У передмові до російського видання книги про голод («Годы голода. Сельское хозяйство СССР, 1931–1933», у співавторстві з Робертом Девісом) Стефен Віткрофт зауважив: «Ми з Р. Девісом не знайшли свідчень того, що радянська влада здійснювала програму геноциду проти України». Справді, такої програми не існувало. Але насичена фактами книга Девіса і Віткрофта ігнорує програму більшовицької партії, чия доктрина ґрунтувалася на революційному марксизмі сере­ди­ни XIX століття. У грозовій атмосфері 1848 року Карл Маркс і Фрідріх Енгельс коротко підсумували свої погляди у «Маніфесті Комуністичної партії»: «Комуністи можуть виразити свою теорію одним положенням: знищення приватної власності». Владімір Лєнін, прибувши в Росію з еміграції з наміром трансформувати народну революцію в комуністичну, оголосив у «Квітневих тезах» 1917 року не тільки план захоплення влади більшовиками, але й начерк подальших дій: зміну назви партії (з соціал-демократичної на комуністичну), прийняття комуністичної партійної програми, створення держа­ви-комуни і заснування міжнародної організації компартій – Комінтерну.
За допомогою пропаганди і терору більшовики витіснили з рад конкурентні партії, перетворили ради на клон власної партії і зробили їх органами влади. Так виникла радянська влада – симбіоз політичної диктатури більшовицького керівництва з управлінською владою радянських органів. Унаслідок побудови партії на засадах «демократичного централізму» вся влада зосередилася в руках вождів. Існуючі в суспільстві організації горизонтального типу, на базі яких формується громадянське суспільство, були або знищені, або вертикалізовані. Партійна й радянська вертикалі влади закорінювалися в народну товщу за допомогою «передавальних пасів» – розгалуженої системи рад і різноманітних громадських організацій. Компартія теж перетворилася на «передавальний пас», коли з неї виділилася внутрішня партія начальників – номенклатура. Вертикаль державної безпеки перейшла під безпосередній контроль генерального секретаря і, як партійна та радянська вертикалі, проникла в суспільство сотнями тисяч (в Україні) й мільйонами (по СРСР у цілому) своїх «секретных сотрудников» (сексотів). На відміну від традиційних – демократичних або тоталітарних – держав, відокремлених від суспільств, держава комуністичного типу занурювалася у своє суспільство усіма інститутами. Тільки така держава могла реалізувати все те, що піддавалося реалізації в комуністичній утопії, а саме: експропріювати суспільство й доповнити свою політичну диктатуру диктатурою економічною.
Логіка комуністичних перетворень вимагала одночасного нищення приватної власності великих і дрібних власників. Після громадянської війни буржуазію було відсторонено від виробництва. На селі комуністичні перетворення передбачали організацію радянських господарств (радгоспів) на базі поміщицьких маєтків, а також комун – шляхом об’єднання селянських господарств. Маючи в розпорядженні заводи, радгоспи і комуни, вожді держави-комуни розраховували ліквідувати ринок і запровадити замість товарообороту прямий продуктообмін – згідно зі схваленою в березні 1919 року програмою РКП(б).
Однак селяни вимагали зрівняльного переділу земель. Раднарком на чолі з Лєніним змушений був відступити й шукати замість продуктообміну між містом і селом інші способи забезпечення продовольством працівників націоналізованої промисловості. Уряд заборонив вільну торгівлю і в 1919 року розверстав між селянами у вигляді обов’язкових завдань потрібні йому обсяги продовольства. Як наслідок, посівні площі зменшилися, бо селяни не бажали працювати на державу безоплатно. Тоді в грудні 1920 року Лєнін доповнив продовольчу розверстку посівною, були створені державні органи, покликані довести до кожного селянського двору план засіву і слідкувати, як ретельно селяни працюватимуть на врожай, який потім забере держава. Однак Лєнін швидко схаменувся й перейшов до нової економічної політики.
Опанувавши після п’яти років напруженої боротьби партійну верхівку, Іосіф Сталін у грудні 1927 року сформулював у резолюціях XV партійного з’їзду дві тези: про необхідність колективізації сільського господарства і про перетворення товарообороту між містом та селом на продуктообмін. Отже, новий вождь починав будівництво комуносоціалізму з того місця, на якому зупинився Лєнін.
Ще в «Програмі комуністів (більшовиків)» 1918 року Ніколай Бухарін живописав: «Завдання полягає не в тому, щоб кожний селянин порався на маленькому трудовому надільчику, як жук-гнойовик на своїй купі, а в тому, щоб селяни-бідняки переходили до суспільної праці якомога більшим числом». Здавалося, з утворенням колгоспів селяни вже не зможуть самостійно вирішувати, скільки їм сіяти, а держава-комуна зможе без участі ринку розподіляти селянську продукцію, чого вимагала теорія, якою керувалися вожді ВКП(б).
Проте реальне життя відкинуло умоглядні доктрини. Вкотре наштовхнувшись на спротив, Сталін змушений був організувати колгоспи у формі артілей, а не комун – що передбачало право селян на присадибну ділянку. Коли колгоспники упевнилися, що і в кооптованому господарстві держава хлібозаготівлями забирає собі все, вони зосередилися на присадибній ділянці. Втрати врожаю на колгоспних полях перейшли критичну межу. Одержуючи від колгоспів все менше продукції, держава змушена була скорочувати експорт зернових, призначений оплачувати новобудови індустрії. У містах теж почався голод, бо держава зменшувала карткову норму або зовсім позбавляла карток певні категорії населення.
20 липня 1930 року Сталін написав з курорту Кагановичу і Молотову про необхідність прийняти закон, у якому: а) колгоспне і кооперативне майно прирівнювалося б до державного; б) крадіжки майна каралися б щонайменше десятьма роками ув’язнення, а як правило – смертною карою. Без цих заходів, які сам генсек назвав «драконівськими», зміцнити колгоспний лад було, на його думку, неможливо. В адресованих у Кремль липневих листах Сталін вимагав «добити і поховати…індивідуально-горлохватські звички, навички і традиції». 7 серпня 1932 року ЦВК і РНК СРСР прийняли постанову «Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперації та зміцнення суспільної (соціалістичної) власності», яка дослівно повторювала сформульовані генсеком каральні заходи. Селяни назвали цю постанову «законом про п’ять колосків».