08.11.2012
Робити все задля збереження пам’яті свого народуДля Вишневого вже давно стало славною традицією до визначних дат – Дня захисника Вітчизни, Дня Перемоги тощо – проводити уроки патріотичного виховання, учителями життя під час яких є самі ветерани Великої Вітчизняної війни, яких у місті залишилося не так і багато…
6 листопада, напередодні 69-ої річниці з дня визволення Вишневого та Києва ветерани, члени Вишнівської міської організації ветеранів ВВв і ЗС, знов провели зустрічі з нащадками своєї бойової слави. У гостях у учнів 3 – 11-х класів у ці дні побували: Максим Юрченко, поет Валентин Лямічев, Сергій Барнасюк – у Вишнівській ЗОШ № 2, Ніна Трохимець, Михайло Авраменко, Сергій Ольховський – у Вишнівській ЗОШ № 3, Юрій Табаков, Сергій Ольховський – у Вишнівській ЗОШ № 1. 8 листопада ветерани відвідають Вишнівську ЗОШ № 4.
Про оборону Києва, Лютізький і Букринський плацдарми, героїчну боротьбу партизан у тилу ворога - так, їх залишилося небагато, та їм є ще що нам розповісти. Адже мають вони хоч і складну, та все ж захопливо-цікаву долю – про кожного можна написати цікаву книгу: хто на передовій, а хто – і в тилу ворога, здобували таку вистраждану Перемогу.
Як зазначив Максим Юрченко, героїзм хлопців його покоління, перш за все, полягав у належному виконанні військового обов’язку та безмежній любові до неньки-Батьківщини. Смерть щохвилини була поруч, забираючи з собою бойових товаришів, але вмирати нікому не хотілося. Більшість із них на той час лише закінчили школу, ще не звідали кохання, навіть не цілувалися з дівчиною… У часи його юності не було ні такої зброї, як нині, ні техніки, освоєння якої вимагає чимало ґрунтовних знань у сучасних молодих солдат: «Нам навіть не дали військового одягу – ми були у власному. Не в кожного з нас були гвинтівки, а якщо й були, то переважно трьохлінійки та станкові кулемети системи «Максим».
Ідучи на зустріч до третьокласників, ветеран вагався: чи зрозуміють вони його, та даремно – як виявилося, діти про цю зброю знають усе. Хто – від учителів, батьків, а в декого ще живі дідусі та бабусі, які розповідали про героїчне минуле. Школярам такого віку все цікаво. І їм таки не байдуже до історії свого народу. І до історії життя самих ветеранів. Максиму Юрченку вже 86 років, сам родом із Полтавщини, на фронт потрапив у 17 років, де був тяжко поранений. До війни закінчив 8 класів - двічі ходив до 4-го класу, та не тому, що вчився недоладно: жили тоді настільки бідно, що не мали змоги купити підручники...
Доступно, просто розповідали діткам ветерани про війну, без складної військової термінології, намагаючись передати її суть і значення. Про те, що воєнні переходи часто-густо долали за кілька діб, упроголодь, без сну та майже без відпочинку. Зацікавлені, допитливі дитячі очі... Принишкли, мов мишенята. І – тиша в класі. Чути лише впевнений, тихий і спокійний голос ветерана, котрий розповідає про героїчне минуле своє та своїх побратимів, про значення цієї події в ході Великої Вітчизняної війни.
На іншій зустрічі Сергій Барнасюк пригадав, як у його партизанське минуле він із побратимами знешкоджував ворожу бойову техніку, коли німці займалися мародерством на трасі Бердичів-Житомир, як його, ще «жовторотого» бійця, після ретельної перевірки зараховували в диверсійну групу, яка мінувала мости, переправи, пускала під укіс німецькі ешелони…
Ніна Трохимець – зенітниця, була призвана наприкінці 1943 року, коли їй не було ще й 18 років, нагороджена медаллю «За бойові заслуги». Після місяця навчання стала учасником Корсунь-Шевченківської битви, про яку детально розповіла учням – такого вони не прочитають у жодному підручнику з історії…
А Юрій Табаков, як додатковий доказ про страхіття війни, ознайомив школярів з однією зі статей у газеті, де розповідається про дівчину, яка у 15 років загинула на війні, залишивши заповіт батькові - лист із фронту. Чоловік похилого віку, який сам пройшов крізь сотні випробувань, не зміг її читати без тремтіння у голосі та сльозами на очах...
Діти, незалежно від класу, в якому навчаються – третій то чи одинадцятий - задавали безліч цікавих і змістовних запитань, одночасно демонструючи неабияку обізнаність у подіях того часу. Їх цікавила кожна щонайменша подробиця цієї страшної кровопролитної війни. «Ми були дуже здивовані такій увазі та такому ставленню до нас, ветеранів – розповість пізніше під час урочистостей в актовій залі 7 листопада Юрій Табаков. – Під час виступів ми акцентували увагу на тому, що нині фашизм починає піднімати голову. Нагадали, щоб вони не проходили мимо фашистської свастики, яку почали малювати у нашому місті на будинках. То ж давайте й надалі робитимемо все можливе для того, щоб зберегти пам'ять про славетний подвиг нашого народу, за наше мирне небо. За це варто жити і боротися».
Коли покоління несе в собі пам'ять, народ існуватиме, і ми, як вільна держава, триматимемося разом. Адже, українці – древній, величний, могутній народ, який має власну історію. Допоки ми її пам’ятатимемо – ним і залишатимемося.
Наталка КУЦАК,
фото автора