ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ: Дисертаційна робота присвячена вивченню розвитку тимчасової - - - Медична Бібліотека на medbib.in.ua
Толстих Н. Н.. Розвиток часової перспективи особистості: культурно-історичний підхід, 2010 - перейти до змісту підручника
Дисертаційна робота присвячена вивченню розвитку тимчасової перспективи особистості в онтогенезі з позиції культурно -історичного підходу. Тимчасова перспектива розуміється в даному дослідженні як задана культурою форма інтенціональності суб'єкта в єдності її темпоральних і просторових характеристик. Розуміється таким чином тимчасова перспектива є репрезентацією мотиваційної сфери, кожен елемент якої (мотив) являє собою нерозривну єдність предметного змісту мотиву, що визначається його місцем в ціннісно-смисловому полі особистості (просторова характеристика), і антіціпіруемого періоду реалізації цього предметного змісту (тимчасова характеристика). Такий підхід дозволяє досліджувати тимчасову перспективу в якості специфічного хронотопіческое освіти.
Актуальність дисертаційного дослідження
Категорії часу і простору завжди була важливі для розуміння життя людини і світу, проте з початку минулого століття саме категорія часу набула особливого значення. Те, що фактор часу став грати - об'єктивно і суб'єктивно - настільки важливу роль в житті людей ХХ і початку ХХI ст, зазвичай пов'язують з прискоренням процесів суспільного розвитку, з усе зростаючим темпом технологічного прогресу, з тенденціями глобалізації та переходом до префигуративной ( М.Мид) типу культури.
У психології інтерес до проблем, пов'язаних з тимчасовими аспектами людського існування, також зростав протягом усього ХХ століття, але особливо стрімко - в останні десятиліття. Різні аспекти проблеми «людина і час» стали предметом досліджень як вітчизняних, так і зарубіжних авторів, що належать до різних наукових шкіл і напрямків (К.А.Абульханова-Славська, Г.А.Архангельскій, Р.А.Ахмеров, Т.Н . Березина, Е.І.Головаха, В.І.Ковалев, А.А.Кронік, Н.Ф.Наумова, А.В.Петровский, А.Сирцова, В.Е.Чудновскій, A.Aall, A.Adler , G.Allport, LBAmes, J.Arlow, Ch. B? hler, CAColarusso, TJCottle, P.Fraiss, LKFrank, P.Hartocollis, W.Lens, K.Lewin, A.Maslow, R.May , J.McGrath, J.Kelly, J.Nuttin, GWAllport, S.Rechtchaffen, R.Seginer, B.Zazzo, PGZimbardo та ін.) Один з цих аспектів - ставлення до майбутнього, тимчасова перспектива майбутнього.
Вже найзагальніші уявлення про природу психічного в якості чи не головною її характеристики фіксують здатність «бачити вперед» і враховувати фактор майбутнього в поведінці. Цю здатність різні дослідники називають по-різному: «антиципація» (В. Вундт, Б.Ф.Ломов, Е.А.Сергиенко, Е.Н.Сурков), «випереджаюче відображення» (П.К.Анохин), «целестремітельность »(П.Я.Гальперин),« цілеспрямованість »(В.К.Вилюнас),« образ потрібного майбутнього », здатність« моделювати майбутнє »(Н. А. Бернштейн),« розподіл усіх прогнозування »(І.М.Фейгенберг) і т.п. Проявляючись навіть у найпростіших актах поведінки найпримітивніших живих істот, що володіють психікою, на рівні людини антиципация, цільова детермінація стають найважливішими характеристиками людини як особистості, як суб'єкта діяльності, як індивідуальності. Можна погодитися з Г. Олпорта, який писав, що питання про те, якого роду майбутнє намагається здійснити людина, - це найважливіше питання, який ми можемо задати про всякому смертному.
Окремим, порівняно мало розробленим напрямом досліджень часової перспективи майбутнього є вивчення онтогенезу часової перспективи, зрозуміти який можна, лише розглядаючи цей процес у більш широкому контексті розвитку особистості як культурного феномена.
З початку ХХ в. ведеться інтенсивне освоєння ідеї хронотопу - принципового і нерозривної єдності часу і простору у фізичному світі (А. Ейнштейн), у світі людської культури (М. М. Бахтін), в світі окремої людини, його фізіології та психології (А.А.Ухтомский, В.П.Зинченко, А.І.Міракян, Ф.Т.Міхайлов, Т.В.Снегірева, В.С.Собкіна та ін.) Людина, розвиваючись в «просторі-часі дитинства» (Д. І. Фельдштейн), стає «культурною людиною» в «просторі-часі» цілком певної культури з притаманним їй хронотопом як координатної сітки, всередині якої цей розвиток відбувається. Ця координатна сітка зафіксована в мові, в ритуалах повсякденного життя, в системі релігійних, моральних, історичних, інших уявлень народу, в уявленнях про віках життя, в тих соціальних інститутах, які ці віку підтримують, в системі виховання і навчання підростаючого покоління, у знанні про кінцівки земного життя та ідеях про смерть і можливість або неможливість безсмертя, в соціальних очікуваннях, які свідомо чи несвідомо, явно чи неявно адресують дитині навколишні його дорослі і суспільство в цілому. Актуальним тому представляється проаналізувати процес розвитку тимчасової перспективи людини в контексті не тільки становлення його особистості, а й індивідуального хронотопу, формування якого відбувається в процесі «присвоєння» дитиною хронотопу цілком певної культури.
У даний роботі індивідуальний хронотоп розуміється як характерне для індивіда поєднання тимчасових і просторових складових його інтенціональності. Остання інтерпретується як буттєво стан упередженості ставлення людини до світу.
Об'єкт дослідження: тимчасова перспектива особистості.
Предмет дослідження: становлення часової перспективи особистості в контексті культурного розвитку індивідуального хронотопу.
Мета дослідження - провести теоретичне і емпіричне вивчення розвитку тимчасової перспективи особистості з позиції культурно-історичного підходу.
Загальна гіпотеза дослідження
Онтогенетическое розвиток тимчасової перспективи відбувається відповідно до принципу гетерохронии: в онтогенезі періоди переважного розвитку темпоральних характеристик тимчасової перспективи змінюються періодами переважного розвитку її просторових характеристик. Кожен етап онтогенезу вносить якісно своєрідний внесок у розвиток тимчасової перспективи особистості і характеризується певними чинниками, що роблять найбільший вплив на її формування.
Приватні гіпотези дослідження
1. У онтогенезі періоди інтенсивного розвитку тимчасової боку хронотопу (дитинство, дошкільне дитинство, отроцтво і юність) закономірно чергуються з періодами інтенсивного розвитку його просторової сторони (раннє дитинство, молодший шкільний вік).
2. Ці періоди є сензитивними для розвитку відповідної сторони хронотопу, а також волі і довільності як різних феноменологічних реальностей волі. Етапи переважного розвитку тимчасової боку хронотопу сприятливі для становлення волі як вільного бажання, як «органу майбутнього», а етапи переважного розвитку його просторової боку - довільності як уміння в режимі «тут-і-тепер» володіти своєю поведінкою в ситуації різноскерованості мотивів, внутрішніх і зовнішніх вимог.
3. Характеристики індивідуального хронотопу можуть служити дифференцирующим критерієм при порівнянні особливостей особистісного розвитку на дитячо-юнацьких етапах онтогенезу. У періоди інтенсивного становлення тимчасової боку хронотопу диференціюючими є його темпоральні характеристики, а в періоди інтенсивного розвитку просторової боку - характеристики ціннісно-смислового змісту.
4. Розвиток часової перспективи та індивідуального хронотопу в дитинстві, підлітковому віці та юності визначається, поряд з віковим фактором, такими факторами, як історичний час, соціальна ситуація розвитку, особливості навчання і виховання.
5. Характеристики часової перспективи є важливим показником психологічного здоров'я сучасних підлітків і юнаків.
6. Особливості часової перспективи в молодості та зрілості пов'язані з такими результуючими параметрами життєвого шляху людини, як рівень і характер освіти, професійна ментальність, соціальний статус, які можуть нівелювати її вікову специфіку.
1. Здійснити теоретичний аналіз положень еволюційного підходу до розвитку тимчасової перспективи, що описують філогенез психічних механізмів передбачення майбутнього.
2. Провести теоретико-культурологічний аналіз проблеми хронотопу культури, його особливостей і характеристик у різних суспільних формаціях на різних історичних етапах їх розвитку, включаючи сучасний період російського суспільства.
3. Проаналізувати різні напрямки досліджень психологічного часу і часової перспективи в контексті уявлень про розвиток особистості та суб'єктності людини.
4. Обгрунтувати продуктивність культурно-історичного підходу до проблеми часової перспективи в процесі формування особистості.
5. Провести вивчення передумов розвитку тимчасової перспективи особистості і механізмів вольової поведінки на ранніх етапах онтогенезу - в дитинстві, ранньому та дошкільному віці.
6. Вивчити особливості розвитку тимчасової перспективи і індивідуального хронотопу в молодшому шкільному віці. Розглянути вплив на цей процес різної організації навчальної діяльності.
7. Виявити характеристики часової перспективи в підлітковому і юнацькому віках. Визначити характеристики часової перспективи, які можуть служити показниками психологічного здоров'я особистості і деяких форм його порушення.
8. Провести дослідження специфіки розвитку тимчасової перспективи у вихованців закладів для дітей-сиріт та дітей, які залишилися без піклування батьків.
9. Провести кроссісторіческое дослідження, проаналізувавши особливостей часової перспективи підлітків та юнаків 1980 - 2000 - ых р.р.
10.Осуществіть соціально-психологічне дослідження интенциональной боку ментальності дорослих людей для виявлення зв'язку її характеристик з такими факторами як соціальний статус, рівень освіти, матеріальне становище, гендер.
11.Разработать концепцію розвитку тимчасової перспективи, що базується на культурно-історичному підході до розуміння особистості.
Теоретико-методологічну основу дослідження склали: положення культурно-історичної теорії Л. С. Виготського, його уявлення про структуру і динаміку віку, про соціальному середовищі як джерелі психічного розвитку дитини; теорія особистості і уявлення про етапи її формування в онтогенезі Л.І. Божович; теорія психічного розвитку дитини А.Н.Леонтьева, А.В.Запорожца, Д. Б. Ельконіна, зокрема, положення про специфіку психічного розвитку дитини в онтогенезі як процесі присвоєння соціокультурного досвіду, вчення про провідної діяльності, концепція вікової періодизації психічного розвитку дитини, уявлення про соціальну ситуацію розвитку; продовження і розвиток цього напрямку в роботах В. В. Давидова, О.А.Карабановой, М.И.Лисиной, Л.Ф.Обуховой, К.Н.Полівановой, В.В. Рубцова, В.І.Слободчікова, Е.О.Смирнова, Г.А.Цукерман, Б.Д.Ельконіна; ідеї конкретно-історичного підходу до вивчення особистості А.В.Толстих; положення суб'єктно-діяльнісного підходу С.Л.Рубинштейна , А. В. Брушлінскій; принципи цілісності особистості в підході до вивчення особистісного часу К.А.Абульхановой-Славської; ідеї хронопсіхологіі А.В.Петровского; уявлення про хронотопе А.А.Ухтомского, М.М.Бахтина, В.П . Зінченко, В.С.Собкіна; психосоціальний підхід Е. Еріксона; теорія психологічного простору і часової перспективи К.Левина; мотиваційний підхід до вивчення часової перспективи майбутнього Ж.Нюттена.
1. Констатуюча стратегія, що включає різні методи емпіричного дослідження, в числі яких: метод мотиваційної індукції ММІ Ж.Нюттена в нашому перекладі та адаптації, методика мотиваційних переваг, методика «Золотий вік» (варіант А.М.Прихожан), розроблена нами спільно з І. Г.Дубовим методика соціально-психологічного дослідження интенциональной боку ментальності, різноманітні рисункові методи. Паралельно використовувалися різні діагностичні методики для співвіднесення характеристик тимчасової перспективи з особистісними та поведінковими особливостями. Констатуюча стратегія з використанням ММІ лягла в основу кроссісторіческого дослідження часової перспективи підлітків і юнаків.
2. Формує стратегія використовувалася, по-перше, в рамках діяльності експериментального майданчика, спрямованої на впровадження, відробіток і моніторинг ефективності педагогічної технології, в основу якої закладені певні принципи формування просторових і часових уявлень, освоєння хронотопу культури, по-друге, в рамках розробки та апробації активних методів у контексті науково-методичного забезпечення діяльності психологічної служби освіти.
Статистична обробка даних здійснювалася за допомогою програмного пакету SPSS Windows 15.5 і включала аналіз достовірності відмінностей, дискримінантний аналіз, факторний і кластерний аналізи.
Характеристика обстежених груп. У дослідженні взяли участь більше 3000 чоловік різного віку. Велику частину вибірки (більше 2000 чол.) Склали діти і підлітки, учні загальноосвітніх шкіл рр.. Москви, Санкт-Петербурга, Новосибірська, Смоленська, Суздаля, Уфи, Орехово-Зуєво; вихованці дитячих будинків, шкіл-інтернатів, дитячих сіл системи SOS-Кіндердорф. Дорослу вибірку склали 1000 жителів м. Москви у віці від 18 до 60 років.
1. Тимчасова перспектива особистості являє собою специфічне хронотопіческое освіту, яка, з позиції культурно-історичного підходу, можна розглядати як вищу психічну функцію, натуральною основою якої є здатність живого організму, наділеного психікою, враховувати в своїй поведінці просторово-часові характеристики земного існування. На кожному новому етапі еволюційного розвитку психіки збільшується потужність цієї здатності, формуються все більш досконалі механізми її реалізації. Людський рівень розвитку психіки в якості головного підстави такого механізму включає присвоєння індивідом хронотопу культури як системи зафіксованих в знаках, знаряддях діяльності уявлень про час і простір, причому не тільки фізичному, але і ціннісно-смисловому.
2. Становлення індивідуального хронотопу як характерного для окремого індивіда поєднання тимчасових і просторових складових його інтенціональності відбувається в просторі-часі певної культури, визначальною специфіку в уявленнях про простір і час, патернах ставлення до них у людей різних культур в різні історичні епохи.
3. Онтогенетическое розвиток тимчасової перспективи особистості підпорядковується принципу гетерохронии: періоди переважного розвитку її темпоральних характеристик змінюються періодами переважного розвитку просторових характеристик. Принцип гетерохронии доповнює уявлення про лінійність в розвитку тимчасової перспективи, відповідно до якого фіксується її послідовне розширення як в темпоральних, так і в просторових параметрах (К. Левін).
4. Кожен етап дитячо-юнацького онтогенезу вносить якісно своєрідний внесок у розвиток тимчасової перспективи особистості і є сензитивним для розвитку різних сторін хронотопу.
4.1. Відбувається на самих ранніх етапах новонародженості перехід від фізіологічного ритму існування ембріона в материнському організмі і безпосередньої пренатальної спільності «мати-дитина» до ритму культурної взаємодії матері та дитини є початком становлення культурного хронотопу дитини. На першому році життя переважно розвивається тимчасова сторона індивідуального хронотопу, що проявляється в істотному збільшенні часу антиципації задоволення органічних і соціальних потреб. У ранньому дитинстві відбувається переважний розвиток просторової боку індивідуального хронотопу: дитина активно «вбудовує» своє тіло в фізичний простір і в простір предметів культури, «привласнює» ці простору, опановуючи доступними йому в безпосередньому контакті предметами. Дошкільне дитинство - період переважного розвитку, на якісно новому рівні, тимчасової боку індивідуального хронотопу: тимчасова перспектива дошкільника починає включати його уявлення про всю майбутнього життя, в тому числі уявлення про кінцівки життя, про віках життя, інтенсивно розвивається здатність до цілепокладання та планування в часі своїх дій.
4.2. У молодшому шкільному віці відбувається інтенсивний розвиток просторової боку індивідуального хронотопу, а перехідний вік, що включає отроцтво і ранню юність при специфічності кожного з цих періодів - для розвитку його тимчасової сторони. У перехідному віці саме темпоральні характеристики часової перспективи виступають як диференціюючого критерію при порівнянні між собою різних груп підлітків та юнаків / дівчат, в той час як в молодшому шкільному віці подібним дифференцирующим критерієм служать просторові характеристики часової перспективи та індивідуального хронотопу.
5. Етапам розвитку тимчасової перспективи і, ширше, індивідуального хронотопу відповідають певні етапи в розвитку волі і довільності. Періоди переважного розвитку тимчасової складової хронотопу є в той же час періодами розвитку волі, що розуміється як «вільна воля», як звернене в майбутнє бажання. Періоди преімущественногоразвітія просторової складової хронотопу - це періоди становлення довільності як здатності до володіння своєю поведінкою в актуальному, «тут-і-тепер» існуючому просторі життєдіяльності. У ранньому юнацькому віці ці дві реальності волі в певному сенсі об'єднуються: виникнення життєвого плану, тобто цілей і мотивів, у часі далеко виходять за межі актуальної ситуації життєдіяльності суб'єкта, стає засобом саморегуляції, подолання ситуативності поведінки, формування здатності до активного (а не реактивному) поведінки. Виникнення такого способу оволодіння власною поведінкою є і критерієм переходу від підліткового до раннього юнацького віку, і істотним параметром психологічного здоров'я та психологічної зрілості особистості на даному віковому етапі її розвитку.
6. Виявлені закономірності становлення індивідуального хронотопу служать підтвердженням заснованої на діяльнісної концепції гіпотези про вікової періодизації, запропонованої Д. Б. Ельконіна: періоди переважного розвитку тимчасової складової хронотопу і волі як «органу майбутнього» співставні з періодами розвитку мотиваційної сторони діяльності в періодизації Д.Б. Ельконіна, а періоди переважного розвитку просторової складової хронотопу і довільності - з періодами розвитку операціонально-технічної сторони діяльності.
7. Специфіка часової перспективи в отроцтві і юності в значній мірі визначається актуальним соціокультурним контекстом. Цей контекст впливає також на ту вікову межу, яка розділяє підлітковий і ранній юнацький віку, зрушуючи цю кордону залежно від конкретної соціальної ситуації розвитку підлітка.
8. Гендерні відмінності тимчасових перспектив виражаються в специфіці змісту, а також більш складною і суперечливою динаміці зміни часової перспективи у дівчат, порівняно з юнаками, що визначається існуючої в суспільстві гендерної асиметрією.
9. На дорослих етапах онтогенезу тимчасова перспектива визначається не стільки віковими, скільки індивідуальними особливостями життєвого шляху. Це проявляється в варіабельності часової перспективи в залежності від соціального статусу, майнового стану, освітнього рівня та гендерних характеристик людини.
8. Розроблена концепція розвитку тимчасової перспективи, що базується на культурно-історичному підході до розуміння особистості, розширює уявлення про онтогенез часової перспективи за рахунок введення принципу гетерохронии розвитку просторової і темпоральної складових індивідуального хронотопу, дозволяє описати якісну своєрідність етапів розвитку тимчасової перспективи як специфічного хронотопіческое освіти.
Наукова новизна. Обгрунтовано продуктивність підходу до розгляду часової перспективи особистості як хронотопіческое освіти.
Теоретично й емпірично доведено, що розвиток тимчасової перспективи в дитинстві, підлітковому віці та юності підпорядковується принципу гетерохронии: періоди переважного розвитку тимчасової складової хронотопу чергуються з періодами переважного розвитку його просторової сторони. У логіці такої періодизації диференціюючими критеріями особистісного розвитку різних категорій дітей служать відповідно тимчасові або просторові складові хронотопу.
Вперше проведено кроссісторіческое дослідження особливостей формування часової перспективи у підлітків і старшокласників, час дорослішання яких припадало на різні періоди життя нашого суспільства: періоду «застою» (кінець 70-початок 80-х р.р. ХХ ст.), Роки перебудови (середина і кінець 80-х р.р.), пострадянський етап розвитку (90-ті р.р.) і початок XXI в. Продемонстровано значне,
по суті пряме, вплив соціокультурного контексту на характер тимчасових перспектив підростаючого покоління.
Доведено вплив способу організації навчальної діяльності в початковій школі на розвиток індивідуального хронотопу, переважно його просторової складової.
Виявлено особливості часової перспективи вихованців закладів для дітей-сиріт та дітей, які залишилися без піклування батьків, специфіка якої на всіх етапах шкільного дитинства полягає в характеризує мотиваційну сферу таких дітей жорсткої прихильності (змістовною і темпоральної) їх мотивів до актуальної ситуації життєдіяльності, в стислості їх тимчасової перспективи.
Використання мотиваційного підходу, включаючи спеціально розроблений інструментарій, для соціально-психологічного дослідження интенциональной боку ментальності великий за чисельністю групи дорослого населення (18 - 60 років) виявило залежність інтенціональності від статі, віку, освітнього та соціального рівня респондентів.
Теоретична значимість. Представлено теоретичне і емпіричне обгрунтування нового наукового підходу до вивчення онтогенезу часової перспективи особистості в контексті розвитку індивідуального хронотопу. Розроблена концепція розвитку тимчасової перспективи, що базується на культурно-історичному підході до розуміння особистості, розширює уявлення про онтогенез часової перспективи за рахунок введення принципу гетерохронии розвитку просторової і темпоральної складових індивідуального хронотопу, дозволяє описати якісну своєрідність етапів розвитку тимчасової перспективи як специфічного хронотопіческое освіти. Даний підхід розвиває традицію культурно-історичної психології, розглядаючи індивідуальний хронотоп як має натуральну основу у формі сутнісної здібності живих істот, наділених психікою, до антиципації, але одержує власне людську визначеність у процесі освоєння (присвоєння) індивідом хронотопу тієї чи іншої культури.
Заявлений підхід, реалізований в теоретичному та емпіричному дослідженні, розширює уявлення про онтогенетическом розвитку особистості, індивідуальності і суб'єктності людини, дозволяє висунути гіпотезу про процес становлення вольової структури особистості.
Виявлена ??гетерохронность розвитку індивідуального хронотопу розширює доказову базу уявлень Д. Б. Ельконіна про періодизації психічного розвитку. Описані в ній періоди розвитку мотиваційної сторони діяльності є також періодами, сензитивними для розвитку тимчасової складової хронотопу і волі, а періоди переважного розвитку операціонально-технічної сторони - просторової складової і довільності.
Використання мотиваційного підходу, що включає спеціально розроблений інструментарій емпіричного дослідження, для вивчення интенциональной боку ментальності розширює можливості соціально-психологічного дослідження інтенціональності великих за чисельністю груп дорослого населення, що дає принципову можливість проведення моніторингових досліджень ментальності як соціокультурного феномена.
Методологічний і методичний підходи до вивчення часової перспективи, реалізовані в дослідженні, можуть служити підставою для розробки проблем нової міждисциплінарної галузі дослідження - соціальної психології розвитку.
Практична значущість дослідження. Виявлені в дослідженні закономірності і факти можуть бути використані в практичній психології освіти як в діагностичній, розвиваючої, консультаційній роботі практичного психолога з дітьми, батьками, вчителями та вихователями, так і в створенні технологій навчання і виховання дітей різного віку, експертизи освітніх програм і технологій.
Матеріали дослідження можуть бути використовуватися в роботі з особливими контингентами дітей і дорослих - дітьми-сиротами, підлітками з адиктивних і делінквентною поведінкою, людьми, що знаходяться в стані посттравматичного стресу і т.п. в контексті забезпечення їх психічного здоров'я та конструктивного особистісного розвитку.
Дані та висновки дослідження можуть послужити основою для
проведення конкретних психологічних і соціально-психологічних досліджень у галузі соціальної психології розвитку.
Отримані результати використовуються в процесі професійної підготовки та підвищення кваліфікації психологів, соціальних педагогів, вихователів і вчителів в рамках курсів «Психологія особистості», «Психологія розвитку та вікова психологія», «Історія та теорії соціальної психології розвитку», «Психологія підлітка»,
«Емоційно-особистісні порушення на різних етапах онтогенезу», «Дитина без сім'ї» та ін
Впровадження результатів дослідження. Результати дослідження увійшли в якості складової частини в розробку науково-методичних основ дитячої практичної психології та психологічної служби освіти, які велися в психологічному інституті РАВ; впроваджені в практику роботи психологічної служби освіти Росії.
Отримані в дисертаційному дослідженні розробки увійшли в комплекс діагностичних та реабілітаційних методів роботи з особами, що пережили травматичний стрес.
Матеріали дослідження використовувалися в практиці діяльності міжнародної організації SOS - Дитячі села, зокрема, при відборі кандидатів на посаду матерів-виховательок, у програмі їх підготовки для роботи з дітьми-сиротами в дитячих селах (в рамках «школи матерів»), безпосередньо в роботі з вихователями та вихованцями дитячого села-SOS-Томилино; послужили основою для створення ряду методичних рекомендацій, адресованих працівникам установ для дітей-сиріт та дітей, які залишилися без піклування батьків, а також створеної на замовлення Міністерства освіти і науки РФ (2008 року) програмі відбору кандидатів для заміщуючих сімей та роботи з ними.
Матеріали дослідження використовувалися при розробці серії реабілітаційних програм для роботи з різного роду важкими сім'ями в умовах стаціонару Московської служби психологічної допомоги населенню.
Ці матеріали були також використані в розробці і здійсненні діяльності експериментального майданчика «Введення в знакові форми роботи з культурою через організацію символічного творчості дитини» (ГОУ СОШ № 1096 м. Москви), а також ГОУ ЗОШ № 19 м. Новосибірська і № № 6, 36, 39 м. Смоленська, де велося і ведеться викладання за технологією «Росток».
Результати дослідження використовуються в освітньому процесі для навчання аспірантів і студентів Московського міського психолого-педагогічного університету, факультету психології ГАУГНа, факультету психології УРАО, Інституту психології ім. Л.С.Виготського РДГУ, Психологічного інституту РАО, а також для підвищення кваліфікації педагогів та психологів у рамках факультету підвищення кваліфікації МГППУ.
Надійність і обгрунтованість результатів дослідження забезпечена послідовною реалізацією методологічних позицій, теоретичної та методичної пропрацьованністю проблеми; використанням взаємодоповнюючих методів дослідження; змістовним порівняльним аналізом феноменології явища і зв'язків, виявлених на великій репрезентативною вибіркою (n=3000 в емпіричному дослідженні).
Обгрунтованість даних обумовлюється адекватністю вимірювань, ретельної статистичною обробкою матеріалу; повторною перевіркою окремих викликають сумнів результатів; співвіднесенням кількісних і якісних даних.
Апробація дослідження. Основні положення і результати роботи неодноразово представлялися на наукових сесіях Психологічного інституту РАО; доповідалися автором на симпозіумі «Психологічна служба в школі» (Таллінн, 1983), Всесоюзній конференції «Науково-практичні проблеми шкільної психологічної служби» (Москва, 1987), VII з'їзді Товариства психологів СРСР (Москва, 1989), I з'їзді практичних психологів освіти Росії (Москва, 1994), II з'їзді практичних психологів освіти Росії (Перм, 1996), Всеукраїнській науково-практичній конференції «Дитина в сучасному суспільстві» (Москва, 2007), Міжнародної науково-практичної конференції «Психологічні проблеми сім'ї та особистості в мегаполісі» (Москва, 2007), Міжнародній науково-практичній конференції «Сучасні проблеми психології особистості: теорія і практика» (Москва, 2008), міжнародних симпозіумах «Психологічні проблеми сенсу життя і акме» (Москва, 2008, 2009), Міжнародній конференції «Спілкування і розвиток в дитячому віці» (Москва, 2009), Міжнародній науково-практичній конференції «Психологічні інновації в економіці і фінансовому бізнесі» (Москва, 2009), I Всеросійської науково-практичної конференції «Соціальна психологія малих груп» (Москва, 2009), II Всесоюзній науково-практичної конференції з психології розвитку «Інша дитинство» (Москва, 2009).
Дисертація обговорена на розширеному засіданні лабораторії наукових основ дитячої практичної психології Психологічного інституту РАО (2009) і на розширеному засіданні кафедри вікової психології Московського міського психолого-педагогічного університету (2010).