій», — каже вона.Роком пізніше, у 2007-му, у тому-таки видавництві «Нора Друк» вийшла її книга під назвою «Кавовий присмак кориці», де також зачіпається тема гомосексуальних стосунків. Того ж року в інтерв’ю газеті «Бульвар Гордона» креативний продюсер каналу 1+1 Анатолій Єрема зробив камінг-аут — публічно зізнався, що він — гей. Це зізнання стало для України справжнім прецедентом, адже до Єреми це наважилася зробити тільки одна українська знаменитість — шоумен Костянтин Гнатенко.На той час тема ЛГБТ ще не була предметом публічного дискурсу в українському медіапросторі: до масштабних Маршів рівності, на які будуть збиратися не лише самі ЛГБТ, а й їхні союзники — ті, хто їх підтримує — лишалося ще десять років, а українські журналісти навряд чи розуміли різницю між словами «гомосексуалізм» та «гомосексуальність».Ситуація змінювалася поступово: українські автори почали досліджувати тему ЛГБТ у своїх творах: геями чи лесбійками могли бути як головні, так і другорядні герої романів. Так, наприклад, у 2008 році у видавництві «Факт» вийшла повість української письменниці Катерини Бабкіної «Лілу після тебе», де йдеться про чи то любов, чи то дружбу двох дівчат із елементами еротизму. А у 2013 році у видавництві«Фоліо» вийшов роман Бабкіної «Соня», другорядні персонажі якого — геї.На питання про те, чому Бабкіна вирішила «оселити» у своїх книгах героїв ЛГБТ, вона відповідає так: «Тому що вони є, а література має симулювати взаємодію з реальним світом, а не з вибраними його частинами».Катерина Бабкіна називає українське суспільство «темним, неосвіченим, переляканим, традиційним, релігійним, мізогінним та патріархальним». Вона каже: люди бояться і табуюють те, про що не знають і чого не розуміють. Через це подібну літературу можуть сприймати із острахом і осудом.«Дізнатися тепер можна про все на світі, але ж це треба докласти зусиль. А люди не хочуть, люди хочуть подивитися тєлєк і послухати, що бабка-сусідка скаже. Не всі, звичайно, але таких ще багато», — говорить Бабкіна у коментарі «Читомо».«Тепло його долонь» — книжка, яку і сам автор, молодий письменник Юрій Ярема, і видавці «Видавництво Анетти Антоненко» позиціонували як «перший український роман про геїв». У видавництві тему книги назвали «незвичною та сміливою». Тож не дивно, що київська презентація роману, яка відбулася у «Книгарні Є» на столичному Подолі, спровокувала скандал і не тільки цьому. Сам автор тоді планував «розкопати невідому копальню — квір-літературу», що для української літератури могло би бути доволі амбіційними планами. Насправді «Теплу його долонь» передувала також книга «На Марс», гроші на створення якої збирали через краудфандингову платформу «Спільнокошт» і опублікована вона була набагато раніше. У 2014 році, у Канаді, а потім - 2015-го року в Україні, хоча Ярема намагався представити свій витвір у якості першого. Звісно, це не так. Насправді ж, це не єдина книга, яка претендувала на звання «першого гей-роману» в Україні. У 2006-му у видавництві «Критика» вийшла квір-антологія «120 сторінок Содому», створена Олесем Барлігом у співпраці з іншими українськими авторами, яка так само претендувала на такий титул. Щоправда, із це не авторське видання, а перекладна література: в антології зібрали українські переклади творів від трьох десятків авторів з різних країн Європи.Майя, її мами і скандал довкола скандалуУ 2017 році величезний скандал довкола себе спровокувала яскрава дитяча книжечка обсягом у всього 64 сторінки — «Майя і її мами». Майя — дівчинка, у яка має двох мам. Власне, саме цей момент і збурив хвилі хейтерських коментарів у фейсбуці, став інфоприводом для численних публікацій у ЗМІ — довелося навіть скасувати одну із презентацій, аби не наражати на небезпеку її учасників.Насправді ж, аби «скандальним» у цій книзі є тільки один коротенький абзац, який звучить ось так:«Мене звати Майя. І в мене дві мами. Люди часто дивуються, як так вийшло? Але це не дивина! У мене немає тата: він секретний донор. А мами — не секретні, а дуже справжні. Вони люблять одна одну і мене».Авторка Лариса Денисенко каже: коли журналісти приходили до неї по коментарі з приводу «скандальності» книги, вона просила їх зачитати той самий абзац. Після цього у відповідь чула: «І все? А що тут такого?»«Більшою мірою я була вражена не стільки цькуванням мене, моїх видавців, несприйняттям тексту, а тим, що маленька історія, стилістично наївно викладена, збурить як спротив, так і дискусії в суспільстві», — зізнається авторка.Насправді ж, «Майя і її мами» — книга про те, яким різноманітним може бути суспільство. По суті, це коротенькі історії про дітей, які живуть у зовсім різних сім’ях: хтось має братиків і сестричок, хтось — ні, хтось живе з мамою і татом, когось виховує бабуся або дідусь. А у когось, як-от у дівчинки Майї, дві мами.«Майя та її мами» говорить голосами меншин, або більшості, яку вважають меншинами: тут голоси внутрішньо переміщених осіб, кримських татар, дітей — соціальних сиріт, дітей — «солом’яних сиріт», діток з ЛГБТ-родин, родин етно-меншин, для мене дуже важливим є те, щоб ми чули не лише більшість, і не соромилися відстоювати свою ідентичність і свої права», — пояснює Лариса Денисенко.Вона займається правозахистом і зазначає, що, серед іншого, це означає також надавати або підсилювати голоси меншості. Каже: вдячна ЛГБІК-спільноті за довіру, зокрема, голові ГО «Жінки в медіа» Лізі Кузьменко — відкритій лесбійці та активістці за те, що звернулася до неї з пропозицією щодо такого тексту. Згадує й інші організації, які займаються, зокрема, правозахистом, освітніми проектами та темою ЛГБТ і в рамках Коаліції протидії дискримінації, і окремо: «Наш світ», «Інсайт», «Точка опори», «КиївПрайд»та інші.«Я розумію, що таке відчувати ніби наявність конституційного принципу рівності, але не відчувати це на практиці, мені важливо працювати, частково, як має працювати держава, давати реальні можливості для реалізації прав і свобод», — говорить Денисенко.Люди, додає вона, бояться, що почують щось таке, що зруйнує звичний для них порядок речей. Бояться і того, що побачать щось, що позбавляє їх привілеїв «нормальності». За словами письменниці, навіть серед тих, хто обурився від самої наявності цієї книги, було дуже багато людей, в котрих родина зазнала різноманітних змін.«Їм було важче прийняти різноманітність як норму, свою, зрештою, родину як норму. Певне, вони зневажали і відступ своєї родини він канонічної, не приймали її, і тому злилися», — говорить письменниця.«Видавництво» з ракурсом«Всі роки, що я носився з ідеєю відкрити видавництво, доволі чітко бачив, що воно неодмінно буде нішевим, та мусить працювати на певну конкретну мету», — каже видавець, ілюстратор та книжковий дизайнер Ілля Стронговський. У 2016 році спільно з бізнес-партнеркою Лілією Омельяненко він запустив власне видавництво, яке так і називається — «Видавництво». Саме вони видали «Майю та її мам».На час появи «Видавництва Стронговський та Омельяненко уже розуміли, що фокусом їхньої діяльності буде саме соціальна тематика.«Хтось мусить з цим працювати, якщо більші видавці бояться, чом не ми? Загальний дискурс на соціальну тематику в нас має вивіску «не на часі». Це необхідно долати. Зручного часу не буде ніколи» — пояснює він.«Коли «Видавництво» тільки починало свою роботу, вони видавали дитячі книжки про дорослішання, самотність, типи родин. Аудиторії цих книжок все ж були трохи різними і не надто перетиналися. Це і були їхні перші аудиторії — зрозуміло, що вкрай малі», – додає Стронговський.Що ж до історії з «Майєю та її мамами», він каже: той резонанс — це була реакція, скоріше, на скандал, а не на саму книгу. Та навіть цей скандал не призвів до вибухового зростання накладів книги.У «Видавництві» виклали на сайт електронну версію «Майї та її мам» — її скачали понад 50 тис разів.«На щастя, послідовна політика дозволяє акумулювати навколо нас всіх небайдужих до теми, і переважно нас все-таки розуміють і підтримують. Можна окремо додати, що мальовані історії та літературу читають часом геть різні люди, тож долученням коміксів ми її розширили», — каже Стронговський.Після «Майї та її мам» у «Видавництві» вийшло ще кілька видань, які спровокували бурхливу реакцію громадськості. Щоправда, присвячені вони були вже не темі ЛГБТ, а іншим «незручним» для суспільства темам: тілесності, сексуальності, смерті тощо. Наприклад, комікси про менструацію «Заборонений плід» — переклад зі шведської, або «Розквашене яблуко» — теж комікси, теж переклад, але з польської. На цей раз — про сімейне насильство.«Ми намагаємося дивитися, яких книжок на ринку нема і випускати щось, щоби якщо не закрити, то бодай привернути увагу до теми. Дитяча книжка про філософські питання вщент провалилася, хоча у Швеції це супербестселлер із 70 тис продажів. Натомість про смерть для різних вікових категорій ми випустили уже десь п’ять книжок і на всіх них є помірний попит. Дуже важить загальна відомість титулу, «Маус. Сповідь про Голокост» — важка історія, дуже несподівано подана, не надто зручна для сприйняття. Особливо в нас, країни, читачі якої не зростали серед мальованих історій, — але це бестселер», — наводить приклади Стронговський.Він каже: українські читачі загалом відкритіші для вітчизняних авторів, ніж до перекладної літератури. Всі авторські видання, які вийшли у «Видавництві» — «Майя» Лариси Денисенко, «Оця Марія звірів малювала» про дитинство Марії Примаченко Світлани Тараторіної та двотомник «Це зробила вона» — хіти.«Зрозуміло що далеко не всі автори згодні писати на соціальну тематику, а з тих, хто згоден, ще менше спроможних впоратися. Це видно загалом по ринку. Але у нас дуже висока планка і ми неухильно її тримаємо. Що більше хороших вітчизняних і перекладних книжок загалом буде видано, то легше буде і майбутнім авторам», — каже видавець.Ще одне українське видавництво, яке випускає книги на соціальну тематику — «Медуза». Там, наприклад, випустили антологію «Образ, тіло, порядок. Гендерні дослідження в міждисциплінарному спектрі». Це збірка перекладених на українську мову есеїв, які фокусуються на гендері й тому, як це поняття проявляється у різних сферах людського життя. Гендерною тематикою займається і дослідниця, письменниця Оксана Кісь: вона приділяє багато уваги темі фемінізму, гендерним ролям чоловіків та жінок і проблематиці сексизму.Теми-табуЛариса Денисенко називає «Майя та її мами» прикладом інструмента, який можна використовувати для навчання, дискусії та пояснень. Починати можна з будь-якої історії, котра ілюструє різноманітність родин в Україні. За таким принципом вона з колегами створює й інші матеріали, у яких звертає увагу на важливі соціальні проблеми та питання, які потребують вирішення. Домашнє насильство — також одна із них.«Багато людей заперечують і не сприймають проблему гендерно обумовленого насильства, заперечують навіть власний досвід або лише з нього виходять, тому ми створили збірку «Про нас. Проти насильства». Вона є у вільному доступі. Там можна прочитати 10 оповідань на тему домашнього насильства, коментарі психологів, поради правничого середовища, зразки заяв до поліції», — каже письменниця.За її словами, ця збірка дає зрозуміти: ви — не самі, проблема дійсно є, про неї говорять, її не заперечують. Психологи і юристи стикаються з цим щодня і можуть запропонувати допомогу.Це — можливість дати людям надію, щоб вони не почувалися безпорадними, прийняли і себе, й інших. Єдиним збоченством, каже Денисенко, є насильство, але ми можемо з цим боротися, не нормалізовувати його і протидіяти йому.Саме цим займається і письменниця, громадська діячка Настя Мельниченко. У 2016 році вона запустила у соцмережах масштабний флешмоб #янебоюсьсказати: під цим хештегом сотні користувачів — і чоловіки, і жінки — ділилися власними історіями про пережите насильство.«Читаючи історії про насильство, я збагнула, що через майже них усі червоною ниткою проходить тема необізнаності дітей на теми сексу, насильства, особистих кордонах. Коли з ними чинили насильство, а часто це були найближчі люди — тато, дядько, брат — ці діти не могли зрозуміти, чи нормальним є те, що роблять їхні близькі. Їм було соромно, страшно, але ж це найрідніші люди», — згадує Настя Мельниченко.Саме через це і виникла потреба у книжці за мотивами флешмобу: письменниця зізнається, що просто мала розповісти дітям, що таке насильство, чим є секс, як вибудовувати власні кордони. Так з’явилося видання «#ЯНеБоюсьСказати. Найвідвертіша книжка для підлітків». Після виходу книги Настя Мельниченко отримала чимало відгуків, найпоширенішим серед яких було: «Ох, чому ж у нашому дитинстві такої літератури не було».«Християнська мораль табуює ці теми, а ми є християнською країною. Християнські традиції дуже сильні, «зрада» цим традиціям і цінностям сприймається як зрада українській ідентичності і віщує лихе, одвічні муки, наприклад. Людям «підгорає», бо досі ми є досить архаїчним суспільством, де абстракції важливіші за права людини чи права дитини», — пояснює авторка.В цивілізованому світі прийнято балансувати між традиційними цінностями — з поваги до тих, кому вони близькі — і правами людини, розмірковує вона. Але якщо треба робити вибір або-або, то обирають все ж права людини, бо людина важливіша за абстракцію. Тобто ця конкретна дитина, її безпека та життя «важливіші за древні вчення бога, якого ніхто не бачив».«Це одна з відмінностей цивілізованого світу від застарілої парадигми мислення. Але коли я прямо чи опосередковано кажу, що кожна конкретна людина важливіша за такі абстракції як «нація» чи «соціалізм», то мене готові убити. Як і кожного, хто посміє щось сказати на цю тему. Тож оце все неприйняття виходить виключно з нерозуміння того, чим є права людини і певного зміщеного ціннісного сприйняття», — зізнається Настя Мельниченко.На питання, що із цим робити, відповідає: пояснювати. Робити це можна через масову культуру — привчати людей до нової норми. Адже соціальні норми та поняття моралі змінюються разом із епохами, у яких ми живемо. Настя Мельниченко наводить приклад: колись в українському суспільстві жінку, яка приносила позашлюбну дитину, виганяли з громади та піддавали тотальній ганьбі. Колись це справді було традицією, але зараз такі реакції — уже в минулому.«Раніше поява у робочому колективі ЛГБТ-людини викликала б фурор і цькування, а зараз, принаймні у великих містах, нікому немає діла ні до чийого особистого життя — аби твої цінності, як людини, відповідали цінностям компанії. Потроху практики цивілізованого світу прийдуть і до нас», — каже Настя Мельниченко.Ще зовсім нещодавно через книгу «Майя та її мами» Ларисі Денисенко погрожували, але вже зараз, згадує Мельниченко, на українському книжковому ринку з’являються схожі книги. Через те, що кількість такої літератури збільшується, на її думку, сенсу погрожувати всім цим авторам просто немає: «Вода прорвала греблю, її вже не спинити, і скоро все буде добре».Ілюстрації Мар’яна МикитюкСтворено у партнерстві з Freedom HouseДжерело та фото Читомо / автор Олександра Горчинська
Креативний бізнес. Продаж книг на Amazon про який пише NikopolToday з посиланням на AIN.ua: як киянин заробляє $ 5000 на місяць в розпал кризи? Адже криза, викликана епідемією коронавірусу з Китаю, боляче вдарила по бізнесу в усьому світі. Тисячі великих і дрібних компаній збанкрутували, сотні тисяч людей позбулися роботи. Тому історії підприємців, які в це сумбурний час зберегли й навіть примножили доходи, особливо надихають. Знайомтеся, ось один з них, - киянин Антон Петренко. Він розповів як йому вдається, займаючись книжковим бізнесом на Amazon, залишатися на плаву в розпал світового фінансового колапсу.Нагадуємо, Марс позеленів: що сталося?Антон, як короновірусна катастрофа відбилася на книжковому бізнесі?Криза особливо не позначилася на книжкових продажах - така специфіка цього бізнесу. Так, звичайно, навесні було затишшя, - коли весь світ завмер на пару тижнів, чекаючи, що буде далі. Але незабаром ситуація вирівнялася. Більш того, акції компанії Amazon, - а саме на цьому майданчику я продаю книги, - досягли свого піку, а доходи букселлерів виросли в 2-3 рази.А чим ти займався до того, як зануритися в бізнес на книгах?Я, як і багато хто, працював в офісі. Але відчайдушно намагався знайти «те саме» заняття, яке дасть мені повну свободу, в тому числі і фінансову, а також почуття стабільності. У 2006 році я займав позицію топ-менеджера в нафтовій компанії. Мені добре платили, але я був зайнятий 24/7. А мені хотілося відчувати життя на повну - наприклад, багато подорожувати, - а не жити від зарплати до зарплати, кожен день повертаючись з роботи додому, втомленим, злим, мріючи тільки про телевізор і вечері.Через рік я поїхав в Канаду. Чим я там тільки не займався! І сніг чистив, і вдома будував, але залишитися на ПМЖ не вийшло.Через півтора року, повернувшись додому, я вирішив будувати кар'єру в Києві, і в 2012 став комерційним директором компанії, яка продавала препарати для професійної косметології. Справи у нас йшли в гору, як і моя зарплата. На цьому можна було б закінчити пошуки себе, вгамуватися і «просто бути щасливим», але мені все одно не сиділося на місці, - справа в тому, що і ця робота забирала все моє життя, гроші дуже швидко витрачалися, а це ніяк не наближало мене до мрії - дослідити різні країни.Таким чином ти прийшов до вибору віддаленої роботи?Так. По-перше, моїх туристичних цілей було настільки багато, що їх неможливо було б поєднувати зі стандартною офісною роботою і покладеним щорічним відпусткою. Це, мабуть, була найміцніша мотивація.По-друге, подорожі вимагають грошей, а комфортні подорожі - ще більше. Тому я дозволив собі мріяти масштабно і поставив планку - не менш $ 5000 доходу на місяць. На цьому етапі я відсіяв все варіанти заробітку, які не принесуть мені таку суму. Наприклад, відразу сказав «ні» бірж фріланса.По-третє, я вирішив, що не хочу стресу. Я багато разів бачив, як велика посаду відбирає все: здоров'я, молодість, оптимізм, вміння мріяти і радіти дрібницям. Я не хотів бути «солідним дядьком в сірому костюмі», який «вирішує серйозні справи». Тому шукав роботу для душі і задоволення, щоб сьогодні, наприклад, жити біля океану в Індії, а через місяць - дослідити гори в Непалі з сином, який, як і я в його віці, дуже хоче побачити світ.По-четверте, я хотів займатися тим, що приносить мені не тільки гроші, але і задоволення. Мені дуже близькі слова Кастанеди: «Всі дороги однакові. Але шлях, який не має серця, не має сенсу! Тоді краще вибирати шлях, у якого серце є ». І свій шлях я почав з вивчення онлайн-середовища. Маючи чіткі фінансові орієнтири в $ 5000 в місяць, я довго придивлявся до різних варіантів, поки, нарешті, не натрапив на варіант - книжковий бізнес на Amazon.Цікаво. І як цей бізнес на Аmazon працює?Якщо коротко, то: спочатку дізнаємося, що «болить» покупцям, що вони хочуть читати, робимо цей продукт і публікуємо на Amazon в декількох версіях - kindle (електронна версія книги) і друкований варіант. Я зараз говорю не про художню літературу, а простий нон-фікшн - довідники, рецепти для схуднення і т. д. Як зробити книгу? Головне діяти поетапно: замовити книгу гострайтеру, а потім відправити її на вичитку редактору та коректору, замовити обкладинку дизайнеру, налаштувати рекламу на сайті Amazon і готово. Займатися кожним етапом самому не потрібно, достатньо знайти виконавців, які зможуть зробити якісний продукт. Ваша справа - проконтролювати. Студентам свого курсу я пояснюю кожен етап дуже докладно. І якщо діяти за інструкцією, книга практично в 100% випадків злетить і буде добре продаватися.Власне, зараз мене вже не так надихає сам продаж книг на Amazon, як успіхи моїх учнів - коли вони починають заробляти свої перші $ 500-1000-2000 відразу після курсу. Отримуючи такі суми на свої рахунки, люди розуміють, що можна жити в достатку, не працюючи на когось з 9 до 18. А це круто змінює якість життя. Люди починають більше мріяти, більше собі дозволяти...Це досить новий вид бізнесу в нашому просторі...Так. Ще пару років тому інформації про те, як продавати книги, навіть російською мовою практично не було. Пам'ятаю, я купив індивідуальний курс по темі «Книжковий бізнес на Amazon» у одного російськомовного коуча, але дуже швидко його закинув і зайнявся самостійним навчанням. У мене було дуже багато питань, - наприклад, про те, як працювати з відгуками, як підвищувати продажу, що таке перепродажу книг і т.д., - на які я отримував розмиті відповіді. І в якийсь момент я застряг - заробляти чомусь не виходило, хоча дуже хотілося, я не знав, куди і як рухатися далі. Тому я вирішив освоювати англомовні курси з торгівлі книжковою продукцією - вони виявилися набагато глибше і зрозуміліше. Однак, звичайно, і вони не могли передбачити всіх можливих шишки та й плюшки, які отримуєш виключно з досвідом. У мене пішли роки, щоб осягнути всі нюанси книжкового бізнесу, але я, навпаки, вдячний за це. Тепер я сам є автором навчального курсу «Продаж книг на Amazon» і, спираючись на результати своїх спроб і помилок, присвячую своїх студентів в тонкощі цього бізнесу.А, пам'ятаю, був час, коли я побачив на своєму рахунку перші $ 500 ... Радів, як дитина! Навіть не так сумі, як того, що я зрозумів - це можливо! Я рухаюся назустріч мрії! І ось якраз в той момент я вирішив, що більше ніколи не повернуся в офіс.Тобто, спочатку ти продовжував працювати в офісі і паралельно намагався продавати книжки віддалено?Саме так. До речі, «намагався займатися» - це ключові слова. На жаль, в реальності цей бізнес завжди відсовувався на задній план, тому що я сидів в офісі по 10-12 годин. У мене в той час навіть на особисте життя часу не було, а про старт нового бізнесу я взагалі мовчу. Тому я вирішив діяти за принципом «закрий старі двері, щоб попереду відкрилася нова».І ось я, нарешті, вирішив повністю зануритися в книжкову справу. Так я перестав жити в борг, розвинув фінансову дисципліну і обзавівся фінансової подушкою. А ще позбувся страху втратити стабільний офісний заробіток, прийшовши до того, що книги завжди будуть давати доходи - так, в цьому місяці більше, в наступному - менше, але прогоріти неможливо, навіть якщо сильно захотіти.Але, наприклад, ті, хто продають товар на Amazon, зараз зазнають великих труднощівТак, у товарніков в березні з'явилися проблеми, яких ніхто не чекав. Ускладнилися міжнародні транспортування, реєстрації акаунтів відбуваються з затримкою. А вишенькою на торті став палаючий недавно склад Amazon в Каліфорнії. Але книги це не «товарка». Букселлерам простіше. Ми і так завжди добре заробляли. А зараз тим більше: доходи на торгівлі книгами виросли в 2-3 рази. І якщо книжкова ніша зміцнила свої позиції завдяки глобальній кризі, то ніщо інше її вже точно не похитне.Який стандартний заробіток на продажу книг?Це $2000-3000 на місяць. Але можна і в рази більше, обмежень немає. Все залежить тільки від мотивації людини, а також якості та кількості опублікованих їм книг.Найчастіше на Amazon користуються попитом книги до 100 сторінок по психології, саморозвитку, маркетингу, кулінарії і т.д. Зазвичай їх ціна в електронному вигляді - $ 3-7, а в друкованому - $ 15-25. Друкує книги, як я вже говорив, одна з найближчих до покупця партнерських друкарень Amazon (це друк під замовлення по системі POD - print on demand). Така система дуже спрощує життя продавцям - ви не відповідальні за фізичний товар.Також відмінно заходять книги на гарячі теми. Наприклад, книги про COVID-19 спочатку карантину були справжнім хітом. Одна така могла принести $ 2000-3000 на місяць.В цілому ж важливо знати: якщо електронну книгу завантажили 50 разів і більше - це вже успіх, якщо менше 5 разів - значить щось з книгою не так, потрібно розбиратися, у чому була допущена помилка при підготовці або публікації.Приклади книг на Amazon:Книги можна створювати самостійно, якщо добре знаєте англійську і дружите з дизайном. Але в принципі бізнес-модель передбачає замовлення книг у письменників і дизайнерів на таких фрілансерських платформах як upwork.com, fiverr.com.Дуже приблизна і усереднена ціна однієї книги (з текстом, редактурой і готової обкладинкою) - $ 150-300, а терміни виготовлення - 10-17 днів. Ви вкладаєте в свої книги один раз, а заробляєте на них ще багато років.Тобто, ти таки досяг своєї планки $ 5000 в місяць? А скільки у тебе книг?У моєму арсеналі 150+ книг з категорії нон-фікшн і майже 400 книг без тексту - органайзерів, блокнотів, зошитів, кросвордів і альбомів. Цього вистачає, щоб отримувати мінімум $ 5000 в місяць, хоча зараз вже я приділяю розвитку бізнесу всього пару днів в тиждень. До речі, моя перша книга приносила $ 16 в місяць. Було дуже прикро, але я наробив багато помилок ще на старті, бо намагався у всьому розібратися сам.А тепер ще один приклад. Нещодавно мій курс «Книжковий бізнес на Amazon» закінчила дівчина, яка хотіла до осені вийти на $ 500 в місяць з продажу, а вийшла на $ 700 через місяць після нашого першого розмови. І було це вже під час карантину.В середньому, більшість моїх студентів отримують по $ 1000 на місяць вже в перші півроку. Один мій студент вийшов на $ 2000 на квітні цього року, другий - на $ 3000. Багато чого залежить не від ситуації в країні і світі, а від людини.Через 5-6 місяців активного вивчення Amazon (наприклад, особливості публікації книг в різних форматах - Amazon Kindle і друкована версія), у студентів з'являється більше книг, розуміння і знання платформи. Багато, до речі, поєднують його з основною роботою як додатковий дохід.Крім заробітків, які ще плюси книжкового бізнесу?Звичайно, вільний графік. Сьогодні я починаю свій день о 10 ранку під пальмою у В'єтнамі, завтра - о 3 годині дня на веранді тайського кафе. Раніше мені здавалося, що так живуть або обрані, або ті, хто краде. Я думав, що так не буває, а зараз навіть уявити не можу, що міг би працювати «на дядю» і кожен день проводити дві години на пробках.Проте, дисципліна дуже важлива. Кому-то, навпаки, офісна робота здасться раєм. Тому, наприклад, тим, хто загорівся цим і хоче спробувати бізнес на книгах, я все таки пропоную спочатку безкоштовно протестувати - чи підійде їм продаж книг на Amazon. А вже тільки потім занурюватися в цю справу з головою.А якщо з англійською зовсім погано?Це не велика проблема. Я, наприклад, не розумів ні слова, коли тільки почав відкривати для себе бізнес на книгах. Є, зрештою, google перекладач, за допомогою якого можна спілкуватися з виконавцями - письменниками і редакторами. Зате через півроку такого спілкування через перекладач можна вже спокійно читати, перекладати і розуміти сенс англомовних текстів. А через рік - спілкуватися з іноземцями без словника і стресу.Літо - вдалий час, щоб продавати книги на Amazon?Я б сказав, літо, - найкращий час для старту книжкового бізнесу. На нашому порталі є окрема стаття про це. Якщо коротко, то влітку можна заробити на сезонних або ситуативних книгах. Плюс до всього ви вивчите платформу уздовж і поперек, розберетеся з рекламою, знайдете виконавців, з якими зможете працювати над своїми наступними книгами. В кінці-кінців літо проходить швидко, а за підсумком ви зможете заробити собі $ 500-1000 на осінь. Це буде ваш перший крок до пасивного доходу. Тим більше, це найприбутковіший час на Amazon - американці (а вони основна купівельна аудиторія) активно здійснюють покупки в цей період.Які найближчі плани?Удосконалювати свій курс! У цьому бізнесі потрібно постійно тримати руку на пульсі. Тому зараз я активно обновляю всі матеріали, поповнюю блог. Ще я дуже зацікавився випуском аудіокниг - це наступний етап мого зросту. Здавалося б, на кшталт 7 років вже цим займаюся, але можливостей для розвитку книжкового бізнесу не зменшується. Мені, напевно, ніколи не стане нудно. Ось, наприклад, нещодавно ми спільно з польським колегою, якого я зустрів під час участі в «А-Форум» від Amazon в минулому році, випустили перший в світі курс «Книжковий бізнес на Amazon» польською мовою і вже проводимо вебінари для польських студентів .Іноді думаю, але ж цього всього і не було б, якби якихось пару років тому я не дозволив собі мріяти по-крупному. Якби я не усвідомив, чого я дійсно хочу - побачити світ - і не почав шлях до своєї мети. Мова не йде про марних мріях - я досить прагматичний, тому мені важливо розуміти, що завтра у мене буде подушка безпеки на наступні півроку. Мова, швидше, йдеться про прийняття внутрішнього рішення - змінити своє життя - і про пошуки реальних варіантів, як це забезпечити фінансово. Варіантів, в ідеалі не залежать від кризи, який, ви самі бачите, перевернув з ніг на голову те, що ще вчора здавалося стабільним. Я щасливий, що в свій час мені вдалося знайти цей варіант і побачити, що наші можливості не обмежені нічим. Хіба що нашою уявою.Джерело AIN.uaДо слова, відома мережа Spotify вже в Україні - безкоштовно.
Нові книги про Нікополський район у Центральній бібліотеці. Скоріш до знань, поки все знов не закрили на тривалий піврічний карантин. Великий Луг та плавні- яка їхня роль в історії Нікополя? На цю відповідь NikopolToday може дати відповіь за допомогою бібліотек Нікополя. Великий Луг знаходився у серці козацьких земель Війська Запорізького. Лагідний клімат, родючі землі, безліч дичини, хмари птахів у піднебессі, переповнені рибою озера та ріки- недарма виникло прислів’я « Січ- мати, а Великий Луг- батько!»Плавні- найродючіші землі з казковими луками, що не пересихали найспекотнішого літа. Плавні були велетенським нерестилищем риби всього Азово-Чорноморського басейну, як і берегові ліси справжнім царством дикої природи.На жаль, не збереглося жодного документального фільму про Великий Луг, хоча б періоду його затоплення у 1954 році внаслідок спорудження греблі, що породила Каховське водосховище, поховавши під водами Дніпра головні Запорізькі Січі й найкращі у світі чорноземи.Але, на щастя, на цю тему існує пласт історичної літератури, яка розповість про славне минуле наших земель!Детальнішу інформацію містять видання, які чекають на вас в Центральній дитячій бібліотеці:1. Галичин Н.Е. Легенды Великого Луга.-Херсон, 2017.- 222 с.2. Запорожці: до історії козацької культури/ [упоряд. тексту, передм. І.Кравченка ].-К.: Мистецтво, 1993.- С. 3373. Кустов С. «Козаки, сполом!».- Нікополь, 2016.- 88 с.4. Мицик Ю.А. Козацький край: нариси історії Дніпропетровщини ХV- XVIII ст.- Дніпропетровськ, 1997.- С. 135. Нариси з історії Нікопольського району (від найдавніших часів до початку ХХ століття).- К.- Нікополь- Запоріжжя, 2002.- С.276. Нариси про Нікополь.- Дніпропетровськ: Пороги, 2005.- С. 127. Нікополь очима художників: альбом/[ упорядн. О.В.Дащук].- Нікополь, 2012.- 159 с.; іл.8. Шеремет С.В. В гостях у старого Никополя.- Дніпропетровськ: Пороги, 2001.- С.59. Яворницький Д.І. Історія Запорізьких козаків: [в 3-х т.].- К.:Наукова думка, 1990.- Т.3.- 1991.-С.22Фото Facebook, Вікіпедія та Pexels
Авторська робота народного історико-краєзнавчого музею ім. М. Занудька увійшла до числа фіналістів конкурсу «Легенди Дніпропетровщини», що пройшов за ініціативи голови обласної ради Святослава Олійника. Тепер вона представлена широкому загалу на сайті «Дніпропетровщина туристична».Подніпровщина багата на взірці української не казкової прози, яка розповідає про походження міст та сіл, природних об’єктів та народних промислів. Тож конкурс не пройшов непоміченим, об’єднав людей, які цікавляться та зберігають історію свого краю.Понад 160 історій надіслали працівники 73 музеїв та бібліотек з 19 районів та 12 міст нашого регіону, серед них перекази сивої давнини і сучасні народні оповідання. Всі вони, без винятку, заслуговують на увагу, тож компетентному журі з числа істориків, літературознавців, непросто було визначитися з фіналістами. З такої кількості робіт було відібрано 15, до їх числа увійшла розповідь, підготовлена Людмилою Карандєй, екскурсоводом та завідувачки відділом міського музею.За основу Людмила Миколаївна взяла спогади, що дійшли до нас з дореволюційних часів. Більшість записана краєзнавцями, серед яких і засновник музею Микола Занудько та складає безцінну історичну спадщину. Зокрема, перші свідчення про пастуха, який знайшов дивний камінь, що виблискував на сонці мов золото. Цей запис вважають відправною точкою початку гірничорудної справи, яка зародилася у нашому краї. Про це написала у своїй роботі історик, розповівши про етапи становлення металургійної промисловості від часів дослідника, інженера Валеріана Домгера.Про важливість такої роботи говорили організатори конкурсу, підводячи підсумки та нагороджуючи фіналістів. Відзнаку отримала Людмила Карандєй і музей Покрова, як заклад, що зберігає історичні надбання та не припиняє краєзнавчої роботи, на цьому наголошувала начальник управління обласної ради з питань гуманітарної, соціально-культурної сфери та освіти Лілія Гиренко.Тепер ознайомитися з цим унікальним дослідженням можна на сайті «Дніпропетровщина туристична», перейшовши за посиланням.Джерело Виконкон Покров
27 серпня 2020 року виповнюється 65 років з моменту виходу у світ першого примірника "КНИГИ РЕКОРДІВ ГІННЕССА".Це довідкове видання, що містить відомості про унікальні явища, видатні досягнення людства, світові рекорди, курйози у природі. Її названо на честь Артура Гіннесса, який жив у XVIII cтолітті.Перша Книга рекордів вийшла у світ в Лондоні 27 серпня 1955 року тиражем у кілька тисяч примірників. Вона мала лише 198 сторінок і 12 розділів, а видали її брати-легкоатлети Норріс та Росс Маквіртери. Спочатку планувалося видати її невеликим тиражем для власників пабів. Перше видання називалося " Книга чудових ступенів. Про найвище і найнижче, велике, маленьке, швидке, старе, нове, гучне, гаряче, холодне, сильне". Успіх книги був приголомшливий, і до Різдва вона стала бестселером.Книга рекордів Гіннесса є книгою з найбільшим тиражем з усіх книг, захищених авторським правом.Молодіжний інформаційний центр Нікопольської центральної бібліотеки (на Шевченка, 180) запрошує молодь рідного міста читати та пізнавати цікаві сторінки рекордів та ознайомитися з історією створення цієї унікальної книги!Джерело Нікопольська Міська ЦБС