Социніанство

Фаусто Соцціні — засновник течії.
Титульна сторінка «Раківського катехизису»: польською мовою 1605 року та латиною 1609 року.
Социніа́нство, социнія́нство, соцінья́нство — раціоналістична течія у протестантизмі, яка виникла у Південній Європі під час Реформації та отримала назву від свого засновника, італійця Фаусто Паоло Соцціні (, 1539 — 1604). Социніани, зокрема, заперечували догмат Трійці, існування первородного гріха, не визнавали таїнств, вважали, що людина може врятуватися, живучи в спілкуванні з яким завгодно християнським суспільством, яке сповідує вчення про Спасіння.

Основні засади
Наприкінці свого життя Ф. Соцціні почав укладати катехизиса, де коротко висвітлив суть своєї доктрини. Працю завершив раківський соціньянський пастор  та інші вже після смерті Соцціні. 1605 року  видано польською мовою та згодом багаторазово перевидавано латиною, німецькою та голландською мовами.

Социніани спиралися на те, що джерелом істини треба вважати Біблію, але тільки тоді, коли воно не суперечить розуму; заперечували догмат Трійці й, виходячи з учення антитринітаріїв та визнаючи одну Божу істоту, вважали, що Дух Святий представляв силу Божу, Ісус Христос був людиною з Божим обдаруванням, якому належало Боже шанування. Социніани зовсім заперечували існування перворідного гріха та взагалі псування моральної природи людини через гріхопадіння перших людей; людину обдаровано свободою волі, якої вона не позбулася й після гріхопадіння. Социніани не визнавали таїнств (вони мали значення тільки обрядів), молитов за померлих, прикликання святих, шанування ікон, узагалі всю зовнішню церковну обрядовість, шанували суботу. При цьому вони виконували прості зовнішні релігійні обряди, не пов'язуючи з ними ніякої духовної сили, — причастя або «вечерю Господню» () та хрещення, що повинно відбуватися тільки над дорослими, які свідомо та відкрито сповідують свою віру в Бога, чого не можна очікувати від дитини.

Социніанський катехизм відрізнявся терпимістю та поблажливістю до інших, не згідних з ним, релігійних думок. Так, наприклад, у ньому проводиться твердження, що людина може врятуватися, живучи в спілкуванні з яким завгодно християнським суспільством, яке сповідує вчення про Спасіння. Гуманістичний аспект доктрини доповнювано виступом проти права використання зброї, засуджуючи війни та смертну кару («всі, хто підняв меча, від меча й загинуть»).

За переконаннями социніан, існувала потреба цілком розмежувати світську та церковну владу, що складалася зі «зборів» (собору) всього духівництва, «міністрів» (пасторів), що їх призначив собор, які й собі призначали церковних старшин і дияконів. Міністри мали винятково літургічну ділянку та проповідництво. Социніани не надавали церковним посадам ніякого ієрархічного значення, а тільки дисциплінарне — дбати про церковний лад і служити потребам церкви, особливо потребам бідних. Учити ж у церкві, на їхню думку, міг усякий, хто володів чистотою морального життя й був здатний до вчителювання — для цього не потрібно ніякого особливого покликання.

Історія
Социніанство виникло у Південній Європі під час Реформації. На теренах середньовічної Речі Посполитої сформувалося та поширилося наприкінці XVI — першій половині XVII століття, де з 1579 року діяв Фаусто Соцціні. Сам Соцціні та його послідовники називали себе «унітарії» () або «польські брати» (), але в народі та серед послідовників інших сповідань вони були відомі під ім'ям «аріян». Головним осередком соціньянства було місто Раків, де в 1602 — 1638 роках існувала школа з міжнародною славою, незабаром зведена до рівня академії, в якій навчалося до 1000 юнаків різних віросповідань. Навчальний процес будовано на власних підручниках професорів, які викладали у школі. У Ракові облаштовано також і друкарню. У Вільні, Новогрудку, Любчі та в багатьох інших містах, а також маєтках шляхти, створювались громади соціньян. Їхня кількість доходила до 150 на початку XVII століття.

Із Польщі социніани потрапили на білоруські та українські землі, де на зламі XVI — XVII століть низка визначних родів їх підтримала:
* Галичина (Червона Русь) — Любенецькі ();
* Волинь — Чапличі (), Гойські (), Сенюти (), Гулевичі (), Холоневські (), Рогозинські ();
* Київщина — Немиричі (), Войнаровські (), Івашенцевичі (), Бабинські ();
* Брацлавщина — Ободенські ().

У родових маєтках створювались социніанські громади, вищі та нижчі школи (в Кисилині, Гощі, Ляхівцях, Береську, Черняхові та інші), на які з боку влади та офіційної церкви чинено постійний тиск.

Початок 1638 року приніс важкі зміни в становищі социніанства, як у корінній Польщі, так і в українських землях. Королівський мандат, виданий за ухвалою сенату та сейму, навіки забороняв социніанський збір та школу в Ракові. 1644 року припинено діяльність социніанської громади в Кисилині — маєтності Чапличів на Волині. Відродження Католицької Церкви в Польщі та політичні обставини, особливо коли социніан було звинувачено в симпатіях до шведів під час польсько-шведської війни, призвели врешті до ліквідації социніанських громад. Сейм 1658 року дозволяв социніанам упродовж двох років улаштувати свої справи, продати маєтки; після цього терміну всі повинні залишити Польщу. Їхні школи та молитовні доми конфісковано. Социніани вимушено покинули країну та розселилися Голландією, Німеччиною й Англією, де поступово розчинилися в інших течіях протестантизму.

Здобутки
Особливу увагу социніани приділяли освіті, поставивши на високий рівень школи й видавництва. Найвідоміший переклад социніанських текстів українською мовою — «Євангеліє Негалевського» 1581 року.

Як і інші «нововірські» рухи, социніанство посилило літературно-полемічну творчість, так, наприклад, із кінця XVI століття збереглися протисоциніанські віршовані твори.

Див. також
* Антитринітарії
* Аріанство

Примітки

Джерела
* 
*  «За що переслідували „Польських братів“?» // Онлайн-бібліотека, «Вартова башта», 1 січня 2000. — С. 21–23.
* Липинський В. «Аріянський соймик в Киселині на Волині в маю 1638 р. (Причинок до історії аріянства на Україні)». // Записки НТШ, т. 96, кн. IV. — Львів, 1910. — С. 41–57. ( перегляд першої сторінки праці)
* Любащенко В. І.  «Реформаційний рух» // Історія української культури: у п'яти томах. — К. : Наукова думка, 2001. — Т. 2.
* Любащенко В. І.  Социніанство, або антитринітаризм // 
* Любащенко В. І.  «Ранній протестантизм в Україні (антитринітаризм і социніанство)» // Бібліотека p-for.com
* Любащенко В. І.  «Місце протестантизму в національно-культурному русі (шкільництво, книгодрукування, розвиток мови)» // Бібліотека p-for.com
*  «Аріанська шляхта» // Народний Оглядач. — 25 листопада 2013
* Оглоблин О.  Українська церковна історіографія // Електронна бібліотека «Чтиво».
* Передмова Чижевського Д. «Socinianism in Poland and South-West Rus’» // «The Annals», т. III, ч. 1(7). — Нью-Йорк: УВАН, 1953 до англійського видання Левицького О. 
*  Maxwell A. «The Racovian Catechism — origin and summary» // «Bible digest», № 45, July 1994 
*  Емельянов В. М. «„Раковский катехизис“. Изложение вероучения христиан-унитариан XVI — XVII вв.» // Портал-Credo.Ru 
*  Каниболотский Д. «Раковский Катехизис с обзором истории унитарианства Польши и Трансильвании, лондонское издание 1818 г.» // Онлайн-дневник LiveJournal 
* Левицкий О. «Социнианство в Польше и Юго-Западной Руси» // Кіевская старина. — 1882:  № 4 (апрель), с. 25–57;  № 5 (май), с. 193–224;  № 6 (июнь), с. 401–432 
*  «Раковский катехизис»: перевод Ганяк В. // Сервер Проза.ру 
*  Социнианство // Философский словарь 

Посилання

* В.Нічик. Социніанство // 
* 
* Польські брати;  Социніани // Українська Релігієзнавча Енциклопедія