Проблема смерті може й через діалектику індивідуального і спільного, проявляющуюся в типах поведінки людини під час початку смерті Леніна і в можливих перспективи існування по смерті. У культурах Сходу, зокрема, в буддизмі смерть тлумачать як повернення до початків буття, як злиття індивідуального свідомості із великою порожнечею, як визволення з страждань, породжуваних ілюзорними потребами мнимого "Я".
У європейській філософії А. Шопенгауер, визнаючи впливом геть свої думки східну філософію, також заперечує посмертне існування особистості. Людина, у якого індивідуальним свідомістю, є те, чому не належить бути, вона є породження волі і потрібна по смерті зливається із нею, прориваючи ланцюг безглуздих страждань.
Бельгійський письменник М. Метерлінк бере під сумнів потойбічне існування зі збереженням індивідуального свідомості. Чим "Я" буде сильніше, тим більший буде його відособленість тим більше з нього бажання прилучитися до того що, що не його. І тому, замість блаженного злиття з абсолютом, вийде вічна боротьба між існуванням і стремлением."Отказ від перспектив збереження особистісного свідомості у посмертному існуванні підкреслює абсурдність земних страждань людини, Безкраїсть ніщо, якщо вона блаженство, і якщо Всесвіт нещасна, отже, вона божевільна"- проголошує Метерлінк.
Однак у західноєвропейської культурі існує філософська традиція, що йде від Августина, до філософії Б. Паскаля, З. К'єркегора і далі, до екзистенціалізму, розглядати страждання людину, як цінності, необхідних висловлювання емоційної повноти буття, приходу до вищої змісту, понимаемому як з'єднання з Богом за збереження свідомості "Я". Страждання у Б. Паскаля необхідна як крок шляху до смерті, постає як результат культивування стану тривоги, туги, сприяють високому трагедійному напругою душі. Бесчувствие до смерті, що спонукає усувати зі свідомості будь-який натяк на скорбота і страждання, знижує моральний тонус самого життя.
С.К'єркегор визначив життя як буття до смерті. Тому страждання - то є вияв щирого ставлення до життя. І все-таки страждання, що у розпач, розуміється як усвідомлення духом несамодостаточности свого буття, можуть зняти з думкою на поєднання із Богом за межами земного існування. І Паскаль і К'єркегор, визнаючи страждання атрибутом земного життя, все-таки припускають можливість звільнення від нього через милосердя Бога.
По-іншому розкривається тема страждання у російській релігійної філософії. У творчості Л. М. Толстого багатство особистості проявляється шляху до смерті через звернення до іншого, і шлях цей супроводжується стражданнями. Страх смерті долається через любов, побеждающую егоїзм.
Л. Карсавин в "Поэмы про "смерть" стверджує загальний характер страждання, яким пронизана життя й і смерть, і посмертне буття. Філософ каже як про страждання індивідуального "Я", а й співчутті, відчутті усього світу кок котрий страждає тіла, слідуючи цим принципу соборності російської релігійної у філософській думці. Смерть по Карсавіну не є кінець життя, не є перехід до блаженству, а є початок нескінченного страждання, і "Я" має переживати вічне своє помирання в нескінченному вмирання світу, Філософ залишає надію позбутися страждання навіть у звертанні до Бога, адже й Бог є страждання. Л. Карсавин проголошує страждання причастям світу заперечує раціоналістичний оптимізм, визнає відсутність страждання як благо. Витіснення смерті з спектра цінностей сучасній західній культури передбачає негативне ставлення до стражданню, породжує спроби викоренити його із життя і максимально полегшити перехід до смерті, і вже цим пояснюється дедалі більшу кількість прибічників як пасивної, а й активної евтаназії.
Позитивне вирішення питання проведенні активної евтаназії залишає самодетерминацию індивідуального свідомості на формальному рівні, закріплює його однобічність, бо позбавляє можливості через взаємодію Космосу з свідомістю іншу людину, спільності найповніше самовиразитися на етапі завершення життєвого шляху.
З іншого боку, суспільство, беручи з себе відповідальність за переривання життєвого процесу проведення евтаназії, сутнісно, обриває духовно наповнену зв'язок між індивідуальним й загальним, зводить її до прагматичної функції і знецінює цим сподіватися можливу повноту особистого безсмертя.
Список літератури
Для підготовки даної праці були використані матеріали із сайту 