Образ Ліберта у Мольєра і Саду (пани і слуги ) » Українські реферати
Образ Ліберта у Мольєра і Саду (пани і слуги )
Образ Ліберта у Мольєра і Саду (пани і слуги)
Н.В. Тимофєєва
Образ Ліберта нерозривно пов'язаний з літературою (і в першу чергу - з французької літературою). Можна без перебільшення стверджувати, що, починаючи з XVII століття, це її улюблений «l'enfant tеrrible». Ліберті - це перше серед «громадян» Rеpublique des Lettres. Дон Жуан з комедії Ж.-Б. Мольєра «Дон Жуан, або Кам'яний гість» (1665) і Дольмансе з роману Д.-А.-Ф. де Сада "Філософія в будуарі» (1795), безумовно, належать до їх числа. Однак, не тільки вони самі. Подивимося і на інших персонажів цих творів Мольєра і Саду для більш глибокого розуміння змісту такого явища, як лібертінаж.
Склалася стійка традиція виділяти в лібертінаже XVII століття дві течії - ерудитів і світських людей. До першого з них прийнято відносити Сірано де Бержерака, Вайє, Ноде і Сент-Евремона, до другого - бард, де Мере та ін Особливий вплив належало Гассенді, з властивими його філософії епікуреїв-скептичними рисами. Втім, вказана класифікація досить умовна. Так, майже всі «Ерудити» були завсідниками салону Нінон де Ланкло, що вже саме по собі характеризує їх аж ніяк не як мислителів-затворників, на зразок Декарта і Паскаля. Спільне між двома течіями визначити значно легше: по-перше, це приналежність до дворянства і духовенства, по-друге, це поклоніння ними ж розробленої концепції «порядного» або «чесної людини». Як було відмічено Г. Ботру, «чесний (honn? te, від лат. honestus, гідний поваги) людина і добропорядність не спільний », а за словами П. Бардем,« перша якістю чесної людини буде презирство до релігії »(Pintard R. Le libertinage? rudit dans la premi? re moiti? du XVIIe si? cle. Paris, 1943. T. 1. P. 15). Так красномовно визначали себе «порядні» люди, що шокували свого сучасника Паскаля, що був у близькому знайомстві з шевальє де Мере, герцогом де Роан та іншими лібертенамі.
Тепер звернемо увагу на представників "третього стану", яке ще не стало «Всім», але вже старанно сприймало уроки «порядності». Це Сганарель Мольєра і садівник Огюстен з «Філософії в будуарі» де Сада. Для Сганареля це не складає труднощів, так як він не лише співучасник (нехай і мимоволі), а й свого роду «духівник» пана. «Адже вам відомо, - говорить він Дон Жуану, -- що дебати вами дозволені мені, заборонені тільки викриття ». І він не втомлюється користуватися наданим йому правом з наполегливістю, гідною репортера. Особливий інтерес Сганарель виявляє до «символу віри» Дон Жуана: «[С.] У що ви вірите? «...» - [Д.Ж.] Я вірю, що двічі два - чотири, Сганарель, а двічі чотири - вісім. - [С.] непогана віра! Наскільки я бачу, ваша релігія -- арифметика? «...» Але що ж, чорт візьми, ви мене не перебивати? Я не можу вести дебати, якщо мене не перебивають ». З традиційної точки зору, відносини між слугою і паном вельми дивні. Сганарель намагається Фрондували і вимагає до себе відповідного ставлення. Комічність сцени підкреслює-ся переодяганням в сукні старого доктора, що, за словами самого Сганареля, надає йому «значущості»: селяни приймають його за справжнього лікаря. Під всіх діалогах з Дон Жуаном Сганарель грає роль слідчого і судді одночасно, порушуючи тим самим ним же визнаний «контракт» про заборону на викриття. Однак постійні звинувачення в імморалізм з його боку виглядають досить банально і є скоріше засобом, що провокує самі відверті зізнання: «[С.] Як! Ви ні в що не вірите і все-таки хочете видавати себе за порядного людини? - [Д.Ж.] А чому ні? «...» - [С.] Що за людина! «...» - [Д.Ж.] Нині в цьому немає сорому: лицемірство - модний порок, а всі модні пороки сходять за чесноти. Роль благомислячих людини тепер - найкраща з усіх, які можна грати, і професія лицеміра приносить дивовижні переваги ». Примітно, що Ліберті Дон Жуан вимовляє слова, пройняті єзуїтським духом. Так Мольєр поєднує в одному образі риси тих, хто в реальному житті були супротивниками: єзуїтів і гугенотів, янсеністов; мазаріністов і фрондерів.
В чому ж полягають ці «дивовижні переваги»? Для Дон Жуана - це можливість задовольнити свій гедонізм. Але для очаровиванія нескінченної низки жінок, у чому і полягає метафізичний сенс донжуановского буття, потрібні гроші. Кількість грошей має бути таким же нескінченний, як і кількість любовних інтриг. Для отримання грошей Дон Жуан використовує все те ж основний засіб з арсеналу Ліберта - l'esprit de finesse - витончений розум. У спілкуванні з паном Діманшем Дон Жуан буквально продає своє вміння подобатися (тобто найперша властивість «порядної людини»): «Краще заплатити їм що-небудь, а я знаю секрет відпускати їх задоволеними, не заплативши ні одного дублона ». Однак гроші для нього - лише засіб. Він їх витрачає, як і самого себе, не вважаючи. Лібертінаж Дон Жуана ще має богоборчого характер. Звідси ілюзія невичерпності його сил. Інша річ Сганарель, відображення Дон Жуана в дзеркалі фарсу. Зникнення Дон Жуана в пекельному полум'ї у фіналі супроводжується єдиним, але настільки промовистою вигуком Сганареля: «Ах, моє платню, моє платню! »У« доброчесної »слуги немає і тіні жаху перед пекла. Він добре засвоїв заповіді пана-Ліберті, міцно увірував у арифметику як релігію. Сганарель кінцевий. Для нього гроші - вже предмет накопичення. Його лібертінаж - не богоборчого, а накопичувальний.
Пройде ще століття, і сганарелі здобудуть достатній капітал. Їм потрібні союзники, щоб, за формулою абата Сіейса, «стати всім». Серед них будуть і нащадки Дон Жуана. «Хто не жив до 1789 року, - згадував пізніше Талейран, - той не знає всій солодощі життя (la douceur de la vie) »(цит. за кн.: Тарле Е. В. Талейран //Талейран. Мемуари. Єкатеринбург, 1997. С. 12). Для того, щоб продовжити вкушання цієї «солодощі життя» Талейран став депутатом, а Філіп Орлеанський навіть перетворився на «червоного принца», узявши прізвище Егаліте.
Склад натури маркіза де Сада не відрізнявся подібної гнучкістю. Він був радше реакціонером. Його пригоди в реальному житті не виходили за рамки моралі епохи (див.: Фукс Е. Ілюстрована історія моральності: Галантний століття. М., 1994). Неприборканість і слабке володіння «про-Фесс лицеміра» перетворили його на в'язня в'язниць і психіатричних клінік. Лібертінаж де Сада розгортався на сторінках його новел і романів. У жанрі еротичної літератури у Саду було багато попередників і чимало конкурентів серед сучасників. Однак довести цей жанр до того ступеня метафізічності, до якої його довів «божественний маркіз», не вдавалося нікому.
Як вже було зазначено, де Сад в сенсі своїх станових симпатій - безумовний аристократ. Але дух універсалізму епохи Просвітництва об'єктивно зробив з нього революціонера. У романі «Філософія в будуарі» він пропонує еротичну трактування революції, що забезпечило йому в майбутньому статус «пророка» і визнання лівих інтелектуалів. Для лібертенов Саду небес вже не існує. Їх мета -- цей світ, масштаби якого можуть мінятися від келії та будуара до Всесвіту. Але вони завжди кінцеві. Ліберті Саду порівнює себе з цим світом, він його захоплює, тобто накопичує, щоб слідом за цим знищити, розтринькати. Але під його впливом дозріває новий, відмінний від нього тип.
Всі персонажі описаної в романі оргії належать до аристократії. Виключення складає садівник Огюстен, вісімнадцятирічний слуга мадам де Сен-Анж. Хоча дія розгортається ще до 1789 року (v.: Pauvert J.-J. Sade vivant. Paris, 1990. P. 179), всі станові відмінності відсутні. Якщо Сганареля, переодягненого в доктора, і приймають за такого, то, природно, що зворотна процедура знімає всякі індивідуальні відмінності. Костюм «ню», безумовно, найбільш демократичний. «Замість дотепності - воля. Замість гречних манер - енергія брутальності. Старомодним лицемірному красномовству протиставлений мову безпосереднього бажання », - зауважує П. Лозівському (Lasowski PW Les fouteries chantante de la R? volution// Magazine litt? raire, 1998, № 378. P. 37).
Разом з тим, «Філософія в будуарі» - це, в якомусь роді, роман виховання (див.: Тимофєєва Н.В. «Філософія в будуарі» маркіза де Сада - «апокрифічне Євангеліє »індивідуалізму// Час. Особистість. Культура: Сб. науч. праць СПбГАК. СПб., 1997. Т. 148. С. 55). Відповідно до просвітницькими традиціями Дефо і Руссо, педагогіка повинна виходити з природи і практичної діяльності. Тому й аристократка Ежені, і простолюдин Огюстен зобов'язані пройти «Практичний курс» розпусти. Всі умовності пасторальних ігор вже забуті. Маскарадні наряди преціозних пастухів і пастушок більше не потрібні. Природний чоловік скинув маску галантності, і виявив себе в образі санкюлотів. У передмові до «Пригоди доброчесності» Сад пише: «... Ми бажаємо наочно показати, як уроки нещасної долі чесноти, що викладають душі розбещеної, однак зберегла залишки моральності, куди вірніше сприяють поверненню заблуканої душі до добра, ніж обіцяні на шляху доброчесності високі почесті і нагороди »(Маркіз де Сад. Пригоди чесноти. Ежені де Франваль. М., 1997. С. 5). Так, автор прагне витримати особливості обраного жанру. Щодо того, що «уроки нещасної долі доброчесності» на шляхах лібертінажа сприяли виправлення вдач санкюлотів, говорити не доводиться. Скоріше, навпаки. Об'єктивно «третій стан» реалізувало лібертеновскіе устремління, воно явило їхній зміст. Сганарелі, спадкоємці Дон Жуана, звільнившись від «гніту церкви», продовжували накопичувати під охороною наполео-ського «Цивільного кодексу», а Огюстен, спадкоємці Дольмансе, марнувати - в прагненні до щастя. Як сказав перед смертю Сен-Жюст, «щастя - Це нова ідея Європи ».
М. Сюріа визначає лібертінаж як «заняття накопичувальний, капіталістичне», а розпуста - «руйнівною, нігілістичне» (Surya M. Georges Bataille, la mort ? l'oeuvre. Paris, 1992. P. 179). На нашу думку, лібертінаж проробив досить складну еволюцію - від богоборства до тривіального розпусти, трансформованого сексуальною революцією в норму. У ньому із самого початку були присутні і накопичувальний, і руйнівні мотиви. Вони могли знаходити своє вираження у вадах або доходити до злочинів. Згадаймо слова Шатобріана: «Ось іде порок, спираючись на злочин». Вони були сказані про Талейрана і Фуше, які, кожен по-своєму, наслідували риси лібертенов.