Особистісно-орієнтований підхід до навчання і виховання студентів - Реферат Безплатно скачать реферат, курсову, дипломну роботу
закордонної, так і у вітчизняній психології.Поряд з різними закордонними теоріями і концепціями, що розглядали юнака такими, як біогенетична теорія Стенлі Хол (1884-1923), Арнольд Гезелл (1880-1961); концепція персонологічної (особистісної )орієнтації Едуард Шпрангер (1882-1963), Шарлотта Блер (1893-1982); Жан Паже (1896-1980)- специфіка юнацького мислення;психоаналіз Зиґмунда Фрейда (1856-1939); неофрейдизм Ерік Еріксон (1902-1982), важливий внесок у розуміння юнацької психології вніс представник гештальтпсихології Курт Левін (1890-1947). Він виходив з того, що людське поводження є функція, з одного боку, особистості, з іншого боку - навколишньої її середовища. Властивості особистості і властивості середовища взаємозалежні. Як дитина не існує поза родиною, так і ці суспільні інститути не існують окремо від взаємодіючих з ними і завдяки їм індивідів. Єдність і взаємодія в їх особистісних компонентів Левін називає життєвим чи психологічним простором.Поводження юнаків визначається, насамперед, маргінальністю (проміжністю) їх положення. Специфічність соціальної ситуації, особливо студентів 1-2років навчання і життєвого світу виявляється й у психіці, для якої типові внутрішні протиріччя, невизначеність рівня домагань і таке ін.Достоїнство концепції Левіна полягає в тому, що він розглядає юність як соціально-психологічне явище, зв'язуючи психічний розвиток особистості зі зміною його соціального стану. Однак, ставлячи життєвий світ дитини в залежність від його безпосереднього оточення, мікросередовища, Левін залишає в тіні його суспільне соціальної детермінанти. Він не уточнює також вікових граней періоду маргінальності, зокрема розходжень між підлітком і юнаком, і індивідуально-психологічних варіацій процесу розвитку. Тим часом невизначеність вікового статусу далеко не завжди означає також невизначеність рівня домагань і ціннісних орієнтацій. Емпірична перевірка теорії Левіна англійським психологом Джоном Бамбаром (1973) показала, що поняття юнацької маргинальності занадто розпливчасте І не пояснює конкретних варіацій, психіки і поводження юнаків.Альтернативні теорії юнацького віку аналізують різні сторони розвитку-фізичний розвиток, розумовий розвиток, формування самосвідомості, зрушення в структурі спілкування, мотиваційні процеси і т.п. розглядалися і у вітчизняній психології. Цим займалися такі психологи як Виготський Л.С. (1889-1960), Божович Л.І. (1908-1981), Леонтьєв А.Н. (1093-1979), Ельконін Д.Б. (1904-1984) і ін.Ельконін Д.Б. (1971) розглядав юнацький вік з позиції культурно-історичної теорії і провів їхній психологічний аналіз.У даному віці ведучою стає учбово-професійна діяльність (хоча спілкування як і раніше залишається ведучим), завдяки якій у студентів формуються визначені пізнавальні і професійні інтереси, елементи дослідницьких умінь, здатність будувати життєві плани і виробляти моральні ідеали, самосвідомість.Внутрішній світ особистості, її воля, позаучбова діяльність, ініціатива (а не тільки уміння "підкорятися нормам"), дружба, любов випадають з її як щось несуттєве, другорядне, хоча, перераховане вище є дуже значимим у цьому віці і впливає на подальший розвиток особистості.Аналіз психологічних праць, що ми по праву відносимо до числа класичних, дав нам можливість намалювати "загальний портрет" студента. Але, з обліком НТР, змінилася соціальна ситуація, що, у свою чергу, змінила інтереси, ідеали і саму особистість сьогоднішнього студента.З закордонних авторів ми зупинимося на представниках гештальтпсихології Курта Левині (1890-1947).Достоїнство концепції Левіна полягає в тому, що він розглядає юність як соціально-психологічне явище, зв'язуючи психічний розвиток особистості зі зміною його соціального стану (що невід'ємно зв'язане зі спілкуванням). Однак, ставлячи життєвий світ студентів в залежність від його безпосереднього оточення, мікросередовища, Левін залишає в тіні його суспільне соціальні детермінанти. Невизначеність вікового статусу далеко не завжди означає також невизначеність рівня домагань і ціннісних орієнтацій (також нерозривно зв'язаних зі спілкуванням).Що стосується точки зору представника вітчизняної психології -Д.Б.Ельконіна, те спілкування включене в систему суспільно-корисної діяльності. У середині цієї діяльності відбувається оволодівання здатністю будувати відносини і розвиватися.Але, поряд з цим, внутрішній світ особистості, дружба, любов випадають, у даній концепції, як щось несуттєве.
Роль особистісно-орієнтованої педагогічної взаємодії в вихованні емоційно-позитивного ставлення до навчання.
Особистіно-орієнтований педагог в своїй роботі не може не спиратися на індивідуалізацію і диференціацію навчання, посилення пізнавальної активності, формування мотивації навчання.Педагогічна взаємодія - процес дії викладача і студента один на одного, що передбачає їх взаємний вплив і зміну. Його характер визначається типом взаємовідносин, що склалися між викладачем І студентом. Викладач відіграє рішучу роль в організації педагогічної взаємодії. Результатом ефективної взаємодії є формування у студентів здатності до управління своєю діяльністю, самим собою як суб'єктом , перетворюючи навчання в дійсно корисний процес, підвищення мотивації, "Я-концепції", самопізнання, відповідальності за себе, свої дії, вміння робити вільний вибір і відповідати за нього.В професійній діяльності викладач є суб'єктом різних впливів, спрямованих на окремого студента, групу студентів. Савченко показав, що викладачі проявляють три основні типи розуміння студентів, від якого залежить їх результативність.1. належать викладачі, спрощено розуміють психологію, особистість студента. Внутрішні мотиви студента залишаються для такого викладача загадкою;2. (маніпуляційний) належать викладачі, які відносяться до учня як до суб'єкту поведінки і діяльності, але не признають за ним права володіти індивідуальними особливостями;3. є противагою перших двох. При такій взаємодії викладач відноситься до студента як до індивідуальності, що сформувалася з широким внутрішнім світом.Психолого-педагогічні умови реалізації даного впливу є діалог, який виявляє рівень навчання. Встановити діалог можна лише в умовах постійних особистісних відносин між студентом і викладачем.Вступ в діалог - умова внутрішнього голосу дитини. Для цього вчитель самовдосконалюється постійно.Найбільш ефективний - діалогічний тип відносин, що базується на співробітництві, взаємній повазі, довірі. Однією з форм діалогічної стратегії психолого-педагогічної взаємодії є особистісно-орієнтована взаємодія студента і викладача.Дослідження показали, що більшість викладачів притримуються нейтралітету, але діти віддають перевагу іншому типу взаємодії -співробітництву, в основі якого - діалогічний тип розуміння викладачем студентів. Співробітництво - співучасть в усіх справах, зацікавленість один одним, взаємодовіра в