Переломні зрушення у тогочасному світобаченні спричинилися до появи в Європі низки літературних організацій: "Молода Франція", "Молода Бельгія", "Молода Німеччина", "Молода Польща", що проголосили своїм гаслом символізм та служіння красі. "Інтерес молодих письменників до символізму випливає насамперед з їхнього неприйняття натуралізму й побутовизму як зображення однозначного, од вимірного і прагнення до багато вимірності й трансцендентності", - слушно зауважує М.Ільницький [2, с.19]. Небайдужим до поетів-символістів був і В.Стефаник. У його листах згадуються імена Ш.Бодлера, Барб'є д'Оревільї, П.Верлена, Ж.Роденбаха, Е.Верхарна, С.Малларме. Свій душевний смуток, спричинений різними душевними незгодами та творчими муками, Стефаник ілюструє уривками з творів, психологічна тональність яких була співзвучна з його настроями. "За стан мій я не годен Вам писати. Щось так багато на душі накипіло, а таке журливе і безконечне, що драпає пером по папері загонить тоту сумовитість ще глибше, як перед тим. І слів бракує. А от хіба Верлен, може, хоч в частині Вам скаже то, чого я не гарен" [6, с.62]. І далі в листі до В.Морачевського цитує "Осінню пісню" Поля Верлена у власному перекладі: "Тихі ридання. Сумно ридає Осінь вогкая, Серце дрож обіймає, Дика ж розпука, що на нім грає. Блуджу зболений, Світом зболений. Увесь змарнілий, Як вітром битий, По пустих нивах Листок зів'ялий".
Свідченням доброї обізнаності В.Стефаника з творами французьких поетів-символістів може послужити типологічне порівняння його новел з поезіями Теофіля Готьє (1811-1892), одного із засновників парнаської школи. Польський і німецький літературознавець Артур Зеліб, перекладач новели "Вечірня година" французькою мовою, який був надрукований в журналі "La Revue Ukrainienne" (Лозанна, Швейцарія, 1915, №1) зауважує, що "серед цих мініатюр (новел В. Стефаника - Н.Я.) ми зустрінемо справжні перлини "Емалій і Камалій". Як відомо, саме таку назву мала збірка поезій Т. Готьє (1811-1872), одного із засновників парнаської школи поетів-символістів, в якій явища емпіричного світу, сфери відчуття і речей стають символами внутрішнього світу, душі людини. Новела "Вечірня година", написана у формі літературної мініатюри, скоріше акварельної замальовки, аніж літературного оповідання. Це роздуми – медитації письменника про недосконалість людського життя, переповненого тугою, болем, муками. Очевидно, глибокий психологізм, зворушливий драматизм й водночас поетична ліричність Стефаникової новели, які досягаються багатством словесних образів, символічними алюзіями, що тримає читача у постійній напрузі, викликають таке порівняння з набутком французького митця. У творчості Готьє тонка драматична напруга досягається вмілим поєднанням холодного естетизму з голим ліризмом, що спирається на утопічній ідеї про об`єднання мрії і дійсності, життя перетворити у твори мистецтва, а мистецтво наповнити живою силою життя, або ж іншими словами – перетворити мистецтво у "мистецтво – жити". Свою естетичну позицію Готьє висловлює словами: "Прекрасне тільки те, що нічому не служить. Все корисне – потворне". Принципова позиція Стефаника – література повинна бути вільною й незалежною від будь-яких соціально-політичних інтересів, коріння яких лежить поза межами мистецтва. Це підтверджувалося його бажанням започаткувати якесь періодичне видання, але за неодмінної умови: там "політики і духом не мало пахнути", натомість часопис мав стояти на "висоті штуки" [6, с. 80], де б могли друкувати свої твори молоді літератори, а також переклади із зарубіжних літератур і критичні статті. У листі до В. Морачевського читаємо з цього приводу: "Я хотів лиш трохи сонця пустити межи людей, я хотів ті зорі, що блимають слабеньким світлом, згуртувати і зробити молочну дорогу, аби людям зробити дорогу з звізд краси" [6, с.80]. Написано це ще у 1896 році й відображало його постійні принципи і ставлення до мистецтва.
Рішуча відмова В. Стефаника від політики в літературі, гасла безідейності, незаанґажованості викликали свого часу певне сум'яття серед окремих радянських літературознавців. Деякі з них часто намагалися втиснути творчість Стефаника в "прокрустове ложе" реалізму й відмежувати його від "шкідливого" впливу "буржуазного Заходу", пояснюючи це тим, що в краківський період письменник ще шукав свою дорогу в літературі. Зокрема, розглядаючи Стефаникові поезії в прозі, М. Грицюта знаходить у них вплив декадентської естетики. Проте, слід уточнити поняття "декаданс". Критик і перекладач В.Щурат тлумачив його як "артистичним замислом ведене змагання до витвору свіжих, оригінальних помислів, образів, зворотів мови і форми" [9, с.36]. Таким чином декаданс засвідчував народження нової модерністичної чуттєвості, що проявлялася у зміні картини світу, деперсоналізацією суб`єкта, перенесенням уваги на явища маргінальні, табуйовані. Такого роду прояви декаденства в літературі Стефаника зовсім не лякали. Навпаки, він писав В. Морачевському в серпні 1899 року: "Через Вас я стався славним і декадентом [...] весело мені на душі, що Ви наважилися русинів кинути у пропасть безідейності" [6, с.191]. Але якщо декаданс за Д. Донцовим – це естетика "втомлених, змучених, заплаканих, спраглих святого спокою [...], життя без змагань, що обезвартнює життя, позбавляє сили опору, вбиває жадобу" [1, с.201], то у такому розумінні Стефаник з ним нічого спільного не має.
На формування творчої письменницької манери В. Стефаника неабиякий вплив мала драматургія, з притаманними їй новаторськими тенденціями поглибленого психологізму, етичного романтизму й естетичного символізму, що поривала з раціоналізмом і побутовізмом, акцентуючи основну увагу на внутрішніх процесах людської душі, проявляючи несвідоме, моделюючи ірраціональний тип людської чуттєвості, психіки тощо. В його листах зустрічаємо згадки про норвезького драматурга Г. Ібсена (1828-1906), популярність якого в останні десятиліття ХІХ ст. за межами батьківщини пояснюється тим, що в його творах були риси, які відповідали настроям читачів тогочасного цивілізованого світу. Ібсен бачив перед собою драму як майстерний механізм, в якому кожне мале коліщатко зачіпає інше і вводить його в рух. В його драмах немає нічого зайвого, необдуманого, імпровізованого, а це дозволяє стежити за психологічним процесом дійових осіб і самого автора.
Особливе значення справила на українського письменника творчість бельгійського драматурга Моріса Метерлінка (1862-1949), теоретика й практика символістської драми. Після перегляду його п'єси "Смерть" (Стефаник пише "Гість") новеліст писав до О.Гаморак: "Публіка в театрі сиділа так тихо, що та тишина заґіпнотизувала її і зробила з неї актора [...]. Житє то є драма, а люди – актори, але ще жаден драматург не казав публіці грати драми в театрі" [6, с.83-84]. Напружений драматизм та глибокий психологізм властиві всім новелам В.Стефаника, а деякі з них написані у формі драматургічної сценки ("Злодій)".
Картина літературного руху в Європі кінця ХІХ – поч. ХХ ст. була б неповною, якщо не згадати про імпресіонізм як різновид стилю, до якого й була однією з прикмет загальної мистецької тенденції вдавалися письменники різних напрямів, поєднані прагненням загострити емоційність твору. Для створення певного настрою широко вживалися прийоми концентрації та контрасту. Особливого значення набували імпресіоністичні деталі, вживані ніби випадково, але в сукупності вони створювали єдино сильне враження. Такі прийоми спостерігаються у творчості братів Гонкурів, Альфонса Доде, Гі де Мопассана, Еміля Золя, ліриці Поля Верлена. Незвичайне багатство барв, сміливість кольорових контрастів характерні і для "поезій у прозі" В.Стефаника, в яких чітко проглядається імпресіоністична манера у відтворенні чарівних, образних замальовок: "Вечір. Місяць по небі розгортається, парубоча пісня мостить собі мости до звізд, щира сопілка наймицька жалібно стогне з ясел до вікон панських. Дими спокійно долинами синіють, гуртки чорних овець шукають воріт своїх, за ними діти куряву збивають..." ("Ользі присвячую"). У новелах Стефаника знаходимо й імпресіоністичний портрет, сконцентрований на кількох найважливіших на даний момент деталях (живі, чорні очі, голі дрібні кістки ("Новина"), тіло, що нагадує суцільний мозоль ("Переломаний"), та імпресіоністичний пейзаж, здебільшого накиданий різкими мазками в насичених тонах, в яких домінуючим є чорний або білий кольори. У його новелах сильний ліричний струмінь, багаті музичні інтонації, напружений ритм. Художник-пейзажист І.Труш звернув увагу на багату живописну палітру Стефаника, вважаючи, що "хоч спеціально не вивчав живопису, та все ж він у нашій літературі є таким визначним живописцем [4, с.69].