Ğayıp olğanlar
Крим. Втрачені
Yediy yıl evelsi Qırım yarımadası Rusiye tarafından işğal etildi. Yedi yıldan berli bu qanusız areket aqqında bütün demokrtaik dünya ayta. Qırım basqılar, siyasiy mabüsler, tevqifler tedaiy bere. Suspilne Qırım sakinlerinen subetleşi, bu em yarımadaad yaşağanlar. em de krçip ketkenler. Er biri yalıñız topraq degil, ayatınınıñ müim qısımını ğayıp etti. Dağılğan kafedranıñ “inanılmaz istiqballeri” 2914 senesi men student edim. Tavriya milily universitetinde oquy edim. Bu metinniñ qararamanları añlay edi, qırım evel kibi olmaycaq. Lida Polânskka kiçik aynıñ 26, pek ciddiy ve ağır vaqialarnıñ merkezinde olğanını añlamağa berdi. “Bugun dersler olmaycağa aqqında haber keldi. Qomşu yataqhanede qırımtatar oğlanlar Qırım parlamenti yanında olacaq mitingge ketetecek ediler Olarnıñ esas maqsadı buña qarşı olğanlarını köstermek edi. Biz qızlarnen evde qalıp, televizordan baqtıq. Soñra baba telefon etti”, - hatırlay qız. Babası ukrain arbiyi. O, deral şeylerini toplap, yarıadadan ketmege aytqan. Qızı diñlemegen. Derslerge qatnamağa devam etken. “Referendum” olıp keçken soñ, ertesi künü qırımtatar dostu ile derslerge kelgen. O, qırımtatar fesini ve quşağını kiyip barğan. Dostu ise ukrain vışıvankanı kiygen. İç bir kimse bir şey aytıp olamağan. “Bu referendumğa bizim cevabımız edi. Hususan bizim dekanımız Ayder Memetovğa. Çünki o inanılmaz istiaqballer aqqında ayta edi. Yani, federal universitetniñ statusı pek çoq imkânlar aça eken” - qayd ete Lida. Aynısı dekan qızı universitetten vesiqalarını almağa kelgende aytqan. O Kıyvige kete edi, evel iç bir vaqıt daa okhumağa fakültetke kirmek içün. “Tanış olmağa şeerge keldim. Cemidanen beraber Şevçenko universitetine kettim. Eki künden soñ doğğan künüm edi, men içün balaban bir auditoriyada otura edim, iç bir kimse doğğan künüm aqqında bilmey edi, Qıırmdan ise dsotalarım beyanatlar yollay ediler. Da ketmezden evel olar maña tamğanen futbolka bağışladılar. Ozğarğvnda ise, ertşey yahşı olacaq ve er şey tezden yerine qaytacaq dep inanna edim”, - aytıp berdi o. Lida 2018 senesi Kıyide universitetni bitirdi. Aqmescitteki qırımtatar tili ve edebiyatı kafedrası ise bu sene dağıldı onı şarqiy filologiya kafedrasınen birleştiredejk olalar. Lida Polânskka Arzumnı qutuçıqqa qoydım Qıırmtatar aq qaorçalayıcı ve cemaat jurnalisti, “Qırım birdemligi” cemaat birleşmesiniñ korrdinatorlarından biri Lutfiye Zudiyevanıñ muallimlik tasili bar. Eñ çoñ tasil merkezini açmağa arzu etken. 2014 senesiniñ baari ile buña sebep oldı. Bundan soñ Canköyde “Elif” balalar merkezi peyda oldı. Lutfiyeniñ aytqanınıa köre, balalarnıñ tasil ihtiyaclarını  Qırım devlet tasil müessiseleri temin ete bilemeycek seviyede bir yer açılmasına ihtiyaca bar edi.  Bu merkezni ilk nevbette qıırmtatar balaları içün teşkil etken, amma soñra diger millet ve din vekilleri de qatnap başlağanlar. Mekrez beş yıl çalışqan. “Aq qorçalayıcılıq ve sevimli iş arasında saylamaq kerek oldım. Terazede sanki menim ve öz serbest evinde yaşamağa istegenlerniñ arzusı edi. Öz arzumnı arqa planğa qoyıp, ekincisini sayladım”, - dedi Lutfiye. O, 2019 senesi saban ayında olıp keçken kütleviy tintüvler ve tevqifler aqqında aytıp bere, söz ekinci Aqmescit “Hizb ut-Tahrir davası” aqqında kete. “Ârım kün mahkeme hronikasını yazıp, bütün bu aqsışçlıqlar, insan aqları bozuvlraı aqqıda yazıp, soñ kelip da balalarnen çalışmaq mümkün degil. Çünki balalar er şeyni köre, añlay ve seniñ yaramay keyfiniñ sebepçisi kibi kendilerini saya. Bir çoq adam, olarnıñ arasında tanışlarım da apis etilgen vaqıtta bu saada kerekli tarzda inkişaf etip olamağanımnı añladım”, - dep qoştı o. Merkezdeki bütün malzemelerni, kitaplarnı, oyuncakhlarnı bir qutuğa saqlağan ve evge ketirgen. Merkezniñ qapusını qapatqan ve artıq açmağan. Bütün bular tezden biteceigne ve o sevili işinen kene oğraşım başlaycağına ümüt ete. Lutfiye Zudiyevanıñ 200 grıvnâlıq biznes Er şey daa 2001 senesi, medeniyet eviniñ bediiy reberi 150 grıvnâlıq aylıq almaqtan ve yerli Keriç-FM stantsiyasınıñ olmasından yaşamaqtan bezgende başlandı. Oña 200 grıvnâ borc berdiler ve o öz ortağı ile beraber kerch.fm. yarattı. Soñra aqyı radiostantsiyanıñ saytını yapmağa teklif etken, Ölen Lisenko ise muzıkadan ğayrı daa haberler de qoşmağa qarar bergen. Soñra balaban olmağan jurnalistler muarririyeti peyda olğan. Sayt pek meşur olıp başlağan. Soñra türlü sponsorlar da kelip başlağan. Ketikçe rado ep ileriledi. Reklamanen muracaat etkenle da ziyade oldı. Muarriyeriyet endi merkezde de bir ofis kiralay bile jdi. Haberlerden ğayrı daa tahqiqatlarnen oğraşıp başladılar. Yerli memurlar bu faalitke pek menfiy davrandı. Sonhra Ölenağa radiostantsiyanı satmağa teklif ettiler. Kerch.fm içün million dollar teklif etkenler, amma o red etken. Bu bir kitap yazılmas içün stsenariy ola bilir edi, amma 2014 senesi er şeyni deñiştirdi. “Cenk vaqıtnda telefonnı, telegrafnı ve radionı birden almaq kerek. Bizge birden kelip, yayınlavnı toqtatmağa alap ettiler. Red ettik, amma yardım etmedi. Eki kere kabelni kestiler, amma Kefedeki eki hadimimizge tüfkli arbiyler kelgen soñ, işimizni toqtatmmak kerek olğanını añladıq. Saytta haberler ise yazıla edi. Amma pek telükeli edi. Öz hadimlerimni çekişler içün yibermege qorqa edim”, - dey Lisenko. Pіslâ okupatsії pіvostrova, Ölena pіşla z posadi kerіvnika. FM-stantsіyu zabrali odrazu, a sayt prodovjuє funktsіonuvati, ale teper na nomu publіkuyütsâ viklüçno mіstsevі novini. Qadınnı sorğularğa çekip başlağanlar ve terror eyleminen qabaatlamaq istgenler, bundan soñ  2015 senesi o Qırımdan terk etti. Şimdi o Kıyivde yaşay ve “qırım aq-uquq qoruyıcı gruppası”nda çalışa. Ölen Lisenko Minnetdar diñleyici Elzara Batalova balalıqtan yırlay. Qırım, yalıñız Vatanı degil, onıñ icadı ve yüregidir. Onıñ aman-aman bütün yırları yarımada aqqında. “Bu vaqilar yüz bergen soñ, men çıplaq bir siñir kibi oldım. Sanki dünya üstüme tüşti. İşğal olğan soñ, çoq tüşünmedm, men bunda evelKıyivde oquğan edim ve adalet ne olğanını bile edim. Kıyivge ketip, yırlap, anda Qıırm aqqında aytmaq kerek olğanımnı añladım”, - hatırlay o. Bir qaç yıl yırlamağan, metinler ve muzıka  yazmağan. Muzıka ve yırcı karyerası onıñ qazansı edi, dep ayta. “Er şeyni qaldırdım,çünki insaf daa paladır”, - dedi o. “Perşiy raz ya priїhala v Krim u serpnі 2020 roku. Na vesіllâ do svoїh znayomih і virіşila zaspіvati dlâ göstey u yakostі sürprizu. Tse buv yakiys simbіoz z radostі, sumu, obrazi y znovu radoşçіv. V toy moment potrіbno bulo znіmati ne mene, a glâdaça: htos privstav z mіstsâ, htos zaaploduvav, htos ne zmіg povіriti. І ot same v toy moment ya zrozumіla, şço tse absolütno mіy glâdaç і sluhaç. Ya bagato razіv uyavlâla, yak znovu viydu na stsenu v Krimu, і postіyno hvilüvalasâ. Ya bagato razіv vistupala v іnşih mіstah і kraїnah, ale naypriskіplivіşogo glâdaça ya zalişila v Krimu, togo yakiy znaє tebe naykraşçe za vsіh. Take vіdçuttâ, nіbi pered blizkimi rodiçami vistupaєş”, - rozpovіdaє Batalova. Elzara Batalova Kıyivde yaşay, balalarğa vokala dersleri bere ve yavaş-yavaş sanağa qayta. Elzara Batalova “Rusiye Ukrainanı qayğırğanı kibi” ağam da meni qayğıra Ağasınen eñ yaqı dost ediler. Ölen Bogatirenko 2- yıldan ziyade Kıyivde yaşay. Amma doğdı ve östi Qıırmda. Ağası ve anası anda yaşay ediler. O da anda sıq-sıq bara edi. “Bizim munasebetlermiz Menlik İnqilâbı vaqıtnda deñişip başladı. Menim tuvğanlarım biz epimiz “banderіvtsі maydanutі” dep ayta ediler. Subetlerimiz tez ve menim közyaşlarımnen bitiye ediler. Soñra ftalar devamında anamnen laf etmek edik. O birden Rusiye tarafdarı mevamını aldı. Men telefon ete edim, o cevap bermey edi. Aynısı ağamnen edi”, - dedi Bogatirenko. İşğalniñ devamında bir qaç ikâye yazdı ve kitap basıp çıqardı. Şimdi anasınen tek ava, tabiat, hastalıqlar ve endi yedi yıl krrmegen torun aqqında laf eteler. Olar Qırımğa barmaylar, anası da bu yıllar devamında bir kere bile kelmegen. Ağasınen pek siyrek laf eteler, o Moskvağa köçken. Onen de aynı mevzular aqqında laf ete. Dey ki, ağası küçük qardaşınıñ muvafaqiyetlerinen pek ğururlana. “Bazıda, “Rusiye Ukrainanı qayğırğanı kibi” ağam da aynı şekilde meni qayğıra dep tüşünem. Böyle qayğıruv ise asla kerek degil”, - dedi o. Ölen Bogatirenko
Сім років тому український півострів Крим було окуповано Російською Федерацією. Сім років про незаконність цих дій говорить весь демократичний світ. За сім років Крим почав асоціюватися з репресіями, політичними в’язнями і біллю багатьох і кожного окремо. Суспільне Крим поговорили з кримчанами: вимушеними переселенцями та тими, хто залишилися жити на півострові зараз. Кожен із них втратив не просто територію, але й важливу частину свого налагодженого життя. “Неймовірні перспективи” розформованої кафедри У 2014 Ліда була студенткою II курсу інституту імені Вернадського в Сімферополі, та єдиною українкою на кафедрі кримськотатарської мови та літератури. В кожного з героїв цього тексту була своя чітка дата, коли вони зрозуміли, що Крим не буде більше таким, як раніше. Ліда Полянська називає 26 лютого, події якого стали для неї очевидним маркером того, що вона знаходиться в епіцентрі серйозної і важкої події. “Я пам’ятаю, як в нашій студентській групі з’явилося повідомлення про те, що пари на сьогодні скасовані в цілях безпеки студентів. У сусідніх кімнатах гуртожитку, хлопці, кримські татари збиралися на мітинг під будівлю Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Вони дізналися про те, що на площу везуть велику кількість проросійськи налаштованих людей і головною метою моїх одногрупників було показати, що вони проти всього того, що відбувається в них вдома. Ми з дівчатами залишилися в гуртожитку і дивилися пряму трансляцію з площі. Вони відписувалися нам по можливості. Після цього, мені зателефонував батько”, - згадує вона. Батько Ліди – український військовий. Він наказав, щоб вона негайно збирала речі й виїжджала з півострову. Дівчина не послухалася, вона не вірила до останнього. Не розуміла сценарію подальших подій й вперто продовжувала ходити на пари. Наступного дня, після так званого “референдуму”, Ліда разом із своєю подругою кримською татаркою прийшли на пари: Ліда була у національному кримськотатарському головному уборі, фесі та з розшитим поясом. А подруга прийшла в українській вишиванці. Вона каже, що мовчали всі: ніхто не наважився ані підтримати дівчат, ані навпаки осудити. “Це – була наша відповідь, в першу чергу, тим намальованим результатам так званого “референдуму”. І особисто, нашому декану Айдеру Меметовичу Меметову, який розказував студентам про неймовірні перспективи майбутнього нашого ВИШу. Він казав, що статус федерального університету – це величезні можливості і перспективи”, - зауважує Ліда. Те ж саме, декан повторював, коли вона забирала документи з університету. Коли збирала речі, коли їхала на потязі в Київ, переводитися на факультет, на якому ніколи не вчилась просто тому, що в Києві її спеціальності не було. “Я приїхала в незнайоме місто за два дні до свого дня народження і просто із валізою пішла в університет Шевченко. Через два дні, в свій ювілей я сиділа у величезній аудиторії, де ніхто, ані одна людина не знала, що я – іменинниця, а в соціальній мережі летіли повідомлення від моїх кримських друзів. Перед моїм від’їздом, вони подарували мені футболку з тамгою. А коли проводжали на пероні, я була впевнена, що дуже скоро повернуся і все буде, як раніше”, - розповідає вона. Ліда Полянська закінчила університет в Києві у 2018 році. Кафедра кримськотатарської мови та літератури в Сімферополі була розформована цьогоріч. Її планують об’єднати з кафедрою східної філології. Ліда Полянська Склала мрію в коробку Кримськотатарська правозахисниця та громадська журналістка, одна з координаторок громадської ініціативи “Кримської солідарності” Лутфіє Зудієва має педагогічну освіту. Найголовнішою мрією її дорослого життя було відкрити дитячий освітній центр. Поштовхом стала весна 2014 року. Так, у кримському місті Джанкой з’явився “Elif” – центр для дітей. Лутфіє розповідає, що була необхідність створити місце, яке б реалізувало потреби для освіти дітей на тому рівні, який кримські державні освітні заклади не спроможні забезпечити зараз. Вона створювала цей центр, в першу чергу, для кримськотатарських дітей, але пізніше в “Elif” забажали ходити діти різних національностей і конфесій. Лутфіє й іншим педагогам вдалося знайти особистий підхід до кожної дитини окремо. Центр працював п’ять років. “Останні два роки це була така спроба обирати між правозахистом і улюбленою справою. Ніби на вагах лежала моя особиста мрія та мрія всіх – бути вільними у своєму домі. Я обрала друге, відклавши свої мрії на другий план”, - сказала Лутфіє. Вона розповідає: переломним став момент масових арештів в Криму у березні 2019 року. Коли велику кількість активістів і журналістів “Кримської солідарності” було заарештовано за “терористичними” статтями (мова йде про другу сімферопольську “справу Хізб ут-Тахрір” – ред.). “Просто неможливо півдня вести судову хроніку, бачити цю всю несправедливість, писати про порушення прав людей, біль і відчай родин, про сльози близьких, а потом приходити до дітей і вчити їх. До дітей не можна приходити в пригніченому стані із завантаженою головою, вони все це починають сприймати на свій рахунок. Вони психологічно відчувають твій стан і це може завдати їм шкоди на моральному рівні. Я просто зрозуміла, що не можу продуктивно та професійно розвиватися в педагогіці, коли сотні людей, в числі яких мої знайомі, сидять за ґратами”, - поділилася вона. Всі методичні матеріали, книжки, посібники, ігри з освітнього центру Лутфіє склала в картонну коробку, заклеїла клейкою стрічкою і привезла додому. Зачинила двері “Elif” цього року і більше туди не приходила. Але вона сподівається, що скоро матиме можливість повернутися до викладацької діяльності та книжки знову стоятимуть на своїх місцях. Лутфіє Зудієва Бізнес за 200 гривень Все розпочалося у 2001 році, коли художній керівниці міського будинку культури у місті Керч, набридло отримувати заробітну плату в розмірі 150 гривень і жити без місцевої FM-станції. Олені позичили 200 гривень і вона разом із своїми партнерами започаткувала Kerch.FM . Потім її чоловік запропонував зробити сайт радіостанції на що Олена Лисенко, як керівниця проєкту вирішила музичний етер розбавити новинною журналістикою. З’явилась невелика редакція журналістів. Сайт став одним із ТОП 3 за популярністю на кримському півострові. Пізніше, на сайт, який спочатку замислювався просто як контактна сторінка, почали приходити спонсори з пропозиціями щодо реклами. Журналісти відвідували тренінги, їздили на зйомки, складали договори по співпраці з іншими медійними компаніями. Рекламодавців ставало все більше. Редакція вже могла дозволити собі офіс у центрі міста,  вони почали працювати не тільки на новинах, але й на жанрі розслідувань. З’явилися перші корупційні керченські скандали. Місцеві чиновники почали агресивно реагувати на розслідування їхньої діяльності. Пізніше Олені запропонують продати радіостанцію, яка, з роками перетворилась на регіональний медіахолдинг. Їй пропонували мільйон доларів за Kerch.FM , але Олена відмовилась. Це – могло б стати сценарієм для мотиваційної книги про бізнес, але лютий і березень 2014 року змінили все. “За старою доброю радянською традицією, під час війни, потрібно одразу брати телефон, телеграф і радіо. До нас одразу прийшли і вимагали припинити радіомовлення. Ми відмовилися, але не це допомогло. Нам двічі перерубали електрокабель, але коли до наших колег в Феодосії прийшли російські військові з автоматами, ми зрозуміли, що потрібно припиняти FM-мовлення. Новини на сайті продовжували з’являтися і було реально страшно працювати. Я боялась відправляти своїх співробітників на зйомки під час окупації Криму, тому що погрози сипалися постійно. Від безсилля, я купила газові балончики для всіх співробітників, не зовсім розуміючи, як це може допомогти проти озброєних військових” – каже Лисенко. Після окупації півострова, Олена пішла з посади керівника. FM-станцію забрали одразу, а сайт продовжує функціонувати, але тепер на ньому публікуються виключно місцеві новини. Жінка виїхала з Криму в 2015 році, коли її почали викликати на допити, намагаючись звинуватити у підготовці теракту на паромній переправі. Зараз вона живе в Києві та працює в правозахисній організації “Кримська правозахисна група”. Олена Лисенко Вдячний слухач Ельзара Баталова співає з дитинства, вона – одна з улюблених кримськотатарських співачок у Криму. Говорить, що Крим – це не тільки її батьківщина, але її творчість та її серце. Майже всі пісні Ельзари – про півострів. Співачка називає себе “людиною світу” рівно до кримського 2014 року. “Коли все це сталося, я залишилась як оголений нерв. Було відчуття, ніби рухнув світ. Коли сталась анексія, я довго не думала - я вчилась в Україні, я знаю, що таке справедливість. Не можна просто так прийти і забрати чужий дім, без питань і дозволів. І я вирішила, що мені потрібно їхати в Київ. Співати й говорити про Крим там”, - згадує вона. Баталова декілька років не співала, не писала текстів, не робила музики. Розповідає, що її музика та кар’єра співачки було єдиним її заробітком. “Я кинула все, тому що совість коштує дорожче”, - зазначила Ельзара. “Перший раз я приїхала в Крим у серпні 2020 року. На весілля до своїх знайомих і вирішила заспівати для гостей у якості сюрпризу. Це був якийсь симбіоз з радості, суму, образи й знову радощів. В той момент потрібно було знімати не мене, а глядача: хтось привстав з місця, хтось зааплодував, хтось не зміг повірити. І от саме в той момент я зрозуміла, що це абсолютно мій глядач і слухач. Я багато разів уявляла, як знову вийду на сцену в Криму, і постійно хвилювалася. Я багато разів виступала в інших містах і країнах, але найприскіпливішого глядача я залишила в Криму, того який знає тебе найкраще за всіх. Таке відчуття, ніби перед близькими родичами виступаєш”, - розповідає Баталова. Зараз Ельзара Баталова мешкає в Києві, переважно вона займається викладанням вокалу для дітей і потроху повертається на сцену. Ельзара Баталова Мій брат піклується про мене, як Росія “піклується” про Україну З братом вони були найкращими друзями все своє життя, спілкувалися, щонайменше, тричі на день. Олена Богатиренко більше 20 років мешкає в Києві, але народилась і виросла в Криму. Її брат і мама жили там. Вона часто їздила до них у гості, могла годинами говорити з родиною про все на світі, щодня телефонувала мамі. “Наші відносини почали змінюватися коли почалась Революція Гідності. Мої родичі кричали, що всі ми “бандерівці майдануті”. Кожна розмова завершувалась киданням слухавки і моїми сльозами. Після цього ми могли не спілкуватися з мамою тижнями: вона одразу зайняла проросійську позицію, я могла телефонувати, а вона не брала слухавку. Так само на мене реагував і мій брат”, - поділилась Богатиренко. За час окупації півострову, вона написала декілька розповідей і видала свою книгу. Говорить, що зараз у неї з мамою негласний договір: говорити про погоду, природу, хвороби і про її онука, якого мама Олени не бачила 7 років. Тому що він не відвідує Крим, а мама героїні жодного разу за цей час не приїхала в Київ. З братом вони спілкуються рідко, він переїхав жити до Москви. Набір тем під час рідких розмов, приблизно, такий самий, як із мамою. Каже, що дуже пишається успіхами своєї молодшої сестри. " Мені іноді здається, що мій брат піклується про мене так само, як Росія “піклується” про Україну. А така турбота мені точно не потрібна”, - порівнює Олена. Олена Богатиренко