В Україні ще до початку повномасштабного вторгнення неодноразово лунали запитання про те, чому держава-агресор блокує рішення Радбезу ООН щодо свого нападу на Україну та його наслідків і як припинити руйнування засад міжнародного права. Утім, у самій Організації Об’єднаних Націй про цю проблему донедавна не було серйозних розмов. Вважалося, що блокуючий голос РФ, тобто використання нею права вето РБ ООН, неможливо подолати.
Жодного разу за час існування ООН такого прецеденту у Раді безпеки не було.
Та безпрецедентна російська агресія робить українські вимоги ще більш обґрунтованими, а “неможливе” може стати реальністю.
Ця стаття пояснює, які юридичні механізми та дипломатичні механізми може задіяти Україна, щоб викинути Росію не лише з Радбезу, а й взагалі зі складу ООН.
Вигнання Росії: позиції сторін
Про те, що Російська Федерація не є повноправним членом ООН і тим більше не може бути постійним членом Радбезу, українські дипломати час від часу говорять вже не перший рік. Активно піднімати цю тему почали на стику 2021 та 2022 років, коли безпекова криза на російсько-українському кордоні почала різко загострюватися.
Саме тоді український постпред в ООН Сергій Кислиця почав нагадувати західним колегам та пояснювати журналістам, що в 1991 році Росія посіла своє місце всупереч процедурі та з порушенням Статуту ООН (дивіться відеоінтерв’ю дипломата).
А після початку повномасштабного вторгнення Україна на найвищому рівні заговорила про те, що Росію необхідно позбавити привілеїв постійного члена РБ ООН.
26 лютого президент Володимир Зеленський повідомив, що говорив з генсеком ООН про позбавлення РФ можливості голосувати у Раді безпеки. А 5 квітня, на засіданні Радбезу ООН, президент у своїй промові висунув вимогу до РБ ООН ухвалити рішення попри опір РФ:
“[Ви маєте] або усунути Росію як агресора та джерело війни від блокування рішень щодо її ж агресії – і тоді зробити все, що може встановити мир… Або, якщо ваш чинний формат – безальтернативний, і виходу просто немає, то далі – тільки саморозпуск [ООН]”.
8 червня, у ще одній промові у Радбезі, він знову закликав усунути Росію від участі у роботі як Радбезу, так і Генеральної асамблеї. 21 вересня повторив схожий заклик у виступі на сесії Генасамблеї ООН.
Ще у березні речниця Білого дому Джен Псакі заявила, що “не бачить сценарію” усунення Росії від голосування у Радбезі. Згодом, у травні, представник США в ООН Лінда Томас-Грінфілд у своєму інтерв’ю зазначила, що “Росія є постійним членом Ради безпеки… і я наразі не бачу, що це якось зміниться” – хоча й додала, що цей статус не дає РФ права здійснювати агресію проти України.
Хоча вже у вересні та ж Лінда Томас-Грінфілд висловила вже трохи іншу позицію та заявила, що США виступають за реформу Радбезу – але нічого не сказала ані про можливі обриси реформи, ані про те, чи можливо позбавити Росію права вето за підсумками реформи.
І, нарешті, про позицію Росії. Тут – жодних несподіванок.
РФ наполягає, що вона перебрала місце СРСР в ООН цілком законно, а всі закиди щодо сумнівності цієї процедури необхідно відкинути. Утім, коментарів по суті українських претензій бракує. Тож варто нагадати та пояснити цю суть.
Як фальшували статус Росії в ООН
Як відомо, у ст. 23 Статуту ООН перелічені п’ять постійних членів Ради безпеки:
“Республіка Китай, Франція, Союз Радянських Соціалістичних Республік, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії та Сполучені Штати Америки”.
Росія стверджує, що набула місце Радянського Союзу наприкінці 1991 року.
Між тим в ООН діє принцип, що держава-правонаступниця (якою РФ є стосовно СРСР, так само, як і Україна та інші колишні союзні республіки) не має права успадкувати місце держави-попередника в ООН.
Основа цієї позиції була закладена у висновку юридичного комітету Генеральної асамблеї ООН ще 1947 року. Цей документ каже, що коли в державі відбуваються зміни уряду, конституції, території чи назви, але ця держава продовжує існувати як той самий суб’єкт міжнародного права (в юриспруденції цей статус називають “держава-продовжувач” або “контінуатор”) – то вона продовжує бути членом ООН. Але якщо утворюється нова держава, то нова держава, хоч би вона і була правонаступницею члена ООН (або кілька таких держав), має подавати нову заяву про членство.
Цей принцип ніколи не заперечували в ООН.
Але у Біловезькій угоді, яку 8 грудня 1991 року підписали лідери Білорусі, РРФСР та Україна, було чітко сказано: “Союз РСР як суб’єкт міжнародного права і геополітична реальність припиняє своє існування”. 10 грудня того ж року вона була ратифікована Україною та Республікою Білорусь, а 12 грудня – РРФСР.
Ця угода не допускає іншого тлумачення: СРСР як держава і суб’єкт міжнародного права (а отже, і як член ООН) припинив своє існування. Тобто насправді РФ ніяк не могла успадкувати його місце в ООН, у тому числі у Раді безпеки.
Чому ж тоді світ (включаючи юристів-міжнародників) толерує перебування Росії в ООН всупереч базовим принципам організації?
Річ у тім, що у західних професійних колах панує думка, що РФ отримала місце якраз у відповідності до цих принципів. Тобто вони вважають, що юридично РФ – це той самий СРСР, той самий суб’єкт міжнародного права, який змінив назву, уряд і дещо змінив кордони. Бо росіяни змогли переконати їх у цьому, за допомогою своїх тодішніх західних друзів.
Відразу після укладання розпаду СРСР проблему втрати місця у Раді безпеки усвідомили представники Союзу в ООН, які почали шукати вихід із ситуації. І виявилося, що вони мають потужного союзника в особі США.
Про це згодом розповів у спогадах колишній представник СРСР в ООН Юлій Воронцов, який у грудні 1991 року оголосив себе представником РФ в ООН: “Американські юристи підказали нам дуже хороший юридичний варіант […] щоб у нашій заяві про зміну назви країни, як ми говорили тоді, було зазначено, що Російська Федерація є продовжувачем Радянського Союзу. […] Фактично увесь процес зовні виглядав як проста зміна таблички за столом делегацій у Генеральній асамблеї та у Раді безпеки”.
Отже, привласнення Росією місця СРСР в ООН було засновано на свідомому обмані за сприяння США.
Цією фальсифікацією Росія займалася на найвищому рівні. 24 грудня 1991 року президент РРФСР Борис Єльцин направив генеральному секретарю ООН листа, в якому повідомив про зміну назви “СРСР” на “Російська Федерація”, того ж дня Воронцов зі своїм супровідним листом передав листа Єльцина генсеку ООН Пересу де Куельяру, а той телеграмою розіслав це представникам інших держав-членів ООН.
Натомість існування Біловезької угоди Москва широко не афішувала і загальмувала передачу в ООН її перекладу.
Здійснення цієї махінації полегшило як те, що 24 грудня був переддень Різдва, так і те, що у Раді безпеки в той час за збігом обставин головував саме Радянський Союз, тому Воронцов на наступному засіданні 31 грудня просто змінив табличку СРСР на “Російська Федерація” – і ніхто не заперечував.
Але жодних формальних рішень з цього приводу ніколи не приймалося, і питання ніколи формально не обговорювалось в ООН.
Як вигнати Росію з ООН? Югославський сценарій
За чинним Статутом ООН, виключити постійного члена Ради безпеки з Організації без його згоди неможливо, навіть якщо ця держава системно порушує Статут. Зміна чинного Статуту ООН також неможлива без згоди усіх постійних членів Радбезу.
Утім, є юридичні шляхи усунути РФ з ООН у межах чинного статуту та прецедентного права ООН.
Є навіть два сценарії, які можна умовно назвати “югославський” та “китайський”. Обидва передбачають ухвалення резолюції Генеральної асамблеї про визнання припинення існування СРСР та про негайне усунення РФ з ООН.
У 1992 році Союзна Республіка Югославія (СРЮ) наполягала на продовженні членства в ООН Соціалістичної Федеративної Республіки Югославія (СФРЮ) після її розпаду.
Однак Рада безпеки ООН ухвалила Резолюцію, якою визнала, що СФРЮ припинила своє існування, відтак СРЮ не може автоматично продовжувати її членство в ООН. Генасамблея, посилаючись на це рішення РБ, затвердила резолюцію, в якій також постановила, що СРЮ не може продовжувати членство попередниці та має подавати заявку на членство як нова держава.
Для нас у цій історії важливі процедурні моменти: 1) можливість визнання Організацією Об’єднаних Націй, що держава-член ООН припинила своє існування, 2) можливість ухвалення рішення ГА ООН про те, що конкретна держава не є продовжувачем (контінуатором) держави-члена ООН, і відтак має подавати заяву про членство як нова держава.
Однак у нашій ситуації все ускладнюється тим, що Росія де-факто бере участь у роботі РБ ООН і може блокувати його рішення, чого Югославія робити не могла. Отже, потрібен спосіб дій, який дозволяє ухвалити аналогічне рішення Радбезу попри російське вето.
Треба наголосити, що резолюція Ради безпеки дійсна також тоді, коли хтось з постійних членів утримався від голосування (щоб заблокувати рішення, треба проголосувати “проти”).
Між тим за Статутом ООН утримання від голосування може бути як добровільним (voluntary abstention), як у наведеному прикладі, так і вимушеним, обов’язковим (obligatory abstention).
Інститут obligatory abstention базується як на фундаментальній загальновизнаній правовій нормі “ніхто не судить у своїй справі” (nemo judex in causa sua), так і на прямій нормі ч. 3 ст. 27 Статуту ООН, яка каже, що “при ухваленні рішення на підставі Розділу VI та на підставі пункту 3 статті 52 сторона-учасник суперечки повинна утриматися від голосування”.
Треба наголосити, що ця норма має об