КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
Київський апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Ключковича В. Ю., суддів - Борисюк Л. П., Собківа Я. М., при секретарі - Шевчук К. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2013 року (Постанова N 826/15145/13-а) у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" до Міністерства юстиції України, треті особи - Державна виконавча служба України, публічне акціонерне товариство "Автокразбанк", публічне акціонерне товариство "Фідокомбанк", публічне акціонерне товариство "ПУМБ" та публічне акціонерне товариство "Креді агріколь банк", про визнання нечинним рішення відповідача, встановив:
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2013 року (Постанова N 826/15145/13-а) в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з постановленим рішенням суду першої інстанції, третьою особою ПАТ "ПУМБ" подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати постанову суду, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вислухавши пояснення учасників процесу, оцінивши їх в сукупності, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.
Згідно зі ст. 198 ч. 1 п. 1 та ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірність прийнятого ним рішення.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного адміністративного суду з наступних мотивів.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, 29 листопада 2012 року Міністерством юстиції України видано оскаржуваний наказ, яким:
- абзац 2 п. 3.1 розділу 3 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року N 42/5 (також далі - Порядок N 42/5), виклав у наступній редакції: "Розмір винагороди за надані послуги з реалізації арештованого майна не повинен перевищувати, з урахуванням витрат, пов'язаних із організацією та проведенням реалізації майна, та податку на додану вартість (також далі - ПДВ), 15 відсотків від вартості майна. При цьому, витрати, пов'язані із організацією та проведенням реалізації майна, не повинні перевищувати 5 відсотків вартості реалізації майна. У разі, якщо майно реалізоване за ціною, вищою від стартової, спеціалізована організація здійснює перерахунок винагороди пропорційно до збільшення ціни майна та зазначає у протоколі аукціону суму винагороди, яку покупець повинен додатково сплатити, а також рахунок спеціалізованої організації, на який необхідно сплатити дані кошти";
- у Тимчасовому положенні про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року N 68/5 (також далі - Тимчасове положення):
1) у п. 2.10 п. 2 слова "дорівнює сумі винагороди спеціалізованої організації за надані нею послуги з реалізації майна, визначеній виходячи зі стартової ціни лота" замінити словами "не повинен перевищувати 15 відсотків стартової ціни лота, а при реалізації предмета іпотеки - 5 відсотків стартової ціни лота";
2) абзац 2 п. 3.1 розділу 3 викласти у такій редакції: "Розмір винагороди за надані послуги з реалізації арештованого майна не повинен перевищувати з урахуванням витрат, пов'язаних із організацією та проведенням реалізації майна та ПДВ, 15 відсотків вартості майна. При цьому, витрати, пов'язані із організацією та проведенням реалізації майна, не повинні перевищувати 5 відсотків вартості реалізації майна. У разі якщо майно реалізоване за ціною, вищою від стартової, спеціалізована організація здійснює перерахунок винагороди пропорційно до збільшення ціни майна та зазначає у протоколі аукціону суму винагороди, яку покупець повинен додатково сплатити, а також рахунок спеціалізованої організації, на який необхідно сплатити дані кошти".
Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. п. 1 (Указ N 395/2011), 3 Положення про Міністерство юстиції України (Указ N 395/2011) Мін'юст України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної правової політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а формування та реалізація такої політики є одним з основних завдань Мін'юсту.
Відповідно до п. 9 Положення про Міністерство юстиції України (Указ N 395/2011) - Мін'юст України у межах повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.
Указом Президента України "Про затвердження Положення про Державну виконавчу службу України" від 06.04.2011 N 385/2011 (Положення N 385/2011) встановлено, що Державна виконавча служба України (ДВС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень) відповідно до законів. ДВС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра юстиції України.
З системного аналізу викладеного вбачається, що оскаржуваний наказ прийнято уповноваженою особою в межах наданих повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. ч. 1, 2 ст. 2, ч. ч. 1, 2 ст. 25, ст. 32, ч. 1 ст. 52 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).
Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Статтею 50 цього ж Закону зазначається, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.
У статті 61 вищезазначеного Закону зазначається, що реалізація арештованого майна, за винятком майна, вилученого за законом з обігу та зазначеного в частині восьмій статті 55 цього Закону (цінні папери, ювелірні та інші побутові вироби із золота, срібла, платини і металів платинової групи, дорогоцінних каменів і перлів, а також лом і окремі частини таких виробів), здійснюється спеціалізованими організаціями, які залучаються на тендерній (конкурсній) основі, на підставі договорів між Державною виконавчою службою та спеціалізованими організаціями шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах.
Згідно з ч. 4 ст. 41 Закону N 606-XIV до витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: 1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; 2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; 3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; 4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; 5) розміщення оголошення в засобах масової інформації; 6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; 7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.
Пунктами 3.2, 3.3 Порядку реалізації арештованого майна передбачено, що організатор аукціону повинен мати власне або орендоване приміщення з відповідними умовами для зберігання, перед пожежної підготовки та демонстрації майна, яке відповідає торговельно-технологічним, санітарно-гігієнічним і протипожежним нормам, а також приміщення для проведення аукціону. Організатор аукціону не пізніш ніж за 15 днів до дня проведення аукціону розміщує в порядку, визначеному Положенням про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень на відповідному веб-сайті інформацію про майно, що реалізується. Також, організатор аукціону несе відповідальність за зберігання аукціонного майна з моменту його приймання на аукціон до видачі оплаченого майна (п. 9.1 Порядку реалізації арештованого майна).
Верховний суд України у постанові від 13.02.2013 зазначив, що виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна, а відтак є правочином.
Враховуючи вищевикладене, суд колегія суддів прийшла до висновку, що не відноситься до витрат виконавчого провадження винагорода спеціалізованій організації, яку вона отримує за організацію реалізації арештованого майна та податок на додану вартість, який організація має сплатити як суб'єкт підприємницької діяльності.
Спеціалізовані організації, як суб'єкти підприємницької діяльності мають право на одержання прибутку за надані послуги та відшкодування витрат пов'язаних з реалізацією арештованого майна, а оплата покупцем придбаного на торгах товару разом із сплатою винагороди спеціалізованій організації за надані послуги здійснюється на підставі акту про проведені прилюдні торги, яким оформляються договірні відносини купівлі-продажу.
Згідно з ч. 12 ст. 62, ч. 4 ст. 66 Закону витрати, пов'язані з організацією та проведенням прилюдних торгів, аукціонів або реалізації майна боржника на комісійних умовах, не повинні перевищувати п'яти відсотків вартості реалізації майна.
У разі звернення стягнення на майно боржника - юридичної особи витрати, пов'язані з організацією та проведенням прилюдних торгів, не повинні перевищувати п'яти відсотків вартості реалізації майна.
Відповідно до п. 3.1 Тимчасового положення орган державної виконавчої служби укладає із спеціалізованою організацією договір, яким доручає реалізацію майна спеціалізованій організації за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що витрати пов'язані з організацією та проведенням реалізації майна, які не повинні перевищувати 5 відсотків вартості реалізації майна, є частиною розміру винагороди за надані послуги з реалізації арештованого майна, який сукупно не повинен перевищувати 15 відсотків від вартості реалізованого майна, тобто оскаржуваний наказ відповідає Закону України "Про виконавче провадження"
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач довів обґрунтованість та законність свого рішення, оскільки оскаржуваний наказ прийнято уповноваженою особою в межах наданих повноважень та не суперечить нормам Закону України "Про виконавче провадження", суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається
Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд ухвалив:
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" - залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2013 року (Постанова N 826/15145/13-а) - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.
Повний текст ухвали складено та підписано 24.01.2014 року.