

Ололіукі (ololiuqui, в’юнок пурпуровий, rivea corymbosa, коашіуітль, coaxihuitl, badoh) - це ацтекське назва насіння одної виткої рослини, які, як мескаліновий кактус, пейотль і гриб теонанакатль, використовувалися в доколумбові часи ацтеками і сусідніми народами в релігійних церемоніях і магічних зцілюючих практиках. Її властивості використовують як ліки від метеоризму, венеричних захворювань, пухлин та для зняття болю.
Ололіукі - це ліана, яка в'ється по стовбурах дерев. Така її властивість знаходить застосування в декоративному садівництві, родичі rivea corymbosa - плющі роду ipomea прикрашають сади і фасади будівель по всьому світу, дачі росіян тут не виняток.
Основні дієві ЛСА-алкалоїди цієї магічної рослини: амід лізергінової кислоти і гідроксиетиламід лізергінової кислоти, також присутній ергобазін.
Насіння ололіукі, використовуються в наш час в основному сапотекськими шаманами, як правило, з метою лікування хвороб або набуття сили передбачати майбутнє. Перед ритуальним вживанням готується особливим чином. Насіння подрібнюють на камені і готують з них щось на зразок борошна, яке потім перемішують з водою. Далі цей напій проціджують через тканину і п'ють.
Першим серед європейців описав ололіукі в 16 столітті іспанський ботанік і літописець доктор Франциско Ернандес, посланий у Новий Світ королем Філіппом II, у своїй монографії, присвяченій флорі та фауні Мексики. Він згадував, що індіанські жерці, вживаючи насіння ололіукі, входять до стану божевілля, щоб отримувати послання з небес і спілкуватися зі своїми богами. У стані галлюцинаторного марення у них виникали тисячі видінь і галюцинацій. Сила передбачення, укладена в рослинах, особливо важлива була для жерців. Чаклуни ж направляли цю силу на шкоду людям, яким вони були не до вподоби. Вважалося, що в насінні рослин мешкає дух, і якщо з'їсти рослину, то можна стати володарем сили пророка. Ось переклад уривка з латинського тексту, складеного Ернандесом: "Ололіукі, яке інші звуть коашіуітль, або трава змія, витка рослина з зеленими листочками у формі серця ... Квіти білі, досить великі ... Насіння округле ... Коли індіанські жерці хочуть відвідати богів, щоб отримати від них знання, вони їдять цю рослину, щоб сп'яніти. Тисячі казкових образів і демонів постають перед ними ... "
Чернець ордена Св. Франциска Бернандіно де Саагун, в його хроніці Загальна Історія Подій Нової Іспанії, пише про чудесну дію ололіукі: "Є трава, яка називається коатль шошоукі (зелений змій), яка дає насіння, зване ололіукі. Ці насіння притупляють почуття і позбавляють розуму: його приймають як зілля ".
Сучасні індійці називають це насіння "насінням Святої Діви". Ололіукі досі використовується деякими індійськими племенами, такими як сапотеки, чінантекі, масатекі і міштеки, які до самого недавнього часу жили у віддалених горах південної Мексики в цій ізоляції і майже не зазнали християнському впливу.
Жерці часто збирали насіння ололіукі і використовували їх при виготовленні мазей, які втиралися людині, щоб зробити її безстрашним або заспокоїти біль. Рослина, в якому б вигляді вона не була б, вживали тільки у спеціально визначеному місці. Вважалося, що прийом всередину занадто великої кількості ололіукі може призвести до божевілля. Один літописець говорить про використання пейотль і ололіукі жерцями і знахарями для своїх заклинань. Рослини вважалися настільки священними, що збирачі, перш ніж пуститися на їх пошуки, піддавали себе духовному очищенню. Святим обов'язком вважалося навіть розчистити землю в тому місці, де росте ололіукі. Одне заклинання для виклику духу ололіукі записав і залишив нам Хакінто де ла Серна: "Прийди знову, прийди сюди, Зелена Жінка. Ось зелений жар і коричневий жар. Ти забрав червоний жар і жовтий жар. Я посилаю тебе до семи печер. І я наказую тобі, не відкладай це до ранку або до наступного дня - раніше чи пізніше ти будеш змушена зробити це! Хто є бог, сильний і всемогутній? Хто здатний зруйнувати роботу рук твоїх? Це я, той, хто наказує тобі, я - владика чарівності ".
Насіння ололіукі були так шановані, що перед ними ставили запалені свічки. Вони зберігалися в спеціально призначених для цього скриньках, а в священних нішах ацтекских жител їм робилися жертвопринесення. І це, незважаючи на невдоволення іспанців, які намагалися викорінити цю практику. Як можна було очікувати, іспанці, завоювавши ацтеків, наклали заборону на ритуальне використання в’юнка пурпурного; але ацтеки продовжували вживати це насіння і, щоб уникнути викриття і переслідування, ховали їх у схованках. У зв'язку з цим великий інтерес представляє ацтекська настінна розпис в Теотіуакані. Раніше припускали, що на ній представлено чоловіче божество дощу Тлалок, але тепер вважають, що зображена Богиня-Мати, яка часто асоціюється з богинею родючості Ксочікетцаль і є втіленням в’юнка пурпурного.
З індіанським культом Ололіукі також пов'язаний ацтекський Бог Квітів Ксочіпіллі, "божество-покровитель священних галюциногенних рослин" і "барвистих снів". "Xochi" або "xochitl" мовою науатль означає "квітка", в той час як "pilli" означає "принц" або "дитина". Ксочіпіллі - принц квітів, любові, ігор, краси, пісень і танців. Ксочіпіллі - бог зміненого стану свідомості, викликаного квіткою, але він же - бог зміненого стану свідомості, викликаного піснею. Шочітль (квітка) породжує куікатль (пісня), і навпаки. Разом обидва вони - сполучна ланка між існуванням надприродного на землі і земним життям людини посеред надприродного.