знайди книгу до душі...
Бо ж не бояться величні царі — Тайнії радощі Сміливо виявить Перед очі народу.
Гел єна
Далеко десь і близько разом я,
І світ увесь по-новому сія.
Фауст
Душа в мені огнем жаги взялась; Я мов у сні — зникає місце й час.
Гелена
Я віджила й відмолоділа знов;
Це все дала мені твоя любов.
Як зрозуміть цю долю пречудну?
Ми мусим жить — бодай лиш мить одну...
Форкіада (увіходить прожогом)
Киньте читанку кохання, Пустотливе воркування, Воркітливе пустування,— Розважатися не час.
Чуйте — віє даль грозою,
Сурми грають десь до бою,
Згуба близиться до вас.
Менелай шикує лави Змити в битві бруд неслави, Загасити пал образ!
Переможця взнаєш злобу —
Буде те, що й Деїфобу,
За жіночий любий лас.
На гілках повиснуть зайди,
А на з радну жінку, знай ти,
Жрець сокиру вже припас.
Фауст
Ізнов завада, знову неприємності!
1 в небезпеці не люблю я кваплення.
Зла вість гінця й найкращого обриджує,
А ти, найбридша, в злих вістях кохаєшся. Але у нас тобі не пощасливиться —
Пусті слова! Немає небезпеки тут,
А якщо й є — то нам до неї байдуже.
Сигнали, постріли з веж, сурми й жоломійки, військова музика» похід потужного війська.
Дивись, як одіб’ють удар той Хоробрі витязі мої:
Лиш той любові жінки вартий,
Хто вміє захистить її.
(До ватажків, що вирізняються із лав і підходять до нього).
В них погляд стримано-жагучий;
І переможна в них хода;
Це — порив півночі могучий,
Це — сила сходу молода.
Одіті в сталь, повиті в грози,
Де йдуть вони — усе паде,
І скрізь по тій жахній дорозі Земля гуде — луна іде...
Перехопились через Піл ос,—
І Нестор здержать не здолав,
Царків рушення розчепилось Під ярим тиском буйних лав.
Женіть же звідси Менелая,
Зіпхніть у море знов мерщій!
Хай там добичником шмигляє,
Як до душі йому розбій.
Ви нині герцоги, владуйте,
Я вам весь край оддам у лен —
Цариці Спарти всі слугуйте,
Вона над вами сюзерен.
Германцю я Корінф лишаю,