Melyik vakcinában bízhatunk? Na és melyik iskolában?
Első pillanatra kicsit meglepő lehet a vakcinák és az iskolák címben szereplő összekapcsolása, pedig van valami, ami összeköti őket, ez pedig a bizalom: ha nem bízunk bennük és megtehetjük, egyiket sem vesszük igénybe. Abban a civilizációs körben, melyhez elméletileg tartozunk, minden általunk igénybe vett termék és szolgáltatás minőségbiztosított. Minőségbiztosított a víz, amit megiszunk, a szerszám, amit a boltban vásárolunk, a repülőgép, amivel utazunk és a pszichológiai tanácsadás, amit akkor ajánlanak nekünk, ha nem bízunk senkiben és semmiben.
A bizalmunkat megalapozó minőségbiztosítás módja a legkülönbözőbb termékek és szolgáltatások esetében nagyon különböző lehet, az elsősorban azok bonyolultságától függ. Amikor az egyszerű, bonyolult és komplex dolgok közötti különbséget igyekszem szemléltetni az alábbi, egy az OECD oktatási rendszerek kormányzásával foglalkozó kiadványából származó (Governing Education in a Complex World, OECD 2016) táblázatot szoktam használni.
Fordítsuk le mindezt a minőségbiztosítás módjára! Ha van egy jól fejlett élelmiszerbiztonságot garantáló rendszerünk, az otthoni főzőcskézés közben nincs szükség minőségbiztosításra, elég, ha bízunk abban, hogy a hozzávalók megbízható forrásból származnak és ellenőrzött körülmények között kerültek a boltba. Egy vakcina előállítása viszont már olyan, mint egy rakéta holdra juttatása, rengeteg tudomány és szakértelem kell hozzá. Azok az ügynökségek, amelyek vakcinák forgalomba hozását engedélyezik, tudósokat foglalkoztatnak, akik egy-egy oltóanyag vizsgálatát eleve egy sok ezer oldalas dokumentáció vizsgálatával kezdik. Ezért jó, ha nem kotyvasztunk magunknak otthon oltóanyagot, s ha nem erre tökéletesen felkészületlen politikusok döntenek vakcinák forgalomba hozásáról. A minőségbiztosító-engedélyező ügynökség függetlensége tehát bizalmunk egyik legfontosabb előfeltétele.
Nézzük most az iskolát! Ha gyermekeink iskolai oktatása és nevelése csak bonyolult lenne, elég lenne egy állami ügynökség (amit hívhatunk mondjuk tanfelügyeletnek), amely néhányezer oldalnyi dokumentáció és az iskola működésének alapos ellenőrzése után kiadhat egy működési engedélyt. Az iskola munkája azonban nem egyszerűen nagy szakértelmet igénylő bonyolult munka, hanem – elsősorban a gyerekek végtelen sokfélesége miatt – rendkívül komplex tevékenység. Egy ilyen intézményben a minőség biztosítása nem valamilyen külső ügynökség dolga, hanem magáé az intézményé. Azt várjuk az iskoláktól, hogy a szülők és mások bevonásával rendszeresen értékeljék saját működésüket és törekedjenek a feltárt problémák megoldására. Az államtól pedig azt várjuk, hogy külső értékeléssel és szakmai segítséggel támogassa az iskolai minőségirányítási mechanizmust, s folyamatosan értékelje, hogy az megfelelő színvonalon zajlik-e. 2001 óta Európában közösségi irányelvek orientálják az iskolai minőségbiztosítást, ugyanis az EU nem csupán a javak és szolgáltatások szabad áramlásáról, hanem minőségbiztosított javak és szolgáltatások szabad áramlásáról szól. (Jusson ez eszünkbe, amikor a banán görbületének uniós szabályozásáról viccelődünk.)
Egy iskolai minőségirányítási rendszer működtetésének van azonban egy nélkülözhetetlen előfeltétele:
Nem csupán a minőségbiztosítást végző ügynökség függetlenségét kell biztosítanunk, de a szolgáltató intézményét is. Sokan úgy vélik, hogy az iskolai autonómia valamiféle szabadságjog, amit érzékeny lelkű, de a közösség jogos elvárásaival szemben érzéketlen pedagógusok követelnek maguknak. Ez egy súlyos tévedés! Az iskola szakmai autonómiája teszi lehetővé, hogy egy intézmény képes legyen kiegyensúlyozni az egymásnak sokszor ellentmondó szülői, helyi közösségi és állami elvárásokat az egyes gyerekek végtelenül sokféle tanulási igényeivel és szükségleteivel. Másképpen fogalmazva:
csak akkor vagyunk képesek elvárásokat támasztani az iskolákkal szemben, ha biztosítjuk számukra azt a mozgásteret, amire az elvárásoknak megfelelő működéshez szükségük van.
Mennyire autonóm a magyar iskola? 2011 után nem egyszerűen az történt, hogy a központi kormányzat elvette az önkormányzatoktól az iskolákat, bár már ez is komoly probléma: a magyar központi kormányzat jól bizonyított módon pocsék gazdája gazdasági vállalkozásoknak és közszolgáltató intézményeknek. Ennél azonban sokkal többről volt szó: a kormányzat teljesen felszámolta az iskolák szakmai, szervezeti és gazdálkodási autonómiáját. Az iskolák megszűntek regisztrált önálló intézmények lenni, szervezetileg beolvasztották azokat a KLIK-be, a pedagógusok a KLIK alkalmazottai, költségvetésük, gazdasági vezetőjük és számlaszámuk nincs, az igazgatókból pedig „intézményvezetők” (gyakorlatilag KLIK-es osztályvezetők) lettek.
Míg 2011-ben a rendszeresen meghozott irányítási döntések közel kétharmada az iskolákban született, 2017-ben ez az arány 29 százalékra csökkent.
De ez a 29 százalék is erősen megtévesztő: formailag ugyan néhány döntés az iskolákban születik, valójában ezek döntő többsége csak papírmunka. Elméletileg például az iskolák saját pedagógiai programot alkotnak, de mivel azokat nagyjából száz százalékban feltöltik a központi tantervek, érdemi szakmai önállósága az iskoláknak nincs.
Mivel Európában az iskolai autonómia ma már a civilizációs minimum része, nézzük meg ezt regionális nemzetközi összehasonlításban is. Mint az alábbi ábrán látható, az iskolák autonómiája, és a megfelelő mozgásteret biztosító helyi-intézményi döntések dominanciája a volt szocialista blokk mindegyik országában érvényesül – a miénket kivéve. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy az önértékelésen alapuló iskolafejlesztés mechanizmusa mindenhol jól működik, de ennek alapvető intézményi feltételei máshol legalább adottak. (A magas tanulási eredményeket produkáló régiós országok mindegyikében az intézményi-helyi döntéshozatal dominál.)
A mi kormányzatunk tehát felszámolta az oktatás minőségének legfontosabb előfeltételét képező iskolai autonómiát és az iskolák kötelező feladatai közül 2011-ben kiiktatta az addig jól-rosszul ellátott minőségirányítási rendszer működtetésének kötelező feladatát. De nem állt meg itt. A biztonság kedvéért a pedagógusokat törvényes heti munkaidejük 125 százalékán dolgoztatja és elhalmozza őket az állami - vakcina-engedélyezésre sok tekintetben nagyon hasonlító - papíralapú ellenőrző rendszer adminisztrációjával (ami csak az állami minőségbiztosítás látszatának fenntartására alkalmas), ezért se idejük, se energiájuk nem marad ilyesmire. S ha néhány iskola a szülők bizalmának elnyerése érdekében mindezek ellenére mégis bajlódna önértékelésen alapuló iskolafejlesztéssel, a diplomás alkalmazottaiknak fizetett szakmunkásbér a maradék kedvüket is elveszi az önkéntes „pluszmunkától”.
Összességében tehát a bizalmam a magyar iskolákban nem feltétlen, mert ahogy ma még sem a hazánkba nagy tömegben importált keleti vakcinák, az iskolai oktatás sem hitelt érdemlően minőségbiztosított. Lehet persze, hogy nincs semmi baj ezekkel az oltóanyagokkal, mint ahogy minden bizonnyal van jó néhány jó iskola is Magyarországon. A baj az, hogy ezt nem tudhatjuk, mert a rendszer számára a mi bizalmunk nem szempont.
A cikk a szerző véleményét tükrözi, amely nem feltétlenül esik egybe a Portfolio szerkesztőségének álláspontjával.
Ha hozzászólna a témához, küldje el meglátásait a velemeny@portfolio.hu címre.
Elindult a Portfolio Vélemény rovata, az On The Other Hand. A rovatról itt írtunk, a megjelent cikkek pedig itt olvashatók.
Címlapkép: Getty Images
klik, oktatási rendszer, iskola