ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА
від 21 листопада 2007 року
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі - Смоковича М. І., Панченка О. І., Лиски Т. О., Сороки М. О., Штульмана І. В., провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 19 червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання недійсним рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій УМВС України у Вінницькій області, встановила:
В травні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - УМВС України у Вінницькій області, відповідач) про визнання недійсним рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій УМВС України у Вінницькій області.
В обґрунтування позову вказував, що 05.05.2006 року він звернувся із заявою до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій УМВС України у Вінницькій області щодо визнання його учасником бойових дій, так як під час навчання у Воронезькій спеціальній середній школі міліції МВС СРСР з 1987 по 1990 р. р. за рішенням Уряду СРСР він неодноразово залучався до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах по нормалізації обстановки, відновлення законності і правопорядку на території республік Закавказзя.
Проте 17.05.2006 р. за N 2/2/к-27 він отримав відмову.
Посилаючись на безпідставність такого рішення та на порушення п. 2 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" й постанови Кабінету Міністрів України N 63 від 08.02.94 року, заявник просив суд визнати його недійсним, зобов'язавши відповідача визнати його учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.
Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 19 червня 2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2006 року, позов ОСОБА_1 було задоволено та визнано протиправним рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій УМВС України у Вінницькій області в частині відмови у визнанні заявника учасником бойових дій. Зобов'язано відповідача визнати ОСОБА_1 учасником бойових дій і видати йому посвідчення встановленого зразка.
В касаційній скарзі УМВС України у Вінницькій області, посилаючись на порушення судами обох інстанцій норм матеріального права, просить постановлені по справі судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити.
Заслухавши доповідача, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено, що у період з 1987 року по 1990 рік ОСОБА_1 навчався у Воронезькій спеціальній середній школі міліції МВС СРСР (далі - ВССШМ) і за рішенням Уряду СРСР неодноразово залучався до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах, по нормалізації обстановки, відновлення законності та правопорядку на території республік Закавказзя, що підтверджується виписками з наказів ВССШМ МВС СРСР.
Зокрема, згідно виписки з наказу N 49 о/с від 5 липня 1988 року ОСОБА_1 був направлений у м. Єреван, Вірменської РСР, де проходив службу з 7 липня 1988 року по 23 серпня 1988 року.
22 листопада 1988 був направлений у м. Кіровабад (Гянджа) Азербайджанської РСР, де проходив службу з 22 листопада 1988 року по 25 січня 1989 року, про що свідчить виписка з наказу N 503 від 22 листопада 1988 року.
Згідно виписки з наказу N 195 від 20 квітня 1989 року Кондратьєв Ю. І. проходив службу у м. Кіровабад (Гянджа) Азербайджанської РСР у період з 21 квітня 1989 року по 7 липня 1989 року.
У відповідності з п. 2 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України N 63 від 8 лютого 1994 року "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року, але інформацію про участь в них надає Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР відносно військових фахівців.
Щодо осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які приймали участь в бойових діях, питання отримання офіційних документів законодавством не визначено.
При цьому колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про загальновідомість фактів про те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу РСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1998 по 1991 роки в СРСР, зокрема в кавказьких республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання метою яких були захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, яка панувала в той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії, і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась. Хоча Вірменія і Азербайджан не включені в перелік держав і періодів бойових дій на їх території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 р. за N 63, при розгляді справи встановлено, що позивач виконував завдання в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах в м. Єреван Вірменської РСР, м. Кіровабаді Азербайджанської РСР із застосуванням вогнепальної зброї і піддавав ризику своє життя і здоров'я.
Відповідно до ч. 2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.
Таким чином висновки суду першої інстанції про протиправність рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій УМВС України у Вінницькій області в частині відмови у визнанні ОСОБА_1 учасником бойових дій слід визнати обґрунтованими й такими, що відповідають вимогам Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та положенням постанови Кабінету Міністрів України N 63 від 08.02.94 року.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано залишивши в силі рішення суду першої інстанції, відмовив відповідачу у задоволенні його скарги.
Відповідно до ч. 3 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що з'ясувавши в достатньо повному обсязі обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм належну правову оцінку, суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення, що відповідають вимогам закону. Висновки судів достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Доводи касаційної скарги зазначені висновки суду не спростовують та зводяться до незгоди з ними.
Відповідно до ст. 86 КАС України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
При вирішенні справи судами правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст. ст. 220, 2201, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ухвалила:
Касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області - залишити без задоволення, а постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 19 червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2006 року - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 237 КАС України.