Дозволю собі ще одну паралель. Якщо «Сніги у журбі» відкривають книгу, то завершує її твір «Остання любов, що не скінчиться вже ніколи». За обсягом я відніс би її до маленьких повістин. Не можу собі пояснити чому, однак подумалося про «Її тіло пахло зимовими яблуками» Олександра Жовни з Кіровоградщини. Тематична близкість? Можливо. Автора цих рядків в обох випадках приваблює епістолярний присмак. Але є й глибший нюансик. Аналогія є приводом ствердити, що письменників з різних регіонів України хвилюють подібні проблеми. Бо хочемо того чи ні, а це є свідченням національної нерозривності. Своєрідний шарм, якщо бажаєте.
Переконаний, що все це є вкрай важливим. Але не тільки цей аспект (так мені гадається) є визначальним для письменника. Зрозуміло, мабуть, що не можна обійтися без жанрових акцентів. Чому? Та прозаїки самі «винуваті», поставивши знак рівності між новелою та оповіданням, хоч між ними нерідко маємо і прірви. Якщо говорити коротко, то новелою здебільшого називають прозовий твір, де характер персонажів показують через якусь одну подію. А оповідання не стиснуте такими рамками. На моє переконання істотну роль відіграє і обсяг написаного. Якось не можу уявити новелу у великому обсязі слів. Згадаймо хоча б, що це ніколи не було характерно для новелістики Василя Стефаника, Григорія Косинки, Миколи Кравчука. Лапідарність висловлювань – сестра таланту? А оповідання? Для них теж має бути непроминальною стислість і тоді, коли вони нагадують короткий виклад повісті чи роману.
Якщо ці питання при всій своїй неоднозначності все ж є позитивом, то, як не прикро, існує й негатив. Нехай лише я так гадаю, але це не означає, що не варто оприлюднювати міркування. То ж що маю на увазі? А те, що невеликі за обсягом повістини відносять до малої прози, хоч вони радше належать до епіки.