Szegényeket költöztetnek a kínai szellemvárosokba
A külföldi óriásberuházásokkal párhuzamosan Peking egyik fõ problémája a kínai szegénység: több tízmillió nyomorban élõ vidékit költöztetnének városokba, részben az üres szellemvárosokba. Az ezzel járó társadalmi feszültség azonban óriási: az áttelepítésre kijelöltek nem akarnak megválni földjüktõl, és képzettség híján aligha találnának állást a városokban. Kína a szegénység kezelésében sokat lépett elõre a gazdasági nyitás óta: a napi két dollárból élõk arányát 97 százalékról három százalékra csökkentették, ám az európai mércével mért mélyszegénység még így is közel félmilliárd embert érint.
Miközben Kína hihetetlen összegeket költ el külföldi óriásberuházásokra, az otthoni szegénység és társadalmi egyenlõtlenség egyre nagyobb gondot okoz a pártvezetésnek. A Kínai Kommunista Párt legutóbbi, 19. kongresszusán Hszi Csin-ping elnök nem véletlenül tett olyan vállalást, hogy 2020-ra újabb 70 millió embert szeretnének kihozni a mélyszegénységbõl, a legrosszabb körülmények között élõk életszínvonalának javítása ugyanis a politikai stabilitás egyik kulcsfontosságú kérdése.

A Foreign Policyban megjelent friss elemzés hosszan taglalja, milyen eredményeket ért el Peking a szegénység csökkentésében, ugyanakkor kitér arra is, hogy a nyomorban élõ lakosok városba telepítése mennyire kétarcú folyamat.
Egy biztos, a gyors kínai fejlõdés egyik fõ hajtómotorja a városiasodás, ami teljesen átrendezte a gazdaság szerkezetét, ám a vidéken élõ, a városokhoz képest sokkal szegényebb lakosság aránya még mindig 45-48 százalék körül mozog.
Az 1978-as politikai nyitás óta Kína kétségtelenül óriási eredményeket tudott felmutatni a szegénységi küszöb alatt élõk arányának leszorításában. A Teng Hsziao-ping nevéhez köthetõ reformok kezdetekor a lakosság hozzávetõleg 97 százaléka élt még a szegénységi küszöb alatt, ami a Világbank meghatározása szerint 1,9 dollár alatti napi bevételt jelent. 2016-ra három százalékra sikerült levinni ezt az arányt, ugyanakkor

a napi 3,1 dollárból élõk aránya azonban még mindig elérheti a félmilliárdot.
Mindenesetre a legnyomorúságosabban élõ mintegy 40-70 millió ember sorsát most úgy szeretné javítani a pártvezetés, hogy a nem központi régiókhoz tartozó nagyvárosokba, illetve a külsõ kerületekben lévõ úgynevezett szellemvárosok lakótelepeire költöztetné õket. Hely bõven akad: a Foreign Policyban megjelent adatok szerint

az ingatlanbuborék fújása egészen odáig vezetett, hogy ma már 3,2 milliárd lakás van Kínában, ami közel kétszer annyi, mint a lakosság létszáma.

A kötelezõ kiköltöztetések azonban eddig is óriási társadalmi feszültséghez vezettek Kína egyes tartományaiban, a lakosság jelentõs része ugyanis nem szeretné feladni korábbi életformáját, és nem kér a kormány által felajánlott kompenzációból sem.

Ez a kárpótlás elvileg azért a jogért cserébe jár, hogy azt az állami földterületet használhatja, amelyen saját lakása, vagy háza áll. A vidéki legszegényebbek eddig is a saját maguk által megtermelt gabonából, zöldségbõl éltek jelentõs részben, és nem szeretnék feladni azt a biztonságot, hogy legalább az alapvetõ élelmezésüket megoldhatták. Az azonban kétségtelen, hogy

a fiatalok elvándorlása miatt a vidéken egyedül maradt idõsek, vagy a városba költözõ szülõk gyerekeinek ellátása komoly problémát jelent, amit egyre sürgõseben orvosolni kell.
Az évi 350 dolláros bevétel a kínai központi vezetés hivatalos szegénységi küszöbe, ami alacsonyabb a Világbank által meghatározott 1,9 dollárhoz képest, de még ebbe a kategóriába is legalább 70 millióan tartozhatnak.

Õket szeretné a vezetés a fejletlenebb régiós városok peremkerületeibe költöztetni, mivel az infrastruktúra – egészségügyi ellátás, oktatás, stb. - még mindig sokkal olcsóbb ott, mintha a vidéki területeken építenék ki ugyanezeket új beruházások formájában.

Az elgondolás ésszerûnek tûnik, fõleg ha azt nézzük, hogy

az urbanizációval eddig is összességében jól járt a lakosság, mert – ha nem is egyforma mértékben – de az életszínvonal emelkedését biztosította. A Világbank felmérései azt mutatják, hogy a napi 5,5 dollárból élõk száma a lakosság 40 százalékának felel meg, ami körülbelül félmilliárd embert jelent. Vagyis az életszínvonal emelkedése is csak az alacsony bázishoz képest tûnik soknak, európai mércével mérve ezek a százmilliók még most is nagyon nyomorúságos körülmények között élnek.

A vidékiek tudatos beterelése a városokba már korábban megkezdõdött, és eddig is sok problémával járt.Egyrészt a vidéki életformához, a mezõgazdasági tevékenységhez szokott, képzetlen tömegeket nehéz integrálni a városokban, az egyik legnagyobb problémát a megfelelõ munkahely biztosítása jelenti.
Amennyiben nem sikerül elhelyezni ezt a sok embert, az eddig is legkiszolgáltatottabb rétegek teljesen a központi segélyekre lesznek ráutalva, mivel

a házuk, illetve földhasználati joguk feladásért kapott kárpótlás egyhamar elfogy a városokban, ahol drágább az élet.

(Más kérdés, hogy a kárpótlás fizetése óriási különbségeket mutat: a beköltözõk mintegy 20 százaléka például egyáltalán nem jutott hozzá a megváltás díjához az ígéretek ellenére.) A beköltöztetett családok elhelyezése egyébként amúgy is csak egy lépést jelent az életszínvonal emelésében, és még az is kérdéses, milyen áron.

 

A városokba kényszerítettek az ország úgynevezett másod-harmadrangú nagyvárosainak külterületén kapnak lakást, ahol az infrastruktúra kiépítettsége alacsony, és szinte mindenért – iskolák, egészségügyi ellátás – hosszú utat kell megtenni a városközpontba. A legzsúfoltabb metropoliszoknál már korábban felsõ plafont vezettek be a betelepülni szándékozókra vonatkozóan, ilyen város például Peking vagy Sanghai.
Az új lakosok alkalmazkodása egyébként is nagy kihívás: sokan az elektromos áramért sem tudnak fizetni, ezért sokan a lakótelepek házai közötti melegedõkhöz húzódnak a fagyok ellen. A betelepítettek jelentõs része nem talál munkát, és ha igen, az is nagyon alacsony színvonalú. Egyébként az átköltöztetések legalább 20 százalékát gyakorlatilag erõvel kellett kikényszeríteni.A kínai központi vezetés az 1978-as nyitás óta közel 800 millió embert tudott kiemelni a mélyszegénységõl, ami – tekintve a még mindig növekvõ populációt – óriási eredménynek tekinthetõ, nyilatkozta az Origónak Eszterhai Viktor Kína-szakértõ. A Pallas Athéné Kutatóintézet munkatársa kiemelte, hogy Kína ma is fejlõdõ országnak tekinthetõ, a kommunista párt megalapításának századik évfordulójára tûzték ki azt a célt, hogy mérsékelten fejlett ország lehessen. Hangsúlyozta, hogy az ENSZ korábban meghirdetett úgynevezett milleniumi céljai között szerepel a szegénység csökkentése, amelyhez Kína járult hozzá a legnagyobb mértékben, az itteni fejlõdés nélkül a fejlõdõ országok együttes átlaga csak romlást mutatna.

A 19. pártkongresszuson elhangzott elnöki beszéd azt irányozta elõ, hogy 2020-ra újabb 40 millió fõt emelnek ki a mélyszegénységbõl, ami nemcsak népszerû cél, de a kommunista párt eredeti küldetésének megfelel, erõsíti a politikai stabilitást, és legitimációs bázist is ad. Mindez ideológiailag többek között arra vezethetõ vissza, hogy az ópiumháborúk utáni idõszak a lakosság látványos elszegényedését hozta, amit a kínai kommunista pártnak kell felszámolnia.

A szakértõ kiemelte, hogy a statisztikák megtévesztõek, hiszen azok, akik napi 1,91 dollárból élnek statisztikailag már valóban nem élnek mélyszegénységben, de valójában ugyanúgy nyomorúságos életkörülmények között tengõdnek. Eszterhai Viktor aláhúzta, hogy míg a mélyszegénységben élõk száma elérheti a félmilliárd fõt, addig körülbelül 100-120 millió fõt lehet a középosztályhoz sorolni.
A városi betelepítésekkel kapcsolatban hangsúlyozta: nincs elég kapacitás a vidék fejlesztéséhez, így még mindig az olcsóbb megoldás a népesség beterelése a városokba, ahol sokkal több alapszolgáltatáshoz hozzáférhetnek, mint vidéken.

Eszterhai Viktor arra is emlékeztetett, hogy a növekvõ kínai társadalmi és jövedelmi különbségek mellett a regionális különbségek továbbra is nagyok a vidék és a város, illetve a keleti és nyugati területek között. A kínai gazdaság fejlettségének jelenlegi szakaszában már sokkal magasabbnak kellene lennie a városi lakosság arányának a jelenlegi 53 százaléknál, a cél a 70-80 százalék lenne – tette hozzá Eszterhai. Kiemelte, hogy valós veszély az, hogy sokan nem tudnak majd alkalmazkodni a városi körülményekhez és árakhoz, és hamar felélik a körülbelül egy évnyi megélhetésre elegendõ kárpótlásukat, ez után segélyekre lesznek utalva, ha nem képesek munkát találni a képzetlenségük miatt.

Az állam ezért sok átképzési programot indított, illetve állami vállalatoknál munkahelyeket próbál biztosítani a beköltöztetettek számára. A Kína szakértõ rámutatott: sokan éppen ezért azt javasolják, hogy kevesebb állami forrást költsenek infrastruktúrára, sokkal inkább helyezzék elõtérbe az oktatást, ezzel ugyanis sokkal jobban tudnak segíteni a rászorulókon.

Kínában az úgynevezett hu-kuo rendszer mûködik, ami szerint mindenki ott jogosult állami ellátásra, amelyik körzetbe tartozik, ezért nehézkes más, vagyis a kijelölttõl eltérõ városba költözni. A programnak kétségtelenül sok a vesztese is, de a reformok szükségessége vitathatatlan – fûzte hozzá. Ugyanakkor hangsúlyozta, hogy az urbanizáció a kínai gazdasági fejlõdés egyik titka, ez a fejlõdési irány tehát eddig hosszú távon meghozta a gyümölcsét.
Kína vidék szegénység város költöztetés szegénységi küszöb