За понад шістдесят років існування напівпрезидентської системи у Франції було декілька періодів "співжиття" президента і прем'єр-міністра з різних партій. Останній з них тривав із 1997 по 2002 рік.
Почалося все з того, що президент Жак Ширак призначив позачергові парламентські вибори, очікуючи легкої перемоги своєї партії, голлістів, та посилення позицій дружнього до себе уряду. Однак Ширак помилився – до влади прийшла коаліція п'яти лівих партій на чолі з соціалістом Ліонелем Жоспеном, який два роки до того якраз і програв Шираку в другому турі.
Фактично, основні важелі впливу на внутрішню політику зосередились в руках прем'єра. Якихось непримиренних ідеологічних розбіжностей між політиками не було: правоцентрист Ширак став президентом з гаслами послаблення "соціальних розривів", а лівоцентристу Жоспену задля фінансування обіцяних щедрих соціальних програм довелось проводити масову приватизацію державних підприємств. Франція безболісно виконала свою роль у створенні у 1999-му році Європейського монетарного союзу, що передбачав впровадження євро кілька років по тому.
Саме союз Ширака та Жоспена в однозначній підтримці щодо жіночих квот у переліку висуванців на парламентських виборах дозволив провести відповідні зміни до Конституції. Сенат двічі відхиляв цей законопроект, однак консолідована позиція двох перших осіб держави та паралельна робота уряду над законопроектом про нові правила виборів сенаторів змусили у підсумку останніх зайняти більш примирливу позицію.
Однак між політиками траплятись і протистояння. Ініціативність Жоспена незадовго до виборів змусила Ширака неохоче підтримати проведення референдуму щодо скорочення з наступних виборів президентського терміну із 7 до 5 років, що і відбулося (між іншим, саме після цієї синхронізації термінів випадки "співжиття" поки не траплялися).