A hasamba harapott egy óriásteknõs
Egy luxus-óceánjáró tulajdonképpen a társadalom kicsinyített mása. A gazdagok bármit megengedhetnek maguknak, a személyzet láthatatlanul teszi a dolgát, aztán szûkös kabinokban húzza meg magát éjszakára. Az öregek merengenek, a fiatalok buliznak, a kíváncsiak pedig látnak egy kis világot.
Miután csendes-óceáni hajóutunkon elhagytuk Új-Kaledónia fõvárosát, Nouméát, másnap reggel megérkeztünk a szintén Kaledóniához tartozó Lifou szigetére. A Pacific Dawn itt nem tudott a part mellett kikötni, ezért a hajó motoros mentõcsónakjaival vitték partra a nagyközönséget. Ezt úgy szervezték meg, hogy különbözõ színû jegyeket osztogattak, majd a hangosbemondó folyamatosan harsogni kezdte, hogy most a kék, most a zöld, most a sárga jeggyel rendelkezõk szálljanak hajóba.

Az elsõ két órában némi közelharc árán lehetett csak a szigetre jutni, amelyben semmi kedvem nem volt részt venni. Néhány hasonló gondolkodású útitársammal együtt inkább a napon heverészve töltöttük az idõt a teljesen üres fedélzeten. Majd amikor már mindenki kiért, szépen lementünk a recepcióra, kértünk egy barna jegyet, és 10 perccel késõbb már mi is Lifou partjainál kerestük leesett állunkat a vakítóan fehér homokban.

Teleszemetelt Melanézia

Hogy is mondjam, hogy ne sértsek meg senkit? A helyi lakosság a hajó érkezésére a kikötõbe tódult, és elkezdte kínálni szolgáltatásait. Volt itt masszázs, hennafestés testre, olajban sült krumpli zabálása, a földön rengeteg szemét, a tengerben meg egy öreg óriásteknõs, aki csak nem akart odébb úszni. Folyamatosan zajlott a zsibvásár, én meg azon gondolkodtam, ki fogja az itt élõknek elmagyarázni, hogy módszeresen teszik tönkre az élõhelyüket?

Valószínûleg senki. De nem is értenék a problémát, hiszen nekik egy-egy óceánjáró megérkezése a reményt jelenti. Meg kell megcsinálni az év üzletét, rá kell tukmálni az idegenekre az árut, a szolgáltatást, hiszen pár óra múlva odébbállnak, és hamarosan csak egy apró emlék meg pár fotó lesz számukra Lifou szigete.

Pár óra leforgása alatt a tömegturizmus összes negatív következményével szembesülhettünk ezen a kis földdarabon. Amikor a Pacific Dawn újra felszedte a horgonyt, hogy a következõ állomás, Vanuatu felé vegye az irányt, már senki sem volt a parton. A helyiek hazatértek, a feltámadó szél pedig az óceánba sodorta a fövenyen hagyott szemetet.

A hajón addigra már mindenki kialakította a maga napirendjét. Esténként a legtöbben a kaszinóban idõztek, meg a mellette lévõ színházteremben, ahol folyamatos elõadások zajlottak. A fedélzeten 22 óra után vette kezdetét a diszkó – tisztára, mint anno a Balatonon a vállalati üdülõben.

Az induláskor még egymásnak idegen fiú és lány a negyedik estére szerelmespárt alkotott, a hátsó fedélzeten pedig idõsebb ausztrál és új-zélandi házaspárok üldögéltek, és bámultak a semmibe. Aki nem a tömegben akart enni, az elegáns ruhát húzott magára, és ha idõben bejelentkezett, mehetett vacsorázni a negyedik szinten lévõ, valóban káprázatos étterembe. A személyzet itt mindenkit összeültetett, a kiszolgálás pedig olyan volt, mintha egy király palotájában szolgálták volna fel a vacsorát.

A személyzettel itt nem lehetett beszélgetni, így maradt a nagyon unalmas asztaltársaság, ahol csak két dolog keltette fel pillanatokra a figyelmet. Az egyik, hogy magyar vagyok, a másik, hogy egyedül utazom. Oh really? (Tényleg?) – kiáltottak fel asztaltársaim, majd visszatértek roppant fontos megbeszélnivalóikhoz: milyen az idõjárás Ausztráliában és Új-Zélandon, mi lesz a vacsora, és milyen a hajó masszázsszolgáltatásának színvonala.

Hiába voltak az ételek fenomenálisak, nem tudtam magam túltenni azon, hogy ennyire unalmas vacsorán még soha életemben nem vettem részt. A desszert elfogyasztása után legott aludni tértem, hiszen másnap reggel már várt bennünket Vanuatu fõvárosa, Port Vila.

Az óriásteknõs a hasamba harap

Szerdán, február 19-én a kikötés elõtt kaptam egy listát, amelyen nem kevesebb, mint 45 különféle szervezett program közül lehetett kiválasztani a számunkra megfelelõt. A 43. helyen állt a tradicionális vanuatui falu meglátogatása – ezt jelöltem be. Mivel a leírásban nem szerepelt, hogy vásárolni is lehet, biztos voltam benne, hogy ezt a lehetõséget nem sokan használják ki.

Nem is csalódtam, hiszen amikor egy rozzant kisbusszal elhagytuk Port Vila kikötõjét, mindössze kilencen dõltünk jobbra-balra a kissé kátyús úton. Közel 60 perc zötyögést követõen érkeztünk meg egy kis településre, ahol minden pontosan olyan volt, mint Magyarországon. Az ólban disznók röfögtek, a házak között tyúkok és kakasok rohantak, a porban gyermekek játszottak. Ami eltért az otthon megszokott látványtól, az a teknõsbéka-nevelde és az óriásteknõsök etetése volt.

Ez utóbbinál a bátrabbak akár vízbe is csobbanhattak, hogy együtt ússzanak a hatalmas állatokkal. Nosza, én sem voltam rest, és beugrottam. A teknõsöknek elõbb a szemük sem rebbent – igaz, ekkor már túl voltak néhány banán elfogyasztásán. Odakint a többiek arra biztattak, hogy simogassam meg a teknõs páncélját. Megtettem. Egyszer, kétszer, háromszor. Negyedszerre viszont elege lett, amit úgy jelzett, hogy a hasamba harapott.

Nem volt nagy a harapás, de fájt, és annyira meglepett, hogy ösztönösen a teknõs felé rúgtam, s a vízben el is találtam a fejét. Ezen meg õ lepõdött meg, mert szépen odébb úszott. Az addig lelkes utastársak aggódva nézték, vérzek-e, a vendéglátók ékes angolsággal bizonygatták, hogy nem kell ide orvos, nem lesz semmi bajom, én meg elvonultam a közeli fehér homokos partra, hogy az óceán habjai között kimossam a szabad szemmel egyáltalán nem látható sebemet.

A falu kultúrházában terített asztal várt ránk. Az asztalon tornyosuló gyümölcsök felett egy helyi asszony állt, és kendõjével serényen hajtotta el a legyeket. Másik három helybéli alkalmi kórust alakítva vanuatui dalokat adott elõ, miközben mi lelkesen ettük a mangót és az ananászt. Késõbb helyi gardírozónk odalépett hozzám, hogy a teknõsökkel való együtt úszás 5 dollár lenne, de mivel az állat belém harapott, így a fizetéstõl eltekintenek.

Amikor visszatértünk a fõvárosba, a kikötõ melletti alkalmi piacon ment a zsibvásár. Magam csak egy pecsétre vágytam az útlevelemben, hogy legyen egy emlékem öreg koromra arról a szigetrõl, ahonnan a bungee jumping ugrás is származik. Vanuatu komolyabb felfedezésére ezúttal sem maradt idõ, mert a kirándulás kissé elhúzódott, de úgy voltam vele, hogy visszatérek én majd ide, és akkor alaposabban górcsõ alá veszem Melanéziát.

Azért egy rövid séta még belefért. A por, az egyre forróbb levegõ, a jármûvekbõl folyamatosan kiáramló benzingõz szaga azonban nem volt valami vonzó, így hamarosan ismét a Pacific Dawn fedélzetén álldogáltam. Közben a nap is eltûnt, sötét fellegek úsztak a Korall-tenger felõl Vanuatu fölé, és percek alatt hatalmas esõ kerekedett. Hajónk villámok cikázása közepette szedte fel a vasmacskát, és indult vissza Ausztrália keleti partvidéke felé.

Tudtam, hogy a következõ több mint 50 óra a folyamatos hajózás jegyében telik, de ez egyben kiváló alkalomnak bizonyult arra, hogy rávegyem a folyosót takarító tajvani fiatalembert, mutassa már meg nekem, milyen körülmények között lakik a személyzet.

Hatan a gépház mellett egy ablaktalan kabinban

Kezdetben nagyon szabadkozott, mondván, ebben semmi érdekes nincs, majd ráállt a dologra azzal a feltétellel, hogy nem fényképezhetek. Az ablaktalan kabinban – amely méretére nem volt nagyobb, mint az enyém – összesen hatan laktak, a szoba két oldalán egy-egy háromszintes emeletes ágy állt. Hatan használták a kabin egyetlen fürdõszobáját és hatan próbáltak meg aludni, amikor erre lehetõségük nyílt, nem messze a gépház folyamatosan zümmögõ motorjától.

Megéri nekik ilyen körülmények között munkát vállalni távol az otthontól, a családtól, a barátoktól? Nyilván igen. A többségnek az itt megkeresett pénz az életet, családjuknak pedig az életben maradást jelenti. Nem hiszem, hogy sokat töprengenének azon, igent mondjanak-e egy ilyen munkára vagy sem.

Lassan elérkezett február 20. péntek, a búcsúest és a fizetési lista megérkezésének pillanata. Magam rossz vendég voltam ezen a kiránduláson, ugyanis semmit sem fogyasztottam – eleve így szálltam fel a hajóra, hogy az internetezésen kívül mást nem terhelek a számlámra. Nem úgy a mellettem lévõ kabin lakója, aki heves káromkodások közepette mutatta meg nekem a számláját, amely nem kevesebb, mint hat oldalon keresztül részletezte a fogyasztásait.

Egy-két koktél reggel, pár sör délben, három fizetõs program a három szigeten, némi veszteség a kaszinóban, heveny ivászat esténként, és máris megállapíthatta, hogy a hajózási társaság pontosan háromszor annyit von le tõle, mint amibe az egész útja került. Erre tehát nagyon vigyáznia kell annak, aki a tengerhajózást választja. A hajón ugyanis nincs pénzmozgás, azaz mindent a szobakártyára terhelnek.

Az olykor monoton utazás közepette pedig fel sem tûnik, mennyi mindent fogyasztottunk. Azzal vigasztaltam a középkorú amerikait, hogy cserébe viszont mennyi mindent látott, ám erre csak egy legyintéssel válaszolt. Aztán kijelentette, hogy elmegy egyeztetni a személyzettel, mert az biztos, hogy ennyi italt nem döntött magába.

Egy hajóút tanulságai

Lehet, hogy még most is egyeztet, nem tudom. Nem volt már idõm megérdeklõdni a végeredményt, mert a Pacific Dawn február 22-én, szombaton reggel 5.30-kor, az eredeti menetrendhez képest fél órával korábban érkezett meg Queensland fõvárosába, Brisbane-be.

A hajnali órákban álmos emberek kódorogtak a kikötõ felé, ahol várt még rájuk egy tüzetes vámellenõrzés, egy alapos kikérdezés, hogy ugye semmilyen növényi vagy állati eredetû dolgot nem hoztak magukkal, néhány szimatkutya, amelyik rendületlenül szaglászta a véletlenszerûen kiválasztott táskákat. Nekem azonban szerencsém volt, egy idõs ausztrál vámtiszt csak annyit kérdezett, hogy jó volt-e az utazás.

Jó, vágtam rá automatikusan, és máris kint lehettem az épületbõl. Ám bevallom, azóta is azon gondolkodom, valójában milyen is volt ez az egy hét a Csendes-óceánon. A luxus-óceánjáró nagyjából úgy mûködött, mint egy társadalom kicsinyített mása.

A gazdagoknak lehetõség a pénzköltésre, annak igazolására, hogy bármit megengedhetnek maguknak. Az idõsebb pároknak újabb remek élmény az emlékkönyvbe, amelyrõl majd a kandalló mellett lehet mesélni az unokáknak. A fiataloknak hét hajnali részegség és folyamatos bulizás. Az érdeklõdõknek bepillantás Óceánia és Melanézia három szigetének életébe. A személyzetnek munkalehetõség, bármi áron.

Nekem pedig örök élmény és tanulság is egyben. Egy hét az óceán közepén, összezárva háromezer emberrel megtanít egy kis toleranciára. Megint rácsodálkozhattam a világra, és újra szembesülhettem azzal, hogy az emberek, a turisták többsége – legyen bárhol a világon – nehezen képes kibújni a saját bõrébõl.

Az írás elsõ része itt olvasható.
Vanuatu utazás Csendes-óceán Új-Kaledónia Lifou Kaledónia