Зміст
II. Природно-ресурсний потенціал
III. Населення
IV Місце в МГРТ
Столиця
Проблеми країни Історичні
факти
Література Туніс
за площею - одна з малих країн Північної Африки.
Його територія
складає 163.610 км. кв. (Земля
- 155.360 км. Кв.; Вода
- 8.250 км. Кв.). По конфігурації нагадує трикутник, витягнутий в меридіанному напрямку. На півночі і на сході його омиває Середземне море
, на заході він межує з Алжиром, а на півдні з Лівією. Північно - східний край, мис Ет-Тіб, відділена широким (150 км) протокою від острова Сицилія.
На північний схід Тунісу (мису Ет-Тіб) сходяться дві гірські гряди - Тель Атлас і Сахарський Атлас. Середня висота гір 700 м. найвища вершина р. Шамбі досягає 1554 м. Між цими гірськими ланцюгами і узбережжям розташовуються три великі зони, що відрізняються один від одного кліматом
і рельєфом
: високий Телль, що займає всю північну частину країни; Центральний район Тунісу, де знаходяться низовини, що переходять ближче до узбережжя в Сахель; Південний Туніс
, обмежений з півночі районом з солоними озерами (шоттами) - це величезні пустельні простори, де у рідкісних джерел води можна виявити розкішні пальмові гаї. Узбережжя
Тунісу тягнеться на 1298 км (не рахуючи острови), і більшу частину його складають пляжі. Більше 36000 га прибережних дюн розташовуються в північній і північно-східній частині країни. Найбільш населені і жваві райони узбережжя знаходяться у східній частині - від Хаммамета до острова Джерба, тут же розміщуються і основні туристичні споруди. Від Хаммамета до Сусса йдуть пляжі з білим піском і, як гриби
після дощу виростають сучасні курортні комплекси. Від Сусса до Сфакса тягнеться район Сахеля - царство оливкових і мигдалевих гаїв, але цей Сахель не має нічого спільного з посушливими територіями
Південної Сахари. На півночі Тунісу, на узбережжі, що йде від Бізерти до Табарки, краєвид більш дикий, там пляжі перемежаються скелями. Узбережжя в районі Табарки називається Кораловим, це царство підводного полювання
та рибної ловлі. Пейзаж
Тунісу Клімат
субтропічний середземноморський, на півдні - тропічний пустельний. Середні температури січня на півночі 10 0
С, на півдні 21 0
С; липня відповідно
26-33 0
С. Опадів на рік від 100 мм на півдні, до 1500 мм на міжгірських плато. Річки і уеди.
Двома основними ріками Тунісу є Меджерда, найбільша річка протяжністю 350 км, і Уед Ель-Кебір, стає, коли він перетинає долину Фах, перш ніж впадає в Туніський затоку, уедом Мільян. Обидві
річки перегороджені греблями
, вони використовуються для отримання гідроелектроенергії і зрошення родючих долин Теля (район Кера і Кассерін). Гідроенергетичний
потенціал Тунісу щодо його площі - найскромніший з усіх країн Магрибу. Країна
має запасами глибинних грунтових вод, але для видобутку цієї теплої мінеральної води потрібно дороге обладнання.
У 1960 і в 1980-х рр.. було проведено два експерименти по перекиданню гірських північних і північно-західних на східне узбережжя. У ході другого експерименту, що проводився під керівництвом китайських фахівців, вдалося прорити 125 - кілометровий канал і підвести води Маджерди до столиці, потім до мису Кап-Бон і Монастір, а пізніше до Сфакс.
Невелике солоне озеро
в околицях г.Сусс
Уеди, тобто річки, русла яких наповнюються водою тільки періодично або тимчасово, після сильних злив, вони впадають не в морі, а в безстічні водойми "себкхаси" - озера, після випаровування яких залишається тільки плоске простір
, покрите товстим шаром солі. Найбільшим солоним озером Тунісу є Шотт-ель-Джерід. У ньому більшу частину року немає води. Його перетинає абсолютно пряма дорога, що йде від Таузаре до Кебілі.
II. Природно-ресурсний потенціал
Зазвичай в природному відношенні Туніс ділиться на чотири великих райони, які в основному збігаються з кліматичними районами. Їх традиційні назви, часто вживаються в літературі, - «Телль», «Сахель», «степу» та «Сахара». На півночі країни і східному узбережжі поля пшениці перемежовуються з баштанами, виноградниками, садами, пасовищами, лісовими
насадженнями, гаями гранатів
, цитрусових (дуже великих і солодких апельсинів, мандаринів, грейпфрутів, лимонів і бергамот, схожих на лимони, але солодких) і особливо олив . Томати
у Тунісі вирощують під плівкою, яка покрита спеціальним складом, здатним відображати сонячні промені. Тому для вирощування потрібно менше води, і рослини не згорають під палючими променями сонця. Символ
Тунісу - олива. Їм олива стала ще в 1 тисячолітті до н.е. Природна
середземноморська рослинність майже повсюдно знищена людиною. Подекуди в горах ще можна зустріти
дику оливу, корковий і кам'яний дуб, лавр, дикі троянди. Збіднів і тваринний світ. Берберські леви, яких колись вивозили до Риму для боїв з гладіаторами, як і інші великі тварини
, було знищено до початку XX ст. Але в напівпустелях поки живуть рись каракал
, дика кішка, гепард
, шакал, смугаста гієна, а в горах - пантера, гірський баран і кабан.
Серед птахів крім загальних з Південною Європою чимало північно-африканських видів (синій шпак, піщані курочки) є і великі хижі птахи. Особливе місце в орнітофауні належать водоплавним - качки
, лебеді, баклани
, білі чаплі
і навіть фламінго.
Серед численних плазунів
різноманітні ящірки, змії.
Головні промислові риби
біля берегів - сардина, скумбрія, анчоуси, тунець. У затоці Габес ведеться лов морської губки, яка йде на експорт.
Туніськими «степами» називають ступінчасті рівнини центральної частини з напівпустельними ландшафтами. Тут можливо богарне землеробство
, але найбільш поширено вівчарство.
Туніс - аграрна країна
з відносно розвиненою гірничодобувною і обробною промисловістю.
На півдні країни відкриті багаті родовища фосфоритів, половина видобутого сировини переробляється на добрива. Видобувають також залізні і свинцево-цинкові руди, а з кінця 60-х рр.. - Нафта
дуже високої якості і природний газ
. Валовий національний продукт
на душу населення - 1450 доларів на рік. Хімічна промисловість
, чорна металургія
, машинобудування
, текстильна, харчова промисловість
. Основні сільськогосподарські культури: зернові, оливкове дерево
, цитрусові, виноград. Збір трави альфа, яка заготовлюється на експорт як сировину для високоякісних сортів паперу. Експорт: нафти і нафтопродуктів, виробів текстильної та швейної промисловості, фосфоритів, вин, оливкової олії, кори коркового дуба, фініків.
Використання землі:
орна земля
- 19%
під постійний урожай - 13%
під постійні пасовища - 20% заповідники
і ліси - 4%
решта - 44%
III. Населення
Населення Тунісу однорідне в національному відношенні. Араби і бербери становлять 98% населення, європейці 1%, євреї
та інші 1%.
Корінними тунісцям є бербери. Менше 2% берберів зараз говорять рідною мовою. У результаті сильного арабського впливу арабська мова
стала державною в Тунісі, а його жителі почали вважати себе арабами. Чисельність населення Тунісу складає 8,571 млн. чоловік, середня щільність населення
- близько 49 чоловік на 1 кв. км. Близько трьох чвертей населення зосереджена на узбережжі. Незважаючи на те, що посушливі центральні та південні частини країни складають 70% її території, тут проживи не менше 30% населення Тунісу.
Офіційною релігією
Тунісу є іслам
, його сповідають більше 95% населення. Майже всі мусульмани Тунісу належать до конфесії сунітів. Крім того
, в країні є католики, іудеї, православні та протестанти.
Основним засобом спілкування
служить арабською у літературній
формі і його розмовний діалект. Багато хто в Тунісі знають французьку мову, нагромаджувався в країні в 1881 - 1956 рр.., Коли вона перебувала під пануванням Франції. Французька
мова є комерційним мовою.
Державний лад Тунісу - республіка.
Адміністративний поділ - 23 губернії.
Президентом республіки може бути лише мусульманин. Конституція
разом з тим гарантує свободу совісті та вільне відправлення релігійних культів.
У 1956 р. був прийнятий Кодекс законів про сім'ю і шлюб, який заборонив полігамію, встановивши
юридична рівноправність чоловіків і жінок. З середини 60-х років активно пропагується практика планування
сім'ї. Медичні заходи, що проводяться в рамках цієї компанії, дали деякі позитивні результати у поєднанні з політикою
, спрямованою на емансипацію жінок. Більшу роль відіграло підвищення шлюбного віку. Законом від 1964 р. він встановлений в 17 років для дівчат і 20 років для чоловіків.
Туніс - країна
з відносно високою часткою міського населення. За умовами життя
і побутовому укладу, матеріальній
культурі населення країни традиційно ділиться на дві великі групи: городян і сільських жителів, з одного боку, і бедуїнів-кочівників - з іншого боку. Терміном
«бедуїни» ми користуємося умовно. Скотарські
племена, що займали напівпустельну область і сухі степи, а почасти північ країни, здавна вели напівосілий спосіб життя. Приблизно з XVII ст. великі племена не мали основних місць розселення і здійснювали лише сезонні перекочівлі. Проте ще на початку XX ст. жителі степів і напівпустель сахарської зони мешкали в наметах, іноді в непочних хатинах, які тут називаються гурби. Гурби зустрічаються двох видів. Перший - це кругла хатина кіб. Її каркас влаштований з гілок, стінами служать рогожі, вкриті зверху соломою. Другий вид гурби - маамра, прямокутний у плані будинок
, складений з грубо обтесані каменю, а частіше з брусків висушеної на сонці глини. Обячно такі помешкання коштують ізольовано або утворюють поселення - Дуар
. Дуар
в даний час є основним типом поселення у степах і на півдні, часто вони зустрічаються в північно-західних районах Тунісу.
Повну протилежність являє собою система сільського розселення в Cахеле і на півночі сході країни - в дельті р.. Меджерда і на мисі Ет-Тиб. Великі села, що мають часом по кілька тисяч мешканців, тут розташовані неподалік один від одного, утворюючи свого роду ланцюжка поселень. Характерною
рисою приморських районів є подібність міської та сільської забудов. Житло сахельской селянина
має таку ж планування, як і міські будинки традиційного типу, з тією лише різницею, що відсутній другий поверх, і велика частина приміщенні відводиться для господарських цілей. Села Східного Тунісу зближує з містом і висока щільність
забудови. Фарбовані білої вапном кам'яні будинки зливаються в суцільну довгу стіну. Дві-три прямі вулиці розділяють село
на квартали, пронизані лабіринтом
провулків і глухих кутів. Центром є невелика площа або головна вулиця з мечеттю, кав'ярнями, торговими рядами.
Однією з причин формування такого типу поселень, що наближаються за зовнішнім виглядом і соціально-економічній структурі до міста, з'явилися особливості господарського життя сахеля. Оливкові плантації, що займають майже всю сільськогосподарську площу, не вимагають цілорічного догляду, і населення великих і малих сіл здавна займається різноманітними ремеслами.
Деякі населені пункти
стали центрами кустарної промисловості (Мокнін, Ксар-Хелляль).
За масштабами діяльності, спрямованої на розвиток
освіти і народної освіти, Туніс займає одне з перших місць серед арабських і афро-азіатських країн. Уряд щорічно виділяє на освіту майже 1 / 3 національного бюджету. Вже в 1955-1956 рр.. з'явилися вечірні школи для дорослих, а з початку 60-х років уряд розвернув широкою кампанію по ліквідації неписьменності. Було поставлено завдання максимального охоплення дітей шкільною освітою. Серед дорослого населення кількість грамотних складає в даний час 67%. Це один з найвищих показників серед країн Африки.
Найбільше вищий навчальний заклад - Туніський університет, є факультети медицини в Сусе і Сфаксе, природничих наук у Габесе. У 1970 р. був відкритий перший технічний вуз - Національна школа
інженерів, створена за сприяння радянських фахівців. Є також інститути мистецтва, архітектури і містобудування, агрономічний і ін
Проблема мови навчання
і культурну
орієнтацію в цілому вирішується в країні відповідно до концепції «бікультурізма», яка передбачає синтез арабських традицій з досягненнями європейської цивілізації. У шкільній системі зберігається принцип двомовності. Викладання повністю на арабською мовою ведеться лише в перших двох класу. Газети, зокрема центральні, видаються як на арабській, так і французькою мовами. Радіомовлення
веде передачі арабською, французькою та італійською мовами.
Головний напрямок науково-дослідницьких робіт, що ведуться в університеті і в спеціальних установах - прикладне представляє інтерес для розвитку національної економіки. Діє Центр з вивчення проблем посушливої зони. Інститут
ядерної фізики, що займається проектами опріснення морської води та використання сонячної енергії. Є ряд медичних дослідницьких центрів, у тому числі створений ще в 1906 р. Інститут Пастера. Великі наукові сили зосереджені в існуючому з 1962 р. Центрі економічних і соціальних досліджень.
Важливим явищем суспільного життя при незалежності став театр. Провідна трупа працює
в Муніципальному театрі столиці. Тут ставляться твори
класичної та сучасної західної драматургії
, численні п'єси туніських авторів. Улюбленим жанром є комедія
і фарс.
Туніське кіномистецтво заявило про себе
в 60-х роках, коли з'явилася низка стрічок соціального змісту. Багатьох режисерів привертають фольклорні
мотиви, національний колорит.
Музична культура
Тунісу складається з фольклорної
спадщини і класичної традиції, висхідної до середньовічної
андалусськой школі. Надзвичайною популярністю користуються ансамблі, виконують старовинні вокально-інструментальні сюїти. В оркестрі беруть участь смичкові інструменти, кілька різновидів лютні, флейта, Зорна (гобой), численні ударні.
Народна пісня
органічно входить в побут тунісців. Деякі мелодії і ритми запозичені з Арабського Сходу, з країн Тропічної Африки. Елементом фольклорного
жанру є ритуальна, зазвичай гостро ритмічна музика
, що супроводжувала релігійні святкування.
У країні існує Національна консерваторія
, яка робить значний внесок у розвиток традиційної музики.
IV Місце в МГРТ
В економіці Тунісу важливу роль відіграє сільське господарство
, гірничодобувна промисловість, туризм
і виробництво.
Жорстокий урядовий контроль
за економікою
ослаб за останні десять років з початком проведення приватизації, спрощенням податкової системи і розсудливим ставленням до боргів. Інфляція
призупинена і стабілізовано зростання виробництва. Основною умовою цього зростання є що розвивається туризм і торгівля. Туніс
перший середземноморська країна, з якою Європейський Союз
підписав угоду про співпрацю (1 березня 1998 р.). згідно даного договору
, Туніс протягом найближчих десяти років поступово прибиратиме перешкоди для торгівлі з ЄС. Прискорення процесів
приватизації, подальша лібералізація інвестиційних
законів для залучення іноземних інвесторів і підвищення ефективності урядового апарату - ось основні завдання на майбутнє.
Партнери по експорту: (текстильна продукція, фосфати і хімікати, інструменти, с / г продукти, гідрокарбонати) Франція
27%, Італія
22%, Німеччина
15%, Бельгія 6%, Лівія
4%.
Партнери по імпорту: (машинне обладнання, хімікати, паливо
, продовольчі товари
) Франція 27%, Італія 20%, Німеччина 12%, Іспанія
4%, Бельгія 4%, США 4%.
Географічний малюнок
промисловості
Географічний малюнок сільського господарства
Столиця
Столичне місто Туніс
(1,8 млн жителів) - одне з найкрасивіших в Північній Африці.
Туніс був обраний столицею в XIII ст. Географічне положення
міста - за лагуною, поруч із туніським озером - полегшувало його оборону. В кінці XIX ст. французькі
колоніальні влади побудували в глибині цієї лагуни порт, незважаючи на труднощі, пов'язані із заходом туди судів, і на те, що зміст каналу, ведучого у внутрішній порт, обходилося дуже дорого. У 1960-1968 рр.. на півночі столиці був збудований новий порт Ла-Гулетта, що прийшов на зміну старому. При спорудженні першого порту французькі колоністи керувалися міркуваннями політичного порядку. Справа в тому, що туніський бей сам розподіляв концесії на будівництво
залізниць. Право
на спорудження залізниці до Ла-Гулетти одержала італійська компанія. Французи бажали самі контролювати потік товарів, що перевозиться у порт і з порту по залізниці, тому зволіли побудувати порт безпосередньо в столиці.
Центр Тунісу складається з медіни (старого міста) і нижнього міста (сучасні квартали). Медіна має класичну радіально-центричну планування і розміщується навколо Великої мечеті і Касба. До приходу колонізаторів це практично і був все місто
Туніс. Побудований пізніше вздовж лагуни нижнє місто з кварталами правильної прямокутної форми (типова колоніальна забудова) став адміністративним і культурним
центром міста.
Після здобуття незалежності невиробнича сфера в значній мірі була зосереджена в стінах медіни, а промислові зони розкинулися по боках від обох портів та аеропорту.
Туніс - це швидко розвивається місто, де чітко видно результати культурних
і наукових досягнень країни. Про ці досягнення можна судити по тим фактам, що в 1996 р. в Тунісі пройшли: конгрес з ентерологіі, форум по СНІДу, книжковий ярмарок, зустрічі
на вищому рівні і т.д.
Проблеми країни
Внутрішньополітична ситуація
протягом останніх 20 років визначалася в значній мірі суперечностями між прихильниками необмеженої приватнокапіталістичного підприємництва, з одного боку та розвитку на основі державного сектора - з іншого. Питання про форми державного устрою
, дотриманні демократичних
свобод знаходиться в центрі політичних дискусій
, гострої внутрішньої боротьби. На початку 70-х років керівники
ліберально-буржуазного течії, що діють під гаслом демократизації суспільного життя, обмеження режиму «особистої влади», покинули ряди
СДП, організувавши напівлегальне опозиційний Рух демократів соціалістів. Разом з тим посилило свій вплив ліве крило всередині СДП, спостерігається радикалізація студентського руху. З вимогою прогресивних змін виступає також партія Руху народної єдності, діюча в основному в еміграції.
Велика проблема для країни - це проблема екології. Неефективне поховання токсичних і небезпечних відходів становить загрозу для здоров'я людини. Відбувається ерозія грунтів та опустелювання
, вирубуються ліси.
Інтенсивно експлуатуються грунтові води перестали поповнюватися. Ситуація
ще більше загострилася, коли уряд вирішив у боротьбі з переселенням жителів сільських районів у міста побудувати в тих місцях промислові підприємства (хімічні, цементні заводи), які, звичайно, створили нові робочі місця, але одночасно з'явилися великими споживачами води.
При вирішенні в 1980-х рр.. проблеми оазисів були відкриті гарячі підземні води
. Їх почали, попередньо охолодивши використати у промисловості, а потім повертати на оазиси. Але на сучасному етапі потреби у воді настільки великі, що рівень грунтових вод не встигає відновлюватися.
Історичні факти
За назвою одного з берберських племен території сучасного Тунісу в давнину дали ім'я Африка
; пізніше так охрестили весь материк. Нинішню назву країні дав однойменний місто, засноване
фінікійцями за кілька століть до нової ери, як свого часу сусідній з ним Карфаген - тепер передмістя столиці Тунісу. Пам'ятники трьохтисячолітньої історії країни зустрічаються на всій території Тунісу. Тут знаходився центр великої
Карфагенський держави, яка боролася з Римом за панування над Середземномор'ям протягом трьох Пунічних воєн (111 - 1 ст. До н. Е..). Кілька гучних перемог і безприкладний перехід через Альпи кавалерії, до якої входили бойові слони, прославили ім'я карфагенського полководця Ганнібала. Карфагенська цивілізація справила потужний вплив на римську (особливо на агрономію
, мореплавання, географію та астрономію), але все ж римляни захопили всю територію Карфагенський держави. Місто
Карфаген, заснований у 825 р. до н. е.., був зруйнований, а потім відбудований римлянами і став центром Римської Африки. У ньому здійснювали свої подвиги
перші християни
, тут жили і творили Святий Августин
, Тертуліан
і інші знамениті християнські
богослови.
У 429 - 439 рр.. н. е.. Римську Африку завоювали вандали
і алани, які прийшли з українських степів і панували в Північній Африці протягом 100 років. Але в 534 р. вандалів
знову змінили римляни (точніше, римсько-візантійські влади і війська),
а в другій половині VII ст. - Араби.
Близько 800 р. на території сучасного Тунісу утворилося напівсамостійним держава
династії емірів Аглабіди. У 909 - 973 рр.. область Іфракія стала центром великого Фатимидского халіфату. З'явилися нові міста - Махдія і
Мансурі, що стали резиденціями халіфів. У них, а також в Монастирі
, Сфаксе та інших місцях збереглися чудові пам'ятники мусульманської архітектури. З 1229-1574 у Тунісі правили Хавсіди.С 1574 Туніс перебував під владою Османської імперії, але з 1705 р. став відносно незалежним васальною державою
, якою управляли беї - спадкові правителі з династії Xусейнідов.
Багато хто в Тунісі знають французьку мову, нагромаджувався в країні в 1881 - 1956 рр.., Коли вона перебувала під пануванням Франції. У березні 1956 р. Туніс став незалежною державою, з 1957 р. республіка. З 1957 президентом (з 1975 довічним) був Х. Бургиба, голова правлячої Соціалістичної Дустуровской партії (заснована в 1934, з 1988 Демократичне конституційне
об'єднання, ДКО). Політична криза
у правлячій верхівці Тунісу привів до усунення у 1987 Бургиби з поста президента. У 1983 і 1987 легалізований ряд політичних партій. У 1988 прийнята нова конституція
, з якої виключено положення про довічний президенті. З 1987 на чолі держави стоїть президент Бен Алі. Глава уряду - прем'єр-міністр. Кабінет - Рада Міністрів, призначається президентом. Законодавча влада: однопалатна Палата Депутатів
або Междліса. Юридична влада: Касаційний Суд. Політичні партії: партія ісламських фундаменталістів поза законом.
Протягом всієї історії Тунісу, хто б не панував на його території, країна відрізнялася високим рівнем культури, яка вбирала в себе краще з доробку народів, що оселилися на цій землі.
Література
Країни, народи, цивілізації. Енциклопедія. М. Аванта + т.13 2002
Весь світ. Географічна енциклопедія (переклад
з анг.)
М.''Прем'єра''. ''Астрель''АСТ 2001
В.Б. Новачків Африка М.''Педагогіка прес''2001
С.І. Ковальов Історія
Риму Л.''Думка 1986
Журнал''Трубопровідний транспорт
нафти''№ 1 2002
Путівник Туніс М. Ле Пти Фюте 2000
Радянський енциклопедичний словник
М.''Радянська енциклопедія''1985