7
Я часто думаю про... Так часто каже Анджей Стасюк. А оскільки
каже, то часто так і пише.
Я часто думаю про Стасюка. Думаю, як він думає. Власне, не що
думає, а як. У даному випадку мене не цікавить спосіб мислення. А тіло,
постать, рухи, погляд Стасюка, коли він думає (адже не можливо думати,
обходячись в цей час без якогось тіла, постаті, рухів, погляду), інтер’єр
– це щоб не вживати слова «простір» – у якому він думає.
Чомусь уявляю собі довжелезні драбини, які поставлені не догори,
а горизонтально. Драпаюся ними через кількадесять (мабуть, кільканадцять)
карпатських хребтів аж до того простору – це щоб уникнути слова «інтер’єр»
– де думає Стасюк.
9
Стасюк думає значно більше, ніж видається. Переважно він уникає
бесіди. Він любить щезнути у найвідповідальніший момент. Може заснути на
підлозі лазнички. Або попросту піти геть. Стасюк великий. Він, нічого не
записуючи, все пише. Тому, що він все пам’ятає. Я був з ним того разу,
коли виникала дівчинка у білому, котра ходила в туалет у «червоній руті».
Чомусь її не пам’ятаю.
11
Мав велику мороку зі Cтасюковим описом подорожі по Україні. Тоді
ніби нічого. Але потім, коли перекладав. Якась навала. Не міг відкинути
від себе його формулювань, його спостережень. Їхав у підміському поїзді
і накладав його бачення на бачене. Все збігалося.
12
Хоча в одному місці Стасюк змилився. Я казав про цвинтар божевільних
жінок цілком інакше... Слухай, кажу, тут ніхто не вмирає взимку (нє, я
не міг так казати, у нас кажуть – зимою). Кожна ніби дочікується весни.
А що вийшло у нього...
15
Колись ми з моїм братом Юрком мали свої уявлення про рай. Ми бачили
певне ліжко, під подушкою – купа книжок. Ліжко летить над (!) землею. Але
нижче хмар. Можна дивитися вниз, на це безконечне кіно, де всі герої –
відомі, знайомі. А можна читати книжки. Ліжко повертається від напруження
думки.
18
Історію про спільний похід зі Стасюком українськими Карпатами,
українською Чорногорою – а якою ж іще – можна було перетворити у блискучу
статтю в якомусь німецькому туристичному журналі.
Стаття досить контраверсійна. Цум байшпіль – горами у сандалях
без заднього ремінця, або – горами, запиваючи кожен схил коньяком, чи –
догори – курячи.
19
У Польщі, в Україні, в Румунії і т.д. ще є сигарети – як у сорокових
– без фільтру.
То чому, чого, для чого Стасюк курить якісні сигарети, обриваючи
фільтри.
24
Двадцять років тому, коли я вирішив стати письменником, почав
думати про те, що писати. Збирав сюжети, вслухався в історії. Тепер – після
того, як перестав бути письменником – усе зворотньо. Думаю про те, як би
не написати про те, що слід написати.
Або: як зашифрувати те, що слід написати, у необов’язкову белетристику.
26
Література, писання – передовсім вивільнення, звільнення, висвободження,
вивільнення, я не зможу бути таким само залежним після прочитання, як перед
тим.
29
Хотів би написати книжку, укладену з добре підібраного переліку
слів. Не речень і не словосполучень... Якийсь лексикон без трактування.
30
Ніколи більше не станеться того, чого насправді хотілобися. Я
хочу поговорити з Богумілом Грабалом. Але цього не буде, не буде цього
ніколи.
33
Для того, щоб певний читач не мусив перечитувати кілька книжок,
мушу сказати, що ще напишу:
– свою історію дитинства
– історію своєї родини
– історію мого брата Юрка
– спостереження про армійський побут (СА, вісімдесяті)
– кілька репортажних книжок про укр. Карпати – теперішні часи.
Більше нічого.
34
Нє, ще одне. Всупереч нормальній еволюції.
Кілька сотень міні-есеїв. Щось таке, як «Придорожний песик» Мілоша.
Завжди доводиться орієнтуватися на імена. Але тепер я вже не
намагаюся змагатися за пріоритети (Попов – Марконі, Кулібин – Ватт), не
боюся повторів (яйнмаль іст кайнмаль). Направду, хотів це зробити давно.
36
Вперше зі шляху означеного письменництвом мене збив Лишега.
Вимріяний есей «Лишайся» лишився ненаписаним багато років тому.
37
Останні дні я записую Лишегу на диктофон.
Боюся, що його бесід – вже поданих у книжці – не зауважать. Не
зауважиться.
41
Коли тато був уже смертельно хворим, десь уже під кінець, він
пережив химерну з’яву. Вищий голос давав йому певні завдання.
43
Маю багато годин записаного на диктофон Лишеги. Слухаю і списую.
Зауважив, що починаю говорити так, як він. Ті інтонації, та побудова речень.
Завжди вважав, що справжня українська есеїстика почнеться саме
з Олегового шамотіння.
Цього він не зробить. Це малобся якось передатись.
44
Чому я так мало пам’ятаю зі сказаного ним. Чому воно все якесь
таке, що не дається запам’ятатися.
45
Міг би написати історію про те, як робилися записи, що відбувалося
попри, помимо, одночасно, паралельно, всупереч.
Але ніхто не переконає в тому, що це – потрібно.
46
Якось обірвалася плівка. Пропало п’ятнадцять хвилин. Але це –
не визначально, бо він так довго перед цим мовчав.
47
Ніщо сказане сьогодні, тут і тепер, не є остаточним. Хоч все було
межово правдиво. Він у це вірить тепер.
Так само, як буде вірити у сказане завтра. Бо завтра, бо кожного
разу він каже найголовніше. Те, що не слід запам’ятовувати.
50
Я ще трохи побуду письменником. Бо письменник – крім того, що
може не вставати вранці на роботу – має право говорити дурниці. Має право
не зважати на... І не має жодних обов’язків перед...
51
Ми їхали у вийнятому мікробусі через Поділля. Там гори – не гори,
а заглибини, опинившись в яких, бачиш гори, які є насправді виходом на
рівнину.
Дорога була поганою, бус ледве втримувався. У бусі їхали мої
сини, їм було сім і вісім років (вони були сім і вісім років, старі), й
однорічна дівчинка. Шкода, якби ми розбилися, – сказав молодший, – шкода
дитини, вона ще нічого не бачила. Бо ми вже файно нажилися.