Перехід до класицизму визначався помітно переходом до російського класицизму, з його неукраїнською мовою, що привело до вульгарної, а не народної мови, бо своєю диктаторською силою царизм відноситься з певним презирством, з нехтуванням її. Ось звідки починається зневага до своєї рідної мови. Панська поезія з просвітницьким блюзнірством та мовними русизмами, жахливими наголосами та російською вимовою сприяють занепаду української літературної мови. Та, на щастя, порятунком II була поява віршів іншого характеру о. Івана Некрашевича (80-90 рр. XVIII ст.), який писав ще засобами барокової поетики: подяка, діалог, приятельські віршові листи та інші жанри ("Ярмарок", "Сповідь"), що є щось середнє між бароковою інтерлюдією та класичною ідилією, в яких збереглася чиста народна мова. На цьому грунті вдалося створити український класицизм та нову українську літературу (.Котляревському (1769-1838). Це був перехід від різноманітної мови бароко, церковнослов'янської та народної, до єдиної літературної мови та до того ж мови народної, це була зміна мови на кшталт "національного новонародження" чи, як казали романтики, "відродження" [9, с. 330]. Але жанри класицизму в українській літературі були обмежені, це такі, як травестійна байка, комедія. Ці жанри і потребували вжитку української народної мови. "Високі" жанри класицизму українські письменники творять у російській мові "високим мовним стилем" [79, с.330]. Переклади українських творів на російську мову зіпсували ряд творів XVIII ст., які друкувалися в Москві. А тому І.Котляревський відмовився від мовної української традиції, до якої так наближалася російська мова, та почав утворення нової української літературної мови, взявши за основу народну мову, як зазначає Є.Маланюк: "Язиковий пролог Котляревського так тісно зв'язаний з язиковим епільогом Сковороди. Зсинтезувавши в собі мовні скарби попередніх віків, українська літературна мова вийшла на шлях стильового еволюціонування..." [2, с.633].
1798 рік - початок української літературної мови, який датується виходом "Енеїди" І.Котляревського.
Зародження нової української літературної мови пов'язане з іменами (.Котляревського, П.Гулака-Артемовського, Г.Квітки-Основ'яненка. Вони вносили свої мовні говірки в українську літературну мову: І.Котляревський - полтавську, Квітка-Основ'яненко - харківську, Гулак-Артемовський - київську. Так, утворах "Енеїда", Наталка Полтавка" І.Котляревський увів у мову багату й розмаїту народну лексику, народні говірки Наддніпрянщини і стимулював розвиток української мови Галичини з метою створення єдиної літературної мови для України. Яків Головацький, упорядник "Русалки Дністрової", першого галицького альманаху, писав, що І.Котляревський "первий показав дорогу до заведення українсько-руської мови в книжну літературу, перелицювавши "Енеїду" і написавши кілька опер" [4, с.324]. І.Котляревський - майстер травестійної поеми. Мова його "Енеїди" дуже різноманітна, надзвичайно барвиста, багата та гнучка з різноманітними синонімами, "ономатопоетичними" словами (цмок, цвенькати, мурмотало та ін.), неологізмами (дружелюбний, обезглуздив, чортопхайка та ін.). Він хоче подати повний лексикон української мови свого часу. Хоча мова його не завжди чиста: церковнослов'янізми, слов'янізми, деякі русизми, що справляли на пізніших читачів почасти неприємне враження, бо здавались "великорусизмами": "стішок", "обезьяна" та ін., а то й цілі вирази: "Жизнь - алтин, а смерть -копійка". Ці вирази уже були в побуті русифікованих українців. Різноманітність мовного виразу, особливо короткі форми дієслів (гульк, хлись, шусь, плюсь та ін.), сентенції, повчальні прислів'я наближали поему "Енеїда" до серйозного жанру, але є і неприємні простацькі, цинічні вирази (рачки лізе, троянці заревіли), що не прикрашало українську мову. До позитивних сторін поеми належить багатство тих побутових тем, про які вона оповідає, - це перша енциклопедія української етнографії: український побут, страви, одяг, музика, танці та ін.
Майстром травестійної оди по праву можна вважати Петра Гулака-Артемовського (1790-1(365). Він був талановитим поетом з вищим технічним умінням за вміння І.Котляревського. Продовжуючи літературну традицію Котляревського, Гулак-Артемовський, як добрий знавець української мови і побуту, застосував бурлеск у своїх байках ("Пан та собака", 1818) з сатирою на панську сваволю; у посланіях, зокрема травестуючи оди Горація ("До Пархома") та в ряді інших віршів, наявна лірична мова цілком "українізована" (кізонька, маненька, любочко і ін.), особливо у переспівах од Горація. В баладах він використовував сюжети Ґете (" Рибалка") і Міцкевича ("Твардовський") (обидві написані в 1827), надаючи їм українського колориту, стає на шлях романтизму. Але нової української мови високого стилю він так і не створив.
Цікава мова Григорія Квітки-Основ'яненка ( 1778-1843). Квітка спочатку йшов у річищі "котляревщини", дивлячись на писання українською мовою як на забаву, гумор, використовуючи стиль траверсії: "Солдатський патрет", "Пархомове снідання". Далеко більше значення в піднесенні престижу української мови мали його "Малороссийские повести, рассказанные Грыцьком Основьяненком" (1834-1837), "Маруся", "Щира любов", "Сердешна Оксана", "Перекотиполе", де він від жанру травестії відходить, щоб довести, що і в українській мові можна дати твір, що був би "і звичайний, і ніжненький, і розумний, і полезний", і від української мови можна "розчулитися". Ці повісті по праву забезпечили йому ім'я "батька української прози". Повісті Квітки з їхніми ідеальними цнотливими й побожними героями є типовим зразком