Реферат на тему:
Світові цивілізації в історичній динаміці
Сучасна історико-культурна, суспільно-політична та соціально-економічна думка при вивченні глобальних проблем повернулась до використання цивілізаційного підходу. До слова, цей підхід має майже трьохсотрічну наукову традицію, термінологічно започатковану ще у ХVII і розвинену в ХIX - ХХ століттях.
У 1990-і роки посилилася світова кризова ситуація в соціально-політичній сфері, особливо в макрорегіонах, розташованих на межі цивілізацій (Югославія, Кавказ, Індія, Пакистан тощо). Зважаючи на ці катастрофічні процеси, сьогодні геополітичною термінологією оперують не тільки науковці, а й практичі політики.
Звернімо увагу: деякі американські (З. Бжезинський, С. Гантингтон) та російські (О. Дугін, О. Митрофанов) теоретики сучасної геополітики вважають терени України теж місцем "розлому" цивілізацій. Правда, як свідчить політична парктика, межі його прокладаються (поки що?) тільки на папері. Але чи може це нас заспокоювати? Такі обставини не можуть не стимулювати дослідження цивілізаційного підходу до історичного розвитку в контексті впливу на міжнародні відносини з урахуванням його генетики, формування нового порядку цивілізацій на перетині тисячоліть.
Перш за все відзначимо, що концепція цивілізації стає домінуючою історико-соціологічною категорією, яку саме сьогодні за її значенням можна порівняти з домінуючою раніш концепцією нації, оскільки в сучасній науці основна увага зміщується від народів та держав на міжнаціональні структури і процеси.
Важливо при цьому зважати, що проблемами дослідження цивілізації нині переймаються як гуманітарні так і соціальні науки [8, c. 139]. Якщо перші досліджують минуле тієї чи іншої цивілізації, тобто до їх "класичні періоди", то другі - сучасну історію. Однак автор прагнутиме поєднувати гуманітарний і соціологічний підходи, спираючись на теорії Е. Дюркгейма, М. Вебера, частково К. Маркса, філософію Т. Гоббса, ідеї Р. Дж. Коллінгвуда, головні теоретичні висновки М. Данилевського, К. Леонтьєва, основні ідеї О. Шпенглера, А. Тойнбі, проблемні дослідження цивілізацій С. Гантингтона та інших, концепції цивілітарного права.
Зазначимо, що етимологія терміну "цивілізація" походить від латинського слова "громадянин". Цей термін у класичній латині мав два значення: те, що стосується приватного життя людини та його громадянських функцій; те, що є соціальним, корисним для громадян [7, c. 15]. Слід також зауважити, що традиційно термін "цивілізований", відповідно до етимології латинського слова "civilis", означає вихованого, гідного громадянина з високим рівнем освітнього та культурного розвитку. Поняття "цивілізація" визначає також рівень і ступінь суспільного розвитку, матеріальної і духовної культури, яка прийшла на зміну варварству чи ранній античності, коли, за Арістотелем, світ поділявся на "вільного" і "раба за природою". Активно термін вживається у XVІІ столітті як дієслівна форма "цивілізувати" у "Загальному словнику" А. Фуретьєра (1690 р.).
Існує підтвердження, що поняття "цивілізація" у французькій літературі вперше було використано маркізом де Мірабо 1757 року в праці "Друг законів", а в англійській - 1767 року, тобто практично одночасно. Це свідчить про сам дух світосприйняття епохи, що вимагав нової дефініції.
Пріоритет у цій справі належить французьким просвітителям, які цивілізованим називали суспільство, засноване на засадах раціональності і справедливості. Але тільки 1798 року термін був використаний у французькому "Словнику Академії" [6, c. 156]. У Німеччині термін "цивілізація", як пише П. Гольбах, сприймався як процес, де "нація цивілізується під впливом досвіду", а культура виступає як компонент цивілізації. Місія цивілізації визначалася як встановлення "імперії розуму", аби покінчити з війнами та злиднями.
Звернувшись до праці "Цивілізація: еволюція слова та групи ідей" французького історика Л. Февра, що був одним із засновників школи "Анналів", знайдемо твердження, що цей термін уперше вжито французьким інженером Н. Буланже в монографії "Старовина, виявлена у своїх звичаях" (перероблено французьким філософом П. Гольбахом 1766 року, тобто після смерті автора). Цю дефініцію Л. Февр використав так: "Коли дикий народ стає цивілізованим, ні в якому разі не слід вважати акт цивілізації завершеним після того, як народу дано чіткі та незаперечні закони: потрібно, щоб він ставився до даного йому законодавства як до цивілізації, що подовжується" [10, c. 21].
Для позначення певного ступеня розвитку людського суспільства термін "цивілізація" одним з перших використав шотландський філософ А. Фергюссон. Саме під ним він розумів те, що відрізняє людину та людське суспільство від тваринного світу, і те, що відрізняє одне суспільство від іншого. А. Фергюссон виокремлює три стадії господарського розвитку людства: дикунство (головні заняття - мисливство та рибальство), варварство (головне заняття - скотарство), цивілізація (головне заняття - орне землеробство). І лише 1877 року у праці "Стародавнє суспільство, або Дослідження шляхів людського прогресу від дикунства через варварство до цивілізації" американський вчений Л. Морган позначає терміном "цивілізація" вищу після дикунства та варварства історичну епоху, яка характеризується впорядкованістю суспільного ладу, виникненням класів, держави, приватної власності. Саме такої точки зору дотримується і Ф. Енгельс у праці "Походження родини, приватної власності та держави".
Французькі соціологи Е. Дюркгейм і М. Мосс зараховували до цивілізацій значні ідеологічні, художні, культурні та політичні цінності та рухи, стверджуючи, що цивілізації виходять за просторові та часові межі тієї чи іншої історичної спільноти. Вони є елементами у житті суспільства, що можуть передаватися, зокрема, як форми державного правління Греції та Риму чи надбання епохи Відродження.
У Росії термін "цивілізація" поширився лише у 60-х роках XІХ століття [9, c. 6 - 7] Цим російська наука завдячує теоретичним напрацюванням М. Данилевського - історика, біолога, соціолога, автора праці "Росія та Європа". Саме М. Данилевський вважається засновником цивілізаційного підходу до історичного процесу. Він стверджує, що головні суб'єкти цього процесу - не держави чи нації, а культурно-релігійні спільноти (культурно-історичні типи). Він вважав, що головним завданням зовнішньої політики Росії повинен стати саме розвиток "слов'янського культурно-історичного типу". Пізніше у його дослідженнях цей принцип (зона впливу однієї цивілізації) здобуває назву "великого простору".
Подальший розвиток цього постулату М. Данилевського знаходимо у К. Леонтьєва. У працях "Захід, Схід та слов'янство" і "Національна політика як засіб всесвітньої революції" він виклав такі основні теоретичні положення:
· історія складається зі зміни культурно-історичних типів (життя людини вимірюється роками, цикл існування держав - 1200