Посібник з філософії
РОЗДІЛ І
§2. Філософія Стародавньої Індії
Як же це могло бути?
Як із несутого народилося суте?
Упанішади
Усі напрями філософії Стародавньої Індії так чи інакше пов'язані з Ведами — найдавнішими пам'ятками індійської культури, створеними давньоіндійською (ведійською) мовою у кінці II — першій половині І тисячоліття до н. е. Складаються з чотирьох збірок. Найдавніша з них — Рігведа, у якій містяться космогонічні гімни (про єдине, про творення світу тощо). У Ведах і релігійно-філософських коментарях до них — Упанішадах — розвивається абстрактна всеохоплююча система світу, що стала основою індуїзму — найрозповсюдженішої релігії сучасної Індії.
Згідно з цим вченням, першопочатком всього існуючого є Пуруша — першочоловік, з тіла якого виник весь Всесвіт, а з частин тіла — різні соціальні верстви — варни: брахмани (жерці, учені), кшатрії (воїни), вайші (ремісники, торгівці) і шудрі (неповноправні). В більш пізньому давньоіндійському епосі «Махабхарата» Пуруша розуміється як душа, чиста свідомість, чоловіче начало, яке, з'єднуючись з Пракриті (жіночим началом) — вічною першоосновою світу (близькою до матерії) — та її творчою енергією, дає початок еволюції світу.
Центральними поняттями давньоіндійської філософії є Атман і Брахман. Атман — всепроникаюче суб'єктивне духовне начало, "Я", душа, чиста свідомість — існує в кожній людині й протистоїть Брахману —- вищій об'єктивній духовній реальності. Водночас Атман є самосвідомістю Брахмана, і тому людині не потрібно шукати Атмана, який існує в кожному з нас. Будь-яка істота — це вияв Атмана, його зовнішнє розкриття, що і робить можливим та необхідним єдність всього живого і всього світу.
Тому життя людини є тимчасовим перебуванням душі в певному тілі в її подорожі з одного тіла в інше (сансара). Ця подорож відбувається в залежності від поведінки людини за законом карми (віддач за минуле життя). Видатна людина може вирватися з колеса сансари, отримавши звільнення (мокшу), та злитися із Всесвітом (досягти стану нірвани). Найважливішими поняттями індуїзму також є ахінса (не заподіяння шкоди нічому живому) і дхарма (моральний закон, обов'язок, якого повинен дотримуватися кожний; пам'ятати, що дхарма індивідуальна).
Викликає інтерес важливе в індійській культурі вчення про життєві стадії людини (ашрами), в якому виділяються чотири періоди (три перші ашрама тривають по 25 років):
♦ час навчання, освіти (основні характеристики: знання, утримання, благочестя та підкорення);
♦ час сім'ї, дому (придбання, благочестя, любов, турбота про нащадків);
♦ час спілкування з природою (утримання та благочестя);
♦ час самітності (підготовка до смерті).
Найвідомішими релігійно-філософськими системами, пов'язаними з Індуїзмом; були джайнізм та буддизм. Джайнізм виникає в VI-Vст . до н. е. Сама ж назва вчення з'являється двома століттями пізніше, коли реформатор вчення Вардхамана був проголошений переможцем (джиною) всіх інших мудреців. В основі джайнізму лежить ідея існування двох вічних сутностей: джива (живого) та аджива (неживого). Джива має дві форми буття: недосконале (з'єднане з матерією) та досконале (звільнене від неї, що дає насолоду— нірвану). Цим двом видам буття відповідають два види пізнання.
Джайнізм заперечує створення і розвиток Всесвіту, але визнає його нескінченність. Він вирізняється терпимістю до інших; точок зору, бо вважає пізнання відносним, визнає можливість існування багатьох точок зору, жодна з яких не може претендувати на абсолютне знання.
Як і інші філософські системи Індії, джайнізм визнає сансару та карму. Головним для позбавлення від сансари, згідно з філософською теорією джайнізму, є сувора ахинса й аскетичний спосіб життя. Для того, щоб душа могла перейти в досконалий стан, необхідно відмовитися від усілякої власності (інколи навіть від одягу) і не робити нічого такого, що могло б призвести до загибелі живої істоти (наприклад, не можна орати землю, ходити теж потрібно дуже обережно). Окрім цього, для звільнення душі від матерії необхідно мати "три коштовності": досконалу віру, досконало знання та досконалу поведінку. Прихильники джайнізму вважають, що богів не існує, є тільки безсмертна душа людини. У сучасній Індії є декілька мільйонів прибічників джайнізму.
Три перлини джайнізму:
♦ правильна віра;
♦ правильне знання;
♦ правильна поведінка.
Джайністи вважали, що пізнання людей однобічне. Шестеро сліпих вивчали слона. Той, хто мацав ноги, думав, що слон круглий, хто мацав бік, думав, що слон як мур і т. ін. Кожний знає тільки частину істини.
Якби Бог створив світ, то вода була б спроможна горіти, а вогонь був би холодним.
О людино! Ти — друг сам собі; чому ти бажаєш друга поза собою самою?
Доброчесність досягається наступним шляхом:
♦ не насиллям;
♦ правдивістю мови;
♦ милосердям;
♦ не привласненням чужого;
♦ чесністю в думках та вчинках.
Буддизм виникає в VI ст. до н. е. Його засновником був царевич Сідхартха Готама. При народженні Сідхартхи чаклун сказав царю, що хлопець не повинен бачити хвороби, старості та смерті. І цар створив своєму сину такі умови. Але в 29 років Сідхартха вийшов з палацу і відразу побачив хворобу, старість та смерть. Він був дуже шокований, покинув свій палац, став жити в лісі самітником. В 35 років Сідхартсі Готамі відкрилася істина, він став просвітленим — Буддою — і почав проповідувати своє вчення.
Згідно з ученням Будди, існує два види буття: проявлене, пов'язане зі стражданням (сансара), та не проявлене — ідеальне, без страждань (нірвана). Для того, щоб перейти з першого стану в другий, потрібно зрозуміти, що джерело страждань людини знаходиться всередині неї самої: її пристрасті, бажання, жадібність, заздрість, егоїзм, прагнення до влади. Позбувшись цих бажань, можна вийти з колеса сансари та позбутись нових народжень і страждань.
Щоб позбутися страждань, потрібно:
♦ пробудження серця;
♦ очищення думок;
♦ звільнення від недоброзичливості та роздратування; Ф пробудження любові до людей та всього живого.
Існує благородний восьмирічний шлях, йдучи яким, можна вирватися з колеса сансари і досягнути нірвани. Він полягає у наступному:
♦ правильному баченні;
♦ правильному мисленні; Ф правильній мові;
♦ правильній дії;
♦ правильному способі життя;
♦ правильних зусиллях;
♦ правильній увазі;
♦ правильному зосередженні.
Щоб покращити своє життя, потрібно:
♦ завжди говорити правду;
♦ прагнути до добра;
♦ не брати чужого;
♦ ні до кого не почувати злоби та заздрощів.
Буддизм заперечує поділ людей на касти і вбачає мету життя людини в набутті знань, що допоможуть позбутися страждань. Зараз буддизм є однією з трьох світових релігій. Розповсюджений у Китаї, Японії, Південно-Східній Азії, Монголії та Бурятії.
- Я буду приходити, повертатися у цей світ доти, доки в ньому не залишиться жодної істоти, що страждає.
- Десять заповідей Будди: не вбивай; не кради; будь доброчесний в думках і житті; не бреши;
не говори поганого про людей; не присягайся; говори діло або мовчи; не заздри, а радій добру ближнього; очищай серце від злоби, люби всіх; намагайся зрозуміти істину.
- Погані та шкідливі для себе справи робити легко. Те, що добре і корисне, робити надзвичайно тяжко.
- Ніколи в цьому світі ненависть не припиняється ненавистю, лиш відсутністю ненависті припиняється вона.
- Нехай дивиться він не на помилки інших, не на зроблене та не зроблене іншими, а на зроблене ним самим.
- Легко побачити гріхи інших, свої ж, навпаки, побачити важко.
- Дурень, що знає свою дурість, завдяки цьому вже мудрий, а дурень, що уявляє себе мудрим, воістину дурень.
- Будівельники каналу підкоряють собі воду, лучники підкоряють собі стрілу, теслярі підкоряють собі дерево, мудреці угамовують самих себе.
- Ти не знайшов, тому що занадто довго шукав. Той, хто шукає, не знаходить. Знаходить тільки той, хто перестав шукати.
- Одного разу прибулець сказав: "Будда, зроби диво, і я увірую!" Будда сумно посміхнувся й показав велике диво. Прибулець скрикнув: "Тепер я хочу стати твоїм учнем!" Але Будда відповів: Тепер ти мені не потрібний".
Загалом давньоіндійська філософія тісно пов'язана з релігійно-міфологічним світоглядом і не виокремлена з нього. Для неї, крім того, характерна пильна увага до внутрішнього духовного життя людини, свого роду психологізм.
Що стосується всієї передфілософії та філософії Стародавнього Сходу, то їй властиві наступні риси:
♦ слабка системність і логічність;
♦ брак філософських традицій, попередників;
♦ нероздільність філософського та спеціального знання.
Це, однак, не завадило появі великих мислителів, чиє вчення вплинуло (і продовжує впливати) на весь розвиток людства. З цього приводу Г. Сімкін писав: "...за п'ять століть до Різдва Христового цей світ відвідали двоє цілковито мудрих (Конфуцій та Будда), які відмовились обговорювати сутності потойбічних сил та побачили в добрі, милосерді, людинолюбстві абсолютні категорії буття".
Своїх класичних форм філософія набуває в Стародавній Греції, де виникає гармонійне поєднання світоглядно-оцінного та раціонально-системного підходів, зв'язок із зачатками наук, розвивається логічний апарат. Розквіту давньогрецької цивілізації, науки і філософії сприяв унікальний для Стародавнього світу суспільний устрій — демократія, що дала можливість обговорювати питання та вирішувати їх шляхом голосування.
Контрольні питання:
1. Назвіть три цивілізації Стародавнього Сходу.
2. Головні положення філософії Лао-цзи.
3. Головні положення вчення Конфуція.
4. Що таке Веди?
5. Основні положення джайнізму.
6. В чому вбачає Будда джерело страждань людини?
7. Назвіть основні риси філософії Стародавнього Сходу.