Мабуть, людина так створена, що час від часу потребує душевного оновлення, зміни повсякденних занять, якогось внутрішнього натхнення. Нещодавня мандрівка в гори подіяла на нас саме таким благодатним чином. Це було сходження на досить високу гору в австрійських Альпах – вершину Зульц­коґель, висотою 3016м. Зібравшись біля нашого храму (м.Мюнхен, Німеччина), сонячного суботнього ранку молодь української діаспори разом зі священиками вирушила в дорогу. Вона пролягала через зелені, надзвичайно миловидні баварські Альпи, ведучи нас серпантином до їхньої ще вищої частини, вже у сусідній країні – батьківщині видатного композитора Вольфґанґа Амадея Моцарта (можливо, казкові краєвиди гір неподалік рідного Зальцбурґа якраз надихали його на створення прекрасної музики). Нам було приємно споглядати чисту, незайману природу, соковиту зелень, місцями вкриту квітами, гладеньких добірних корів, що живилися тими свіжими, запашними альпійськими травами.
Біля підніжжя гори перед початком підйому на вершину ми щиро помолились. Сходження мало стати для нас спонукою до роздумів і символом нашого особистого єднання з небом. Священик порадив нам долати втому та черпати сили на кожен наступний крок угору думкою: «Тобі, Господи!» Тож підіймалися, наснажені підбадьоренням, сповнені енергії та піднесеного настрою. Звивистими стежками, долаючи велике і мале каміння, перестрибуючи потічки та час від часу тамуючи спрагу кришталево чистою джерельною водою, наближались до цілі.
Аж раптом насунулися хмари і почав падати дощ. Я подумки просив Господа, щоб він не був тривалим, аби наш похід не затьмарився негодою. Скоро ми дістались до затишного будиночка, який на тому маршруті був побудований спеціально для мандрівників. На радість, за час нашого короткого відпочинку небо проясніло, виглянуло сонце, стало навіть жарко. Стежина повела нас далі, мимо мальовничого озера, і потім все стрімкіше й стрімкіше по кам'янистій горі, на якій вже навіть не росла трава. Якийсь час нам ішлося, наче ізраїльському народові пустелею, – непросто. Та нас постійно тішив освіжаючою прохолодою великий струмок, що протікав повз. Але от і він позаду. В полі зору лишилася тільки скеляста поверхня.
Незважаючи на фізичне навантаження і втому, в якусь мить мені захотілося співати (спів – одне з моїх улюблених занять). Тим паче, що в оточенні гір була чудова луна. Ніби вирвавшись на волю з рамок цивілізованих правил, су­спільного, часто нещирого, зовнішнього етикету, співав на повні груди. Друзі навіть дивувалися, звідки бралося стільки сил і наснаги, адже підйом був важким, казали, що, коли слухають спів, їм значно легше йти вгору.
Незабаром у супроводі мого півтори- або й двогодинного співу (голос і все, що маю, маю не від себе, а від Господа!) ми дісталися на вершину. Спочатку зробили довгий привал: підкріплялись бутербродами, пригощаючи один одного, обмінювались враженнями, милувались неймовірними краєвидами. А відпочивши, приступили до найважливішого (принаймні для мене) – спільної подячної молитви.
Так, молитись на вершині гори висотою понад 3000м – це щось дуже хвилююче і особливе. Бо там відчуваєш себе начебто й сильним, підкорювачем вершин, але водночас таким крихітним і слабким перед могутністю навколишніх гір... Та могутність мимоволі спонукає задуматись над величчю Творця. Якщо гірські масиви такі велетенські, грізні, неосяжні, то наскільки ж більш потужним і величним є Той, Хто їх створив!
Дехто гадає, що, піднявшись на високу гору, ми ніби стаємо ближчими до Бога. Однак у мене інше сприйняття. Я так не вважаю. Адже Бог є всюдиприсутнім – і в найнижчих глибинах, і на найвищих вершинах. Безмежні космічні простори, незчисленні таємничі галактики, незбагненна вічність – все це «діло рук Його». І та гора, на яку ми вийшли, є всього лиш мікрос­копічним горбиком на тлі всесвіту. Звісно, наблизити в просторі нас до Бога вона не в силі. Але на верхів'ї з нами справді стаються дивні метаморфози: зникають гординя, зарозумілість, самовпевненість, натомість приходять смирення, відчуття своєї мізерності й крихкості, розуміння потреби в Господі, благоговіння перед Ним та бажання прославляти Його всім своїм єством і дякувати за важливу роль нас самих у цьому прекрасному світі.
P. S. Ми з другом, спускаючись униз, пішли через тунель, який пролягав біля нашого маршруту. Там чомусь дуже схотілось заспівати нашу улюблену пісню «Бандуристе, орле сизий». Вона близька нам, адже в ній ідеться про тугу за батьківщиною на чужині, тому й линула вона від душі... Правда, нас є «кому привітати», але сумно тому, що рідні вдома, а ми в далекому краї...