Перед війною я закінчив сім клясів 23-ї середньої школи. Моя мати була викладачкою української мови, а батько інженером на заводі “Червоний Профінтер”. Про початок війни ми з матір’ю довідалися, коли поверталися додому вранці з базару. Нам назустріч, вийшовши з свого напівпідвального помешкання, старий знайомий нашої родини швець Браїловський, засапавшись, нервуючи, кричав матері: “Мадам Копотієнко! Мадам Копотієнко! Тільки но виступав Молотов: німці розпочали війну!”
Від такої звістки мати зіщулилась і осіла, а на її очах з’явилися сльози. Я, котрий виконував ролю носія, радісно збуджений, вхопив материного кошика і помчав додому.
А дома за півгодини, які відділяли нас від часу, коли ми з матір’ю відправились на Лаґерний базар1, відбулись якісь серйозні зміни. Батько, зовні спокійний, клеїв смуги паперу хрест-нахрест на шибках вікон. Він підтвердив те, що сказав Браїловський. Розпочалася тяжка тривала війна між Росією і Німеччиною за їхнє панування в світі.
В клясі я був найкращим географом. На стіні вдома у нас висіла велика політична мапа Европи. Я враз, уздовж кордону, набив патефонні голки і на них нанизав червону нитку – лінію фронту. Батькові відразу задав питання: скільки тижнів потрібно буде Червоній Армії, щоб дійти до Берліна? У відповідь я побачив скептично зморщеного носа і такі слова: “Якщо німці нас туди пустять”. Моя юна душа радянського задогмаченого патріота збунтувалась. Ми, радянські, будемо якихось німців питати – йти нам чи не йти до Берліна!
Десь близько 12 годин дня батькові принесли оповіщення з наказом 23-го червня вранці з’явитися до райвоєнкомату для відправки на фронт. Увечері ми з батьком пішли в центр міста. Зайшли в кондитерську в будинку Хреннікова2, сіли за столик, з’їли по тістечкові і запили сельтерською водою. Вранці батька поглинув вир війни. Вперше мій батько був поранений в Молдавії. Танковий полк, куди був батько призначений, існував лише на папері, танкові екіпажі були кинуті з наганами в бій, на вірну загибель. У полку були екіпажі, були кадри, не було тільки танків.
В головах людей відбувались зміни. Погляди на війну і все навколишнє поверталися на 180о. Я виріс біля казарм, виховувався на радянських фільмах типу “Если завтра война”3, в яких були слова наспіву: “И на вражьей земле мы врага разгромим малой кровью, могучим ударом”4. А тут таке враження, що Червона Армія відступає.
У дворах біля будинків заходилися рити “щєлі” (щілини), куди люди ховались під час повітряних тривог. Відбулися й перші бомбардування міста німецькою авіяцією. Жертвою цих бомбардувань став галалітовий завод біля Старого мосту: німецькі летуни влучили не в міст, а в завод, який виробляв мирну продукцію.
Якщо перед війною існувала шпигуноманія, то тепер, коли розпочалася війна, вона набрала зовсім потворних рис. Я був свідком дикої картини, яка серед дня розігралася біля приміщення крамниці “Дитячий світ”. Натовп із оскаженілими виразами облич і вигуками “бєй шпіонов!” вимагав когось розтерзати.
Люди розповідали, що це справжній шпигун у босоніжках (тоді це була дивина – носити босоніжки) і штанях покрою “гольф” ходив по вулицях і шукав якийсь будинок.
Я своїм дитячим розумом розмірковував: невже в німців не було якогось совєцького одягу, що вони викинули свого аґента на парашуті в босоніжках, які його видають за шпигуна? З великими зусиллями міліції вдалося захистити підозрюваного в шпигунстві від розтерзання патріотично-розлютованим натовпом.
Напередодні війни в Дніпропетровськ приїхав на гастролі Московський театр імені Вахтанґова. А та особа, котра ледь не стала жертвою озвірілого натовпу, був відомий артист Грибов.
Від страху люди втрачали голову. Втрачали голови не лише жінки, а й чоловіки. Пам’ятаю одне з перших нічних бомбардувань Дніпропетровська. В літньому темному небі спалахували вибухи зеніток, звідкільсь здалеку долинав гуркіт бомб. Ми жили в нагірній частині міста, біля металурґійного інституту, далеко від тодішнього об’єкту бомбардувань, але всі сусіди з трьох будиночків двору замість того, щоб бігти через двір до щілини ховатися, збились у верандці нашого будинку, де єдиним захистом було скло. Страх цих дорослих, їхня паніка передалась усім. У мене цокотіли зуби, мов у лихоманці, і ходором ходили коліна.
Пізніше, через кілька місяців, я спокійно спав у будинку, в який влучив артилерійський снаряд, а я змахнув тиньк з обличчя і намагався продовжити сон, щоб вгамувати голод. Сон, за моїми тодішніми міркуваннями, мав компенсувати ту енерґію, яку я недоодержав від кількості їстівного енерґоприпасу.
Німці стрімко наближалися до Дніпра. Будинок спілок, котрий біля парку Глоби, був переобладнаний у шпиталь, з вокзалу до нього трамваєм перевозили поранених бійців Червоної Армії. Уже в липні навколо міста заходилися рити протитанкові рови. На їх копання було мобілізоване все населення: і чоловіки, і жінки. Всі оборонні роботи виконувались не механізмами, а руками. Вся механізація – ломи й лопати. Ніколи не забуду рук мого дядька Василя Костянтиновича Руденка, в якого після такої роботи ломом повідвалювалось м’ясо на долонях і видно було сухожилля. Кров, паніка – обличчя війни в Дніпропетровську 1941 року.
То тут, то там почало виникати національне питання. У нас жили родичі на Діївці – Руденки – мамина рідна сестра зі своїм чоловіком, про якого ми вже згадували, Василем, і двома дітьми. Будинок їхній був міцний, а у дворі льох. І будинок, і льох шлякові. Мати вирішила перенести всі цінні пожитки на Діївку і самим туди переселитися, щоб бути подалі від казарм. А я дефілював між будинком на Червоноармійській і Діївкою. Якось у кіоску купив “Радянську Україну” і в трамваї вп’явся в її зміст. Усі чотири шпальти газети були заповнені викладом вогненої публіцистики О. Корнійчука і В. Василевської – “Коричнева чума”. Хоч робота була оприлюднена в комуністичній пресі, але за духом вона було суто національна, українська. З часом її було перевидано масовим накладом окремою брошурою. Як потім я усвідомив, коли Москві припікало, вона зверталася до національних почуттів українського народу. Слова цієї статті – “ніколи український народ не погодиться бути рабом німецьких окупантів!” – закарбувались у моїй пам’яті на все життя.
З початком війни багато приміщень було відведено під шпиталі, гуртожитки хемічно-технологічного інституту також. У нас було доволі гарне помешкання, і нам поселили кілька студенток родом із Павлограда. Пам’ятаю їхні розмови зі мною і матір’ю. Вони говорили про те, що в Україні всі керівні посади займають євреї, що євреї організували терор в Україні, що тепер вони тікають, а боронити Україну від німецької навали не хочуть. Це було щось нове, до цього часу мені невідоме. До того ж, моя мати до самої війни викладала українську мову в останній (37) єврейській школі, і в родині розмов на єврейську тему не було. На вулиці чулися антиєврейські анекдоти і незадоволення ними.
Євреїв у Дніпропетровську було доволі. Я зараз згадую район, де жив: майже в кожному дворі жили багатодітні єврейські родини. З наближенням фронту вони всі знялися і подались на Урал або Середню Азію. В цей час я побачив такі нелюдяні риси, як віддання переваги речам перед людьми: вантажили речі на машини, а старих батьків полишали на призволяще.
Українці з співчуттям ставилися до цих жертв нацизму. Я був свідком, коли до нашого двору ввійшла старуха – єврейка, сусідка. Дітоньки самі втікли на Схід, а її залишили одну. Вона прийшла голодна до нас, і хоч ми, українці, самі голодували, кожен виніс – той картоплину, той бурячину, той морквину, і стара людина вийшла з повним передником їжі. А головне – з людяним теплом.
Ми з двоюрідним братом, на рік старшого за мене, який тільки но вийшов із радянської тюрми (сидів за те, що втік з ФЗО) – на вулиці Лаґерній5, проти металурґійного інституту, будували барикаду. Дорослі привезли вантажівкою кілька дерев’яних колод і невелику купу дощок. Привезли, вивантажили, а самі зникли. А ми, хлопчаки, покрутились, повертілись і розійшлись. Така була організація оборони Дніпропетровська.
Бої були під Краснопіллям. Проти німецьких танків кинули старшоклясників середніх шкіл і студентів із пляшками горючої суміші. Німці їх оточили і забрали в полон, відправили до тюрми на Чичеріна. Через кілька днів їхні матері поприходили і забрали їх додому.
Кілька тижнів червоні обстрілювали із-за Самари Дніпропетровськ. Гинули цивільні люди, димився елеватор з підпаленою більшовиками пшеницею, а ми голодували. Тоді я, мама і бабуся подалися на село, до хутору Горіхового Солонянського району. Село було зайнято мадярами6, які вели себе пристойно. Індивідуальних господарів окупанти не займали, різали корів і свиней колгоспних. В полі залишився хліб неприбраний, морква, картопля, капуста. Мама, бабуся і я ходили на мадярську кухню та зчищали здір, потім його перетопили і таким чином мали невеликий запас їстівного на зиму.
Наприкінці вересня німці знову розпочали наступ і відігнали більшовиків аж за межі Слобожанщини. В Дніпропетровську знову налагоджується життя. Похідні колони7, як носії Української національної свободи, розгортають свою діяльність. Над будинком міської ради підіймається синьо-жовтий Український прапор. На чатах біля входу в міську раду стоїть міліцейський з синьо-жовтою стрічкою на рукаві. Почала виходити газета “Вільна Україна” з зображенням Українського Державного Герба – Тризуба. В Діївці, Кам’янці та інших селах відкриваються “Просвіти”, починає працювати Університет, розпочали роботу школи.
В зв’язку з тим, що багато шкіл залишилися закритими, в працюючих школах утворилися кляси з новим континґентом. Я пішов учитися до восьмої кляси 23-ї школи. З нього вийшло кілька визначних особистостей. У нас навчался майбутній знаний графік Олександер Данченко, скульптор Красотін, син університетського професора русиста Цімермана. Школа значилась як українська, викладання велося українською мовою, але попередня політика зросійщення, як засобу поглинення та асиміляції України Московією, таки давалась взнаки: ми, підлітки-школярі між собою спілкувались московською мовою. Лише два учні на всю клясу розмовляли українською: це були Павло Олійніченко – син професора математики транспортного інституту Панаса Олійніченка, який притягався червоною владою до горезвісної справи СВУ (Спілка Визволення України), і я – Ігор Копотієнко, син Ясі Копотієнка з таємничим шабельним шрамом на нижній щелепі, який на той час боровся проти німців у лавах Червоної Армії.
З Павлом Олійніченком ми були давно знайомі ще за два-три роки до війни, бо ходили до одної вчительки музики – Марії Миколаївні Малевінської, росіянки, дворянки, розореної більшовиками, яка заробляла на життя уроками музики. Павло був її улюбленцем. Вона мені неодноразово говорила: “Павлик необычный мальчик”8. Вона ним пишалася й мені розповідала, як Павло складає композиції.
Зустрівшись у школі, ми обоє зраділи і потоваришували. Він бував у мене вдома, а я в нього, на вулиці 8 Березня, ч. 8. Помешкання було чи то на третьому, чи на четвертому поверсі. На той час батько павла займав найвищу посаду в області – був головою обласної Управи. Водночас він очолював обласну організацію українських націоналістів бандерівського крила. Це про нього пише в ґрунтовній монографії про Україну в Другій світовій війні Володимир Косик.
Бувши людиною далекоглядною, Панас Олійніченко від самого початку приходу німців до них не мав довіри. По всій області і за її межами Панас Олійніченко та його товариші розкинули мережу націоналістичних осередків, які проводили велику роботу по пробудженню національної свідомості українців і готували їх до одностайного виступу з метою створення Української самостійної соборної держави. Леґальними центрами такої діяльності були українські самостійницькі клюби. Головний клюб розміщався по вулиці Леніна, де нещодавно (і за радянщини) був “Будинок офіцерів”.
До цього клюбу (він так і писався: ю) прийшли ми з Павлом десь у середині жовтня. Погода була холодна, люта, до того ж, як завжди тоді, смоктало під ложечкою. На той час в моєму світогляді, як і в багатьох українців відбувалася справжня революція. Похідні колони, люди, які їх підтримували, буквально на очах змінювали погляди на речі, вели розмови про речі, на які раніше було накладено табу – “антисоветская пропаганда – расстрел”9. Люди заговорили про голод, репресії, винищення інтеліґенції, арешти за 20 хвилин спізнення на роботу... В клюбі панувала українська мова, співались українські пісні.
Найбільше закарбувалися в моїй пам’яті виступ народної артистки України Стопоріної. Її читання віршів Тараса Шевченка про те, що “на Січі мудрий німець картопельку садить”, сприймався як заклик до боротьби з німецькими зайдами. Людина уже похилого віку, але струнка, з великими світлими, блискаючими гнівом очима, вона справляла враження стародавньої язичницької жриці, яка готова сама піти на вогонь ради визволення свого народу.
Від часу тих героїчних днів минуло понад половина століття, а чим дніпропетровчани увічнили пам’ять акторки-патріотки? Є в Дніпропетровську безіменні Театральне училище, Молодіжний театр, до яких аж проситься назва імені Стопоріної.
Життя Панаса Олійніченка та його сина Павла склалось складно, тяжко, але героїчно. Обласна управа була німцями скасована, гестапо запроторило професора до концтабору, членів клюбів арештовували і вбивали. Ні Москві, ні Берліну Українська самостійна держава не була потрібна. Олійніченки батько й син померли у вигнанні, в Анґлії. Але їхня героїчна робота по пробудженню національної свідомості народу не була даремною. Націоналістичний рух набирав розмаху, саботаж німецьких розпоряджень, повстання в Павлограді в лютому 1943 року, антибільшовицькі збройні формування, що налічували лише в Дніпропетровську 15 тисяч осіб10 – усе це підривало німецьке запілля й робило німецький фронт крихким, слабким, сприяло швидкому просуванню Червоної Армії на Захід, наближало час перемоги над німцями.
Діяльність націоналістичних організацій у роки Другої світової війни залишила глибокий слід у свідомості українського люду нашого краю і вилилась у перемоги Української нації 24 серпня і 1 грудня 1991 року. Ідеї українських підпільних організацій передавалися нишком із покоління в покоління, доки не привели до перемоги державної незалежності українців у 1991 році.
Ігор КОПОТІЄНКО
1 Сьогодні Нагірний ринок.
2 Сьогодні готель “Україна”.
3 “Якщо завтра війна”.
4 “І на ворожій землі ми врага розгромимо малою кров’ю, могутнім ударом”.
5 Сьогодні проспект Ґаґаріна.
6 Угорцями.
7 Тобто Похідні групи революційної ОУН.
8 “Павло незвичайний хлопчик”.
9 Антирадянська пропаганда – розстріл.
10 Перебільшення. Підпільні звіти подають на літо 1943 року 5 000 членів підпілля й “організованих симпатиків”. Останні дані, які подають сьогоденні дослідники П. Хобот і Д. Куделя, говорять, що оунівське підпілля по відношенню до більшовицького складало 3 : 1, отже, знаючи, що на території області більшовицьке підпілля складало 1,5 тисячі, можна підрахувати, що оунівське підпілля мало близько 4,5 тисячі чоловік.