СНІЖАНА
Бути 30-річною – непросто
Думаю, знайомі сказали б про мене, що я відкрита, досить легко йду на контакт і справляю враження доброї та позитивної людини.
Бути 30-річною – непросто.
Щороку на день народження, напередодні нового року чи в інший якийсь особливий день з’являється бажання зробити резюме і подивитися, до чого ти прийшла, чого досягнула, що із бажаного здійснилося, а що, можливо, ні.
Чомусь особливо у 30 це актуально і ретельно цей список, якщо навіть не пишеш, то подумки проробляєш, звіряєшся із ним, щоби зрозуміти, що до чого. Але це не працює. Просто коли плануєш втілити свої великі бажання і розумієш, що не встигаєш - з’являється тривога, непотрібні переживання.
Із 30-кою я намагаюся примиритися тим, що роблю спроби прийняти реальність такою, яка вона є
Коли моїй мамі було 30, а мені років 10, я тоді подумала: “Боже, це ж уже старість”. Тобто 30 - це уже все, далі життя немає. Добре пам’ятаю ці відчуття, і чим ближче було до 30, тим частіше згадувала про них. Це був такий маленький ірраціональний і дуже дитячий страх – старості.
Із 30-кою я намагаюся примиритися тим, що роблю спроби прийняти реальність такою, яка вона є. Прислухатися до себе, своїх відчуттів і керуватися цим у вчинках і рішеннях, робити більше для себе. І тим, що я дуже багато для себе вже зробила. Зараз я маю багато з того, чого не було, наприклад, рік тому. І це прекрасно.
Найголовнішою подією, яка сталася зі мною до 30 років, було навчання у Данії. Я дуже хотіла пожити за кордоном, отримати такий досвід. І не так важливо було – вчитися чи працювати.
Коли у мене з’явилася така можливість, це було трошки невдалою ідеєю з точки зору кар’єри, тому що я працювала над запуском проекту і змогла довести його тільки до середини. Окрім того, почався Майдан, а з ним і зріс курс євро, тому зриватися за кордон було не дуже легко фінансово. Взагалі це рішення було непростим, але я точно знала, що не пожалкую, тому поїхала на півроку вчитися в Данію.Цей досвід допоміг побачити, як можна інакше жити. До чого прагнути. І яких змін я хочу у своїй країні.
Коли накривають емоції або трапляється те, з чим важко впоратися, коли не знаєш, що робити і як поводитися, тоді дуже допомагає один спосіб. Треба зменшити оберти, сповільнитися і спробувати потестувати реальність питаннями: “А може усе не так, як мені здається?”, “може я не так розумію ситуацію”, “може є якісь інші виходи?”. Тобто дати собі час не зразу реагувати, а видихнути і спробувати подивитися на ситуацію під іншим кутом зору.
Коли накривають емоції або трапляється те, з чим важко впоратися, тоді дуже допомагає один спосіб. Треба зменшити оберти, сповільнитися і спробувати потестувати реальність
До 30 років я почала інакше дивитися на стосунки. Я хочу, щоб було просто, не люблю людей, які ускладнюють. Я сама можу ускладнювати, тому мені не треба цього ще й посилювати. Хочеться, щоби з людиною було добре, щоби вона не множила проблеми, та і я не хочу створювати комусь складнощів. Хоча років у 20 переживати якісь пристрасті і драми - це по-своєму було класно.
Собі 20-річній я би сказала, що не варто переживати і все робиться правильно, що треба більш розслаблено ставитися до всього, менше напружуватися.
30 років мого життя навчили мене не завищувати очікування ні до себе, ні до оточення, ні до життя загалом. Тому якщо говорити про плани й бажання на перспективу, то через 10 років я б хотіла мати запас емоційних і матеріальних ресурсів, достатніх для того, щоб за бажання можна було кардинально змінити життя.
Цього б мені дійсно хотілося. Бо здається, що ті речі, які б я зараз хотіла зробити, не роблю, тому що не почуваю цієї базової безпеки і не маю достатньо ресурсів.
30 років мого життя навчили мене не завищувати очікування ні до себе, ні до оточення, ні до життя загалом
У 30 я нарешті зрозуміла, що не можна ставитися до себе погано, бо це одразу позначається на тому, як ти виглядаєш, почуваєшся фізично, емоційно.
Я завжди хочу пам’ятати і зберігати відчуття, яке у мене з'явилось недавно: у житті є всі можливості, про які тільки можна мріяти. Варто просто більше довіряти собі і світу .