Однак у фільмах Сабо ці елементи не мають навмисної яскравості. Вони не впадають в око і є лише засобом, а не ціллю. Мета ж -- зв'язок історії та людини. Історія не дає про себе забути, тому Сабо і його герої мислять історично, співвідносять думки і дії з досвідом традиції, носять дідусеві годинники, перелицьовують батьківські піджаки, у пошуках фізіономічної схожості перебирають сімейні фотографії. Одно слово, обживаючи той або інший історичний період, роблять його близьким і зрозумілим.
Погравши в юності у короткометражки а la французька "нова" хвиля і швидко наситившись експериментами, до першого великого фільму -- "Пора мрій" -- Сабо прийшов із професіоналізмом зрілого майстра і сформованими поглядами на історію. Він почав поводитися з нею, як розумні батьки з дитиною: не хвалився успіхами і не лаяв за розбите скло. Історія -- данина. І немає сенсу вдавати, що історія і людина незалежні одне від одного. У фільмі "Смак сонячного світла" (1999) Сабо навіть змусив героя змінити ім'я: влада змінюється, і герой відмовляється від єврейського прізвища й бере простеньке угорське ім'я -- Шорш, що й означає "доля".
Кожен фільм Сабо зроблений про якийсь історичний етап і розповідає, у який кривавий спосіб накопичується індивідуальний досвід. І про те, що, незважаючи на "ексклюзивність", цей досвід є частиною досвіду того або іншого покоління і завжди лежить на повторенні кимось пройденого шляху. Ті самі актори -- Андраш Балінт у шістдесятницькій трилогії ("Пора мрій", "Батько" (1966), "Любовний фільм" (1970) і Клаус Марія Брандауер в історичному циклі ("Мефісто" (1981), "Полковник Редль" (1985), "Гануссен" (1988), знятому в 1980-ті роки -- кочують із фільму у фільм із багажем спогадів, рефлексій, метафор.
У "Смаку сонячного світла" Райф Файнс грає представників чотирьох поколінь однієї родини -- Сабо доводить ідею наступності майже до абсурду. Кожна стрічка ніби випливає з попередньої. Тому в кінематографі Сабо так легко орієнтуватися.
Шлях Сабо в кіно прийнято вимірювати його трилогіями. Перша -- монтажні екзерсиси про дитинство і юність. У 1970-ті він зробив алегоричну сагу про угорський народ. 1980-ті присвятив першій половині XX століття. 1990-ті віддав проблемам сучасника, що змужнів, знайшов гідний статус і вже щосили заводить романи з дівчатами, які годяться йому в доньки, але все ще небайдужий до піонерських пісень і старих альбомів.
За винятком "Театру" (2004), невигадливої екранізації Моема, кіно Сабо -- це суцільне оповідання про ровесника Сабо, його можливих предків і нащадків у інтер'єрі різних періодів минулого. Сабо співвідносить себе з кожним із персонажів. Зробивши "Милу Емму, дорогу Бебе", в одному з інтерв'ю він, як Флобер, заявив: "Емма -- це я".
Однак саме ці останні сучасники ("Зустріч із Венерою" (1991), "Мила Емма, дорога Бебе") пережили останні романи, випробували відпущені їм екзистенціальні жахи і політичні страхи, стали передбачуваними до кожного жесту і нецікавими самому Сабо.
Внутрішній світ уже не має колишнього авторитету, а що робити з персонажем, який перестав "платити за вологу з коренів своєю кров'ю" (рядок із вірша, який часто цитує режисер), Сабо, здається, не знає і тому прикривається "Театром".