«Місяць твердий!!! с.Корольов» » Газета "Вечерние Вести"
«Місяць твердий!!! с.Корольов»
1006 0 16.01.2012, 11:02 | Статьи, Общество
Українцям старшого покоління, сучасникам Сергія Павловича Корольова прикро, що про свого видатного земляка, від дня народження якого виповнилося 105 років, вони дізналися лише після його смерті
Про досягнення цього геніального вченого добре знали за кордоном. Але для власного народу його ім'я було сховане за двома таємничими словами: «Головний конструктор».
Ніжинські «університети» і одеські планери
Він народився у Житомирі 12 січня 1907 року в сім'ї вчителя словесності Павла Яновича Корольова та вчительки Марії Миколаївни, дочки ніжинського козака Миколи Москаленка. Впродовж шести років (1908–1914) хлопчик зростав і виховувався у Ніжині, у високоосвіченій сім'ї Москаленків. У будинку діда було безліч книг: енциклопедичних словників, творів Стівенсона, Купера, Майна Ріда, Пушкіна, Лермонтова, Гаріна-Михайловського. На видноті — «Кобзар» Шевченка.
Коли Сергієві виповнилося дев'ять років, родина переїхала до Одеси. Неподалік будинку, де мешкали Корольови, розташовувався гідроавіаційний загін. Хлопчик став постійним гостем льотчиків... У червні 1923 року, займаючись у гуртку планеристів Товариства авіації і повітроплавання України та Криму, Сергій сконструював свій перший безмоторний літак К–5, який був рекомендований до будування і незабаром показав чудові результати на змаганнях планеристів у Криму.
Він добував золото на Колимі
...Спекотним видалося у Києві літо 1924 року. Вісімнадцятирічний Сергій Корольов, який приїхав з Одеси творити свою долю, винайняв невеличкий куток у квартирі на вулиці Костельній. Хлопець надумав вступити до Київського політехнічного інституту, де мали відкрити авіаційну спеціальність. Оскільки стипендії тоді не платили, підробляв продавцем газет, будівельником, вантажником. Навчання на аеромеханічному факультеті КПІ тривало успішно. Влітку 1926 року, після закінчення другого курсу, Сергій перевівся до Московського вищого технічного училища імені Баумана, де викладали найкращі авіаційні спеціалісти країни. Керівником його дипломного проекту — легкомоторного двомісного літака СК–4 — був видатний авіаконструктор Андрій Туполєв.
Коли 1929 року Сергій закінчив МВТУ, СК–4 уже літав, і на ньому відомий льотчик-випробувач Василь Степанченок вперше в історії авіації виконав (на такому типі машини) «петлю Нестерова». Ставши інженером-конструктором, Сергій бере активну участь у створенні в Москві у 1931 році Групи вивчення реактивного руху (ГВРР), а згодом — першого в світі (за пропозицією заступника наркома з військових та морських справ Михайла Тухачевського) Реактивного науково-дослідного інституту. Корольов стає заступником директора інституту і очолює роботу зі створення балістичних та крилатих ракет, а також ракетопланів.
На жаль, натхненна праця конструктора була перервана. 27 червня 1938 року його заарештували, звинувативши в тому, що він нібито продавав креслення літаків Німеччині. Присудили десять років тюремного ув'язнення, яке згодом замінили вісьмома роками перебування у виправно-трудових колоніях... Був Сергій і на Колимі, добував золото. Залишився живий тільки тому, що за нього клопотали мати і дружина. Вони звернулися до перших Героїв країни — льотчиків Михайла Громова та Валентини Гризодубової, які домоглися перегляду справи. У 1940 році Сергія викликали з Колими до Москви, але він запізнився на пароплав. Звісно, впав у відчай, адже кораблі звідти вирушали дуже рідко. Однак сталося так, що пароплав, котрий відчалив без нього, потонув, і жодна людина на ньому не врятувалася... Напевне, доля берегла Сергія для майбутніх звершень. Судимість із Корольова зняли в 1944 році, але лише 25 квітня 1957 року, за рішенням Військової колегії Верховного суду, його справу було припинено за відсутністю складу злочину.
Головний конструктор ракет
Під час Великої Вітчизняної війни Корольов працював в особливих технічних бюро НКВС в Омську й Казані (в так званих шарошках): проектував, керував установкою ракетних прискорювачів на бойові літаки конструкцій Петлякова, Яковлєва, Лавочкіна, сам їх випробовував. Згодом в СРСР виникла нова галузь промисловості — ракетна, і Сергія Павловича призначили Головним конструктором ракет (від 1947-го і до кінця його життя).
Збулася давня його мрія: відтепер можна було думати про справжнє освоєння Всесвіту. Уже в перші повоєнні роки колектив КБ Корольова конструює кілька типів балістичних ракет дальньої дії, які працюють на рідкому паливі. У 1956 році розробляється ескізний проект першого штучного супутника, а в серпні 1957-го було оголошено про створення міжконтинентальної балістичної ракети. 4 жовтня 1957 року за допомогою двоступінчатої ракети на орбіту був виведений перший у світі штучний супутник Землі — дітище Корольова. Впродовж 1958–1959 років створюються перші автоматичні міжпланетні станції для дослідження Місяця. 2 січня 1959 року космічний апарат «Луна–1» проходить поблизу цього небесного тіла і стає супутником Сонця. 12 вересня стартує «Луна–2», яка вперше доправила на поверхню Місяця вимпел.
«Адже людина летить. Він мені як син...»
І водночас повним ходом готують пілотований космічний корабель. І ось 12 квітня 1961 року. Головний конструктор у ніч напередодні старту не спав. Хвилювався, але приховував це. Несподівано сказав генералу Миколі Каманіну (керівнику підготовки космонавтів): «Адже людина летить. Я його знаю давно. Він мені як син...» Каманіна вразили слова Корольова — вони не пасували до образу Головного конструктора, який мав репутацію грізного керівника. Того ж вечора, коли Каманін уточнював з Юрієм Гагаріним і Германом Тітовим (дублером першого космонавта) ранковий порядок роботи, не очікувано прийшов Сергій Павлович і сказав: «Через п'ять років можна буде за профспілковими путівками у космос літати...» О 6.50 12 квітня автобус з космонавтами прибув на стартову позицію. Сергій Павлович обійняв Юру, щось прошепотів йому на вухо.
А потім, коли прийшло повідомлення про успішне приземлення і виник стихійний банкет, Корольов кинув об землю «на щастя» пустий келих від шампанського. І зразу ж — на літак, на місце посадки. Зазирнув у люк, одним поглядом охопив усе, зумів миттєво оцінити стан Гагаріна і обійняв його. Це був найголовніший, найдовший і найщасливіший день у його житті! Сергій Павлович завжди дуже жалкував, що не міг сам полетіти в космос. Говорив матері: «Це мав би зробити я, але роки не ті, та й не пустили б...»
«Але якщо там пил?»
5 січня 1966 року Сергій Павлович ліг в лікарню на обстеження і можливу операцію. Якось йому вже видаляли поліпи прямої кишки, і він виписався наступного дня. Вранці 14 січня почали таку ж операцію, але відкрилася сильна кровотеча, яку неможливо було зупинити. Виникла необхідність у радикальнішому втручанні. Коли о 16 годині хірурги вийшли з операційної і вже зняли рукавички, вбіг анестезіолог і вигукнув: «Зупинилося серце!» Жодні реанімаційні заходи не допомогли… Мати Сергія Павловича, відчуваючи біду (на її дзвінки в лікарні довго не відповідали), попрохала чергового лікаря: «Майте мужність сказати матері, чи живий мій син». Тільки тоді лікар відповів: «Маріє Миколаївно, його більше немає»...
Життя Сергія Павловича Корольова завжди було напруженим. Але він ніколи не втрачав оптимізму. Був вимогливий до себе і до інших. Суворо, інколи жорстко вимагав з людей. Його «розноси» стали легендою, але до нього, грізного начальника, не боялися звертатися із житейськими проханнями, бо він шанобливо ставився до людей. Якщо виявляв несправедливість, не соромився вибачитися.
Ніколи не боявся брати на себе відповідальність за доручену йому справу. Якось на нараді в КБ йшлося про створення космічної станції, призначеної для м'якої посадки на Місяць. Виникло питання: як робити шасі? Адже неможливо проектувати його, не знаючи, який ґрунт місячної поверхні. Думки вчених розійшлися, а тягти далі з вирішенням цього питання не можна було. «Докази прихильників точки зору, що поверхня Місяця тверда, переконливіші. Так і вважатимемо», — сказав Корольов. «Але якщо там пил, Сергію Павловичу? — не втримався хтось із присутніх. — Ніхто не бере на себе сміливість стверджувати: на Місяці, мовляв, такий-то ґрунт — і підписатися під цим!» Корольов обвів присутніх втомленим поглядом: «То ось чого вам бракує…» Потім узяв нотатник, великими літерами написав на аркуші: «Місяць твердий!!!» Підписався: «С. Корольов». Поставив дату. Шасі спроектували. Станцію запустили. Вона успішно сіла на Місяць, поверхня якого і справді виявилася твердою...