єї тієї землі, яка в момент виділу перебувала у фактичному користуванні селян. Право власності на землю виділялися гарантувалося інститутом особистої (замість сімейної) власності. За рішенням більшості в Раді Міністрів даний указ мав бути проведений за ст. 87, тобто в якості надзвичайного заходу. Це рішення і було остаточно затверджено указом царя 9 листопада 1906 р під скромною назвою «Про доповнення деяких положень чинного закону (малися на увазі статті« Положень »19 лютого 1861 р.), стосується селянського землеволодіння та землекористування» [3].
Указ про селянське землеволодіння та землекористування став основою столипінського аграрного законодавства.
Маючи на меті збереження поміщицького землеволодіння і взявши курс на насильницьке руйнування селянської громади та створення хутірської і висівковий форм селянського землеволодіння, уряд під керівництвом прем'єр-міністра П.А. Столипіна вирішило зміцнити, розвинути і прискорити тенденції капіталістичного розвитку села. Особлива роль при цьому відводилася діяльності Селянського поземельного банку, землеустрою та нової переселенської політиці. Землевпорядкування стало центральною віссю всієї нової аграрної програми уряду.
Основною метою реформи було насадження приватної земельної власності, створення численного і сильного класу заможних селян (куркулів), який повинен був стати опорою державної системи. Зміст нового землеустрою визначалося цілою низкою законів і положень, основними з яких стали указ від 9 листопада 1906 р., Закон про землеустрій від 29 травня 1911р. (Доповнений і виданий в якості Положення про землеустрій в 1912 р.) і Наказ землевпорядним комісіям від 19 червня 1911 [5].
У Положенні про землеустрій були визначені дії, які необхідно було здійснити в ході земельної реформи. До них відносяться:
) виділ земель окремих селах сільських товариств;
) виділ земель висілках і частинам селищ;
) виділ відрубних ділянок окремим членам сільських товариств і мають окреме володіння селами;
) повне за цілим сільським громадам і мають окреме володіння селами разверстание угідь між членами суспільства чи селища на висівкові ділянки;
) знищення черезсмужне земель з прилеглими володіннями;
) разверстание до одних місцях (на висівкові ділянки) земель різного володіння, включених в одну дачу;
) розділ угідь, що перебувають у загальному користуванні селян і приватних власників;
) відмежування підлягають землеустрою земель від суміжних володінь у тих випадках, коли попереднє встановлення зовнішніх меж необхідно для виконання перерахованих вище землевпорядних дій.
Всі ці дії повинні були здійснюватися з урахуванням якості та місця розташування земель, складу земельних угідь і їх придатності під ріллю, вигін, сінокіс, сади, а також вимог створення компактних землеволодінь і землекористувань, ліквідації черезсмужжя, далекоземелля, вклинювання, вкраплювання та інших недоліків. Мета їх - створення стійких селянських господарств та сільськогосподарських маєтків з сівозмінами, осушених і зрошуваних землях, правильно здійсненими культуртехнічеськимі заходами.
У практику межових робіт стали входити проекти землеустрою, на підставі яких після ...