Реферат «Товарознавча оцінка опоряджувальних плит», 2011 рікЗ предмету Товарознавство · додано 26.10.2011 19:21 · від Іра Шкрюба · Додати в закладки
Зміст
Висновок
Плити пінополістирольні:
Володіють високою теплоізоляційною здатністю, що перевищує більшість відомих традиційних будівельних матеріалів та утеплювачів.
Відмінні теплові характеристики:
• низька питома теплопровідність.
• низьке термічне розширення.
• структурна стабільність в діапазоні температур від -180 до +80.
Висока міцність на стиск при низькій щільності.
Низьке водопоглинання та дифузія водяної пари.
Низька динамічна жорсткість, що забезпечує якісну звукоізоляцію від ударних шумів.
Не реагує на більшість хімічних сполук, що застосовуються в будівництві.
Стійкі до біологічного впливу.
Завдяки малій вазі, зручні при монтажі та обробці.
Не шкодять здоров’ю, не мають запаху та не утворюють пилу.
Екологічно безпечні, так як при виготовленні використовуються матеріали, які є безпечними для навколишнього середовища.
Плити пінополістирольні використовуються для утеплення і звукоізоляції конструкцій, що не піддаються впливу довкілля і механічним навантаженням. Наприклад, горища, міжкімнатні перегородки, закладається в цегельну кладку, також може використовуватися для утеплення тимчасових споруд, вагонів та контейнерів.
Пінополістирол негігроскопічний, тому під впливом вологи не втрачає теплоізоляційних властивостей. Можлива періодична конденсація водяної пари в товщині пінополістиролу не матиме серйозних наслідків. Не дивлячись на те, що це полімер, він не містить шкідливих для здоров'я людини речовин. Пінополістирол дуже легкий і одночасно має хорошу міцність(міцність на розрив – близько 80, міцність на здавлення – близько 130 кПа). За 10% здавлення напруженість пінополістиролу рівна біля 80кПа.
Пінополістирол технологічніший завдяки таким характеристикам міцності. Недоліки пінополістирольних плит – невисока звукоізоляція, низький коефіцієнт паропроникності – близько 12*10-6 г/(м*година*Па); температурна дія більше +80 ºС може зруйнувати пінополістирол. Пінополістирольні плити нестійкі до впливу більшості органічних розчинників. У системі скріпленої теплоізоляції можна використовувати пінополістирол, що задовольняє вимогам ДСТУ Б В. 2.7-8-94 "Плити пінополістирольні. Технічні умови".
Крім цього, пінополістирольні плити не повинні поширювати вогонь, тобто він має бути самозатухаючим. Пінополістирольні плити повинні мати вказані виробником геометричні розміри (після витримки 1,5.2 місяця). Плити з пінополістиролу, нарізані з витриманих блоків, мають бути плоскими і мати стабільні розміри.
Систему з пінополістирольних плит найчастіше використовують для утеплення житлових будинків і в індивідуальному будівництві. Це визначається економічними передумови. Практично в 10 разів легший пінополістирол вигідніше транспортувати і зберігати на складі. Також дешевше механічне кріплення.
Пінополістирольні плити значно технологічніші, немає проблем з їх нарізкою і шліфовкою. Дрібні частини пінополістиролу у відмінності від волокон вати не подразнюють шкіру, слизові оболонки виконавців робіт по утепленню будинку. Як результат, при виконанні системи утеплення використаовуючи мінераловатні плити витрати праці вищі на 20.40%.
Останні 10-20 років частіше використовували пінополістирольні плити. При цьому ще не було випадків поширення вогню по системах теплоізоляції стін будинку, що виконані методом скріпленої теплоізоляції.
Кульки пінопласту
У разі використання пінополістиролу немає загрози, що конструкція стіни може бути переобтяжена: 1м2 системи з пінополістирольних плит завтовшки 100мм важить не більше 11.15 кг. Система з мінераловатною плитою такої ж товщини аналогічного об'єму важить більше 30 кг. Тому у разі використання для утеплення стін будинку мінераловатних плит потрібно брати до уваги необхідність анкерного кріплення до несучих стін. У зв'язку з цим сьогодні пінополістирольні плити використовують в 70-90% робіт по утепленню стін будинку. У останні роки пропозицій після мінераловатних плит більше, тому тенденція може змінитися.
ДВП - деревоволокнисті плити - листовий матеріал, що виготовляється в процесі гарячого пресування маси з деревних волокон, сформованих у вигляді килима. Ці волокна одержують шляхом пропарювання і помелу деревної сировини. Вони є окремими клітинами тканин, їх обривками або групами кліток деревини.
Існують два способи виробництва деревоволокнистих плит: мокрий (без добавки в'яжучої речовини) і сухий (що вимагає введення в подрібнену деревину синтетичної смоли). Розрізняють надтверді, тверді, напівтверді, ізоляційно-обробні і ізоляційні деревоволокнисті плити. При виробництві деревоволокнистих ізоляційних плит клеї в деревну масу не додаються.
Промисловість випускає тверді і теплоізоляційні ДВП. Для обшивки приміщень використовують тверді ДВП. Їх довжина складає 1200...2700, ширина 1000...1700 і товщина 2,5...6 мм. ДВП дуже легко обробляти і зручно пиляти простою ручною пилою.
Плити звичайно фарбують масляними, емалевими, водоемульсивними і іншими, в основному, неводними фарбами. ДВП можна обклеювати шпалерами, тканиною, плівками і іншими подібними матеріалами. Шви між плитами можна зашпатльювати або закрити декоративними рейками. Іноді шви обробляють, влаштовувавши щілини.
Промисловість виготовляє ДВП трьох видів: гладкі, з рустованою поверхнею (у смужку або клітку), а також з перфорацією. Виготовляють також обробні плити ДВП, які на заводі покривають синтетичними матеріалами, що імітують текстуру дерева. Шви між такими плитами звичайно закривають декоративними рейками, їх рекомендується приклеювати, а не прибивати цвяхами. Якщо все-таки обробні ДВП кріплять цвяхами, то треба використовувати декоративні цвяхи.
Деревоволокнисті плити, характеризуються неушляхетненою лицьовою поверхнею і підвищеною водостійкістю.
Як сировина служить розщеплена, подрібнена деревина, відходи паперово-целюлозної і сільськогосподарської промисловості, наприклад солома, стебла рослин.
"Підготовка" волокна може проходити різними методами: механічним - дроблення в спеціальних машинах, термомеханічним - дроблення з додатковою термообробкою, хіміко-механічним - перед дробленням, в розчині з хімічно агресивними речовинами.
Після цього волокниста маса змішується із спеціальними добавками, які підвищують експлуатаційні якості матеріалу. Такі добавки, як парафін, каніфоль і бітум підсилюють вологостійкість ДВП, антисептики і антіпірени підвищують біо- і вогнестійкість, водні емульсії з синтетичних смол підвищують міцність плити, а різні барвники використовуються для створення декоративного ефекту.
Існують тверді і м'які ДВП. Перші можуть служити для різних будівельно-монтажних, обробних робіт - вирівнювання стін, підлоги, перекриттів; другі - для утеплення і звукоізоляції приміщень. Особливості ДВП в довговічності, міцності і екологічної безпеки. А ще, на відміну від ДСП, цей матеріал можна використовувати в приміщеннях і з підвищеною вологістю.
Коментар модератора
26 стор.