Історія олімпійських ігор: як вони проходили в античній Греції
Стародавня Греція по праву вважається батьківщиною спортивних змагань, якими ми знаємо їх сьогодні. Ще задовго до 776 року до н. е., коли відбулись перші історично засвідчені Олімпійські ігри, грецький народ виявляв велику любов до спорту, і атлетичні ігри займали провідне місце в суспільному житті і в системі виховання молоді. Спортивні змагання тих часів оспівані Гомером в «Іліаді». І як це видно взагалі з літератури Стародавньої Греції, спорт вже тоді користувався такою ж величезною популярністю, як і в наші дні. Історія спорту як певного виду діяльності людей, безперечно, заслуговує глибокого вивчення. Становлення спортивного життя Греції, порівняння спортивних ігор, їх організації, спортивних показників і нагород з існуючими – все це представляє безперечний інтерес.
Проте завдання накопичення специфічних даних про спортивне життя тих часів виявилось набагато складнішим, ніж можна було припустити. Дуже важко, наприклад, судити про спортивні результати давньогрецьких чемпіонів, скажімо, про рекорди в швидкісному бігу: адже тоді не було точних приладів для заміру часу. Однак з літературних джерел, творінь художників і скульпторів можна багато чого довідатись про популярні у той час види спорту, про спортивні ігри, їх організацію та дух, в якому вони проводились, про ставлення до спорту і його розвитку від гомерівської Греції до епохи Римської імперії.
Перші спортивні змагання в Греції були пов’язані з релігійними обрядами. Ще в II тисячолітті до н. е., існував звичай, супроводжувати похорони вождя похоронними іграми. На згадку про померлого влаштовували атлетичні змагання. Пізніше, однак, виникають інші, більш раціональні передумови до проведення спортивних ігор. Фізичні тренування стали культивуватись як джерело здоров’я, як підготовка до військових битв або мирних змагань.
Найперший опис спортивних ігор, їх змісту, характеру і ставлення до них народу зустрічається в «Іліаді» Гомера (пісня 23. Ахіллес організовує гру на рівнині перед троянським валом як похоронну данину молодому Патроклу, полеглому на полі бою. Учасниками і глядачами були воїни, і, природно, головною подією дня стали гонки на колісницях. Учасників надихали призи, обіцяні Ахіллесом за перемогу:
Первому дар; кобылица второму шестигодовая,
Неукрощенная, гордая, в недрах носящая меска.
Тим хто займав з третього по п’яте місце призначалися предмети меншої цінності.
Гомер починає сцену з довгого звернення Нестора до свого сина Антілоха, одного з учасників змагання. З його слів ми дізнаємось, яке велике значення надавали греки інтелекту у всіх областях людської діяльності, включаючи спортивні змагання. Перемагають не самі швидкі коні, а візник, який зумів проявити найбільшу тверезість думки і мудрість. Нестор докладно пояснює своєму синові, як правити колісницею, зауважуючи при цьому:
Душою искусство все обойми, да из рук не упустишь наград знаменитых.
Плотник тебя превосходит искусством своим, а не силой;
Кормщик таким же искусством по бурному черному понту (морю).
Легкий правит корабль, игралище буйного ветра:
Так и возница искусством одним побеждает возницу.
Але, очевидно, не випадково Нестор у своєму довгому наставлянні нічого не говорить синові про чесне відношення до суперників. З опису самих перегонів стає ясно, що, захоплені змаганням в хитрості й спритності, сповнені жаги до перемоги, греки іноді забували про вимоги істинно спортивних змагань.
Отже, п’ять учасників шикуються в порядку, встановленому жеребком у своїх військових колісницях, кожна з яких запряжена парою їздових коней. За сигналом вони спрямовуються до віддаленої позначки, яку повинні об’їхати і потім повернутись до старту, Гомер описує гонку технічно точно, емоційно, з гумором і живим співчуттям до учасників змагання, їх коней, глядачів. До коней він ставиться так, ніби вони були людьми. Вони так само, як і візник, охоплені страхом поразки і пристрасним бажанням перемоги. Антілох так звертається до своїх коней:
Швидко вперед! щоб вас всенародно
соромом не покрив
Ефа: вона кобилиця, а ви, дорогі,
відстали!
Вам говорю я, і слово моє сповниться
сьогодні:
Більш млості собі від владики народів
Нелідових
Вдома не чекайте: вб’є вас сьогодні ж
гострою міддю,
Якщо через лінощі ваші нагороду
останню знайдем
О, наздоганяє швидше, якомога швидше
скачіть!
Гнаний бажанням перемоги, Антілох починає тіснити суперника і змушує його, щоб уникнути зіткнення поступитись йому дорогою. Глядачі-воїни, для яких їзда на колісницях – повсякденне заняття, пильно стежать за ходом змагань, посівши найбільш вигідні спостережні позиції. Емоційне напруження глядачів дуже високе, і Гомер описує реакцію «вболівальників» з точністю очевидця. Серед глядачів виникають суперечки, судження, толки – зовсім як це відбувається на трибунах наших стадіонів. Угледівши оповиті пилом колісниці, що з’явились вдалині, войовничий Аякс починає жорстоку суперечку з Ідоменеєм, главою критян, Аякс стверджує, що попереду колісниця Евмела, а Ідоменей говорить, що перемагає Діомед. Ідоменей виявляється правим.
Доля гонок в кінцевому підсумку вирішується богами, які часом так само нечесні в змаганні, як це трапляється і з простими смертними. Аполлон, захищаючий Евмела, вибиває бич з рук Діомеда. Але Афіна – прихильниця Діомеда – не дрімає: вона подає йому бич і вдихає «нову завзятість коням». Після цього вона, повна гніву, спрямовується до Евмела і розбиває кінський ярем, кобилиці Евмела дико кидаються з дороги, падає на землю дишло, а сам візник зривається з колісниці. Повз нього до перемоги скаче Діомед.
Найбільше в описі Гомера вражає той факт, що в грандіозних змаганнях, влаштованих Ахіллесом, немає пасивних спостерігачів: глядачі приймають живу участь у подіях. Інша, абсолютно протилежна картина – спортивні ігри Римської імперії. Римляни приходять подивитись виставу, виконувану спортсменами-професіоналами. Для них це всього лише уявлення, ніяк не пов’язане з їх власною діяльністю. Звичайно, змагання викликають емоції і хвилювання, але римляни на відміну від греків мало цікавились спортом, так само як і ідеєю про гармонійний розвиток душі і тіла.
Гомер описує й інші види спорту, що входили в програму змагань, організованих Ахіллесом: кулачний бій, боротьбу, біг, бій із зброєю. Учасникам кулачного бою пропонується дві премії: переможець отримує мула, переможений – двудонний кубок. На поле запрошуються бажаючі. Славний кулачний боєць Епеос викликає суперника:
Що до битви, оголошую при всіх,
і виконано буде:
Плоть до кісток пройняв я і кістки
ворогові зламані.
Нехай за моїм супротивником всі піклувальники вийдуть,
Щоб з битви понести приборканого силою моєю.
Це дійсно загроза, а не просто хвалькувата гіпербола. Прадідусь боксу – кулачний бій у стародавніх народів був надзвичайно небезпечним видом спорту і нерідко означав смерть для переможеного. Греки не користувались варварськими цестами, налитими свинцем або залізом, як це було прийнято у римських боксерів. Однак удар кулака, обв’язаного воловою шкурою, часто бував смертельним. Боєць направляв всі удари в обличчя і голову супротивника, тому боксери давнини завжди зображуються з піднятими вгору руками. Так як в той час боксери не підрозділялися по вагових категоріях, чоловіки невисокого зросту і слабкої статури намагались уникати цього виду спорту. Боксери тих часів завжди сильні, могутні чоловіки. Бій тривав без перерви до тих пір, поки один з суперників вже був зовсім не в змозі продовжувати боротьбу.
Ось як описує Гомер битву між Епеосом і Евріалом, який прийняв його виклик:
Так оперезавшись обидва, виходять бійці
на середину,
Разом один на іншого могутні руки
заносять,
Наступна подія – боротьба двох знаменитих воїнів: Аякса і Одіссея. Боротьба була, мабуть, найбільш популярним видом спорту в Стародавній Греції. І змагання з боротьби, менш жорстокі та грубі, ніж кулачний бій були оглядом сили, спритності, швидкості реакції і витримки спортсменів. Мета боротьби – повалити супротивника на землю. Сутичка припинялась, як тільки один з учасників був збитий з ніг. Переможцем ставав той, кому вдавалось збити суперника три рази. Довго тривала боротьба між Аяксом і Одіссеєм, але жоден з героїв не зміг здолати іншого. Тоді Ахіллес припинив матч і оголосив нічию.
Після змагань по боротьбі пропонуються змагання з бігу. У них беруть участь Одіссей, Аякс і Антілох. Антілох не є серйозним конкурентом для своїх іменитих супротивників, і біг виливається в єдиноборство двох спортсменів. В дію знову втручаються боги. Аякс біжить попереду, але Одіссей слід за ним по п’ятах: «… безперестанку слідом в сліди вдаряв він, перш ніж прах з них зсипався». Нарешті Одіссей волає по допомогу до своєї покровительки богині Афіні: «прискорюй, милосердна, ноги!» Афіна не тільки «члени йому сотворила легкими», але майже перед самим фінішем вона змусила його суперника спіткнутись, та так, що він впав обличчям вниз прямо в «вологий … послід, з волів вбиєних розлитий». Одіссей перемагає і отримує в нагороду срібну чашу.
Пізніше греки створили спеціальне спорудження для бігу – стадіон. Ця назва походить від грецького «стадій», що означає міру довжини. Стадіон мав форму витягнутого паралелограма довжиною приблизно 180 метрів. Найкраще зберігся до наших днів стадіон розташований на кам’яному виступі над храмом у Дельфах. Дистанція бігу визначалась довжиною стадіону: спринтерські – стадій (в один кінець) і два стадія (повний круг), інші дистанції становили 7, 12, 20 або 24 стадія.
На жаль, як вже говорилося, ми не можемо порівняти результати грецьких бігунів з сьогоднішніми, однак ми можемо скласти деяке уявлення про манеру їх бігу по зображеннях бігунів на стародавніх вазах та інших предметах. Для спринтерів характерні різкі, бурхливі рухи, для стаєрів, навпаки, – розтягнуті, великі кроки. За малюнками, якщо перенести їх на кіноплівку, цілком можливо відтворити справжню картину бігу давньогрецьких спортсменів.
Ігри, організовані Ахіллесом в Трої, закінчились лицарським поєдинком двох прославлених воїнів. Списи схрестили Аякс і Діомед. Переможцем повинен стати той, хто першим завдасть противнику рану. «Тричі кидались і в рукопашну тричі зброєю зітнулись» герої. Аякс «спис супротивника в щит круговідного вбив, але тіла не торкнув». Блискаючий спис Діомеда безперестанку загрожував Аяксу. Бачачи все зростаюче напруження боротьби, глядачі, щоб врятувати своїх героїв, зупиняють бій. Греки поступово відмовились від битв подібного роду, і вони вже не входили в програму більш пізніх панеллінських ігор. Однак ще пізніше подібні поєдинки стали предметом особливої насолоди натовпу, який заповнював амфітеатри Древнього Риму.
Панеллінські ігри, на які з’їжджалися атлети і глядачі з самих різних міст Стародавньої Греції, влаштовувались в місцях розташування головних храмів: в Дельфах на Корінфському перешийку, біля храму Немезіди в Аргосі і особливо часто на берегах річки Алфей, недалеко від західного узбережжя Грецького півострова. Ігри проводились на честь Зевса і Гери, головних богів Олімпу. Відкриття та закриття ігор завжди супроводжувались релігійними церемоніями. У програму святкувань входили театральні вистави, виступи поетів і ораторів, але головною подією були атлетичні ігри. Для греків, які не були єдиною нацією, а являли собою вільне братерство міст-полісів, об’єднаних лише спільною мовою і релігійними традиціями, ігри стали засобом для здійснення мирних і дружніх зв’язків. Про їх наближення сповіщали вісники, які несли новину від міста до міста. Після цього відразу ж припинялися всякі ворожі дії, і народ з усієї Греції з’їжджався до місця ігор. Будь-який чоловік, вільний чи раб, грек чи варвар, міг відвідати ігри у якості глядача. Цікаво, що заборона накладалась тільки на заміжніх жінок.
У змаганнях могли взяти участь особи будь-якого віку: у програму входили навіть спеціальні змагання для дітей. Дорослі атлети змагались з кількох видів спорту: перегони на колісницях і скачки проводились на іподромі, на стадіоні мірялись силою бігуни, боксери, борці та п’ятиборці. У п’ятиборство тих часів входили біг, стрибок у довжину, боротьба, метання диска і списа. Цікаво, що хоча греки почували себе на воді як вдома і славились майстерними мореплавцями, в програму ігор не входили ні плавання, ні веслування.
Диск і спис були, можна сказати, родзинкою програми грецьких Олімпійських ігор і знайшли настільки яскраве відображення в мистецтві Греції, що досі вважаються символом древніх ігор. Диск дещо більш важкий, ніж той, яким користуються сьогодні, метали через лінії, а не з кола. Стиль кидка досить відрізнявся від сучасного. Нинішній метальник диска перед кидком обертається навколо себе; грецький дискобол піднімав диск над головою обома руками, швидко нахилявся вправо, переносив диск в праву руку й кидав його, різко повертаючись вперед. Сила кидка залежала від енергії півобернення корпусу тіла. В результаті метальник диска – це можна бачити в античній скульптурі – мав м’язи черевного преса розвинені так сильно, як це не завжди буває навіть у штангістів сьогоднішнього дня.
Метання списа було випробуванням не стільки сили, скільки майстерності та точності. Завдання полягало не в тому, щоб кинути спис далі своїх суперників, а в тому, щоб з дальньої відстані влучити в ціль на землі. Тонкий – в палець – спис, довжиною приблизно з людський зріст, був дуже легким. Навколо древка списа намотувався шкіряний ремінь (довжина – 0,3 – 0,5 метра), на кінці якого робилася петля. Метальник вкладав пальці в петлю і спускав її так, щоб надати спису в польоті обертання. Це забезпечувало і дальність і точність польоту. Тому списометатель, перш за все, повинен був мати довгі і дуже сильні пальці. (Ахіллес, між іншим, не включив метання списа в програму Троянських ігор, незважаючи на величезну популярність цього виду спорту. Причина крилась в тому, що він не хотів дати прославитись своєму суперникові Агамемнону, неперевершеному метальнику списа.)
Єдиним видом стрибків, які входили в програму древніх Олімпійських ігор, був стрибок у довжину – один з видів п’ятиборства. Техніка виконання цього стрибка не зовсім ясна. Відомо, що стрибун зазвичай тримав у обох руках вантажі. Це було щось на зразок гантелей, зроблених з каменя або бронзи, важили вони від одного до п’яти кілограмів. Щоб збільшити довжину стрибка, спортсмен робив різкі рухи гантелями вперед і назад. Стрибок здійснювався з місця чи з розбігу. Повідомлення про те, що спортсмени стрибали на відстань 15 метрів і більше, залишаються загадкою: це можливо тільки в тому випадку, якщо стрибун робив п’ять послідовних стрибків з місця.
Особливим видом програми грецьких Олімпійських ігор був своєрідний бій панкратіон – грубе поєднання кулачної битви і боротьби. Допускався будь-який удар кулаками або ногами в будь-яку частину тіла. Заборонялося лише тикати пальцями в очі суперника. Спортсмени починали бій стоячи, продовжували на землі і закінчували лише тоді, коли один з учасників був доведений до повної знемоги і був змушений здатися. Слід сказати, що хоча вагові обмеження для спортсменів і були відсутні, борці легкої ваги шансів на перемогу в цьому виді спорту практично не мали.
Починаючи з 776 року до н. е. Олімпійські ігри проводились раз на чотири роки протягом майже 12 століть (до 393 року н. е.). В епоху розквіту Давньої Греції вони були чисто аматорськими. Спортсмени користувались величезною повагою і високо шанувались. Переможець в кожному виді спорту увінчувався гілками священного оливкового дерева, яке, згідно з переказами, було доставлено в Олімпію Гераклом з країни гіпербореїв. Повернення переможця на батьківщину було справжнім тріумфом. За переказами, одного разу атлет-переможець входив в місто через спеціально для нього влаштований пролом у стіні, щоб жителі міста могли вітати його на землі, де ще не ступала нога людини. В Олімпії, в священному гаю, де стояли храми, переможець міг поставити собі статую, в їх честь поети складали оди. Найбільш відомим творцем таких од був Піндар.
Грецькі Олімпійські ігри тривали в Етрурії і дожили до Стародавнього Риму. У міру того як мерхнула слава класичної Греції, тьмяніла і пишність Олімпійських ігор. У Римі вони перетворились в звичайні циркові вистави, а в 393 році нової ери припинились зовсім. Олімпійські ігри були відроджені завдяки діяльності француза барона П’єра де Кубертена і після перерви в півтори тисячі років відбулись в 1896 році в Афінах.
Цікаві факти
Ігри в Олімпії існували, мабуть, вже в другій половині II тисячоліття до н. е., але потім припинились. Поновлення ігор грецька традиція відносить до IX ст. до н. е.. У цей час Пелопоннес спустошували безперервні війни, голод і хвороби. Цар міста Еліди Іфіт звернувся за порадою в Дельфи, де в храмі Аполлона жриця – піфія – пророкувала волю богів. Вона відповіла, що для встановлення миру необхідно відновити Олімпійські ігри. Тоді правителі трьох міст Пелопоннеса уклали договір про проведення ігор. Його текст вигравіювали на бронзовому диску, який зберігався в Олімпії.
Перші ігри, засвідчені стародавніми істориками, відбулися в 776 році до н. е.. У VIII столітті до н. е. в Олімпії стали виступати атлети з усіх міст Греції, а сторіччям пізніше до них приєдналися представники грецьких колоній.
Легенда розповідає, що величину бігової доріжки визначив сам Геракл. Її довжина склала шістсот ступнів героя. Розкопки показали, що постійна бігова доріжка в Олімпії з’явилась близько 540 року до н. е. Місце старту і фінішу відзначали кам’яні смуги, розділені дерев’яними стовпами на проміжки в 1,2 метра. Між стовпами в камені були прорізані дві паралельні борозенки, що позначали місце для постановки ніг бігуна. В Олімпії могли одночасно стартувати двадцять атлетів.
За всю багатовікову історію Олімпіад тільки одна жінка порушила заборону і з’явилась в Олімпії під час ігор. Її звали Ференіка, вона була дочкою знаменитого кулачного бійця й керувала тренуваннями свого сина. Коли юнак відправився в Олімпію, Ференіка, переодягнувшись в костюм вчителя гімнастики, послідувала за ним. Її син здобув перемогу в кулачному бою, і радісна мати, забувши про обережність, кинулась йому на шию. Всі зрозуміли, що перед ними перевдягнута жінка. Ференіці загрожувала страта, і тільки прохання глядачів врятували її. Судді помилували жінку, але тут же ухвалили, що надалі тренери, супроводжуючі атлетів, повинні під час ігор сидіти оголеними за особливою огорожею.
Для безпосереднього керівництва іграми громадяни Еллади обирали зі свого середовища, жеребком десять елланодіків (що значить «грецькі судді»). Колегія суддів ділилась на три групи: одна для п’ятиборства, інша для кінних змагань, третя для решти видів атлетики. Один з елланодіків призначався головним розпорядником ігор. Свої рішення судді приймали голосуванням, і заперечувати їм суворо заборонялось.
Атлети, які бажають виступити в Олімпії, завчасно повідомляли суддям свої імена і десять місяців до початку ігор наполегливо готувались до них. Їхня дієта в період тренування була проста: їсти якомога більше м’яса і не пити ні краплі вина. За місяць до змагань учасники разом з тренерами приїжджали в Еліду, де судді ретельно перевіряли їх готовність. За найменшу провину атлета карали батогом.
До наших днів збереглася брила вагою 143,5 кілограма, яку, судячи з напису на ній, підняв над головою однією рукою атлет Бібон. Неймовірною силою володів інший атлет – Евмаст. Він нібито відірвав від землі величезний блок, що важив 480 кілограмів.
Нагороду в гонках на колісницях отримував не візник, а власник коней, оскільки греки вважали, що гонку виграють коні.
Курйозна історія сталась в Олімпії з римським імператором Нероном, який брав участь у змаганнях колісниць з десятьма кіньми. Ледь від’їхавши від старту, невдалий візник впав з колісниці. Однак його суперники притримали своїх коней, а догідливі судді оголосили Нерона переможцем. Втім, цей епізод відноситься до часу занепаду ігор, в пору їхнього розквіту подібні випадки були б неможливі.
Список атлетів, які виступали в п’ятиборстві, виставлявся на стадіоні. Перед початком змагань судді влаштовували жеребкування. Учасники виймали з срібної вази бронзові жетони. На кожному з них була викарбувана одна буква. Згідно жеребу атлети розбивались на четвірки для бігу.
Сучасного низького старту греки не знали і бігуни стояли, витягнувши праву руку і злегка нахилившись вперед. Часом траплялося, що хтось завчасно зривався з місця. У греків на цей випадок існувало суворе правило. «Того, хто стартує дуже рано, б’ють», – говорили вони. Суддя карав порушника палицею, повертаючи його на колишнє місце.
Грецька атлетика на відміну від сучасного спорту, взагалі не знала поняття рекорду. Не збереглося жодного достовірного свідчення про швидкість стародавніх бігунів на коротку дистанцію. Навряд чи можна серйозно розцінювати розповідь про атлета, якого глядачі бачили тільки на старті і на фініші, а посередині не встигали помітити. Поетичним перебільшенням відрізняється повідомлення про бігуна, який, пробігаючи по доріжці, покритій піском, не залишав на ній слідів. Один із письменників приводить цікаву історію про пастуха Поліместора, переможця ігор в 632 році до н. е.. Цей юнак міг наздоганяти і ловити зайців. Якщо врахувати, що заєць біжить зі швидкістю 14 метрів в секунду, то нескладний розрахунок показує феноменальний результат: Поліместор пробігав 100 метрів за 7,2 секунди!
Практично грецький стрибок – це стрибок з місця. Тим більше разючий відомий нам результат юнака Хіона (VII ст. до н. е.) – 6,52 метра. Але справжня загадка – стрибок Фаілла, про який оповідають античні автори. Він перестрибнув всю яму для стрибків, приземлився за її межами і встановив фантастичний рекорд – 16,31 метра! Але цікаво, що сучасні Фаіллу письменники V століття до н. е., згадуючи перемоги атлета, нічого не говорять про його стрибок. Вперше про нього розповідають автори, які жили сім століть потому, у ІІ столітті н. е..
У музеях різних країн зберігається п’ятнадцять бронзових дисків, знайдених при розкопках. Найлегший з них відноситься до VI століття до н.е. і важить 1,2 кілограма, найважчий (ІІІ століття н. е..) – 5,7 кілограма. Припускають, що дорослі атлети кидали чотирикілограмові диски.
Міфічний герой Протесілай кидав диск, що важив мало не вісім кілограмів, за 45 метрів. Все той же знаменитий Фаілл показав результат 28,17 метра (вага диска, ймовірно, 4 кілограми), інший атлет – Флегій – перекидав диск з одного берега Алфея на інший, що становить 50 метрів.
Змагання в стрибках, метанні диска та списа йшли під звуки музики. Атлети, які зайняли перші три місця в чотирьох змаганнях, отримували право виступити в боротьбі. Жереб розбивав борців на пари, а саме змагання йшло за олімпійською системою; переможений вибував з подальшої боротьби. Правила п’ятиборства давали перевагу різносторонньо розвиненим атлетам, які в кожному виді спорту показували добрі результати. Для перемоги в п’ятиборстві достатньо було виграти три змагання. Бувало, що один атлет перемагав у бігу та стрибках, інший – в метанні диска і списа, а третій – в боротьбі. У цій ситуації перше місце визначало додаткове змагання по боротьбі між двома першими переможцями. Більш складний шлях обирали у випадку, якщо в кожному змаганні опинявся свій переможець, Тоді підраховували число других і третіх місць у кожного атлета, що дещо нагадує сучасну систему балів.
Безсмертною славою покрив себе афінський юнак Фідіппід. У 490 році до н. е.., в день перемоги греків над персами в битві при Марафоні, він пробіг 42 кілометри 195 метрів і, встигнувши крикнути: «Ми перемогли!» – впав замертво на міській площі Афін. В пам’ять про його подвиг в програму перших Олімпійських ігор нашого часу, в 1896 році, включили марафонський забіг.