На головну
Особливості радянської політичної культури
Збереження за радянських часів загальноприйнятих стандартів політичної поведінки пояснювалося рядом причин:
· Подолання соціально-економічної та культурної відсталості Росії можна було забезпечити посиленням інтегрує і мобілізуючої ролі держави.
· Концентрація економічної, політичної та ідеологічної влади в руках нового, сформованого за радянських часів правлячого класу-партійної номенклатури, привела до поглинання індивіда суспільством.
· Соціальною базою радянського тоталітарного режиму стали легітимація партійно - державної влади, утвердження ореолу її святості, вищої і незаперечної цінності.
· Технічна, економічна і культурна відсталість суспільства в сукупності з домінували у більшості населення патріархальними відносинами і способом життя сприяли формуванню специфічних рис культури політичного підданства радянського типу. Зокрема таких, як потреба в керівництві, почуття подяки вождям, потреба в шануванні вождів, конформізм і т. Д.
Передача цих рис з покоління в покоління і їх стійкість були пов'язані з особливостями політичної свідомості. Радянське політична свідомість було джерелом формування уявлень про політичні цілі діяльності.
Політична свідомість радянського типу виходило з можливості підпорядкування суспільства однієї універсальної ідее- побудови «царства свободи».
Характерними рисами політичної культури
радянського типу були:
1. ієрархічність свідомості. В її руках зосередилася економічна і політична влада, можливість розпорядження господарськими і фінансовими ресурсами, духовними цінностями і це стало особливою роллю у формуванні цього типу свідомості в комуністичної партійно-державної бюрократії.
2. Авторитет (в даному випадку КПРС) - основний принцип бюрократичного свідомості. Розрив між декларованими цінностями та освоєними зразками політичної діяльності сформував двоїсті стандарти в суспільній свідомості і політичної апатії.
3. Закритість. Складається в абсолютизації політичних цінностей робітничого класу і повному запереченні таких досягнень, як правова держава, принципи, принципи поділу влади, права людини, громадянське суспільство і т. Д.
У той час як західне суспільство використовувало природно - історичні механізми соціальної еволюції (власність, нерівність, економічні інтереси і т. Д.), Які створювали умови для формування окремого індивіда, громадянського суспільства, різноманіття соціальних інтересів, російське суспільство орієнтувалося в своєму розвитку на політико - ідеологічні механізми еволюції. Серед них найбільш важливим було відчуття класової ненависті до буржуазії, до всього індивідуальним.
У зв'язку з цим соціальні відмінності формувалися не природним шляхом як відображення нерівності талантів і здібностей, а штучно задавалися владою. Культивування класового характеру цінностей політичної культури було вигідно радянському правлячому класу (партійної бюрократії), оскільки пролетаріат виступав його соціальною базою.
4. Абсолютизація революційних способів перетворення суспільства та ігнорування еволюційних методів.
Соціокультурні витоки конфронтаційного характеру політичної культури в Росії історично пояснювалися глибоким соціальним і культурним розривом між освіченою і забезпеченої верхівкою суспільства (правлячим класом) і матеріальної і духовної злиднями основної маси залежного населення. Ці витоки збереглися за радянських часів. Дана обставина спричинило соціокультурну динаміку відтворення суспільних відносин, яка характеризувалася переважанням руйнівної риси, орієнтації на задоволення мінімальних потреб. Носіями цих орієнтацій виступали широкі маргінальні верстви, що сформувалися революцією, громадянською війною, форсованої індустріалізацією, урбанізацією. Низький рівень культури у цих шарів сприяв нездатності їх до систематичної перетворюючої, творчої і творчої діяльності на основі індивідуально - достіжітельних цінностей.
5. Бюрократичне політична свідомість зумовило рутинний тип політичної діяльності, відтворення стійких зразків політичної поведінки. Рутинний тип політичної діяльності виключав радикальні зміни політичних взаємодій. Концентрація політичної влади в руках правлячого класу робила зайвим діалог влади з суспільством і обмежувала рух політичних ініціатив напрямком зверху вниз. Політичне участь населення здійснювалося примусово. Знеособленими формами вираження політичної культури стали мітинги на підтримку рішень правлячого класу, маніфестації протесту проти конкретних політичних акцій західних держав.
У цей період існував такий універсальний інструмент політичної соціалізації, як панувати Комуністична партія, що була єдиним каналом кар'єрного просування індивіда. За просування по службі необхідно було платити політичною лояльністю режиму, відданістю його ідеології.
Крім того, компартія створила чітку і досить ефективну систему політичної соціалізації, інститути якої здійснювали процес впровадження в свідомість комуністичних ідеалів і цінностей, починаючи з дитячого садка і закінчуючи зрілим віком.
Перші спроби модернізації політичної системи були зроблені Н. с. Хрущовим і висловилися в лібералізації суспільних відносин, в ослабленні політичного ідеологічного контролю за індивідом. Це відразу призвело до появи поряд з пануючою політичною культурою дисидентської субкультури, яка поєднала в собі цінності західних демократій і деякі ідеї російської революційно-демократичної думки XIX- початку XX століть. Лібералізація послабила колишнє політичну могутність правлячого класу, внаслідок чого він був змушений використовувати всі засоби ідеологічного маніпулювання. Поряд з панівною політичною культурою розвивалася і субкультура, представлена ??демократичною інтелігенцією, інтелектуалами, підприємцями, культивувати цінності свободи і прав людини, громадянського суспільства індивідуалізму, інакомислення та ін. Спроби трансформувати радянську політичну систему, вжиті в кінці 80-х років М. с. Горбачовим, привели до того, що була скасована керівна роль КПРС в суспільстві, а потім партія була на час заборонена. Комуністична ідеологія перестала бути державною. Однак, помітної зміни цінностей і стандартів політичної поведінки не відбулося. У значної частини населення донині збереглася подданническая орієнтація.
Характерні риси післявоєнної сталінської моделі | Давньоруська держава. | Становлення єдиного Московської держави | Імператорська Росія 19 століття | Квиток № 45: «Стара партійна гвардія» і номенклатура | Політичні лідери радянської епохи. | Ідеологічні засади російського самодержавства: від ідеологеми «Москва - Третій Рим» до формули «Самодержавство - Православ'я - Народність». | Сказання про князів Володимирських | Микола I | Теорія "офіційної народності". Слов'янофіли і західники |