Найближче місто Реальнідад, з бензоколонкою в ньому, було всього лише за 100 кілометрів. Але його все одно треба було досягти, і, згідно зі словами багатьох людей, з якими я вже розмовляла, близько 70-80 км дороги будуть справжнім пеклом. Це вже не дорога, а безкінечний ряд глибоких і підступних ям, і якщо почне йти дощ, я можу застрягнути на довгий час. Здається, саме тут були зроблені всі жахливі фотографії та відео, які я бачила в Інтернеті про цю дорогу, де навіть вантажівки застрягали в багні. Так що, якщо мені вдасться справитися і сьогодні дістатися до Реальнідаду, це означатиме, що я впоралася з привидною дорогою загалом. Я навіть не наважувалася мріяти про це, і мені здалося, що якщо мені це вдасться, я мало коли зможу відчувати більше щастя і задоволення.
Був ще один альтернативний варіант, на всякий випадок, про який згадав мій друг Генгіс у Манаусі. Близько 10-15 км до Реальнідаду був ресторан поблизу дороги, де я могла б переночувати – Ресторан де Кабелудо. Але я дійсно сподівалася, що зможу подолати 100 км навіть найважчої дороги за один повний день.
Я гарно виспала в ресторані Гаучо тієї ночі, хоча, я думаю, ночі були дощові. Але коли я прокинулася рано вранці, я побачила промені сонця, що пробиваються крізь дерева, і не могла б собі побажати кращого подарунка. Перш ніж я вирушила, мені довелося заправити бак залишеним пальним, поснідати, спакуватися і якомога швидше вирушити в дорогу. Тож, коли я прокинулася, відмита і належним чином підготовлена, я вирушила відразу до свого мотоцикла, припаркованого прямо на території ресторану.
Трошки подалі стояв Africa Twin, також увесь вкритий наклейками, як і мій мотоцикл. Звісно, цей мотоцикл належав їздцю, який прибув сюди вчора ввечері, очевидно, іноземцеві. Він розбирав свій намет і незабаром ми познайомилися і почали розмовляти. Його звали Ерік, він був з Ірландії і подорожував по всьому світу протягом трьох років. Він прямував до Манауса, в протилежному напрямку від мене, і вчора він проїжджав ту ділянку дороги, яку мені слід було проїхати сьогодні. Звісно, я використала можливість докладно дізнатися про цю дорогу. Не можу сказати, що отримана інформація була дуже надихаючою, але як кажуть, уведені відомості – значить убезпечені від ризику. Перші 40 км від ресторану Гаучо будуть подолані, але наступні 70-80 км до міста Реальнідад мені доведеться рухатися дуже обережно і повільно, щоб не потрапити в будь-яку з ям. Звісно, деякі з них все одно доведеться проїхати, бо обійти їх не буде можливо, тому я буду їх повільно подолувати. Так що це займе кілька годин, щоб подолати цю коротку відстань. Головне – не зачепити дощ, тому краще вирушити в дорогу якомога раніше. Зазвичай дощ йде після обіду, і вчора був дощ на цій ділянці. Добре те, що в спеку дорога швидко висихає, але звісно, все залежить від дощу самого – наскільки він буде сильним і тривалим.
Під час сніданку я ще трохи поговорила, наскільки дозволяла моя знання португальської, з деякими водіями вантажівок та власниками цього місця. Було цікаво дізнатися зсередини про життя людей на цій дорозі. Тут живе дуже мало людей, і життя тут не легке, особливо коли починається дощовий сезон. Тут майже немає інфраструктури, щоб отримати допомогу або деякі необхідності, це може зайняти деякий час. І тут це не стільки про відстань, скільки про стан дороги, який сповільнює рух. Для тих, хто живе тут, а не просто подорожує чи проїжджає для роботи час від часу, це питання виживання, і це є реальністю їхнього життя. Тому назва наступного міста, Реальнідад, насправді відображає їхню реальність.
Ну, після сніданку, не витрачаючи часу, ми зробили кілька фотографій з Еріком та обмінялися контактами, попрощалися з власниками та рушили в протилежні напрямки.
Як я вже чула та знала, перші 30-40 км дороги були досить нормальними, був сонячний і, звісно, спекотний день, але це мене вже не здивувало, головне, щоб не пішов дощ. Я почувала себе чудово, і одне явище, яке я помітила ще з вчорашнього дня, підвищувало мій настрій ще більше. Майже все шляху мене супроводжував хмара метеликів, які облітали мій мотоцикл. Здавалося, що це їх сезон розмноження, і саме з цієї причини їх було тут так багато. Вони були моїми добрими ельфами, моїм ескортом, і в їхній компанії я не відчувала себе самотньою на цій дорозі. Їхня присутність зміцнювала мою надію, що все буде добре. Іноді я навіть зупинялася, щоб зануритися у них. Я ніколи раніше не бачила так багато метеликів одночасно, це було просто неймовірно, і мені було дуже приємно, що мій перший досвід такого близького спілкування з ними відбувся саме тут, у амазонській джунглях.
Кожного разу, коли я бачила телекомунікаційні вежі, які я вже знала і на які завжди чекала, я зупинялася, щоб посидіти кілька хвилин у тіні облаштованої зони.
За даними мого одометра, ця викликів ділянка дороги мала розпочатися, і це очікування трохи збуджувало мене. Я була рада, що у мене ще було достатньо часу, тому шанси дістатися до Реальнідаду до заходу сонця були досить великі.
Я відразу помітила, коли почалася та ділянка дороги, про яку я так багато чула. Відносно рівна поверхня дороги до цього моменту різко змінилася на ями, бугри, ями різних розмірів, глибини і ширини. Мені доводилося незмінно дивитися на дорогу перед собою, щоб вибирати найприйнятніший траєкторію руху. Деякі ями справді виглядали як маленькі ставки, і іноді мені доводилося злізати з мотоцикла і пройти через них пішки, так само, як це було з деякими мостами попередніх днів. Я взагалі не хотіла збивати мотоцикл. Я знала, що з такою мінімальною швидкістю, ні я, ні мотоцикл, ймовірно, не отримаємо ушкоджень або пошкоджень, і час від часу їзда повільно проїжджаючих транспортних засобів однозначно мені допомагала, але я не хотіла жодного додаткового стресу, витрати часу або зусиль.
Була ще одна проблема, яка дуже мене хвилювала – стан моєї мотоцикла. Здавалося, що вентилятор перестав працювати, швидкості не вистачало, щоб охолодити радіатор, і коли мотоцикл перегрівався, він виливав охолоджувальну рідину. Додаткових ускладнень і неприємностей цього мені тільки і бракувало. Мені доводилося ще частіше зупинятися, щоб дати мотоциклу трохи охолонути.
Моя швидкість впала до мінімуму, кожна миля була важкою, і все ж повільно, але впевнено я наближалася до свого пункту призначення. Комунікаційна вежа біля дороги з’явилася передо мною, і я підійшла туди відразу ж та майже впала на бетонний підлогу. Вода для пиття прогрілася, але мені довелося її пити, хоча і без насолоди, щоб запобігти відволіканню мого організму.
Я не знаю, скільки часу я провела біля вежі, я думаю, не занадто довго. Але коли я побачила темний небо вдалині, я зрозуміла, що мені потрібно прискорити темп і продовжити їздити. Важливо потрапити хоча б на якийсь нічний перехід і не застрягнути на дорозі через дощ. Я все більше нахилялася до того, що зупинитися в ресторані Кабелудо, навіть не намагаючись дістатися до Реальнідаду. До Кабелудо залишилося близько 10 км…
Після того, як я проїхала лише кілька кілометрів, я помітила, що дорога стає мокрою. Ймовірно, раніше йшов дощ, а хмари пішли вперед. Головне, щоб не догнати їх, але мені здалося, що це малоймовірно при моїй швидкості.
Дощ розпочався досить скоро… але дощ був не сильний, тому я продовжувала їхати, хоча я пам’ятала поради своїх друзів відразу зупинитися, коли починається дощ. Але де мені зупинитися? Ніде приховатися та зачекати, поки дощ мине, темно вже скоро, і мені не варто витрачати час, тим паче дощ був невеликим, дорога все ще була придатною для їзди, і я могла продовжувати рухатися. Я майже тут, мені треба пощастити.
Дощ зробив прохолодніше, і принаймні я могла дихати спокійно. На щастя, дощ скоро закінчився, але дорога погіршувалася. Тепер тут були лужі та бруд, які я все ще могла об’їжджати. Але дорога ставала все більш слизькою, і мені доводилося рухатися більш обережно. Тепер я не рахувала пройдені кілометри, я просто спрямувала мотоцикл вперед, намагаючись не застрягнути або не впасти.
І незабаром я помітила вантажівку біля дороги, і ймовірно, вона не просто зупинилася та припаркувалася, а вилетіла в грязь. Ну, ось починається… Коли я наблизилася, зрозуміла, що не зможу об’їхати її, тут була велика лужа та бруд. Я зупинилася за вантажівкою, не впевнена, що робити далі… Водій вийшов та запропонував допомогти витягнути мотоцикл на інший бік. Іншого виходу не було, я втомилася, мої руки тремтіли, але мені було приємно, що хоча б хтось був поруч, щоб допомогти.
Ми зуміли допомогти витягнути мотоцикл через лужу та припаркувати його перед вантажівкою. Скоро з’явилися інші вантажівки, а водії зупинилися, щоб допомогти своєму товаришу витягнути його вантажівку з грязі. Я не вирушила їхати відразу, а вирішила зупинитися та трохи відпочити. Один із водіїв мав холодну воду з льодом у банці, і мені запропонували пити. Я ніколи не пила таку смачну воду, для мене вона була найвишуканішою делікатесом, на який я не обміняла б ні на що в світі. Я просто не могла насититися нею і не відпускала ковзанку з водою з рук.
Я вже помітила особливий дух товаришування та взаємодопомоги на цій дорозі. Коли я час від часу зупинялася біля дороги, щоб відпочити та пити воду, машини, які проїжджали повз, завжди зупинялися, щоб запитати, чи мені потрібна допомога. Це було надзвичайно задовільно, хоча я і не часто зустрічала людей, але тут я почувала себе набагато безпечніше, ніж на деяких інших дорогах. Тут існував певний невимушений договір, що кожен на цій дорозі – це частина команди, частка цілого, і всі допомагали одне одному, як можна. Протягом всіх днів на цій дорозі я ніколи не відчувала себе чужою чи самотньою.
Коли я вже мала достатньо часу для відпочинку та відновлення сил, перша вантажівка вже була витягнута з грязі та продовжила свій шлях. Водій навіть запропонував піти за мною повільно, якщо мені знову знадобиться допомога.
Незабаром я зустріла інший мотоцикл на дорозі, явно не місцевий, найімовірніше, член якогось мотоклубу за патчами на його жилеті. Ми обидві зупинилися, щоб познайомитися та поспілкуватися. Виявилося, що мотоцикліст – президент мотоклубу, його звуть Масса, він добре знає Генгіса, і він разом з дружиною вирушив до Порто Велло на якусь мотоциклетну подію. Ми трохи поговорили про дорогу попереду, запитали місцевого мотоцикліста, який їхав з того боку. Він підтвердив, що дорога аж до Реальнідаду у дуже поганому стані через дощ, тому найкраще зупинитися на ніч у ресторані Кабелудо. Мені було це без різниці, так як я не думала, що мені вдасться подолати ще 15 км до Реальнідаду, і до заходу сонця лишалося небагато часу. Думка про те, що можу застрягнути в джунглях вночі, мене ані трохи не приваблювала.
Масса та його дружина пішли далі швидше, вони хотіли потрапити до Порто Велло сьогодні, але мені лишилося всього кілька кілометрів, тому я могла дозволити собі їхати повільно. Особливо з урахуванням того, що мій мотоцикл продовжував перегріватися, і йому потрібно було все більше часу для охолодження.
Не було багато відгуків про дорогу, була грязь та лужі скрізь, і я вміло маневрувала між ними, дивовижно тримаючи напрямок на дорозі. Буквально за один кілометр до моєї мети, мотоцикл переді мною зупинився, і мені довелося теж зупинитися, бо я не могла об’їхати його. Мотоцикл скоро рушив вперед, але я змерзла і не могла рухатися. Я панікувала, мене паралізувала страх, мені здавалося, що як тільки я піднесу ноги з землі, я відразу впаду. Коли вантажівки проїжджали повз, вони зупинялися, щоб запитати, чи мені потрібна допомога. Але як вони могли мені допомогти…? Тому я махнула їм рукою, щоб їхати далі.
Моя паніка загострилася, коли я побачила велику рожеву лужу під радіатором мого мотоцикла. За розміром лужі, вся рідина охолодження витікла з мого мотоцикла, і тепер вона була порожня… крім того, бензину залишилось майже немає. Навіть якщо спочатку він був достатній до Реальнідаду, при такій низькій швидкості та бездоріжжі мотоцикл витрачав набагато більше пального, і тепер він міг зупинитися в будь-який момент.
Сонце заходило, і вже було майже темно, я не могла повірити, що я застрягла всього за один кілометр від своєї мети. Я вирішила дістатися туди будь-якими засобами, навіть якщо мені доведеться тягнути мотоцикл власноруч. Признаюся, що я зробила це лише на декілька метрів, поки моє друге дихання з’явилося, я зібрала всю свою вольову силу і в темряві сіла на мотоцикл.
Мав бути якийсь ресторан неподалік, я точно знала, що він тут, але не було жодного ознаки життя, ні світла. І це сталося лише тоді, коли я зупинилася на бік дороги поблизу місця на карті, де, за словами, повинні були бути люди. Я залишила свій мотоцикл на дорозі і направилася до голосів людей з боків. Я мало могла ходити, ковзаючись і не бачачи навколо нічого. Це було саме те місце, яке я шукала. Електроенергії не було, тому було темно, і вони не могли запропонувати мені їжу. Але це не має значення. Я була неймовірно щаслива, що дісталася сюди і що я можу провести ніч, навіть якщо мені доведеться спати на підлозі.
Власники виглядали дуже здивовано, дізнавшись, що я сама на своєму мотоциклі, і вони сказали, що ніколи не бачили нічого подібного, хоча тут проїжджає багато мотоциклістів. На той час, мені теж здалося, що це було поспішне рішення з мого боку.
Мені навіть не було сил привести мотоцикл сюди, тому власники допомогли мені з цим. Я не пам’ятаю, щоб коли-небудь була такою втомленою, але я також не пам’ятаю, щоб коли-небудь була такою щасливою з того, що дісталася до своєї мети безпечно, що тепер я можу розслабитися і відірватися від усіх турбот цього дня. Мені зовсім не було голодно, але, як завжди, чиста та холодна вода була моєю найбажанішою насолодою.
Мене запросили спати в гамаку на веранді, і я з радістю погодилася. Це була найсолодша та найспокійніша ніч. Я спала як дитина і бачила гарні та приємні сни. Навіть при такій повільності та незабезпеченості, з частими зупинками, переповнена стресом і паралізуючим страхом, мені вдалося подолати найскладніший шматок привидної дороги.