Питання про те, чим займається наука, може здатися дивним для людини, що живе в століття, коли космічні кораблі борознять простори Інтернету".
Однак, можливо саме зараз і виникає необхідність у відповіді на нього, точніше, в пошуку нових відповідей, бо кожна епоха дає свої інтерпретації науки: від єресей до світла чистого розуму.
Ще сто років тому на Заході і у нас в Росії люди були твердо переконані, що наука вже закінчує відповідати на всі фундаментальні питання світобудови. Багато хто вважав тоді, що пройде ще кілька десятків років і життя людини, повністю поневолив природу, перетвориться на рай на землі. Правда, досліди Резерфорда, як прийнято було вважати, дещо відсунули остаточне рішення цієї проблеми, але те, що почалося з розвитком квантової механіки, поставило кращі наукові уми в глухий кут, а сьогодні взагалі декларується, що ми тільки на самому початку шляху вивчення природи і себе, якщо взагалі ставали на цей шлях.
Усі ми ще зі школи знаємо, що наука іноді удосконалює гіпотези, перетворюючи їх в теорії, але найчастіше спростовує їх. Тим самим мається на увазі, що наука займається доказами наявності або відсутності чого-небудь. При цьому наука прагне до досягнення об'єктивної істини. І як же вона це робить? Вона наближає наше опис до того, що ми описуємо, простіше кажучи, призводить всю сукупність наших абстракцій і дедуктивних висновків деякого загальноприйнятому розумінню зовнішнього світу. Якщо ще простіше, то наука прагне створити таку карту, яка найбільшою мірою відповідала б місцевості. Для цього використовуються різні інструменти і прилади, які все глибше і глибше дають нам вдивитись в те, "що ж там". Парадокс, однак, полягає в тому, що чим глибше ми у все це вдивляємося, тим менше ми починаємо розуміти, і істина в цьому сенсі виявляється недосяжною. І проблема тут зовсім не в нерозвиненість технологій, а в тому, що наш опис, так звана наукова картина світу, завжди буде складатися зі слів, картин і цифр, тоді як описувані науковою мовою об'єкти будуть завжди складатися з плоті, крові і процесів.
Цю думку зазвичай ілюструють наступним чином. Припустимо, що у нас є ряд чисел. При цьому існує припущення (гіпотеза), що він впорядкований:
Якщо людину запитати, яким буде наступне число в цьому ряду, він напевно відповість, що це буде "12". Однак якщо наступне число буде 27, то відразу стає очевидним, що людина помилявся.
2, 4, 6, 8, 10, 27
Що зазвичай робить людина в цій ситуації? Він починає досліджувати цей ряд чисел для того, щоб отримати закономірність. І ось чергова "перемога":
2, 4, 6, 8, 10, 27, 2, 4, 6, 8, 10, 28, 2, 4, 6, 8, 10, 29, 2, 4, 6, 8, 10...
Якщо попросити людину відгадати таке число, він, найімовірніше, відповість: "30". При цьому він "включить" наукову картину світу, оскільки у своїй відповіді спирається на так звану "бритву Оккамы" ("перевагу слід віддавати найпростішою з усіх передумов, які узгоджуються з фактами").
Однак, ніколи не відомо, яким буде наступний факт. Нам, для того щоб зробити життя осмисленим, слід віддати перевагу простий відповідь та вжити впевненість в тому, що послідовність упорядкована. Але наступний факт завжди може вивести нас на більш високий рівень складності. Саме тому наукове передбачення не може бути абсолютно достовірною, тому наука ніколи не зможе довести ніякого узагальнення таким чином, щоб прийти до остаточної істини.
Наука виявляється лише способом сприйняття та вилучення з сприйнятого того, що можна назвати "закономірністю". І ось тут доречно навести такий анекдот:
Марія Іванівна на уроці математики в школі намагається пояснити дітям, що таке випадковість, і, як належить педагогу, робить це на простому прикладі:
- Діти, уявіть, що людина забирається на дах дев'ятиповерхівки, стрибає з неї вниз, падає, вдаряється об асфальт і... не отримує навіть жодної подряпини! Зрозуміли діти, що таке випадковість?
Всі діти схвально захитали головою, тільки Вовочка, сморщив лоб, дав Марії Іванівні зрозуміти, що не до усіх отроків пояснення можуть дійти з першого разу. Тоді вчителька підходить до недогоняющему учня і знову наводить той же приклад:
- От уяви, Вовочка, що той ж людина знову забирається на дах дев'ятиповерхівки, стрибає і... жодної подряпини! Вовочка, ну що ж це?
У відповідь було мовчання і вже почала виходити з себе училка змінивши тон з запобігливий на наказовий робить ще одну спробу:
- Той же мужик знову заповзає на дах, стрибає і залишається без ушкоджень. Що це?
- Вова, ну це ж випадковість!
- Ні, Марія Іванівна, це вже закономірність.
Отже, наше сприйняття обмежена порогом. Те, що вище або нижче порога нашого сприйняття, не може бути пізнане. Винахід телескопа, мікроскопа, точних засобів вимірювання відстані і часу являють собою не більш ніж продовження наших недосконалих органів почуттів, але самі вони органами наших почуттів не стають. Електронний мікроскоп, за допомогою якого можна розглядати атоми, за задумом конструктора зроблений так, що ми можемо бачити лише відображення цих частинок, але самі частинки ми перевірити не можемо. Тому "насправді" вони можуть бути зовсім не такими, якими ми їх собі побачили і представили через окуляр мікроскопа. Таким чином, істина знову підмінюється можливостями нашого з вами сприйняття. Ми не можемо знати, що відбувається в явищах астрономічно далеких, мікроскопічно малих і геологічно давніх. Наука являє собою тільки один з методів сприйняття, будучи обмежена своєю здатністю збирати зовнішні і видимі відображення того, що тільки гіпотетично може виявитися істиною.
Звідси висновок: наука нічого не доводить. Вона являє собою такий же спосіб опису сприйнятого, як і мистецтво, музика, поезія. На питання про те, чим займається наука, можна відповісти, що наука - це своєрідне напрямок в обществознании, майже нічим не відрізняється від мистецтва, стилем, у якому є відображення закономірностей. З допомогою чого вони відображаються - формулами, словами, знаками, лініями - питання виключно естетичний.