Darwin kopogtat a mennyek kapuján
A vallásos és a tudományos gondolkodás elvileg békésen megférhet egymás mellett a kutatás világában. Van azonban egy fontos kivétel, ami nem más, mint az eredetproblémák. Az élet létrejötte és evolúciója a leginkább reflektorfényben lévõ vita a hitalapú és a tudományos gondolkodás között. Ebben az írásban a spontán eredet és fejlõdés elleni fõbb ellenérveket sorakoztatom fel, és adok rájuk válaszokat.
Nem bizonyított, hogy az élet magától jött létre

Az élet igencsak apró és törékeny formát ölthetett létrejöttekor, ezért csoda lenne, ha e közel négymilliárd évvel ezelõtti esemény valamilyen nyomot hagyott volna maga után. Miller és Woose kísérletei bizonyították ugyan, hogy szervetlen anyagból magától is létrejöhet szerves, de életet eddig még nem tudtunk mesterségesen létrehozni.

Nincs viszont semmilyen elvi akadálya annak, hogy megtegyük e lépést, minthogy annak sem, hogy a természet maga lehelt életet az anyagba annak idején. Habár az elsõ önreprodukáló rendszer kialakulása igen kis valószínûségû esemény lehetett, elegendõ tér és idõ állt rendelkezésre, hogy ez mégis megtörténjen.

Az evolúció csupán egy igazolatlan elmélet

Elõször is, az „elmélet” szót a kritikusok a „hipotézis” értelmében használják, holott itt a „tényként” való értelmezés lenne helyénvaló, hiszen az evolúció az egyik legszilárdabb bizonyítékrendszerû tudományterület.

Nem meglepõ módon az adott korú kõzetrétegekben mindig a megfelelõ õsmaradványok fordulnak elõ. Egy kambriumi rétegben talált zsiráffosszília perdöntõ ellenérv lenne, csakúgy, mint egy sarki jégbe fagyott Tyrannosaurus rex.

Ráadásul a kövületek idõrendisége kiadja az egyes leszármazási vonalak logikus rendjét, mivel a csontok alakváltozása folytonosságot mutat.

A 6 ezer éves Föld tana a közemberek bizonyos körében mégis nagy népszerûségnek örvend (az amerikaiak 46%-a hiszi ezt), tudományos berkekben való támogatottsága viszont ritka, bár annál elképesztõbb bigottságról tanúskodik.

Az evolúció genetikai evidenciái

Az evolúció molekuláris genetikai evidenciái a kövületeknél is ütõsebbek. A DNS nem csupán a testünk felépítésére vonatkozó információkat örökíti tovább, hanem létezik benne egy rejtett üzenet is: a leszármazás kronológiáját õrzi.

Ha összehasonlítjuk az egyes fajok DNS-ének bázissorrendjét, megkapjuk azok rokonsági fokát, sõt, azt is, hogy nagyjából mikor élhettek a közös õsök.

Sok hívõ kutató azzal érvel, hogy a testi hasonlóság megköveteli a genetikai egyezést is.

Ez az állítás azonban nem állja meg a helyét, mert a genom nagy részében a bázisok szabadon cserélhetõek, változásuk nem okoz semmiféle káros hatást. Magyarul, a semleges bázissorrendeknek nem kellene mutatniuk a rokonsági fokot, mégis ezt teszik.

Továbbá, az egyes fajok DNS-e zsúfolásig van úgynevezett álgénekkel, amelyek korábban feladattal rendelkeztek ugyan, mára viszont a mutációk funkcióképtelenné tették õket. Például az emlõsöknek hozzávetõleg ezer, szaglással kapcsolatos génjük van, az embernél azonban több mint 2/3-uk mûködésképtelenné vált.

Vajon milyen célja lehetett a Tervezõnek az álgének emberi genomba való csempészésével?

Ráadásul ezek az elemek éppen azokkal a génekkel szomszédosak, mint a többi emlõsfajnál a mûködõ változatok.

A ma élõk mind közös õstõl származnak, amit a genetikai kód egyetemlegessége bizonyít: az egyes bázishármasok minden fajban ugyanazt az aminosavat határozzák meg (pl. az ATG a metionint), noha ezt semmiféle fizikai kényszer nem diktálja. A kövületek és a genetikai hasonlóság csupán egyetlen, nem evolúción alapuló logikával magyarázható: a Teremtõ szándékosan téveszti meg híveit, talán azért, hogy ne az ész, hanem a hit útján keressék õt.

Az élet komplexitása véletlen útján nem keletkezhetett

William Paley példálózását szokták emlegetni e probléma kapcsán. A filozófus egyházfi egy tengerparti sétát vizionál, amely során egy órát talál a homokban. Õrült lenne, aki azt gondolná, hogy a szél vagy az árapály képes lenne homokszemekbõl összerakni egy ilyen bonyolult szerkezetet.

Ugyanez a helyzet az élõ szervezetekkel is: egy „órásmesternek” kell tehát a háttérben állnia – vonja le a konklúziót Paley. A hiba a fenti érvelésben az, hogy

az evolúciónak csupán egyik eleme a véletlen, a másik a természetes szelekció,

ami irányt ad a folyamatnak. Ez az irány azonban nem elõre meghatározott, hanem az aktuális körülmények alakítják, és nem feltétlenül a bonyolultabbá válás felé.

A dolog másik oldala az, hogy a genetikai események egymásra épülnek az evolúció során: miután egy genetikai újdonság rögzül egy populációban, a következõ már erre az új alapra épül, és így tovább. Az intelligens tervezettség (IT) mozgalom tûzte zászlajára újra, és nevezte el leegyszerûsíthetetlen komplexitásnak a fenti problémát feszegetõ programot.

Az IT alapállítása, hogy egy olyan bonyolult szerv, mint például a szem, nem jöhetett létre egyetlen evolúciós ugrással, a kis köztes lépéseknek viszont nincs funkcionális értelmük, ezért szelekció sem hathatott rájuk. Ugyan miért ne lenne értelme a fényérzékeny sejtekkel induló fokozatos evolúció köztes lépéseinek? A szem felépítése egyébként éppen hogy az IT ellen szól. Szemben a polipéval, a gerincesek retinája ugyanis logikátlan felépítésû: a fénynek keresztül kell haladnia több sejtrétegen is, hogy elérje a fotoreceptorokat.

Az õsi szem jóval egyszerûbb képet alkotott a világról, és nem jelentett problémát a kifordított szerkezet. Késõbb viszont már nem volt lehetõség a sejtrétegek cseréjére, mivel nem létezik olyan genetikai folyamat, amely képes lenne e valóban túl bonyolult feladatra.

Isten keze egyengeti az evolúciót

Az evolúció és a hit összeegyeztethetõ – állítja többek között Robert Asher cambridge-i õslénykutató. A teista evolúcióelmélet – szemben a Biblia egyedi teremtésével – azt állítja, hogy Isten nem változatlan fajokat hozott létre, hanem saját kezûleg igazgatja az evolúciót.

A két elképzelés ellentmondását sok tudós azzal magyarázza, hogy a mennyei világ tér- és idõdimenziói eltérnek a miénkéitõl. Az utóbbi idõben a katolikus egyház legmagasabb szintjein is befogadókészség mutatkozik a biológiai eredet tudományos értelmezését illetõen. A kérdés persze, hogy ez az elismerés az evolúcióelmélet lényegét érinti-e.

A darwini elv nem igényli felsõbb intelligencia közremûködését, 

az egyházi verzió viszont a Teremtõ általi töretlen figyelmet kell hogy jelentsen,

már amennyiben az elképzelés végiggondolt a következményeket illetõen. Ez viszont nem más, mint az irányított evolúció elve.

A hiányzóláncszem-paradoxon

A darwinizmus ellenfelei azzal érvelnek, hogy a kövületek nem mutatnak folytonosságot, hézagok vannak az õsi fajok között, amit az evolúció képtelen átugrani.

Ha az õslénykutatók mégis találnak egy átmeneti formát, az csupán további problémát generál, hiszen ezzel az eredeti egyetlen rés helyett két új keletkezett. Hasonlóan a fosszíliákhoz, a vallásos elképzelés a tudományos ismeretek réseit is gyakran az isteni beavatkozással tölti ki, innen a „hézagok istene” kifejezés.

Az önzetlenség ellentmondása

A darwini mechanizmusok önzõséget kell, hogy produkáljanak, hiszen az érdekeink feladása csökkenti a túlélés esélyét.

Az ember azonban olyan esetekben is segít másoknak, amibõl nem lesz haszna,

ergo nem a természetes szelekció termékei vagyunk – érvel a teista logika. Az ember motivációs rendszerének genetikai alapjait a kis közösségekben való lét alakította ki.

Itt az emberek egyrészt közeli rokonok voltak, másrészt mindenki ismerte egymást, ezért a segítség általában viszonzást eredményezett. Az önzetlenség fennmaradása még a személytelen gigapoliszokban is csupán annyit jelent, hogy e viselkedés kódja az altruista tevékenységre (mások megsegítésére) való ösztönzésen alapul, és nem nézi a végeredményt, azaz hogy kifizetõdött-e a jótett, vagy sem.

Ugyanez a helyzet a fogamzásgátlás mellett folytatott szexszel, amely evolúciós szempontból tökéletesen értelmetlen. A gének a szexualitás élvezetét kódolják, amely régen statisztikai értelemben produkálta is a sikert (gyermekáldás). Ma szenvedélyesen gyakoroljuk az élvezetes fázisokat, de rendszerint kijátsszuk a végeredményt.

Az ember az egyedüli lény a Földön, aki képes lényegi szinten megérteni, mi folyik körülötte. Ez persze nem azt jelenti, hogy mindenki törekszik is erre. Ennek az lehet az oka, hogy gondolkodásunk evolúciója során a természetes szelekció a praktikus és érdekalapú megoldásokat jutalmazta, vak volt viszont az elvont eszmék összefüggései és igazságai iránt. Az emberi agy tragikus vonása, hogy az értelem szabadsága helyett önigazoló prekoncepciók uralma alatt áll.

Az emberi elme kialakulása

Elménk két alapvetõ komponensének - a tudatnak és az intelligenciának - gyökerei mélyen az állatvilágba nyúlnak vissza. A tudományos elit nem minden tagja vallja azonban ezt a nézetet. Egy ismert magyar fizikus elfogadja ugyan, hogy az ember évmilliárdos evolúció eredménye, de szerinte a lelket Isten lehelte Ádám testébe 6000 évvel ezelõtt. A Teremtõ szabad akaratot adott az embernek, ezért lehetséges például a hitetlenség és a bûn létezése.

A szabad döntés képessége azonban ellentmondásban áll a teremtõi mindentudással. Isten téren és idõn túl létezik – próbálja Francis Collins feloldani az elõrelátás és a szabadság paradoxonát.

Van olyan tudós, aki úgy véli, hogy noha az érzelmeink agyunk kontrollja alatt állnak, a szabad akarat isteni eredetû, és halálunk után csupán ez utóbbi távozik a mennyei dimenziókba. Az agykutatás oldaláról érkezõ ateizmusellenesség ideológiája részben az úgynevezett test-lélek problémából táplálkozik.

A tudat csak árnyék, az agymûködés mellékterméke?

A materialista felfogás szerint a tudatunk - mint egy árnyék - csupán mellékterméke az agymûködésnek, holott szubjektíve úgy érezzük, a döntéseinkben kezdeményezõ szerepet játszik. Karl Popper és John Eccles vetették fel elõször az agy és elme kölcsönös oksági kapcsolatát, manapság pedig David Charlmers e koncepció élharcosa.

A filozófus szerint ún. pszichofizikai törvényeket kellene bevezetnünk, amelyek az agy és a tudat kapcsolódásának mikéntjével foglalkoznak. Ma még nem tudjuk, mi a helyzet a tudattal, de ez nem jelenti azt, hogy a problémát át kellene engedni a transzcendentális válaszok számára. Manapság trendi a mesterséges intelligencia (MI), illetve az ettõl való félelem.

Mi történik majd, ha az MI meghaladja az emberi értelem szintjét? – tûnnek fel hasonló kérdések az egyes lapok címoldalain. A hit oldaláról egyenesen istenkísértést kiáltanak. Ray Kurzweil Google-igazgató szerint azonban nincs ok az aggodalomra, mert az ember a gépekkel együtt fejlõdik majd (ez a transzhumanizmus eszméje).

Nem mindenki osztja azonban ezt az optimizmust. Lehetséges, hogy az emberi elme csupán egy röpke villanás azon a hosszadalmas úton, amelynek során a „sötét anyag” - a biológiai evolúció ádáz küzdelmein át - egy korlátok nélküli intelligencia formájában születik újjá.

Mégiscsak teremtett a világ?

Elménk a körülöttünk lévõ közepes méretû dolgok sajátságainak értelmezéséhez alkalmazkodott, ezért

a mikrorészecskék valószínûségen alapuló világa szemléletesen felfoghatatlan számunkra.

A kvantumfizika alaposan felborította a valóságról alkotott képünket. Bármi is szolgál az anyagi világ alapjául, az megdöbbentõ lesz, ha majd lehull a titokról a lepel.

Amíg azonban nem ismerjük a választ, nem tudjuk kizárni a teremtésen alapuló elképzelést, habár a bizonyítási kényszer labdája az állítás, nem pedig a kételkedés oldalán pattog.

Egy szubjektív „pro” érv lehet azonban az a lehetõség, hogy mi magunk vagy az általunk megalkotott MI eljut majd oda, hogy virtuális világokat hozzon létre. Miért ne létezhetne egy idegen civilizáció, amely megtette már ezt az arasznyi utat, és egy ET-kamasz szórakozásból létrehozta az univerzumunkat?

Az is lehetséges, hogy az anyag alakul át olyan teremtõ erõvé, amelyre az intelligencia szó nem alkalmazható. Ha kiderülne, hogy teremtett a világ,

az távolról sem jelentené azonban, hogy igazolást nyert valamelyik vallás istene.

Az erre való konkrét elképzelések megbízhatóságát Richard Dawkins – a Bobby Hendersontól vett példával - repülõ spagetti szörnyben való hit abszurditásával szokta érzékeltetni.

Egy elképesztõen alacsony valószínûségû legenda esetén fel kell tennünk a kérdést: érdemes-e elkötelezni elménket és életünket ez iránt? A hívõ emberek számára ez nem jelent akadályt, egyelõre nem értjük, miért. A vallásos hit az eredetkérdésekben téved, ami nem jelenti azt, hogy a hit kutató foglalkozású birtokosai ne lennének képesek a tudományban akár a legkiválóbb teljesítményekre is. 

(A szerzõ az MTA doktora, egyetemi tanár, a Szegedi Tudományegyetem Orvosi Biológiai Intézetének igazgatója)
DNS darwinizmus mesterséges intelligencia evolúció genom teista világkép teremtés fosszilis bizonyíték