Реставрація монархії. Основні конституційні акти.
Особиста влада представника індепендентів за своєю суттю і формою не могла забезпечити довготривалі інтереси буржуазно-дворянської верхівки, значно зміцнив свої позиції в ході революції. Оскільки головним противником буржуазії і джентрі стала тепер не королівська влада, а рух низів, смерть Кромвеля прискорила угоду цих верств з феодальною аристократією з метою повернення до "законної влади". Це знайшло своє вираження в реставрації в 1660 р. монархії Стюартів. За задумом правлячого угруповання джентрі і буржуазії, ця монархія повинна була бути конституційної та гарантувати непорушність головних завоювань революції. Дійсно, в так званій Бредской декларації 1660 новий король Карл II обіцяв, що питання про зміст армії, про землі роялістів, про прощення учасників революції і про віросповідання будуть поставлені на дозвіл парламенту. Однак нова розстановка політичних сил в країні сприяла посиленню феодальної реакції. Учасники революції переслідувалися, організації пресвітеріан і індепендентів були ліквідовані. Водночас відновлювалися англіканська церква, Таємна рада та інші дореволюційні органи держави (за винятком найбільш ненависних Зоряною палати і Високої комісії), а також старий порядок їх формування.
Прагнення Карла II і його наступника Якова II відновити абсолютизм, а також симпатії монархів до католицизму викликали широке невдоволення в країні. Реставрація лише прискорила розпад традиційних форм, відновлення яких було свідомо приречений на невдачу.
Парламент, як і раніше, став ареною політичного протиборства прихильників короля і опозиції. У цей час у парламенті складаються дві політичні угруповання. Представники придворної аристократії і частина джентрі, орієнтується на Стюартів, а також духовенство склали партію "торі". Опозиція - купці, фінансова буржуазія і верхівка джентрі, збагатилася в ході революції, яких підтримувала промислова буржуазія, - утворила партію "вігів". Обидва угруповання були ще не оформлені в організаційному відношенні, і віги, і торі в подальшому пройшли через цілий ряд партійних розмежувань і переходів частини їх членів з одного угруповання в іншу. Проте їхні політичні взаємини наклали значний відбиток на подальший розвиток країни.
Певним успіхом опозиції в боротьбі з проявами королівського стало прийняття Акту про краще забезпечення свободи підданого і про попередження ув'язнень за морями (Habeas Corpus Amendment Act) 1679 Закон був покликаний обмежити можливості таємницею розправи короля з прихильниками опозиції, але набув більш загальне значення. Він спростив і упорядкував процедуру отримання судового наказу про попередню доставці арештованого особи до суду для вирішення питання про перебування під вартою. Будь-який підданий, затриманий за "кримінальну або вважається кримінальним" діяння (виключаючи державну зраду та тяжкий кримінальний злочин), мав право особисто або через представників звернутися до суду з письмовим проханням видати наказ "habeas corpus", адресований посадовій особі (шерифа, тюремникові), в підпорядкуванні якого був заарештований. Отримавши наказ "habeas corpus", шериф або тюремник були зобов'язані у встановлений законом термін доставити укладеного до суду з зазначенням дійсних причин арешту. Після розгляду копії припису про арешт і з'ясування мотивів затримання судді пропонувалося звільнити арештованого під грошову заставу і поручительство з обов'язком з'явитися до суду в найближчу сесію для розгляду справи по суті. Виняток становили випадки, коли особа була заарештована в законному порядку за діяння, при яких за законом воно не могло бути взято на поруки. Крім того, якщо особа була заарештована за державну зраду або тяжкий кримінальний злочин, "habeas corpus" не видавався. У цьому випадку діяла особлива процедура подання петиції про розборі справи і звільнення на поруки.
Особа, звільнена за наказом "habeas corpus", не можна було знову ув'язнити і заарештувати до суду за той же злочин. Заборонялося також переводити затриманого з однієї в'язниці в іншу і утримувати без суду і слідства у в'язницях заморських володінь Англії.
Закон передбачав відповідальність посадових осіб, суддів за невиконання його розпоряджень: високі штрафи на користь в'язня та звільнення з посади.
Акт 1679 поряд з Великою хартією набув значення одного з основних конституційних документів Англії, що містять ряд принципів справедливого і демократичного правосуддя: презумпції невинності, дотримання законності при затриманні, швидкого та оперативного суду, що здійснюється з " належного судового процедурою "і за місцем вчинення проступку. У той же час можна відзначити і історичну обмеженість цього закону. По-перше, обмежувалися права осіб, звинувачених у тяжких кримінальних злочинах або співучасті в них. По-друге, для звільнення на поруки до суду був потрібний грошову заставу, сума якого могла бути дуже значною. По-третє, дія закону могло бути призупинено парламентом, що згодом неодноразово відбувалося на практиці.
Політика Стюартів, яка загрожувала зворотним перерозподілом церковних земель, захоплених буржуазією і джентрі, призвела до короткочасного об'єднання вігів і торі. Відбувся палацовий переворот 1688 з метою заміни Якова II більш "зручним" монархом. Цей переворот отримав назву "Славна революція". Вона, по суті, завершила оформлення компромісу між фактично панівною у важливих сферах життя суспільства буржуазією і офіційно правлячою земельною аристократією. Політична влада в центрі і на місцях залишалася в основному в руках знатних землевласників в обмін на гарантії дотримання інтересів фінансової верхівки буржуазії. Зазначений компроміс заклав основи міцного консенсусу між провідними політичними силами з основоположних питань соціально-політичного розвитку країни, який став найважливішою рисою англійської політичної культури в XIX і XX ст. Відтепер розбіжності між цими силами не повинні були носити "принципового" характеру, здатного порушити таку угоду і політичну стабільність в англійському суспільстві.
Найважливішим політичним результатом такого компромісу стало затвердження в Англії конституційної монархії, що отримала закріплення у двох актах парламенту: Біллі про права 1689 р. і Акті про влаштувало 1701
Білль про права визначив становище парламенту в системі державних органів. Стверджуючи верховенство парламенту в галузі законодавчої влади і фінансової політики, Білль проголосив незаконним: 1) призупинення дії законів або їх виконання без згоди парламенту; 2) стягування податків і зборів на користь корони без згоди парламенту. Крім того, утримувати постійну армію в мирний час дозволялося лише з його санкції. Білль встановлював свободу слова і дебатів у парламенті, свободу виборів до парламенту, право звернення підданих з петицією до короля. Він містив спеціальну вказівку, що парламент має скликатися досить часто. Згодом це положення було уточнено, і термін повноважень парламенту був визначений спочатку в 3 роки, а потім - 7 років.
Акт про влаштування, іменується також Законом про престолонаслідування, встановлював порядок престолонаслідування і містив подальші уточнення прерогатив законодавчої та виконавчої влади. Особи, які вступили на англійський трон, зобов'язані були приєднатися до англіканської церкви. Подальше обмеження королівської прерогативи виразилося в тому, що судді, призначувані короною, могли залишатися на своїх постах, "поки ведуть себе добре", і усувалися від посади тільки за поданням обох палат парламенту. Щоб зменшити вплив корони на діяльність палати, заборонялося суміщення членства в палаті громад з заняттям посади королівського міністра (це положення було невдовзі скасовано). Акт передбачив правило, згідно з яким всі акти виконавчої влади, крім підпису короля, потребували підпису відповідних королівських міністрів (контрасігнатура), за порадою і за згодою яких вони прийняті. Важливим встановленням було позбавлення короля права помилування своїх міністрів, засуджених парламентом у порядку імпічменту.
Таким чином, на рубежі XVII-XVIII ст. в Англії отримали оформлення найважливіші інститути буржуазного державного права: верховенство парламенту в галузі законодавчої влади, визнання за парламентом виключного права вотувати бюджет і визначати військовий контингент, а також принцип незмінності суддів. Водночас законодавство XVII-XVIII ст. не вирішило остаточно питання про взаємини влади. Дуалізм влади продовжував зберігатися: не випадково державний лад Англії XVII-XVIII ст. зазвичай визначається як дуалістична монархія. Королівська прерогатива не була як і раніше законодавчо визначена. Король зберігав право абсолютного вето щодо законопроектів, які пройшли через парламент, безроздільне право на формування свого уряду і здійснення з його допомогою своєї політики. Подання про триєдиного парламенті (король і дві палати) залишалося теоретично незмінним. Ніякої відповідальності перед парламентом король не ніс, як не несли політичної відповідальності ні Уряд Його Величності, ні так званий кабінет, який виділився з Таємної ради в складі колегії з 5-7 найбільш важливих міністрів-радників короля.
Посилення промислової буржуазії в результаті промислового перевороту середини XVIII - початку XIX в. зумовило її прагнення домінувати в політичному союзі з джентрі та фінансової аристократією, наслідком чого була подальша модернізація політичної системи англійського суспільства. Така модернізація, однак, здійснювалася повільно і поступово, шляхом нових компромісів, і супроводжувалася еволюцією конституційної монархії від дуалістичної до парламентарної, формуванням системи парламентаризму.
Інформація, релевантна " Реставрація монархії. Основні конституційні акти. "
Контрольні запитання до розділу 4
монархії. Види монархій. Відмінність дуалістичної монархії від монархії парламентарної. 3. Поняття республіки. Види республік. Відмінність президентської республіки від парламентарної. 4. Унітарна форма державного устрою. 5. Основні ознаки федеративної форми державного устрою. 6. Яка федерація демократичніше - централізована або децентралізована? Чему протиставляти
3. Виникнення держави. Форма держави, основні форми правління
монархія і республіка. Монархія - це форма правління, при якій вся державна влада зосереджена в руках однієї людини (царя, султана, імператора, короля і т. д.). Типові ознаки монархії: 1) монарх успадковує владу, здійснює її довічно і безстроково; 2) монарх виступає від імені всього народу, тим самим персоніфікуючи держава; 3) монарх виконує як функції
4. Форми держави, основні форма правління
монархія - верховна влада в країні належить правителю за правом спадкування на необмежений період, довічно. Монархія як форма правління присутній в наступних державах різних частин світу: Великобританія, Швеція, Голландія, Бельгія (у Європі), Саудівська Аравія, Японія (в Азії), Марокко (в Африці) та інші. Існує два види монархій: 1) абсолютна - влада монарха нічим
Контрольні запитання до розділу 1
конституційне право ". 2. Конституційне право як галузь національного права. 3. Поняття конституційно-правових відносин, їх види. 4. Суб'єкти конституційно-правових відносин. 5. Основні джерела конституційного права зарубіжних країн. 6. Основні тенденції розвитку конституційного
Контрольні запитання до розділу 8
конституційного контролю. 10. Основні моделі конституційного правосуддя. 11. Процедури формування складу конституційних судів. 12. Форми здійснення контролю за конституційністю
§ 4. Співвідношення типу і форми держави
монархії (давньосхідні деспотії - Єгипет, Вавилон, Ассирія, Китай, Індія, Римська імперія) і республіки (аристократичні, наприклад Римська в період з VI по I в. до н.е., і демократичні, наприклад Афінське держава); для феодального типу - монархії (раннефеодальная, монархія періоду феодальної роздробленості, станово-представницька, абсолютна) та міські республіки (Венеція, Генуя,
§ 6. Юридична сила рішення
основним завданням і метою діяльності Конституційного
13.5. Про опублікування в засобах масової інформації нормативних правових актів
конституційних законів, федеральних законів, актів палат Федеральних Зборів » [75]. Відповідно до цього Закону на території РФ застосовуються тільки ті федеральні конституційні закони, федеральні закони, акти палат Федеральних Зборів, які офіційно опубліковані. Датою прийняття федерального закону вважається день прийняття його Державною Думою в остаточній редакції. Датою
основного засобу захисту конституційних прав і свобод громадян. Аналізується діяльність Конституційного Суду Республіки Білорусь щодо захисту особистих, політичних , економічних, соціальних прав та
РОЗДІЛ VI. ДЕРЖАВА І ПРАВО РОСІЙСЬКОЇ ІМПЕРІЇ В ПЕРІОД ПЕРЕХОДУ ДО буржуазної монархії
РОЗДІЛ VI. ДЕРЖАВА І ПРАВО РОСІЙСЬКОЇ ІМПЕРІЇ В ПЕРІОД ПЕРЕХОДУ ДО БУРЖУАЗНОЇ
Глава 19. Середньовічне держава в Візантії
монархію з розвиненим військово-бюрократичним апаратом, але з деякими обмеженнями влади імператора. Другий етап (з кінця VII до кінця XII в.) Був періодом формування феодальних порядків. У цей час держава набуває закінчені риси своєрідної форми необмеженої монархії, відмінної від деспотичних монархій Сходу і монархій феодального Заходу. Імператорська влада у Візантії
§ 3. Форма державного правління
монарх або президент), законодавчий орган, уряд. Якщо в якості критерію розглядати становище глави держави, то форми правління підрозділяються на монархії і республіки. Монархія (від грецького monarchia - єдиновладдя) - це форма правління, при якій влада повністю або частково зосереджена в руках одноосібного глави держави (монарха): короля, царя, шаха,