Soha nem látott képek Kocsis Zoltánról
Ritka pillanatot örökített meg Marjai Judit fotómûvész, amikor Kocsis Zoltánt fényképezte. Különleges volt ez a pillanat Marjai Juditnak is, hiszen elõször fotózhatta Kocsis Zoltánt, meglehetõsen egyedi körülmények között, és Kocsis Zoltánnak sem volt mindennapos, hiszen nem vállalt hasonló fotózásokat. A mûvész nem akart egyáltalán stúdióba menni. Marjai Judit végül a Nemzeti Filharmonikusok próbatermében, a Müpában tervezte a fotózást, majd amikor unalmasnak találta az elsõ fotókat, különös kérést intézett a mesterhez, és Kocsis Zoltán némán, táncolva elkezdte vezényelni a Diótörõt.
Ön több mûvészt, színészt, rendezõt és zenészt fotózott már. Mikor és miért gondolta, hogy Kocsis Zoltánt is le szeretné fotózni?

Gyerekkoromban, amikor a fekete-fehér tévében néztem a nagyon fiatal Kocsis Zoltánt, elbûvölt a zongorajátéka, és az, hogy mennyire fantasztikus, ifjonti hevülettel játszik. Ez a kép nagyon megmaradt bennem. Felnõtt koromban is gyakran eszembe jutott a fiatal Kocsis játéka. Azt hiszem, mindig is terveztem, hogy egy portrésorozatot készítsek vele.

Milyen fotókat szeretett volna készíteni Kocsis Zoltánról? Voltak elképzelései arról, hogy hol, milyen ruhában, milyen szituációban szeretné õt fényképezni? 

Természetesen, azt akartam, hogy jöjjön, kerüljön valahogy a fény elé, a gép elé, és majd megtörténik a csoda. Akár egy stúdióban. Egy komoly portréfotózás közös alkotási folyamat, amelynek kimenete lényegében pszichológiai alapon dõl el. Stúdióba nem jött el, de azt mondta, fényképezzem ott, ahol éppen próbál. Kapóra jött, hogy a Müpa igazgatója, Káel Csaba is szeretett volna néhány rendhagyó és erõs új képet az ikonikus Kocsisról, az év mûvészérõl. Bevallom, izgultam, mielõtt találkoztam volna a mûvésszel, ugyanis tudtam, hogy lényegében nem vállal a saját koncertkörnyezetétõl idegen portréfotózást, ahol – kivételesen – nem nála van a karmesteri pálca. 

Elmentem tehát oda, ahová hívott. Néhány perc alatt berendeztem a teremben egy kis stúdiót. Egy sárga és a vörös drapériát vittem magammal háttérnek. Miközben dolgoztam, még mindig azt éreztem, hogy ez nem mindennapi pillanat. Többen is azt mondták, hogy valószínûleg csak bejön majd, leül, öt percig hagyja, hogy fotózzam, aztán feláll, és elmegy. De azon se lepõdjek meg, ha Kocsis Zoltán mégis lemondja a fotózást, akár akkor, amikor már odaértem. De nem mondta le.

Nézte, ahogy építem a hátteret, világítom a helyszínt. Ekkor halkan megkértem, hogy öltözzön át szmokingba – tartva attól, hogy most biztosan túlléptem a határt, és azt mondja majd, hogy mégsem ér rá, ennyi ideje nincs. De nem tette. Szmokingot vett, és megkérdezte, hogy hogyan képzelem a képeket. Mondtam neki, hogy szeretném, ha karmesterpálcát venne a kezébe. 

Felvette a pálcát, rám nézett, csináltam egy unalmas képet. Látta, hogy csalódott vagyok, és megkérdezte, hogy mit tegyünk, erre azt mondtam, hogy „csináljon úgy, mintha vezényelne”. Döbbenten rám nézett, elnevette magát, hirtelen megláttam azt a zongorázó zseni fiút gyerekkorom tévéjébõl, leomlott a fal. Ekkor valamiféle csoda történt. Kocsis Zoltán elkezdett vezényelni – némán, zenekar nélkül, hiszen csak ketten voltunk. Szinte táncolt a teremben. Ekkor már egyáltalán nem figyelt rám, csak vezényelt. 

Csodálatos pillanat volt – szinte megszólalt a zenekar, mintha tényleg lettek volna hangok abban az üres teremben. Ekkor már nekem kellett összeszednem magam, és csak fényképeztem, fényképeztem, minden mozdulatát meg szerettem volna örökíteni. Közben persze hátteret is kellett cserélnem, de ez sem zavarta meg a mûvészt.

Mit látott Kocsis Zoltán arcán? Mi játszódott le benne?

Az egész darab, amit vezényelt. Ezenkívül pedig a zene iránti alázata. Abban a pillanatban, amikor elkezdett „zenélni”, megszûnt körülötte a világ. A zene szólt – persze csak az õ fülében –, és annak minden fájdalma, öröme, dühe kiült az arcára. Néha kérlelt, néha duzzogott, néha könyörgött az arca. Csodálatos pillanat volt. Fotózás közben már végig kerestem mimikájában azt a fiatal Kocsis Zoltánt, akit gyerekkoromban a fekete-fehér tévében láttam. 

És megtalálta?

Nehezen, de végül megtaláltam. Arcának mozdulataiban végül – és végig – ott volt. 

Meddig tartott a fotózás? 

Õszintén szólva fogalmam sincs. Talán egy órán át. Egyszer csak abbahagyta a vezénylést, és megkérdezte: „Na, tudja, hogy mit vezényeltem?” Persze, hogy nem tudtam. Aztán elárulta, hogy ez a Diótörõ nyitánya volt. Így lesz három perc tizennégy másodpercbõl – vagyis a píbõl – egy óra. Szerintem Kocsis Zoltán az idõ határain túllépõ géniusz, szeretném, ha arra az örök építõ és játszó gyermekre is emlékeznénk, akit csak a legnagyobbak tudnak megõrizni magukban, és a képeken megmutatkozott akkor nekem.
Kocsis Zoltán fénykép Marjai Judit