Miy bu müddetlerni añlamağa istemey, çünki bizim balalarımız terrorcılar degil | Niyara İbragimova ile intervyü
Мозок не сприймає ці терміни, тому що наші діти не терористи | Інтерв'ю Ніяри Ібрагімової
Suspilne mühbirleri 2017 senesi ekin ayınıñ 11-nde tutulğan siyasiy mabüs Timur İbragimovnıñ anası Niara İbragimovanen laf ettiler. Ceviz ayınıñ 16-nda o, mahkeme oturışında edi. Şu künü onıñ doğğa künü edi. Oğlu 17 yıl apis cezasına mahküm etildi. Üküm aqqında “Şu künü doğğan künüm edi. Elbette, bunı tüşünmege vaqıt degil edi. Oğlum 17 yıl apis cezasına mahküm etildi - işte böyle bahşış oldı” İçerige kirgende oğlanlarımız dediler: “Saqın ağlamañız, közyaşlarıñıznı körmesinler”. Zornen turdıq. Müddetlerni diñledik. Ballarğa yaqın barıp olamadıq. İzin bermediler. Tışarığa çıqqanda, halqımnı kördim - 600 ziyade adam edi - şok alında edim. Ballar, erkekler balalarımıznıñ resimlerinen futbolkalarda ediler. Arqalarında ise yazılao edi: “Balalarımız terrorcılar degil”, “Balalarğa babalarını qaytarıñız”, “Camide din aqqında laflar - terrorcılıq degil”.  O qadar adam - er kes destek bildire edi. Pek ağır edi. Elbette, andan çıqqan soñ ağlap başladım. “Canım sızlay. Yürek ağıra. Miy bu müddetlerni añlamağa istemey, çünki bizim balalarımız terrorcılar degil” 72 mahkeme oturışı olıp keçti. Aman-aman er birine bardım. Anda, oğlumnı körmek içün bardım. Üküm oqulğanda  er kes tura edi. Ballarımız otura edi. Yüzlerinde “Devlet sımarışı” yazısınen maskalar edi. Er bir külümsirey edi, bizni destekley edi. Maşalla olarğa. Olar öyle dostaneler. Biz de analarne dost olmağa tırışamız. Bir-birimizge telefon etemiz. Onsız pek qıyın. Qırımtatar qorantasında oğul ana-babasını baqa, yardım ete. Onıñ ailesine de qıyın. Apayına pek minnetdarım. Onıñ 4 balası bar. Olarnı pek yahşı baqa, terbiyeley. Eñ küçük oğlu tintüvler vaqtında 10 künlük bala edi. “Analarnıñ közyaşları, balalarnıñ babasız büyügeni içün kim cevap berecek? Kim mesüliet çekecek?” Boş yerde qbaatlav. Qırımğa yaşamaq içün keldik, ballarğa onı nege zapt etmek kerek? Biz tamır halq. Öz vatanımızğa keldik. 1944 senesi bütün halqımız hainliknen qbaatlanıp sürgün etildi. Bugünde içe halqmıznı “terrorcı” yapadajq olalar. Mahkemeler ve şarait aqqında Bütün vaqıt mahkeme oturışlarına alıp bardılar. Aftada 4-5 kere. Sabalıq aşamaylar, üylelik peçenye bereler, olarda küflü. Aqşam ise aqşamlıq berilgen vaqıtqa yetiştirmey ediler. Olarnıñ alı nasıl olğanını tasavur etiñiz. Bundan ğayrı, kendini mahkemede qorumaq içün daa azırlanmaq kerek edi. Şarait pek fena edi. Duş alıp olamay ediler, yollanmalıqlar berilmey edi, urbalarnı yuvmağa imkân yoq edi. Buna baqmadan olar külümsirey. Bizge de destek bildire edi. Sağlıq alı aqqında Onıñ saglığını pek qayğıram. O 3-nci gruppa saqatı. Pek yahşı körgenlerniñ közleri yaramay körip başlay. Elbette mek ana olaraq pek qasevet etem: yürek ağıra, sağ qol üyüşe, arqa ağıra. Anda yahşı iç bir şey yoq. Bir kamerada üç adam otura edi, yürmekniñ çaresi yoq edi. Onıñ advokatı ekimler tarafından baqtırtacaq oldı. Bir oba omon hadimleriniñ ozğaruvınen çıqardılar. Nasıldır odağa ketirdiler. Ekim keldi, fenerçiknen baqtı, iç bir şey yoqtır, er şey yahşı dedi. Şok. Añlaysızmı? Olar kardiogramma yapmaq, közlerini mahsus cihaznen baqmaq kerek ediler. Fenerçiknen baqı, er şey yahşı dedi. Öyle olamı? Böyle baqınuv bitti. Pek qyınım, amma biz tesli olmaymız. Küreşmege devam etecekmiz. Bu adaletsizlikniñ bir soñu olmaq kerek. Bir şe olmaq kerek. Böyle olmaz, suçsuz ballar uzun müddetke mahküm etilmez. Ümüt etemiz ki, bir şey olur. Deñiştirirler ya da daa bir şey. Bu oğlanlar apishanede oturmamalılar. Şimdi bulunğan yerde bir daqqa, bir saniye bile olmamalılar. Tintüvler aqqında Maña telefon etip, oğlumnıñ evinde tintüv keçirilgenini ayttılar. Men keldim, amma meni yibermediler. Anda omon hadimleri, Rusiye gvardiyası tura edi. Qollarında tüfekler edi. İç bir kimseni yibermey ediler. Torunlarım bütün bularnı kördi, bu olarğa yaramay tesir etti. Büyük balanı alâ daa ruhiyatçığa alıp baramız. Qıznıñ közlerinen problemleri bar edi, bunda soñ ise keskinleşti.  Bizim qorantamızğa, kelinimizge yardım etken qırımtatar halqıma minnetdarlıq bildirem. Tintüv olğanda er yerni baqtı, iç bir şey tapmadılar. Atta bala arabaçığına burnını tıqtılar. Ne kerek gece maalinde kelip, qapunı qaqıp balalarnı qorqutmaq. Bunıñ yerine celpname yollamaylarmı. Kelir edik. Saqlanmağa sebep yoq. Adamlarnı, balalarnı qorqutmaq mümkün degil. Anasına yardım aqqında Yardım ete edi, ediyeler bağşlay edi. Balalardan edi almaq pek hoş. Mustaqil olmağa tırışa edi. Ve öyle de edi. Çalışa edi. Qorantasını özü baqa edi. Qıyın olğan da bile bizden yardım soramay edi. O pek yahşı adam. Er keske yahşı munasebette edi. Bağçasaray balaban şeer degil, adamlar kelip şaşa. Ne içün 17 yıl apis cezası. Ne içün? Terror eylemlerini yapmadı, zapt etüv planları yoq edi. Camilerdeki lafları içün. Balamnı er kes seve. O, pek erte laf etip başladı. Bir buçuq yaşında cümleler tizip başladı. O, merametli, yımşaq, iç bir kimsenen konflikte olmadı. Onıñ içün iç bir vaqıt ayıp degil edi. Menim iç bir vaqıt mektepke çağırmadılar. Bütün ömür oğlumdan tek ğurur duydım. Em mektepte, em intitutta onıñ aqqında er kes yahşı ayta edi. O, tek qırımtatarlarnen degil, ukrainnler, ruslarnen de dostlaştı. Tabiatı yahşı. O, meni pek seve. “Anaçığım” degende, bayıla edim. Oğlumnı pek sevem. O menim bir danem. Küreşmege devam etecekmiz. Bu adaletsiz ve yañlıştır. Adalet tiklenmeli. Qayda namıslı, adaletli mahkeme? Malümat, haber vastasınen küreşecekmiz. Balalarım unutılmamalı. Olarnı ömürlik apis ettiler demek mümkün. Men şimdi 60 yaşındam. Oğlum andan çıqqanını körecegimmi, yoqmı? Büyük oğlu ise 29 yaşında olacaq. “Seniñ oğluñ er vaqıt yahşı edi, soñra ise orta yerde “terrorcı” oldı” Tevqif etilmezden evel nenen oğraşa edi Oğlum parkovkada, tükânda çalışa edi. Telefon, bilgisayararnı tamir ete edi. 2014 senesinden soñ, bizim ballarmız tevqif etilip başlanğan soñ olar “Qırım bardemligi” birleşmesini teşkil ettiler. Tevqif etilgenlerniñ qorantalarına yardım ete ediler. Soñki vaqıt hayırseverliknen oğraşa edi. Qırımğa 25 yıl evelsi köçtik. Endi ayaqqa turdıq. Bundan evel dairelerde yaşay edik. Vatanda yaşamaq içün er şeyni qaldırıp, qayttıq. Buñı nasıl etip dayanasıñız Halqımıznıñ yardımınen. Qızlar kelip, apaylar, qomşular kelip destek bildireler. Er şey yahşı olacaq, bu qadar vaqıt oturmaycaqlar dep aytalar. Tezden azat olsunlar dep dua etemiz. Malümat olaraq Suspilne mühbirleri Seyran Saliyevniñ apayı Mümine Saliyevanen qonuştılar: apis müddeti, ömür arqadışınen körüşüv, onıñ sağlığı, Qırımda qırımtatar halqı oğrunda küreş, onıñ yaşayışı aqqında.
Журналісти Суспільного поговорили з Ніярою Ібрагімовою, мати політв'язня Тимура Ібрагімова, якого затримали 11 жовтня 2017 року. 16 вересня, у день її народження, вона була на засіданні, де зачитували вирок її сину - 17 років. Про вирок “ У мене в цей день було день народження. Мені, звісно, було не до цього. От такий подарунок мені - термін моєму сину 17 років” Коли ми зайшли наші хлопці сказали: "Не вздумайте плакати, щоб вони ваших сліз не бачили". Ми тримались, як могли. Вислухали вирок. До хлопців не змогли підійти. Нам не дозволили. Коли ми вийшли і коли я побачила свій народ - більше 600 людей - я була в шоці. Стояли хлопці, чоловіки у футболках з фотографіями наших дітей. І позаду написи: "Наші діти не терористи", "Поверніть дітям батьків", "Розмови в мечеті про релігію-не тероризм". У мене був такий шок, я вам передати не можу. Стільки людей - усі нас підтримували морально, підходили обіймали. На душі було дуже тяжко. Я коли вийшла, звісно, я дала волю сльозам. Я розплакалася. “Душа, звісно, болить. Серце плаче. Мозок не сприймає ці терміни, тому що наші діти не терористи” 72 суди пройшло. я майже жоден не пропустила. Я туди їздила, щоб подивитися на свого сина,як він там. Коли зачитували вирок, усі стояли і стоячи це слухали. Наші хлопці сиділи. Наділи маски з написом "Держзамовлення". Але вони всі усміхалися, підтримували нас, не падали духом. Взагалі розумнички, молодці. Які вони дружні. Ми теж стараємося бути такими ж дружніми з мамами. Постійно одна одній телефонуємо. Мені без нього дуже тяжко, тому що у нашій кримськотатарській сім'ї прийнято, що син доглядає за батьками. Важко його сім'ї. Його дружині я дуже вдячна. У неї 4 дітей, а у мене внуків. Вона їх виховує дуже добре. Я вдячна їй. Найменшому сину Ібрагіма, коли були обшуки було лише 10 днів. “Хто буде відповідати за сльози матерів, за те, що діти не бачать ласки свого батька, ростуть без них? Хто буде за це відповідати, за ці сльози, за ці безсонні ночі?” От так просто звинуватити. Для чого хлопцям захоплювати Крим, якщо ми приїхали туди жити, ми корінний народ. Ми приїхали на свою батьківщину. У 1944 році наш народ весь вивезли і звинуватили у зраді. Тепер наш народ кримськотатарський хочуть звинуватити і навішати ярлик "терористів". Про суди і умови Їх возили постійно на суди. В тиждень разів 4-5. Вони вранці не снідають, в обід їм дають печиво, більшість з яких були з пліснявою. А ввечері вони не встигали приїжджати на вечерю. Уявіть, в якому вони стані. А ще потрібно було підготуватися, щоб захищати себе в суді. Звісно, вони знаходилися в жахливих умовах. Вони не могли прийняти душ, не могли отримати посилку, не могли прати одяг. Все це вони пережили достойно, молодці! Весь час усміхалися. Вони навіть нас підтримували. Весь час  дивишся, усміхаєшся і думаєш, що соромно плакати в той час, як мій син і всі хлопці так тримаються. Про стан здоров'я Я за його здоров'я дуже переживаю. Він у мене інвалід 3-тьої групи по зору. У хлопців, які мають стовідсотковий зір - зараз погіршується. Всі жаліються. А у нього проблеми з зором. Звісно, я, як мама, за нього дуже переживаю: болить серце, німіє права рука, болить лівий бік, спина. Нічого хорошого там немає, тому що вони сиділи троє в камері, а кімнатка маленька, що навіть ходити неможливо. А у нього ріст і вага. Наш адвокат намагався добитися того, щоб йому провели обстеження. Його вивезли з купою омонівців. Привезли в якусь кімнату. Прийшла лікарка, посвітили ліхтариком сказала, що відшарування сітківки немає і все нормально. Його повернули назад. Це просто шок, розумієте? Вони повинні були кардіограму йому зробити, очі перевірити відповідним апаратом. Як це вона ліхтарем посвітила і визначила, що у нього все добре і відшарування сітківки немає. І на цьому все обстеження завершилося. Дуже важко, але ми не здаємося. Ми будемо боротися. Ця несправедливіть повинна коли-небудь закінчитися. Ці справи, шиті білими нитками, повинні лопнути. Щось повинно статися. Так не повинно бути, щоб хлопців саджали на такі великі терміни, якщо вони нічого не робили і не збиралися навіть робити те, в чому їх звинувачують. Ми сподіваємося, що щось таки  відбудеться - обміняють їх чи ще щось. Ці хлопці не повинні сидіти. Ні хвилинки, ні секунди не повинні бути там, де зараз знаходяться, в цих жахливим умовах. Про обшуки Мені подзвонили і сказали, що у мого сина обшуки. Я приїхала, але мене не пустили. По всьому периметру стояли омонівці, росгвардія. Нікого не пускали. З автоматами. Мої внуки це все пережили і на них це дуже погано повпливало. Старшого сина до цього часу до психолога водимо. У дівчинки були проблеми з очима,на нервовому грунті зір погіршився. Тепер постійно возять її до лікарів. Дякую нашому народу кримськотатарському, які підтримують нашу сім'ю, мою невістку з дітьми. Коли був обшук, вони все перерили, обшукали і нічого не знайшли. Навіть в дитячу коляску залізли. Для чого приходити і лякати дітей, стукати в двері серед ночі, будити. Якщо можна було просто надіслати повістку. Прийшли б, ніхто нікуди не ховався і не втік би. Але лякати людей, дітей - це неправильно. Про допомогу мамі Він допомагав, дарував подарунки. Дуже приємно, коли діти тобі щось дарують. Намагався бути самостійним. І, насправді, був самостійним. Працював, забезпечував свою родину сам. Навіть, коли йому було тяжко він не просив у нас допомоги ніколи. Найбільше мені образливо, що найкращий син, який поважає і любить дітей, батьків. І, взагалі, до всіх відносився добре..До мене підходили люди, а у нас Бахчисарай - не вилике місто, і всі дивувалися за що 17 років дали вашому сину. От за що? Всі просто в шоці. Терактів не здійснював, жодних планів захоплення не було. За розмови в мечеті такі великі терміни. Мого сина від народження усі любили. Він дуже рано почав розмовляти. У півтора року говорив вже реченнями. Він добрий, лояльний і ніколи ні з ким не конфліктує. Він "згладжує кути" і вміє спокійно пояснити, якщо ти в чомусь не правий. Я за нього ніколи не червоніла, ніколи мене не викликали в школу. Я все життя тільки пишалася своїм сином. І в школі, в інституті, де б він не вчився про нього дуже добре відгукувались. Він  дружив не тільки з кримськими татарами - з росіянами, з українцями. Всі до нього дуже добре ставились. Тому що добрий характер і не конфліктний. "Він мене дуже любить. Коли він каже "аначарм", це означає "мамуся моя". Я просто мліла і танула. Я дуже люблю свого сина. Він у мене єдиний" Мені дуже образливо, що на них ці ярлики вішають.Ми далі будемо продовжувати боротися, тому що це несправедливо і не правильно. Повинна ж восторжествувати справедливість. Де гуманний,чесний, справедливий суд? Ми будемо інформаційно боротися, говорити про це. Щоб наших дітей не забували, тому що це не правильно нізащо засудити на великі терміни. Це можна сказати пожиттєво. Якщо зараз мені 60 років, це коли мій син вийде я дочекаюся його чи ні за стільки років? Чи проживу я стільки? Коли вийде, його старшому сину буде вже 29 років. “Найбільш образливо те, що твій завжди такий хороший і тут хоп і йому навішали терориста” Чим займався син до арешту Мій син працював на парковці, працював в магазині, ремонтував комп'ютери, телефони. Останнім часом, як з 2014 року почали заарештовувати наших хлопців, вони створили "Кримську солідарність" та їздили до сімей допомагали. Уявіть, лишаються дружини з маленькими дітьми, на роботу піти не можуть. Могли зібратися щось поремонтувати, допомогти. Останнім часом він займався благодійністю. Постійно бігав на обшуки, знімав відео. Найбільш мені шкода те, що ми переїхали в Крим 25 років тому назад.Тільки на ноги встали, все добре. Бігали по квартирах. Ніхто так не зможе кинути свої будинки за безцінь і переїхати в Крим жити на ділянках без світла, газу, води. Ми все це пройшли і пережили, тому що ми дуже любимо свою Батьківщину. Як вдається триматися Завдяки нашому народу. Дівчата приїжджають підтримують, дружини, сусіди приходять. Всі мене заспокоюють і кажуть, що такий термін вони сидіти не будуть.Так не повинно бути. І молимося, щоб якнайшвидше наші діти вийшли. Що відомо Журналісти Суспільного поговорили з дружиною політв’язня Сейрана Салієва Муміне Салієвою про реакцію на вирок йому та іншим фігурантам другої бахчисарайської групи у “справі Хізб ут-Тахрір”, про зустріч з чоловіком та стан його здоров’я, коли буде етапування, про боротьбу за кримськотатарський народ в Криму, та про життя дружини політв’язня до і після незаконного затримання окупантами Салієва.