Про знаменитості
Коста Хетагуров: биография
Хетагурова дуже зворушила краса цих місць, і він дуже шкодував, що не мав при собі фарб. Тут, в Очакові, в 1899 році Коста дізнається що у Владикавказі був виданий збірник його осетинських віршів - «Осетинська ліра». Але царські чиновники та їх осетинські прислужники ненавиділи Коста. Багато його віршів були змінені царською цензурою, деякі ж не увійшли до книги взагалі зважаючи на свій революційного змісту. Закінчився термін морських купань, виклопотав у влади 5 серпня 1899 і Хетагуров повернувся до Херсона.
У грудні 1899 року Коста отримав телеграму про скасування посилання, але зміг виїхати звідти лише в березні 1900 року. Спершу оселившись в П'ятигорську, потім він переїхав до Ставрополя, щоб відновити роботу в газеті «Північний Кавказ».
У 1901 році Хетагуров важко захворів. Хвороба перешкодила йому закінчити поеми «Плачуча скеля» і «Хетаг». Восени цього ж року поет переїжджає до Владикавказа, де хвороба остаточно прикувала його до ліжка.
Найменше Коста думав про себе. Тільки в кінці життя він почав будувати будинок, але не добудував, зібрався завести сім'ю - і теж не встиг. Він помер 1 квітня 1906 року, змучений переслідуваннями і важкою хворобою, в селі Георгіївського-Осетинському Кубанської області. За наполяганням народу Осетії прах великого земляка був згодом перевезений до Владикавказа.
Твори Коста Хетагурова
«Пізній світанок»
П'єса «Пізній світанок» була написана в той час, коли він навчався в Петербурзькій Академії Мистецтв. За словами Сослана Габараева ця п'єса, як і п'єса «Горище», написана в той же час, «за своєю художньою формою недосконала», так як ці п'єси були першим досвідом Коста.
Головний герой, молодий художник Борис - революційно налаштований юнак, який вирішив присвятити своє життя звільненню народу. Заради досягнення цієї мети він відкидає люблячу його дівчину Ольгу. На її питання, що він хоче робити, Борис відповідає: «Я хочу служити народу». Він хоче покинути Петербург назавжди і працювати на благо народу, що він і вважає вищим своїм обов'язком. Ольга намагається відрадити його від цих намірів, кажучи що «його борг служити загальному благу тим, у чому його покликання - висока вільне мистецтво», що є «кращим проповідником свободи» і «високих ідей». А його мрії вона називає «маячнею божевільних мрій».
Борис все ж їде з Петербурга з одним Клавдієм, вони «йдуть у народ».
«Мати сиріт»
У цьому вірші зі збірки «Осетинська ліра» Коста описує один вечір з життя багатодітної горянки-вдови з його рідного села Нар. Жінка порається з багаттям, а навколо неї - п'ятеро її дітей, босих, голодних. Мати втішає їх тим, що скоро будуть готові боби, і кожен отримає вдосталь. Змучені діти засинають. Мати плаче, знаючи, що всі вони загинуть. Вражає кінець вірша:
Цей вірш, мабуть, виразніше всіх його творів показує злидні й безталання народу.
Пам'ятні місця
Карачаєво-Черкесія
Ім'ям поета названо осетинське село, де він помер: див Коста-Хетагурова (село).
Північна Осетія
У Владикавказі перед будівлею Осетинського драмтеатру є пам'ятник поету. Його ім'ям названа найдовша вулиця міста - проспект Коста (після об'єднання вулиць Тбіліської і Ноя Буачідзе).
Ім'я поета носить найбільший вуз республіки - Північно-Осетинський державний університет імені К. Л. Хетагурова (заснований у 1920 році ).