1. Загальні положення про купівлю-продаж. 8
1.1 Предмет і форми договору купівлі-продажу. 8
1.2 Зміст договору купівлі-продажу. 12
2. Особливості договорів роздрібної купівлі-продажу. 16
2.1 Елементи договору роздрібної купівлі-продажу. 16
2.2 Види договорів роздрібної купівлі-продажу. 31
3. Здійснення захисту за договором купівлі-продажу. 35
3.1 Наслідки передачі некомплектного товару. 35
3.2 Наслідки передання товару неналежної якості. 38
Бібліографічний список. 49
Додаток 1. Договір купівлі-продажу (загальний варіант)
Додаток 2. Договір купівлі-продажу оптової партії товарів
Додаток 3. Договір купівлі-продажу житлового приміщення (квартири)
Купівля-продаж - один з найважливіших інститутів цивільного права. Відома нам історія правового регулювання цього договору налічує майже чотири тисячі років. У процесі багатовікового розвитку правових систем відбувався своєрідний природний відбір норм про купівлю-продаж. Випадкові, невдалі положення з часом відсіваються, поступаючись місцем більш обгрунтованим і якісним, підвищуючи рівень юридичної техніки. Правові норми, спочатку регулювали тільки купівлю-продаж, поступово набули характеру загальних, вихідних положень для інших цивільно-правових угод. Завдяки цьому інститут купівлі-продажу зробив величезний вплив на формування договірного права всіх правових систем: в історичному аспекті з нього виросла практично вся загальна частина зобов'язального права. У свою чергу, загальні положення договірного права майже цілком поширили свою дію на відносини з купівлі-продажу.
На сьогодні, договір купівлі-продажу - це основний вид цивільно-правових зобов'язань, застосовуваних у майновому обороті. Переміщення матеріальних благ у товарній формі, що становить основу будь-якого зобов'язання, у договорі купівлі-продажу виступає в найбільш чистому вигляді, є його безпосереднім змістом.
Особливе значення цього інституту в сучасному праві обумовлено великою гнучкістю, широтою сфери його застосування, адже по суті купівля-продаж - найбільш універсальна форма товарно-грошового обміну.
Основу російського законодавства про купівлю-продаж становить глава 30 Цивільного кодексу Російської Федерації. Її відрізняє достатньо високий рівень юридичної техніки, вдале поєднання традиційних положень і нових норм, відсутніх у колишньому Цивільному кодексі. Правове регулювання договору стало більш повним і детальним, в результаті чого різко зменшилася потреба в численних підзаконних актах.
Цивільний кодекс Російської Федерації враховує тенденцію розширення сфери дії інституту купівлі-продажу, який вже в даний час охоплює відносини, пов'язані з поставками товарів, контрактації сільськогосподарської продукції, з постачанням енергетичними та іншими ресурсами.
Разом з тим, виходячи з традицій російського законодавства і правозастосовчої практики, на мою думку є доцільним збереження таких раніше самостійних договірних форм, як договори поставки, контрактації, енергопостачання і т. д. Тим більше що протягом багатьох років з їх допомогою успішно здійснювалося регулювання специфічних відносин у майновому обороті. І навіть в умовах сьогодення, коли планово-регулюючі механізми зведені до мінімуму, зазначені відносини у відомому сенсі зберігають особливі, тільки їм властиві риси.
Поряд з Цивільним кодексом Російської Федерації значну роль у регулюванні відносин купівлі-продажу грають спеціальні закони, а також підзаконні нормативні акти: укази Президента України, постанови Уряду Російської Федерації, акти окремих федеральних органів виконавчої влади. Деякі з них мають загальне значення для всіх чи багатьох різновидів купівлі-продажу, інші поширюються лише на її окремі види.
У науковій та навчальній літературі приділяється значна увага як до договорів в цілому, так і до договору купівлі-продажу і його різновидів.
Ця проблема досліджувалася досліджується в роботах таких вчених-правознавців як Анохін А.О., Попов М., Брагінський М.І., Витрянский В.В., Граве К.Н., Гравзе Ф.І., Іоффе О.С. та ін
У працях вітчизняних вчених серйозну увагу приділялося, зокрема, дослідженню сфери застосування договору купівлі-продажу, регулювання специфічних відносин у майновому обороті.
При написанні роботи ставилися наступні цілі та завдання: вивчення правового аспекту договору купівлі-продажу, її актуальність - в тенденції розширення сфери дії інституту купівлі-продажу у теперішньому стані суспільства; виявити недоліки чинного законодавства і правозастосовчої практики і розробити заходи з удосконалення поточної нормативної бази.
1.1 Предмет і форми договору купівлі-продажу
Договором купівлі-продажу називається угода, у силу якого одна сторона (продавець) зобов'язується передати річ (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець зобов'язується прийняти від продавця цей товар і сплатити за нього продавцеві певну грошову суму (ціну). Договір купівлі-продажу - це основний вид цивільно-правових зобов'язань, застосовуваних у майновому обороті. Тому не випадково положення, що регулюють відносини, пов'язані з купівлею-продажем, відкривають частину другу Цивільного кодексу Російської Федерації.
Договір купівлі-продажу Цивільний кодекс Російської Федерації трактує як загальне родове поняття. Охоплює всі види зобов'язань щодо відчуження майна за певну покупну ціну. Раніше самостійні договірні типу стали розумітися як різновид договору купівлі-продажу. Наприклад, роздрібна купівля-продаж. Постачання, енергопостачання і т.д.
До елементів договору купівлі-продажу традиційно відносять його сторони, предмет, ціну, термін, форму і зміст, тобто права та обов'язки.
Єдина умова, яку сторони повинні у всіх випадках обов'язково самі визначити при купівлі-продажу, - її предмет [1]. За Кодексом питання про те, що продається і купується, вважається узгодженим сторонами, якщо з їхнього договору можна встановити найменування і кількість товару. Решта умов, включаючи ціну і якість переданих товарів, в принципі є визначним на основі критеріїв, введених законом, і можуть особливо не обмовлятися сторонами. Значна кількість норм ГК присвячено тому, як визначаються асортимент, якість товарів, вимоги до їх тарі, упаковці, умови про терміни доставки, ціна і порядок розрахунків. Відсутність у конкретному договорі спеціальних вказівок на ці умови не може служити підставою для визнання його неукладеним.
Сказане не виключає необхідності встановлення для окремих видів купівлі-продажу вимог про обов'язкове узгодження більш широкого кола умов. Такі вимоги пред'являються в Кодексі, наприклад, до договорів енергопостачання і продажу підприємств. Більше того, саме наявність додаткових істотних умов купівлі-продажу - один з основних критеріїв виділення її окремих різновидів (поставка, роздрібна купівля-продаж, контрактація тощо).
Єдина істотна умова договору купівлі-продажу - предмет договору. Договір може бути укладений на купівлю-продаж товарів, що є в наявності у продавця в момент укладення договору, а також товарів, що підлягають виготовленню в майбутньому або вже існуючих, але не належать продавцю в момент укладання договору. Предмет купівлі-продажу повинен вважатися встановленим, якщо зміст договору дозволяє визначити найменування і кількість товарів.
Головний обов'язок продавця полягає в передачі покупцеві товарів, які є предметом купівлі-продажу, в строк, встановлений договором, а якщо такий термін договором не встановлено - відповідно до правил про виконання безстрокового зобов'язання (ст. 314 ЦК). Якщо інше не визначено договором, продавець зобов'язаний передати покупцеві разом з товаром приналежності речі, що продається, а також пов'язані з нею документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), передбачені законодавством та договором, одночасно з передачею речі.
Договір купівлі-продажу може бути укладений з умовою про його виконання до суворо визначеного терміну. Це можливо, коли з його змісту випливає, що у разі порушення терміну виконання покупець втрачає інтерес до договору. Продавець не має права виробляти виконання за таким договором до настання або після закінчення терміну без згоди покупця і в тому випадку, якщо покупець не скористався правом на відмову від виконання договору. Прикладом договору з умовою його виконання до суворо визначеного терміну (навіть за відсутності посилання на те в тексті договору) може бути договір купівлі-продажу партії новорічних ялинок. Передача продавцем такого товару покупцеві за межами новорічних свят позбавляється будь-якого сенсу.
Кодекс передбачає обов'язок продавця передати покупцеві товар вільним від будь-яких прав третіх осіб. Виняток становлять лише ситуації, коли є згода покупця прийняти товар, обтяжений такими правами. Маються на увазі випадки, коли продається майно раніше вже було передано в заставу, оренду або у відношенні цього майна встановлено сервітут і т. п.
Покупець, виявивши, що на придбане їм майно є права третіх осіб, про які він не знав і не повинен був знати, може пред'явити продавцю, не поставив його до відома щодо зазначених обставин, вимога про зменшення ціни товару або про розірвання договору купівлі-продажу та відшкодування завданих збитків [2].
Що є предметом купівлі-продажу товар, відносно якого існують права третіх осіб, може виявитися витребуваних цими особами у покупця. Для подібних випадків Цивільний Кодекс встановлює правило, що зобов'язує покупця, до якої подано позов про вилучення товару, залучити до участі в цій справі продавця. При цьому продавець не має права відмовитися від участі в такій справі на боці покупця.
Невиконання покупцем обов'язку щодо залучення продавця до участі у справі про витребування товару третьою особою в певній ситуації може послужити підставою до звільнення продавця від відповідальності перед покупцем. Це можливо, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би запобігти вилученню проданого товару у покупця.
Момент виконання продавцем свого обов'язку передати товар покупцеві визначається одним з трьох варіантів: по-перше, за наявності в договорі умови про обов'язок продавця з доставки товару - моментом вручення товару покупцеві, по-друге, якщо відповідно до договору товар повинен бути переданий покупцеві в місці знаходження товару - моментом надання товару в розпорядження покупця у відповідному місці, по-третє, у всіх інших випадках - моментом здачі товару перевізникові або організації зв'язку.
Таким чином, терміном виконання зобов'язання повинна визнаватися дата документа, що підтверджує прийняття товару перевізником або організацією зв'язку для доставки покупцеві, або дата приймально-здавального документа. Дата виконання продавцем свого обов'язку з передачі товару має надзвичайно важливе значення, оскільки саме цією датою, як правило, визначається момент переходу від продавця до покупця ризику випадкової загибелі або випадкового псування товару.
Що стосується форми договору купівлі-продажу, то тут все залежить від конкретного виду договору. У цілому можна сказати, що договір купівлі-продажу укладається у всіх, характерних для договорів формах. Наприклад, договір роздрібної купівлі-продажу може бути укладений в усній формі (продавець і покупець у магазині), при цьому на нього поширюються загальні умови договорів даного виду і законодавство про захист прав споживачів, для договору купівлі-продажу нерухомості, навпаки, потрібна не просто письмова форма, а обов'язкова державна реєстрація.
1.2 Зміст договору купівлі-продажу
Нормальний ринок передбачає забезпечення законом і договором не тільки прав покупців, а й прав тих, хто має отримати гроші за свій товар. Чітке регулювання обов'язків покупця прийняти та оплатити товар особливо істотно в умовах сьогоднішніх неплатежів.
Виконання обов'язку прийняти товари у строки та порядку, передбачені договором, означає, зокрема, що покупець повинен здійснити необхідні дії, що дозволяють продавцю передати йому товари (повідомити адресу, за якою вони повинні відвантажуватися; надати транспортні засоби для перевезення товарів, якщо такий обов'язок покупця випливає з договору, і т. п.).
Цивільний кодекс вказує, що покупець зобов'язаний оплатити товар до або після його передачі продавцем в розмірі повної ціни, якщо інше не встановлено законодавством або договором або не випливає із суті зобов'язання. У разі невиконання покупцем обов'язку по оплаті продавець отримує право вимагати від нього сплати не тільки ціни товарів, але і відсотків за користування чужими коштами.
Зобов'язання покупця сплатити вартість включає в себе також прийняття ним таких заходів і додержання таких формальностей, які можуть вимагатися відповідно до договору або законодавством, щоб зробити можливим здійснення платежу (відкриття передбаченого договором акредитива, надання банківської гарантії і т. п.). Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, визначеною договором або розрахованої в порядку (способом), зазначеному в договорі. Якщо ціна не включена до договору, обов'язок покупця буде складатися в оплаті ціни, яка в момент укладення договору звичайно стягувалася за такий товар, що продавався за таких же обставин [3].
Спеціально регулюються питання, пов'язані з попередньою оплатою товарів. Якщо такий порядок розрахунків встановлено договором, але незважаючи на це покупець не виконує свій обов'язок, продавець отримує право відмовитися від передачі товарів або призупинити виконання своїх зобов'язань. У разі, коли продавець не виконує зобов'язання з передачі попередньо оплаченого товару покупцеві, останній має право вимагати від продавця не тільки передачі оплачених товарів або повернення суми попередньої оплати, а й сплати відповідних відсотків за користування чужими коштами.
Договором купівлі-продажу може бути передбачена умова про продаж товару в кредит, тобто про те, що оплата товару здійснюється через певний час після його передачі покупцеві. У цій ситуації покупець повинен оплатити товар в строк, визначений договором. Якщо ж умова про термін оплати товару, проданого в кредит, у договорі відсутня, покупець повинен здійснити оплату в розумний строк після передачі товару, а після його закінчення - не пізніше ніж у семиденний строк з дня пред'явлення продавцем вимоги про оплату переданого товару (ст. 488).
Невиконання покупцем обов'язку по оплаті товару, проданого в кредит, у встановлений термін дає продавцю право вимагати від нього або оплати переданих товарів, або повернення переданих, але неоплачених товарів [4]. Крім того, на суму, що підлягає сплаті за товари, нараховуються відсотки, передбачені ст. 395 ГК. Зазначені проценти сплачуються покупцем з дня, коли товар мав бути їм оплачений, до дня фактичної оплати товару.
Особливістю договору купівлі-продажу товару в кредит є також те, що товари з моменту передачі і до фактичної їх оплати покупцем визнаються що перебувають у заставі у продавця. Отже, у разі невиконання покупцем обов'язку з оплати цих товарів продавець може звернути на них стягнення переважно перед іншими кредиторами.
Крім тих прав, якими наділяється продавець за будь-якого договору про продаж товару в кредит, за наявності у такому договорі умови про оплату в розстрочку в ситуації, коли покупець не виробляє у встановлений договором термін черговий платіж за товар, продавець отримує право відмовитися від виконання договору і зажадати повернення проданого товару. Це право не може бути реалізовано продавцем тільки в тому випадку, якщо сума внесених покупцем платежів перевищує половину ціни товару.
За загальним правилом право власності на товар, а разом з ним і ризик випадкової загибелі і випадкового псування товару переходять на покупця з моменту передачі йому товару [5]. Проте Кодекс допускає можливість укладання договору купівлі-продажу з умовою про те, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Умова про збереження права власності за продавцем означає, що отримав товар покупець не має права до переходу до нього права власності відчужувати товар або розпоряджатися ним іншим чином.
Як вже говорилося в першому підпункті першого розділу роботи, єдиною суттєвою умовою договору купівлі-продажу, є його предмет, все ж інше можна віднести до звичайних і факультативним умов.
Отже, інші умови, включаючи ціну і якість переданих товарів, в принципі є визначним на основі критеріїв, введених законом, і можуть особливо не обмовлятися сторонами. Значна кількість норм ГК присвячено тому, як визначаються асортимент, якість товарів, вимоги до їх тарі, упаковці, умови про терміни доставки, ціна і порядок розрахунків. Відсутність у конкретному договорі спеціальних вказівок на ці умови не може служити підставою для визнання його неукладеним.
2. Особливості договорів роздрібної купівлі-продажу
2.1 Елементи договору роздрібної купівлі-продажу
Перше місце серед різновидів купівлі-продажу у ЦК займає роздрібна купівля-продаж. Зазначені тут правила носять в основному обов'язковий характер і спрямовані в першу чергу на забезпечення інтересів споживачів. І це природно, оскільки кожен з нас щодня робить звичайні покупки, не згадуючи про правові тонкощах відносин професійного продавця і рядового покупця. Роздрібна купівля-продаж визначена в Кодексі як публічний договір, що означає обов'язок роздрібних підприємств продавати товари будь-кому, хто до них звернеться, не роблячи між покупцями відмінностей в ціні на товари й інших умов продажу.
Багато що в Кодексі узагальнено відображає те, що вже закріплено російським законодавством про захист прав споживачів. Є і нові норми, що заповнюють прогалини в регулюванні цих правовідносин.
Договір роздрібної купівлі-продажу являє собою договір купівлі-продажу товару, за яким продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товарів у роздріб, зобов'язується передати покупцеві товар, призначений для особистого, сімейного, домашнього чи іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю [6] .
Можна виділити дві характерні риси, що дозволяють виділити договір роздрібної купівлі-продажу в самостійний вид договору купівлі-продажу.
Закон РФ "Про захист прав споживачів" у новій редакції (ст. 9) встановив обов'язок виробника (виконавця, продавця) надавати споживачам необхідну інформацію про свою організацію: фірмове найменування, місцезнаходження (юридична адреса), режим роботи. Правила про надання споживачу інформації про продавця товару застосовуються і при здійсненні торгівлі у тимчасових приміщеннях, на ярмарках, з лотків, а також в інших випадках, якщо торгівля здійснюється поза постійного місця перебування продавця (виконавця).
По-друге, певними особливостями володіє і товар, який виступає як предмет купівлі-продажу. Специфіка товару за договором роздрібної купівлі-продажу полягає в тому, що він призначений для особистого, сімейного, домашнього чи іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю [7].
Договір купівлі-продажу визнається публічним договором. Це означає, що торговельне підприємство не має права відмовитися від укладення договору при наявності відповідного товару. Ціна товару, а також інші умови договору купівлі-продажу повинні бути однаковими для всіх споживачів.
Договір роздрібної купівлі-продажу за способом укладання відноситься до категорії договорів приєднання. Факт укладення договору роздрібної купівлі-продажу засвідчується видачею продавцем покупцеві касового або товарного чека чи іншого документа, що підтверджує оплату товару. З видачею такого документа законодавець пов'язує також і момент укладення договору роздрібної купівлі-продажу. Однак відсутність у покупця чека або іншого документа, що засвідчує оплату товару, не позбавляє його можливості посилатися на показання свідків, щоб підтвердити як факт укладення договору, так і його умови.
Державною програмою переходу Російської Федерації на прийняту в міжнародній практиці систему обліку і статистики відповідно до вимог розвитку ринкової економіки, затвердженої постановою Верховної Ради РФ від 23 жовтня 1992 року N 3708-I, передбачено впровадження у вітчизняну практику системи національних рахунків.
У системі національних рахунків (СНР) різниться проміжне і кінцеве споживання:
- Проміжне споживання включає вартість усіх продуктів, спожитих юридичними особами протягом даного періоду з метою виробництва інших продуктів і послуг;
- Кінцеве споживання являє собою вартість продуктів і послуг, використаних безпосередньо для задоволення потреб фізичних осіб, як індивідуалів, так і колективів - в тому числі і через державні організації, що здійснюють побутове обслуговування.
Таким чином, у СНР визначено і два види торгівлі:
- Роздрібна - для кінцевого споживання фізичними особами;
- Оптова - для проміжного споживання юридичними особами.
"Інструкцією по визначенню роздрібного товарообігу і товарних запасів юридичними особами, їх відокремленими підрозділами незалежно від форми власності, які здійснюють роздрібну торгівлю і громадське харчування", затвердженої наказом Мінстату України від 1 квітня 1996 року N 25 [8], встановлено, що "для проведення федерального державного статистичного спостереження з торгівлі "в роздрібний товарообіг включаються:
- Продаж товарів за готівковий розрахунок населенню;
- Продаж товарів населенню за безготівковим розрахунком (за допомогою кредитних карток і перерахуванням з рахунків);
- Продаж продовольчих товарів окремим юридичним особам (соціального призначення: лікарням, дитячим установам, будинкам інвалідів, людей похилого віку і т. п.).
При цьому особливо підкреслено, що продаж за безготівковим розрахунком непродовольчих товарів юридичним особам в обсязі роздрібного товарообігу не враховується.
Все сказане вище органічно випливає з основних принципів СНР.
Разом з тим в Інструкції N 25 Держкомстату Росії зазначено, що в роздрібний товарообіг включається також продаж товарів юридичних осіб за готівковий розрахунок, що суперечить як принципам цивільного права, так і основним принципам СНС, оскільки для кваліфікації торгівлі в якості роздрібної при продажу товарів юридичним особам за готівковий розрахунок визначальною має бути не форма оплати (за готівковий або безготівковий розрахунок), а напрямок подальшого використання придбаних товарів (для проміжного споживання на виробничі потреби або для кінцевого споживання на соціальні потреби).
При установі будь-якої юридичної особи йому присвоюються відповідні коди (ідентифікаційний номер платника податків, код виду діяльності і т. п.). У листі Держкомстату Росії від 8 листопада 1995 року N 17-1-17/1947 "Про віднесення торговельних підприємств до роздрібних або оптових" роз'яснено: "Ідентифікація сфер оптової та роздрібної торгівлі для вирішення обліково-статистичних завдань здійснюється Держкомстатом Росії на основі Загальноросійського класифікатора видів економічної діяльності продукції та послуг (ОКДП), який входить до складу Єдиної системи класифікації і кодування техніко-економічної інформації (ЕСКК) Російської Федерації. Згідно з цим Класифікатором в поняття оптової торгівлі включається діяльність з продажу товарів роздрібним торговцям, промисловим, комерційним, відомчих або професійним користувачам або ж іншим оптовим торговцям. Роздрібна торгівля включає діяльність з продажу товарів для особистого споживання або домашнього користування ".
Разом з тим у даному листі зазначено, що "питання методології та критеріїв розмежування сфер оптової та роздрібної торгівлі для застосування в системі оподаткування в ув'язці з систематизацією сфер економіки у загальноросійським класифікаторам не знаходиться в компетенції Держкомстату Росії".
Листом Державної податкової служби Росії від 25 квітня 1996 року N ПВ-4-13/41н згадана вище "Інструкція з визначення роздрібного товарообігу і товарних запасів юридичними особами, їх відокремленими підрозділами незалежно від форм власності, які здійснюють роздрібну торгівлю і громадське харчування", затверджена постановою Держкомстату Росії від 1 квітня 1996 року N 25, доведена до відома всіх податкових інспекцій "для використання в практичній діяльності". При цьому в листі Мінфіну Росії від 25 листопада 1997 року N 04-03-05 роз'яснено, що "чинним законодавством з податку на додану вартість визначення оптової та роздрібної торгівлі не передбачено".
Таким чином, можна зробити висновок, що критерії віднесення торгівлі до оптової або роздрібної збігаються в статистичному і в податковому обліку.
На підтвердження даного висновку наведемо вислів з листа Державної податкової служби Росії від 6 травня 1997 року N 03-4-09/15 [9], стосовно до торгівлі бензином через автозаправні станції (АЗС): "Згідно з ЄДРПОУ видів економічної діяльності роздрібна торгівля включає діяльність з продажу товарів для особистого споживання або домашнього використання, тобто безпосередньо через касовий апарат організації торгівлі. Продаж паливно-мастильних матеріалів на умовах, коли згідно з укладеним договором покупець одноразово безготівково (готівково) оплачує весь обсяг продажу ПММ, узгоджений з продавцем, а потім за допомогою кредитних карток або за талонами вибирає його через АЗС, не відноситься до роздрібної торгівлі.
Зазначені операції входять у поняття оптової торгівлі, в яку включається діяльність з продажу товарів промисловим, комерційним, відомчих або професійним користувачам або ж іншим оптовим і роздрібним торговцям.
У зв'язку з викладеним при продажу пально-мастильних матеріалів на умовах, коли згідно з укладеним договором покупець одноразово безготівково (готівково) оплачує весь обсяг продажів ПММ, відповідно до інструкції Державної податкової служби РФ від 11 жовтня 1995 року N 39 "Про порядок обчислення і сплати податку на додану вартість "[10] податок на додану вартість повинен обчислюватися продавцем зі всієї продажної ціни паливно-мастильних матеріалів за ставкою 20 відсотків".
Отже, реалізація товарів юридичних осіб повинна вестися з обчисленням ПДВ у порядку, встановленому для оптової торгівлі, а реалізація товарів для фізичних осіб - в порядку, встановленому для роздрібної торгівлі.
При цьому, як зазначено в листі Мінфіну Росії від 25 листопада 1997 року N 04-03-05, "з метою застосування податку на додану вартість підприємства незалежно від організаційно-правових форм при реалізації товарів оптовими партіями та вроздріб повинні вести роздільний аналітичний облік цих товарів ".
Ряд видів підприємницької діяльності (у тому числі і окремі різновиди торгівлі) регулюється в адміністративному порядку: це і ліцензування, і сплата зборів за право торгівлі. Крім усього іншого, до торгової діяльності пред'являють свої вимоги і санітарно-епідеміологічний нагляд, протипожежні служби, адміністративно-технічні та торговельні інспекції. Слід мати на увазі, що в суб'єктах Російської Федерації встановлюються додаткові обмеження на торгівлю, причому не завжди законні.
Наприклад, у листі Верховного Суду РФ від 14 жовтня 1997 року "Деякі питання судової практики з цивільних справ" наведений конкретний приклад: АТЗТ звернулося до суду зі скаргою на постанову голови адміністрації від 16 квітня 1996 року "Про порядок видачі посвідчень на право здійснення торговельної діяльності в Хабаровському краї ", яким фактично були введені незаконні обмеження на здійснення оптової та роздрібної торгівлі в краї. Судова колегія у цивільних справах Хабаровського крайового суду задовольнила скаргу і визнала недійсною постанову глави крайової адміністрації.
Згідно з Конституцією РФ правила ліцензування окремих видів підприємницької діяльності повинні встановлюватися законами. Проте в даний час такі федеральні закони відсутні, тому умови та правила ліцензування визначаються як указами Президента, так і постановами Уряду РФ. Як зазначив Верховний Суд РФ, правила ліцензування не можуть вводитися нормативними актами суб'єктів РФ, що тим не менш широко поширене. А нормативні акти суб'єктів Федерації, незаконно обмежують конституційні права громадян на здійснення підприємницької діяльності на території РФ, судами повинні визнаватися недійсними. Разом з тим підприємці зобов'язані мати на увазі: або вони здійснюють тільки ті види діяльності, на які у них отримані відповідні дозволи адміністративних органів, або вони судяться з виконавчою владою на предмет законності введення таких дозволів. Але податкові органи при проведенні перевірок і при вирішенні питання про віднесення організації до того чи іншого профілю торгівлі в першу чергу формально керуються є в наявності у організації ліцензіями та дозволами, які, може бути, і є незаконними.
Обов'язок щодо застосування контрольно-касових машин (ККМ) для організацій всіх форм власності при здійсненні грошових розрахунків з населенням з торговельних операцій і при наданні послуг була введена Законом РФ від 18 червня 1993 року "Про застосування контрольно-касових машин при здійсненні грошових розрахунків з населенням ". Відповідно до ст. 2 цього Закону організації, які здійснюють розрахунки з населенням, повинні: реєструвати ККМ, використовувати справні ККМ, видавати покупцеві чек, забезпечувати безперешкодний доступ до ККМ працівників податкових органів та центрів технічного обслуговування. Стаття 6 Закону зобов'язує податкові органи реєструвати ККМ і здійснювати контроль за їх використанням.
Статтею 7 зазначеного Закону встановлено відповідальність за такі порушення:
- За грошові розрахунки з населенням без ККМ - штраф у 350-кратному встановленому законом розмірі мінімальної місячної оплати праці;
- За роботу з несправними ККМ - штраф у 200-кратному встановленому законом розмірі мінімальної місячної оплати праці;
- За роботу після призупинення діяльності - штраф у 700-кратному встановленому законом розмірі мінімальної місячної оплати праці;
- За відсутність цінника (прейскуранта) - штраф у 100-кратному встановленому законом розмірі мінімальної місячної оплати праці;
- За невидачу чека покупцеві - штраф у 10-кратному встановленому законом розмірі мінімальної місячної оплати праці, але не менше 20 відсотків від вартості товару (послуги).
Статтею 6 Закону на податкові органи покладено обов'язок накладати штрафи на підприємства, а також на фізичних осіб, винних у порушенні Закону, а при повторному порушенні - звертатися до суду з позовом про ліквідацію підприємства з одночасним призупиненням його діяльності.
Постановою Уряду РФ від 30 липня 1993 року N 745 [11] було затверджено Положення щодо застосування контрольно-касових машин при здійсненні грошових розрахунків з населенням. Слід підкреслити, що це Положення, як і сам Закон, має відношення лише до організацій, "які здійснюють торговельну діяльність і надають платні послуги населенню". Якщо організація веде розрахунки готівкою тільки з представниками юридичних осіб (із залишенням у себе довіреностей на отримання придбаних товарно-матеріальних цінностей), використання ККМ при цьому не вимагається. Цією ж постановою було затверджено Перелік окремих категорій підприємств, які можуть працювати без ККМ. Постановою Уряду РФ від 23 жовтня 1995 року N 1028 [12] до цього Переліку були внесені зміни та доповнення. Разом з тим слід мати на увазі, що постановою Уряду РФ від 19 грудня 1997 року N 1607 [13] органам виконавчої влади суб'єктів Російської Федерації дозволено приймати рішення про обмеження дії зазначеного Переліку на відповідній території.
Таким чином, відмітною ознакою роздрібної торгівлі є факт оплати придбаного товару за готівковий розрахунок з видачею чека ККМ (крім тих видів торгівлі, які звільнені від цього обов'язку в даному регіоні). При цьому особистість покупця - простий громадянин або представник організації - ролі не грає.
Інша справа, якщо товар придбаний з оплатою за безготівковим розрахунком. У цьому випадку для визначення того, до якого виду торгівлі належить дана операція, вирішальною стає особистість покупця:
- Якщо товар оплачено за безготівковим розрахунком фізичною особою, це роздрібна торгівля;
- Якщо товар оплачено за безготівковим розрахунком від імені юридичної особи, це оптова торгівля.
З введенням рахунків-фактур в якості податкових документів щодо ПДВ підприємства роздрібної торгівлі повинні відображати в книзі продажів щоденний роздрібний товарообіг на підставі даних стрічок ККМ, але при цьому роздрібним покупцям рахунки-фактури не виписуються. Цивільне право не містить ніяких обмежень для форми оплати за договорами поставки.
Разом з тим ряд фахівців з податкових органів, керуючись п. 9 Указу Президента РФ від 18 серпня 1996 року N 1212 "Про заходи щодо підвищення збирання податків та інших обов'язкових платежів та впорядкування готівкового та безготівкового грошового обігу" [14], зробили висновок, що розрахунки готівкою між юридичними особами тепер заборонені. Проте в даному пункті Указу мова йде лише про заборону зарахування готівкових грошових коштів безпосередньо на рахунки юридичних осіб: "Установити, що підприємства не мають права вносити готівкові грошові кошти на рахунки інших осіб - власників рахунків (у тому числі фізичних осіб), минаючи свій розрахунковий рахунок . За недотримання цього порядку на підприємство податковим органом та (або) федеральним органом податкової поліції накладається штраф у 2-кратному розмірі суми виробленого внеску ". Про зміну порядку ведення касових операцій у даному Указі ні слова, тому робити такий категоричний висновок про повну заборону розрахунків між юридичними особами готівкою поки рано, тим більше що для розрахунків готівкою між юридичними особами передбачені спеціальні форми первинних касових документів.
Єдине адміністративне обмеження стосується граничних розрахунків готівкою між юридичними особами по одній угоді. Указом Президента РФ від 23 травня 1994 року N 1006 "Про здійснення комплексних заходів щодо своєчасного та повного внесення до бюджету податків та інших обов'язкових платежів" [15] встановлені наступні штрафні санкції:
- За здійснення розрахунків готівкою з іншими підприємствами, установами і організаціями понад встановлених граничних сум накладається штраф у 2-кратному розмірі суми виробленого платежу;
- За неоприбуткування (неповне оприбуткування) в касу готівки, а також за накопичення в касі готівки понад ліміт встановлений штраф у 3кратном розмірі понадлімітної касової готівки.
В даний час відповідно до ст. 34 Федерального закону "Про Центральний банк Російської Федерації (Банку Росії)" всі питання регулювання готівкового грошового обігу в країні входять до компетенції Банку Росії, який встановив ліміт граничних розмірів розрахунків готівкою між юридичними особами за одним платежем в сумі 3000 рублів (у новому масштабі цін).
Таким чином, юридичні особи мають право здійснювати платежі готівкою за договорами поставки (оптова торгівля), хоча згадана Інструкція N 25 Держкомстату Росії продаж юридичним особам за готівку чомусь відносить до роздрібного товарообігу, що суперечить нормам цивільного права, які не містять заборони на здійснення оптової торгівлі за готівковий розрахунок.
У податковій практиці спостерігається ряд методологічних неув'язок.
Наприклад, всупереч загальноприйнятій методології поділу торгівлі на оптову та роздрібну п. 19 Інструкції Державної податкової служби Росії від 11 жовтня 1995 року N 39 "Про порядок обчислення і сплати податку на додану вартість" (з урахуванням наступних змін і доповнень) передбачено, що "суми податку на додану вартість по матеріальних цінностей (робіт, послуг), придбаних для виробничих потреб в організацій роздрібної торгівлі, і серед населення, до заліку у покупця не приймаються і розрахунковим шляхом не виділяються ".
Тут вбачаються такі суперечності:
- По-перше, придбання товарно-матеріальних цінностей у підприємства роздрібної торгівлі за безготівковим розрахунком згідно з Інструкцією N 25 Держкомстату Росії взагалі не вважається роздрібним товарообігом, в той час як Інструкція про порядок обчислення ПДВ не робить різниці між формами оплати (за готівковий або безготівковий розрахунок) при придбанні товару в організації роздрібної торгівлі;
- По-друге, відповідно до Цивільного кодексу юридична особа взагалі не може купувати товари "для виробничих потреб в організацій роздрібної торгівлі", так як при роздрібній торгівлі, як покупців можуть виступати тільки фізичні особи, які використовують придбані товари для кінцевого споживання. Слід також зауважити, що "Правилами роботи підприємств, що здійснюють роздрібну торговельну діяльність на території м. Москви", затвердженими постановою Уряду м. Москви від 19 липня 1994 року N 611, взагалі не передбачена можливість безготівкових розрахунків з юридичними особами;
- По-третє, виходить, що у разі безготівкових розрахунків з юридичною особою за проданий товар продавець - організація роздрібної торгівлі зобов'язаний обчислювати ПДВ як при оптовій торгівлі, а покупець повинен прибуткувати товар як придбаний "у організацій роздрібної торгівлі", тобто без відшкодування з бюджету суми сплаченого ПДВ [16].
Інструкція N 25 Держкомстату Росії містить таке положення: "включається до роздрібного товарообороту продаж товарів юридичних осіб, їх відокремленим підрозділам за готівковий розрахунок". Як ми вже підкреслювали, це положення суперечить нормам цивільного права, що ставить під сумнів правомірність буквального застосування на практиці всіх положень згаданої Інструкції, яка в установленому порядку не пройшла державну реєстрацію в Мін'юсті Росії, у зв'язку з чим не є нормативним документом.
У арбітражної практиці також виникає проблема з класифікацією договорів поставки та роздрібної купівлі-продажу. При цьому, як зазначено у п. 5 постанови Пленуму Вищого Арбітражного Суду РФ від 22 жовтня 1997 року "Про деякі питання, пов'язані із застосуванням положень Цивільного кодексу Російської Федерації про договір поставки", при вирішенні спорів слід керуватися не найменуванням договору, а ознаками, містяться в цивільному законодавстві:
- Договір поставки - це продаж товарів юридичних осіб для використання їх юридичними особами в підприємницьких цілях;
- Роздрібна купівля-продаж - це продаж товарів фізичним особам для використання їх фізичними особами для цілей свого особистого споживання. Разом з тим Вищий Арбітражний Суд Російської Федерації наголосив ряд особливостей: "При цьому під цілями, не пов'язаними з особовим використанням, слід розуміти в тому числі придбання покупцем товарів для забезпечення його діяльності в якості організації або громадянина-підприємця (оргтехніки, офісних меблів, транспортних коштів, матеріалів для ремонтних робіт і т. п.). Однак у випадку, якщо зазначені товари купуються у продавця, що здійснює підприємницьку діяльність з продажу товарів у роздріб, відносини сторін регулюються нормами про роздрібну купівлю-продаж ".
З усього сказаного можна зробити ряд практичних висновків.
Продаж товарів фізичним особам для кінцевого споживання за готівковий розрахунок з видачею чека ККМ при всіх ситуаціях вважається роздрібною торгівлею. При цьому не має значення особистість фізичних осіб, які отримують на руки чек ККМ: є вони представниками юридичних осіб або індивідуальними підприємцями, факт оплати за готівковий розрахунок з видачею чека ККМ однозначно кваліфікує дану операцію як роздрібної торгівлі як у продавця, так і в покупця. Покупці в цьому випадку позбавлені можливості відшкодування з бюджету сум ПДВ по придбаних товарах, оскільки відсутні рахунки-фактури.
Продаж товарів фізичним особам для кінцевого споживання за безготівковим розрахунком визначається як роздрібна торгівля.
Продаж непродовольчих товарів юридичним особам і громадянам-індивідуальним підприємцям для проміжного споживання за безготівковим розрахунком повинна розцінюватися як оптова торгівля (договір поставки), хоча Інструкція N 39 Державної податкової служби Росії в разі розрахунків з організаціями роздрібної торгівлі кваліфікує її як роздрібну торгівлю, але не для продавця, а для покупця (якому відмовлено в праві відшкодувати з бюджету суму ПДВ, сплачену у складі ціни продавцю). Продавець у цій ситуації повинен обчислювати ПДВ у порядку, встановленому для оптової торгівлі.
Продаж товарів юридичним особам і громадянам-індивідуальним підприємцям для проміжного споживання за готівку з оформленням прибуткових ордерів (і відповідних довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей) повинна відображатися як оптової торгівлі як у продавця, так і у покупця, хоч Інструкція N 25 Держкомстату Росії наказує включати продаж товарів юридичних осіб за готівковий розрахунок у роздрібний товарообіг. Необхідно підкреслити, що ЦК не поширює поняття роздрібної купівлі-продажу на угоди між юридичними особами, а п. 19 Інструкції N 39 Державної податкової служби Росії передбачає можливість відшкодування ПДВ по матеріальних цінностей (робіт, послуг), придбаних для виробничих цілей за готівковий розрахунок (на підставі прибуткового касового ордера і накладної), у порядку, встановленому для оптової торгівлі.
Щоб уникнути непорозумінь організація, що здійснює одночасно роздрібну та оптову торгівлю, повинна ці два різновиди торгівлі відокремити у бухгалтерському та податковому обліку як з придбання товарів, призначених для перепродажу, так і по реалізації товарів (облік витрат звернення, обчислення ПДВ, облік фінансових результатів).
2.2 Види договорів роздрібної купівлі-продажу
Розглянемо деякі види роздрібної купівлі-продажу.
Продаж товарів до кредит - цей вид роздрібного продажу застосовується в основному до товарів тривалого користування і, в основному, роздрібними торговельними підприємствами [17]. В даний час у зв'язку з більш-менш усталеною економічною ситуацією в нашій країні цей вид купівлі-продажу став застосовуватися всі частіше і частіше. Право власності на товари, що продаються в кредит, виникає у покупця з моменту передачі речі, а якщо річ підлягає реєстрації, то з моменту реєстрації. Покупцями товару в кредит можуть бути особи, які постійно проживають в місці розташування магазину, які мають постійний дохід. Встановлюється розмір обов'язкового первинного внеску, термін кредиту і суми щомісячних внесків. Покупець може оплатити вартість товару достроково, як готівкою, так і в безготівковому порядку. Розрахунки за продані в кредит товари проводиться за цінами, що діють на момент продажу. Торговельні підприємства за продаж в кредит стягують з покупця збір у розмірі декількох відсотків від ціни товару. Покупець у разі порушення обов'язків щодо своєчасної оплати зобов'язаний сплатити пеню. Сума заборгованості та пеня можуть бути стягнені в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріальної контори. У Російській Федерації оплата товарів, проданих у кредит, регулюється ст. ст. 488 і 489 ЦК.
Купівля-продаж методом самообслуговування. Офертою, тобто пропозицією укласти договір є виставлення товарів на вітринах, стелажах, полицях із зазначенням найменування, якості, кількості та ціни товару. Товари при цьому повинні відбиратися в інвентарну тару магазину. Покупець, відібравши товар, може в будь-який час до оплати повернути його, тобто відмовитися від покупки. Право власності на відібраний товар виникає в покупця з моменту оплати. Різновидом цього виду купівлі-продажу є продаж з використанням автоматів.
Купівля-продаж нерухомості в колишньому законодавстві регулювалася як купівля продаж будівель і будматеріалів і щодо продажу житлових будинків існували обмеження. У Цивільному Кодексі в цьому вигляді купівлі-продажу в якості самостійного об'єкта виділені підприємства як майнові комплекси. Крім того, коло об'єктів розширений у зв'язку з можливістю придбання в приватну власність земельних ділянок. Щодо форми договору купівлі-продажу нерухомості діє вже згадуване нами правило про те, що ці договори підлягають державній реєстрації.
Продаж автомашин. Діяли раніше правила про продаж автомашин суперечили новому цивільному законодавству, особливо вимогу продажу тільки через комісійні магазини автотранспортних засобів, що належать громадянам (Правила комісійної торгівлі легковими автомобілями та мотоциклами з колясками, затвердженими Радою Міністрів СРСР 19.08.1982 року). А нові автотранспортні засоби продавалися тільки в магазинах державної торговельної мережі [18]. З розвитком ринкових відносин в якості продавців стали виступати громадяни і недержавний юридичні особи, однак, колишній порядок оформлення договору купівлі-продажу автотранспортних засобів та обов'язкова сплата державі комісійної винагороди зберігалися. У 1989 році державним підприємствам теж було дозволено продавати транспортні засоби, що належали їм на праві господарського відання або оперативного управління, у власність громадян або інших юридичних осіб.
Але з 1993 року ці операції для державних підприємств стали обмежуватися і можуть бути зроблені тільки за згодою власника майна. Покупцем можуть бути будь-які юридичні і фізичні особи, однак, для останніх, потрібно досягти віку 18 років. Форма договору проста письмова, з обов'язковою реєстрацією транспортного засобу в органах ДАІ.
Купівля-продаж валюти регулюється також нормами валютного та банківського законодавства. Купівля-продаж валюти може здійснюватися тільки уповноваженими на те банками або обмінними пунктами, що мають спеціальну ліцензію. Здійснення будь-яких валютних операцій, минаючи уповноважені банки й обмінні пункти, забороняється. Для здійснення валютних операцій, крім обмінних, юридичні та фізичні особи відкривають валютні рахунки в одному з уповноважених банків. Валютні кошти повинні мати легальне походження. При двосторонніх угодах купівлі-продажу валюти через уповноважені банки й обмінні пункти покупці і продавці вправі самостійно визначати обмінний курс рубля до іноземних валют, але з урахуванням ставки рефінансування. Громадяни можуть виступати тільки як покупців іноземної валюти. Однак, на практиці, це правило не дотримується, хоча за його порушення передбачена як адміністративна, так і кримінальна відповідальність.
3. Здійснення захисту за договором купівлі-продажу
3.1 Наслідки передачі некомплектного товару
За договором купівлі-продажу продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, відповідний умовою договору про комплектність, а за відсутності такого в договорі комплектність товару визначається звичаями ділового обороту або іншими звичайно ставляться.
У Кодексі диференційовані поняття "комплектність товару" та "комплект товарів". Договором може бути введена обов'язок продавця передати покупцеві певний набір товарів у комплекті (комплект товару). У цьому випадку зобов'язання може вважатися виконаним з моменту передачі покупцеві всіх товарів, включених до комплекту [19].
Порушення продавцем умов договору як про комплектність товару, так і про передачу товарів у комплекті тягне за собою аналогічні наслідки: покупець має право за своїм вибором вимагати від продавця розмірного зменшення покупної ціни або доукомплектування товарів у розумний термін. Якщо ж продавець у розумний строк не виконає вимоги покупця про доукомплектування товарів, покупець може вимагати заміни некомплектних товарів на комплектні або відмовитися від виконання договору і зажадати повернення сплаченої за них грошової суми.
Разом з тим слід враховувати, що заміна товару, його доукомплектування фактично можливі, якщо покупець, зі свого боку, своєчасно повідомить продавця про недоліки товару. Тому ДК відбиває сформований у міжнародній торговій практиці порядок повідомлення про недоліки товару і наслідки недотримання цього порядку.
Необхідною умовою для пред'явлення покупцем продавцю будь-яких вимог, пов'язаних з порушенням умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименті, якості, комплектності, тарі чи упаковці товару, є повідомлення від продавця про неналежне виконання договору купівлі-продажу. Термін для такого повідомлення може бути передбачений законом, іншими правовими актами або договором. За відсутності встановленого терміну приймається до уваги розумний термін, протягом якого починається після того, як дане порушення договору повинна була бути виявленою виходячи з характеру і призначення товару [20].
Юридичні наслідки недотримання покупцем вимог про сповіщення продавця про неналежне виконання договору купівлі-продажу полягають у тому, що продавець отримує право відмовитися повністю або частково від задоволення практично всіх вимог покупця, за винятком вимоги про розмірному зменшенні ціни. Для цього продавець повинен довести, що неотримання відповідної інформації про невідповідність товару умовам договору від покупця спричинило неможливість задоволення його вимог (наприклад, про заміну товару) чи тягне для продавця несумірні витрати в порівнянні з тими, які він поніс б, якби був своєчасно сповіщений про порушення договору. Такий шанс не надається продавцеві, який знав або повинен був знати про те, що товари не відповідають умовам договору.
Договором купівлі-продажу може бути передбачено, що передачі підлягають товари у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами та іншими ознаками (асортимент). Продавець за таким договором зобов'язаний передати покупцеві товари в асортименті, погодженому сторонами.
Передача продавцем обумовлених договором товарів з порушенням умови про асортименті дає покупцеві право відмовитися від їх прийняття і оплати, а якщо вони вже оплачені, зажадати повернення сплаченої грошової суми і відшкодування збитків. Якщо ж продавець передасть покупцю разом з товарами, асортимент яких відповідає договору, товари з порушенням умов договору про асортимент, покупець має право за своїм вибором: прийняти товари в асортименті, перерахованому в договорі, і відмовитися від решти товарів; відмовитися від усіх отриманих товарів; вимагати замінити товари, що не відповідають умовам договору про асортимент, товарами в асортименті, передбаченому договором; прийняти всі передані товари.
На практиці нерідко виникають ситуації, коли із суті зобов'язання з очевидністю випливає, що партія замовлених товарів повинна бути передана покупцеві в певному асортименті, проте саме умова про це в договорі відсутня. Тоді продавець може передати покупцеві товари в асортименті, виходячи з відомих йому на момент укладення договору потреб покупця, або зовсім відмовитися від виконання договору.
Товари, що не відповідають умовам договору про асортимент, вважаються прийнятими, якщо покупець у розумний строк після їх отримання не повідомить продавця про свою відмову від товарів.
Практично все що містяться в ЦК правила, що регулюють взаємини продавця і покупця у випадках, коли не дотримуються умови договору про асортимент товару, носять диспозитивний характер. Справа в тому, що умова про асортимент суто договірне і має визначатися угодою сторін. Важко уявити договір (в нормальному майновому обороті), де немає умови про асортимент товарів, що купуються, що змусило б обидві сторони керуватися диспозитивними правилами Цивільного кодексу. Однак, на жаль, таке трапляється.
3.2 Наслідки передання товару неналежної якості
Виходячи з вітчизняної та світової практики, Цивільний кодекс Російської Федерації вводить жорсткі гарантії якості і не підлягає обмеженню відповідальність продавця за порушення вимог до товарів. Безумовним є право покупця на стягнення збитків, викликаних придбанням неякісного товару. Поряд з цим будь-який покупець може за своїм вибором вимагати або зменшення купівельної ціни, або безоплатного усунення недоліків товару, або відшкодування своїх витрат щодо усунення таких недоліків [21].
Певні проблеми з виконанням договору можуть виникнути в тих випадках, коли він не містить умови про якість. Вирішенню цих проблем і виключення можливості передачі покупцеві недоброякісного товару можуть сприяти такі положення Кодексу.
За відсутності у договорі умови про якість продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для цілей, для яких товар такого роду звичайно використовується.
Якщо продавець при укладенні договору був поставлений покупцем до відома про конкретну мету придбання товару, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для використання в цих цілях.
Якщо відповідно до встановленого законом порядку існують обов'язкові вимоги до якості продаваного товару, продавець, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим обов'язковим вимогам.
Неважко помітити, що зазначені положення кореспондують правилами визначення відповідності товару, передбаченим Віденської конвенції про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (Ст. 35 Конвенції).
Важливе значення мають норми про гарантії якості товару. Необхідно розрізняти законну гарантію якості товару та договірну гарантію.
Законна гарантія може застосовуватися у випадку, якщо така не встановлено договором. Сутність законної гарантії в ЦК виражена таким чином: товари повинні відповідати вимогам, що пред'являються до їх якості, в момент їх передачі покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товарів цим вимогам не передбачений договором, і в межах розумного строку мають бути придатними для цілей, для яких товари такого роду звичайно використовуються.
Коли надання продавцем гарантії якості товарів включено в договір (договірна гарантія), продавець зобов'язаний передати покупцеві товари, що відповідають вимогам, що пред'являються до їх якості, протягом певного періоду часу, встановленого договором (гарантійного терміну).
Від гарантії якості товару слід відрізняти термін придатності товару, тобто закріплений законами, іншими правовими актами, державними стандартами або іншими обов'язковими правилами період часу, після закінчення якого товар вважається непридатним для використання за призначенням. Очевидно, що в договір не може бути включений гарантійний термін, що перевищує термін придатності товарів. Крім того, продавець зобов'язаний передати покупцеві товари з таким розрахунком, щоб вони могли бути використані за призначенням до закінчення терміну придатності.
У формі диспозитивної норми Кодексом введено правило обчислення гарантійного строку щодо комплектуючих виробів. Гарантійний термін на комплектуючий виріб вважається рівним гарантійному строку на основний виріб і починає текти одночасно з ним.
Перебіг гарантійного строку переривається, коли товар не може бути використаний покупцем за обставинами, що залежать від продавця: наприклад, через недоліки товару, викликаних тим, що разом з товаром не були передані його приналежності, в тому числі інструкції з експлуатації та інша необхідна документація . Перебіг гарантійного строку може бути відновлено лише після того, як продавцем будуть усунені відповідні обставини.
І ще одне правило, що відноситься до обчислення гарантійного строку як на товар, так і на комплектуючий виріб. Якщо протягом гарантійного терміну покупець виявить недоліки у переданому товар (комплектуючий виріб) і продавець на вимогу покупця зробить його заміну, на знову переданий товар (комплектуючий виріб) встановлюється гарантійний термін тієї ж тривалості, що і на замінений. Це правило діє, якщо договором купівлі-продажу не передбачено інше.
Відповідальність продавця за неналежну якість товару багато в чому буде залежати від того, чи є договірна гарантія якості товару. За загальним правилом (тобто за наявності законної гарантії) продавець відповідає за недоліки товарів, якщо покупець доведе, що вони з'явилися до моменту переходу ризику випадкової загибелі або випадкового псування на покупця або з причин, які існували до цього моменту. Що стосується товарів, на які продавцем надана гарантія якості, він відповідає за недоліки товарів, якщо не доведе, що вони виникли після їх передачі покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування товарами або їх зберігання, а також дій третіх осіб або непереборної сили.
Покупець за своїм вибором вправі вимагати від продавця: відповідного зменшення купівельної ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування своїх витрат на усунення недоліків товарів. Ще більш жорсткі наслідки передбачених щодо продавця, який допустив істотне порушення вимог до якості товару (наприклад, передачу покупцю неякісних товарів з неусувними вадами). У цьому випадку покупець наділений правом за власним вибором відмовитися від виконання договору і зажадати повернення сплаченої за товар грошової суми або вимагати заміни товарів неналежної якості на товари, відповідні договору.
Однак, щоб мати можливість реалізувати свої права, покупець повинен пам'ятати про встановлені Цивільним кодексом правилах, що стосуються порядку перевірки якості товарів та термінів виявлення недоліків в товарах. Найкраще регулювати ці правила в договорі. Але при їх відсутності слід мати на увазі, що недоліки в товарах повинні бути виявлені в термін, що не перевищує двох років з моменту їх передачі покупцеві. Перевірка якості товару повинна здійснюватися з дотриманням вимог закону, інших правових актів або державних стандартів [22].
Обов'язок покупця перевірити якість переданого йому товару може бути передбачена законом, іншими правовими актами, обов'язковими вимогами державних стандартів або договором купівлі-продажу. Що стосується порядку здійснення такої перевірки, то він визначається договором і повинен відповідати обов'язковим правилам (якщо вони є). Якщо ж такий порядок не введено ні договором, ні іншими обов'язковими правилами, а в силу вимог закону, правових актів або державних стандартів покупець повинен перевірити якість товарів, така перевірка проводиться відповідно до звичаїв ділового обороту або іншим зазвичай вживаних умовам перевірки якості товару, що підлягає передачі покупцю за договором купівлі-продажу.
Обов'язок перевірити якість реалізованих товарів може бути покладена і на продавця (попереднє випробування, аналіз і т. п.). У цьому випадку продавець повинен надати покупцеві документи, що підтверджують здійснення ним перевірки якості товару, що передається і її результати, наприклад сертифікат якості товару. Про такі ситуацій важливо підкреслити, що порядок і інші умови перевірки якості товару, що виробляється як продавцем, так і покупцем, повинні бути однаковими.
Принципове значення для покупця має дотримання строків виявлення недоліків у переданих йому товари. Як правило, покупець має право пред'явити свої вимоги продавцю тільки у зв'язку з недоліками товарів, виявленими в межах термінів, визначених у ст. 477 ГК.
За наявності лише законної гарантії на товари, тобто коли на ці товари не встановлені гарантійний строк або строк придатності, недоліки в товарах повинні бути виявлені покупцем в розумний термін (що залежить від властивостей товару і його звичайного використання), але в межах двох років з дня передачі товару покупцеві. Щоправда, законом або договором може бути передбачено більш тривалий граничний термін для виявлення недоліків у товарі.
При наявності договірної гарантії недоліки в товарі повинні бути виявлені покупцем у межах гарантійного терміну.
Як бути в ситуаціях, коли гарантійні терміни введені не тільки щодо товарів, але й окремих комплектуючих виробів? Тут можливі два варіанти: якщо гарантійний термін на комплектуючий виріб виявиться меншою тривалості, ніж на товар (основне виріб), недоліки в комплект виробу можуть бути виявлені покупцем у межах гарантійного терміну, встановленого на основний виріб.
У випадках, коли на комплектуючий виріб у договорі визначено гарантійний строк більшої тривалості, ніж на основний виріб, закінчення гарантійного строку на основний виріб не має правового значення, оскільки недоліки в комплектуючі вироби повинні бути виявлені покупцем у межах гарантійного терміну, встановленого саме щодо цього комплектуючого виробу.
Якщо відносно будь-якого товару передбачений термін придатності, недоліки в цьому товарі повинні бути виявлені покупцем у всякому разі в межах зазначеного терміну придатності. Тільки при дотриманні цієї умови покупець має право пред'явити продавцю свої вимоги у зв'язку з недоліками такого товару.
Деякі організації розробляють стандартні форми договорів купівлі-продажу (договір приєднання), в які включають умови, що ущемляють прав споживачів. Так, зокрема, договір, що укладається фірмою «ЦЕПТЕР», передбачає «довічну гарантію» на посуд зі знаком "ZEPTER Cr / Ni 18/10". Однак така умова договору не розкриває змісту поняття «довічна гарантія», яке значною мірою є абстрактним і вимагає додаткової конкретизації в тексті договору.
Договір встановлює обов'язок фірми у разі виявлення вад у матеріалі, функціональних або фабричних похибок усунути похибки або, якщо це неможливо, замінити товар на аналогічний. Дане положення суперечить Закону Російської Федерації «Про захист прав споживачів» в редакції Федерального закону «Про внесення змін і доповнень до Закону Російської Федерації« Про захист прав споживачів »та Кодексу про адміністративні правопорушення» від 09.01.96 р. (далі - Закон). Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону споживач, якому проданий товар неналежної якості, має право за своїм вибором пред'явити будь-яке з перерахованих у даному пункті вимог (про безоплатне усунення недоліків товару або відшкодування витрат на їх виправлення споживачем чи третьою особою; про розмірному зменшенні покупної ціни; про заміну на товар аналогічної або іншої марки; про розірвання договору). Таким чином, розглянутий пункт договору обмежує права споживачів у порівнянні з Законом. На підставі п. 1 ст. 16 Закону умови договору, що ущемляють права споживача в порівнянні з правилами, встановленими законами або іншими правовими актами Російської Федерації у сфері захисту прав споживачів, визнаються недійсними.
У договорі зазначено, що фірма не несе відповідальності за всі інтерпретації презентанту, тобто усні обіцянки і заяви особи, що представляє фірму, зроблені при укладенні договору не породжують прав і обов'язків. Обіцянки і заяви презентанту слід вважати інформацією про фірму, товар і за неналежну інформацію фірма повинна нести відповідальність згідно зі статтею 12 Закону Російської Федерації «Про захист прав споживачів».
При передачі замовленої посуду фірма не надає покупцям інструкцію з експлуатації цього товару, що має особливі властивості, і отже, що вимагає особливих знань і умінь при його використанні. Це порушує положення ст. 10 Закону, що встановлює обов'язок продавця надати споживачеві необхідну і достовірну інформацію про товари, в тому числі відомості про основні споживчі властивості товару, правилах та умовах його ефективного і безпечного використання. Ст. 12 названого Закону передбачена відповідальність продавця за неналежну інформацію про товар: якщо надання недостатньо повної інформації про товар спричинило неможливість його використання за призначенням, споживач має право вимагати надання йому в розумно короткий термін належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений термін не буде надано, споживач має право розірвати договір, зажадати повного відшкодування збитків.
Оцінюючи стан справ, досягнутий рівень застосування договору купівлі-продажу, можна сказати, що має місце не тільки поширення сфери дії інституту купівлі-продажу, але і якісне його наповнення. Так, кваліфікація договору роздрібної купівлі-продажу в якості публічного договору дає Уряду Російської Федерації можливість видавати правила, обов'язкові для сторін при укладенні та виконанні даного договору. В даний час одним з основних правових актів, що регулюють відносини, пов'язані з роздрібною купівлею-продажем, є Правила продажу окремих видів товарів, затверджених Постановою Уряду РФ від 19.01.98 р.
Велике значення у справі захисту прав і законних інтересів покупців - громадян за договором роздрібної купівлі-продажу мають акти офіційного судового тлумачення.
Разом з тим механізм реалізації прав громадян за договором купівлі-продажу, зокрема роздрібної, потребує змін шляхом вдосконалення законодавства в цій сфері.
Вважаю, що необхідно чітко врегулювати правовідносини між громадянами-покупцями і продавцями, які здійснюють підприємницьку діяльність, тому що повсюдно має місце виділення в якості самостійного виду договору купівлі-продажу, так званого підприємницького договору купівлі-продажу.
Також має місце при вирішенні конфліктних ситуацій за неналежним якості товару, різночитання обов'язкової форми укладення договору купівлі-продажу.
У юридичній літературі часто зустрічається твердження, що переважною формою договору роздрібної купівлі-продажу є його усна форма. Але віднесення договору роздрібної купівлі-продажу до договорів приєднання практично виключає усну форму договору, оскільки передбачає використання стандартних форм, формулярів та т.п.
Правовий нігілізм не дозволяє нашим громадянам захищати свої споживчі права, тому необхідно на практиці забезпечити права споживачів на освіту в області захисту прав споживачів: шкільна освіта з вивчення основ споживчого права, публікації та рубрики в засобах масової інформації, створення органів із захисту прав споживачів, в т.ч. і громадських, де інтереси громадян повинні представляти юристи. Необхідно, щоб ними здійснювалися такі види діяльності як інформаційні, освітні, просвітницькі, консультативні, юридичні.
Якщо досудове вирішення конфліктів за договорами купівлі-продажу можна звести в ранг звичаю, тому що близько 60% їх розглядається в добровільному порядку, то в судовій системі ці справи розглядаються дуже довго і часто багато несправедливих рішень.
Є надія, що інститут мирових суддів спростить систему розгляду невеликих справ, якими є договори купівлі-продажу.
Вважаю також, що привілейоване становище покупця в договорі роздрібної купівлі-продажу не стикується з тим положенням, що всі сторони за всіма договорами рівні.
Законодавець встановив, що продавець майже завжди не правий і він повинен нести весь тягар відповідальності. Напевно не всі продавці намагаються обмежити права та інтереси споживачів, та й зрослий споживчий екстремізм підтверджує це. Необхідно законодавчо співвіднести ступінь відповідальності обох сторін, виходячи з досвіду накопичених відносин.
Чинний Цивільний кодекс Російської Федерації є солідною нормативною базою для докорінної перебудови системи цивільного права в цілому, а з нею і області договірних відносин.
Цивільний кодекс прямо називає близько тридцяти законів, з яких приблизно двадцять припадає на частку актів, присвячених договорами купівлі-продажу (закони про поставки товарів для державних потреб, енергопостачання, підряді для державних потреб та ін.) Поряд з ними слід прийняти з метою розвитку правового регулювання договорів купівлі-продажу велика кількість і інших законів, таких як закон про роздрібну торгівлю, оптової торгівлі, про обмеження монополістичної діяльності в області постачань енергоресурсів, про зовнішньоекономічні операції.
1. Цивільний кодекс РФ. ч.1. та ч.2 від 30 листопада 1994 № 51-Ф3. Прийнятий Державною Думою 21 жовтня 1994 року і ч.2. від 26 січня 1996 № 14-Ф3 Прийнято Державної Думою 22 грудня 1995. - М., МАУП, 1997.
2. Цивільний кодекс РРФСР від 11 червня 1964 року. - М., 1996.
3. Цивільний процесуальний кодекс РФ. - М., МАУП, 2003.
4. Закон РФ «Про захист прав споживачів» від 9 січня 1996 року N 2-ФЗ. / / «Російська газета», 16.01.96 р. N 8.
5. Закон РФ «Про стандартизацію». - СЗ РФ від 26 червня 1995 р., N 26, ст. 2397.
6. Закон РФ «Про сертифікації продуктів та послуг». / / Додаток до "Російській газеті" N 14, 2000 р.
7. Закон РФ від 29 грудня 1994 р. "Про державний матеріальний резерв" - СЗ РФ, 1995, № 1, ст. 3.
8. Закон України від 27 грудня 1995 р. "Про державне оборонне замовлення" - СЗ РФ, 1996, № 1, ст. 6.
9. Закон від 24 листопада 1996 р. "Про основи туристської діяльності в Російській Федерації" - СЗ РФ, 1996, № 49, ст. 5491.
10. Постанова Уряду РФ від 23 квітня 1994, № 347 «Про затвердження« Правил надання послуг телеграфного зв'язку »» .- «Збірник постанов уряду Російської Федерації», М., 1995.
11. Постанова Уряду РФ від 15 червня 1994 № 669 «Про затвердження« Правил надання готельних послуг в Російській Федерації »». - «Російська газета», N 116, 22.06.94.
12. Постанова Уряду РФ від 7 березня 1995 № 239 «Про заходи щодо впорядкування державного регулювання цін (тарифів)». - «Російська газета», N 53, 16.03.95.
13. Постанова Пленуму Верховного Суду РФ від 29.09.1994 р. «Про практику розгляду судами справ про захист прав споживачів». / / "Експрес-Закон", січень 2001 р., N 1.
14. Актуальні проблеми цивільного права / Под ред. В. Ф. Яковлєва, М. Я. Шіміновой, Т. І. Іларіонове та ін Свердловськ, 1986.
15. Брагінський М.І., Витрянский В.В. Договірне право: Загальні положення. - М.: Видавництво «Статут», 1998.
16. Витрянский В.В. Цивільний кодекс про договір / / Вісник Вищого Арбітражного Суду Російської Федерації. 1995. № 10.
17. Гавзе Ф.І. Соціалістичний цивільно-правовий договір. М., ЮО, 1972.
18. Цивільний кодекс Російської Федерації. Частина друга. Науково-практичний коментар / Відп. ред. Т.Є. Абова, О.Ю. Кабалкин, В.П. Мозолін. М., 1996.
19. Цивільне та торгове право капіталістичних держав: Підручник / За ред. Є. А. Васильєва. М., 1993.
20. Цивільне право / А.М. Бєлякова, С.М. Братусь, Є.М. Гендзехадзе та ін; Під ред. П.Є. Орловського та С.М. Корнєєва: У 2-х т. Т.1. М., 1969.
21. Цивільне право. Підручник / За ред. Є. А. Суханова. У 2 т., М., 1998.
22. Цивільне право. Частина 1 і 2. Підручник під ред. Толстого Ю.К., Сергєєва А.П.. - М., ТЕИС, 1998.
23. Договір в народному господарстві (питання загальної теорії) / М. К. Сулейменов, Б. В. Покровський, С.С. Жакенов та ін; Відп. ред. М. К. Сулейменов. Алма-Ата, 1987.
24. Іоффе О.С. Зобов'язальне право. М.: Госюріздат, 1975.
25. Коментар частині другій Цивільного кодексу Російської Федерації для підприємців / М.І. Брагінський, В. В. Витрянский, В. П. Звеков та ін; Під ред. В.Д. Карповича. М., 1995.
26. Коментар частині другій Цивільного кодексу Російської Федерації для підприємців / Под ред. В.Д. Карповича. М., 1995
27. Меркулов В.В. Цивільно-правовий договір у механізмі регулювання товарно-грошових відносин. - Рязань, 1994.
28. Покровський І.А. Основні проблеми цивільного права. Петроград, 1917.
29. Збірник зразків цивільно-правових документів. Коментар. Навчально-практичний посібник / За ред. С. Є. Андрєєва. - М.: «Проспект», 1997.
30. Тихомиров Ю.А. Договори в економіці. М.: Економіка, 1996.
31. Тихомиров Ю.А. Публічне право. М.: БЕК, 1995.
32. Шершеневич Г.Ф. Підручник російського громадянського права (з видання 1907 р.) М., Спарк, 1995.
[1] Витрянский В.В. Цивільний кодекс про договір / / Вісник Вищого Арбітражного Суду Російської Федерації. 1995. № 10. С. 71.
[2] Коментар частини першої Цивільного кодексу Російської Федерації для підприємців / Под ред. В.Д. Карповича. М., 1995. С. 421.
[3] Іоффе О.С. Зобов'язальне право. М.: Госюріздат, 1975. С. 291.
[4] Коментар частини першої Цивільного кодексу Російської Федерації для підприємців / Под ред. В.Д. Карповича. М., 1995. С. 429.
[5] Цивільне право. Підручник / За ред. Є. А. Суханова. У 2 т., М., 1998. С. 482.
[6] Цивільне право. Частина 1 і 2. Підручник під ред. Толстого Ю.К., Сергєєва А.П.. - М., ТЕИС, 1998. Т. 2. С. 57.
[7] Збірник зразків цивільно-правових документів. Коментар. Навчально-практичний посібник / За ред. С. Є. Андрєєва. - М.: «Проспект», 1997. С. 9.
[8] Постанова Держкомстату РФ від 1 квітня 1996 р. N 25 "Про затвердження Інструкції з визначення роздрібного товарообігу і товарних запасів юридичними особами, які здійснюють роздрібну торгівлю і громадське харчування" - "Економіка і життя", 1996, N 25.
[9] Лист Державної податкової служби РФ від 1 квітня 1997 р. N 03-4-09/15 "Про податок на додану вартість". - "Податки", 1997 р., N 13.
[10] Інструкція Державної податкової служби РФ від 11 жовтня 1995 р. N 39 "Про порядок обчислення і сплати податку на додану вартість" - "Российские вести" від 23 листопада 1995 р. N 223, 30 листопада 1995 р. N 228.
[11] Постанова РМ РФ від 30 липня 1993 р. N 745 "Про затвердження Положення щодо застосування контрольно-касових машин при здійсненні грошових розрахунків з населенням та Переліку окремих категорій підприємств (у тому числі фізичних осіб, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, у разі здійснення ними торгових операцій або надання послуг), організацій і установ, які в силу специфіки своєї діяльності яких особливостей місцезнаходження можуть здійснювати грошові розрахунки з населенням без застосування контрольно-касових машин ". - "Російська газета" від 17 серпня 1993.
[12] Постанова Уряду РФ від 23 жовтня 1995 р. N 1028 "Про внесення змін і доповнень до Переліку окремих категорій підприємств (у тому числі фізичних осіб, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, у разі здійснення ними торгових операцій або надання послуг) , організацій та установ, які в силу специфіки своєї діяльності яких особливостей місцезнаходження можуть здійснювати грошові розрахунки з населенням без застосування контрольно-касових машин, затверджений постановою Ради Міністрів - Уряду Російської Федерації від 30 липня 1993 р. N 745 ". - Відомості Верховної Ради Федерації від 30 жовтня 1995 р., N 44, ст. 4182.
[13] Постанова Уряду РФ від 19 грудня 1997 р. N 1607 "Про внесення доповнення до постанови Ради Міністрів - Уряду Російської Федерації від 30 липня 1993 р. N 745". - "Російська газета" від 30 грудня 1997
[14] Указ Президента РФ від 18 серпня 1996 р. N 1212 "Про заходи щодо підвищення збирання податків та інших обов'язкових платежів та впорядкування готівкового та безготівкового грошового обігу". - "Російська газета" від 22 серпня 1996
[15] Указ Президента РФ від 23 травня 1994 р. N 1006 "Про здійснення комплексних заходів щодо своєчасного та повного внесення до бюджету податків та інших обов'язкових платежів". - "Російська газета" від 24 травня 1994
[16] Коментар частині другій Цивільного кодексу Російської Федерації для підприємців / Под ред. В.Д. Карповича. М., 1995. С. 109.
[17] Меркулов В.В. Цивільно-правовий договір у механізмі регулювання товарно-грошових відносин. - Рязань, 1994. С. 88.
[18] Меркулов В.В. Цивільно-правовий договір у механізмі регулювання товарно-грошових відносин. - Рязань, 1994. С. 104.
[19] Збірник зразків цивільно-правових документів. Коментар. Навчально-практичний посібник / За ред. С. Є. Андрєєва. - М.: «Проспект», 1997. С. 237.
[20] Тихомиров Ю.А. Договори в економіці. М.: Економіка, 1996. С. 346.
[21] Витрянский В.В. Цивільний кодекс про договір / / Вісник Вищого Арбітражного Суду Російської Федерації. 1995. № 10. С. 76.
[22] Витрянский В.В. Цивільний кодекс про договір / / Вісник Вищого Арбітражного Суду Російської Федерації. 1995. № 10. С. 82.