A bőrünk többet elárul rólunk, mint gondolnánk
Valter Adam Casotto olasz képzőművész egyedi módszerrel közelít az emberi testhez, alkotásaival a Harry Potterben és a Trónok harcában is találkozhattunk már
A ráncaink, anyajegyeink, szőrszálaink, mind-mind nagyon sajátos rétegei annak, akik vagyunk. Akaratunkon kívül elárulnak valamit rólunk. Velünk együtt változnak, öregednek, tűnnek el, vagy válnak egyre láthatóbbá – Valter Adam Casotto olasz képzőművészt ez a réteg, a kültakarónk változása érdekli leginkább. A művész szürreális és hiperrealisztikus alkotásain keresztül mintha a saját, vagy más emberek bőrét látnánk közelről és megvilágítva – ami roppant zavarbaejtő, nem hétköznapi helyzet. „Lenyűgöz az emberi test. Egy olyan közösen értelmezhető médiumot szerettem volna használni a műveimben, amelyhez mindenki tud kapcsolódni. Az emberi bőr egy külső ’lemez’ amellyel mindenki rendelkezik, s amely szétválasztja a külső és a belső világunkat. Ez az a felület, ami öregszik rajtunk, és háromdimenziós kiterjedésünket adja” – mondta el lapunknak a művész.
Jelenlegi Időtlenség (Timelessness) című velencei kiállítása – amelynek megnyitója egybeesett a 16. Velencei Nemzetközi Építészeti Biennálé kezdetével – a korábbi évek egyéni kiállításainak következő fázisa. Címével az alkotó kurátora, Elisa Fantin előtt tiszteleg, aki néhány héttel a kiállítás kezdete előtt hunyt el. „Szeretnék hinni benne, hogy a lelkeink időtlenek” – jegyezte meg ennek kapcsán Casotto.
A bemutatott művek különféle reakciókat váltanak ki az emberekből: van, aki nem tudja megállni, hogy ne érintse meg őket, míg mások nem akarják túl közelről szemlélni a bőrre teljes mértékben hasonlító alkotásokat – emeli ki a művész, hozzátéve, úgy látja, a nézők valami nagyon ismerőset érzékelnek, de más formában, vagy megvilágításban, emiatt támad bennük zavar. Casotto többek közt szilikonból, gyantából, emberi vagy állati (jak), esetleg szintetikus szőrből készíti alkotásait. A kidolgozás rendkívül sokrétű folyamat; kiemelt figyelmet fordít az olyan apró részletekre is, mint a pórusok. Ettől válnak alkotásai életszerűvé, s épp olyan egyszerivé, akár az egyes emberek megjelenése.
A galéria terében összegyűrt italoskarton doboz, és emberi bőrként kifeszített karórák mellett két összehúzott szem és szemöldök is hangsúlyos helyet kap: a művész szüleinek portréi. Casotto elmondta, ezek a művek néhány évvel korábban készültek, de mindig megtalálták szerepüket, helyüket a későbbi kiállításokon, így most is. „A Hallgass rám (Listen to me) című alkotás – amely egy gyerek fülét ábrázolja egy keret mögé bepillantva – először egyedülálló darabként készült a kiállításra, de felismertem, hogy a szüleim alakja kapcsolatban áll ezzel a munkával. Váratlan, különleges dialógus alakult ki köztük” – hangsúlyozta a művész. A kiállításon a gyermeki-lét sokkal közvetettebb formában is megjelenik: Damien Hirst, Maurizio Cattelan és Paul McCarthy rugdalózóban, rájuk és művészetükre jellemző játékok közül hunyorít ránk. Casotto többször dolgozott az alkotókkal, s úgy érezte, van valami közös játékos, gyermeki attitűd bennük.
Valter Adam Casotto munkái bármikor szembe jöhettek már velünk, akár az olyan sorozatok, mint a Harry Potter, vagy a Trónok harca esetében. Amennyi időt csak tud, saját alkotásainak szentel, de folyamatosan dolgozik a filmiparban is. „Az évek során számos szórakoztató projektben részt vettem, mint például az X-Men vagy a Hobbit. Lágy, szilikon részeket alkalmazok a színészek arcán, vagy testén, s ezáltal ijesztő, vagy humoros lényeket hozok létre belőlük. Esetleg öregítem őket, ahogy a filmvászon megkívánja. Nemrég dolgoztam egy olasz filmen, ami Antonio Ligabue – a XX. század egyik legjelentősebb naiv festője – életéről szól. Elio Germano játszotta a főszerepet, és az ő arcát kellett beborítanom különféle részekkel, hogy úgy nézzen ki, mint a festő, és különböző életszakaszokban tudjon megjelenni” – mesélte Casotto.
Az alkotó ezen kívül is számos különleges projekten dolgozik; néhány évvel ezelőtt saját magát is megöregítette, s az erről készült fotókat átadta szüleinek, az üzenettel: így sosem találkozunk. Valter Adam Casotto alkotásai a nézőt könnyedén rádöbbentik, a bőr, amelyben élünk, láthatatlanul – vagy nagyon is láthatóan – magán hordozza mindazt, amik vagyunk: halandók, egytől-egyig.
Káprázat és valóság Marc Chagall képein a bilbaoi Guggenheim Múzeum időszaki tárlatán.
Kevés olyan csodálatos szerelmi vallomást látni festményen, mint ahogy Chagall ábrázolja feleségével való kapcsolatát L'anniversaire (Születésnap) című 1915-ös képén. A levegőben találkozó szerelmespár mesebeli boldogságot sugároz, a semleges színű ruhában vörös padlóról elrugaszkodott férfi és nő, az asztalon lévő teríték, a mintás lakástextilek és nem utolsó sorban a nő kezében lévő virágcsokor csodálatos álomvilágot visz nézője elé. Pedig az 1887-ban az oroszországi Vityebszkben haszid zsidó családba, Moise Zaharovics Sagalov néven született Chagall nem csupán kurzusidegen művész volt hazájában, de családját házkutatásokkal zaklatták, vagyonukat elkobozták, az első világháborúban katona volt, később Párizsban telepedett le, majd a német megszállás elől New York-ba menekült, majd visszaköltözött Európába, szinte végig élte az egész XX. századot. Színes, légies és fantáziadús festői világa azonban hányattatott sorsa ellenére, vagy tán épp emiatt mindvégig megmaradt.
Az ifjú Chagall az 1910-es években még kereste, de egyre magabiztosabban találta meg önmagát. A kiállításon látható ahogy megörökítette Bellával, a feleségével és kislányával Idával közös hétköznapjait és miliőit (Moi ét mon village, La chambre jaune) éppúgy, ahogy önmagát (Portrait de l'artiste), az első világháborút, a haszid zsidóközösség mindennapjait (Le juif en noir et blanc). Képein ott a kor művészeti élete (Hommage á Apollianaire (1913)), (Appollinaire et Cendrars) és az átalakuló Oroszország. Az 1917-es forradalom történései, a mögötte meghúzódó eszmék őt is foglalkoztatták, politizált, utána a vityebszki művészet népbiztosaként ő irányította a múzeumok, művészeti események és iskolák működését. Ebben az évtizedben készült művein még alig sejlik a sötét jövő, de már megjelenik az őt olyannyira jellemző kapocs olyan világok között, amelyek előtte, azóta és nélküle homlokegyenest ellentétesnek tűnnének.
Info: Marc Chagall: The breakthrough years (Az áttörés évei) 1911-19 Guggenheim Múzeum, Bilbao A kiállítást a Kunstmuseum Basel rendezi együttműködésben a Guggenheim Múzeum Bilbao-val Nyitva: szeptember 2-ig
Guillaume Apollinaire: Európán keresztül (Travers l’Europe)  M. Ch.-nak Rotsoge Biborszínü arcod hidroplánná alakítható biplánod Kerek házad ahol egy füstölt hering úszik A szempillák kulcsa kell nekem Szerencsére találkoztunk Panado úrral És etekintetben nyugodtak vagyunk Mit látsz M. D. barátom 90 vagy 324 egy ember a levegőben egy borjú ki anyja hasából kitekint Az utakon sokáig kerestem Annyi lehúnyt szem az utak mentén Esőtől sírnak a fűzfák Nyisd ki nyisd ki nyisd ki nyisd ki nyisd ki Nézd csak de nézd csak Az öregember mossa lábát a lavórban Una volta ho inteso dire Che vuoi A gyerekkorotokra gondolva sírni kezdtem Te meg az iszonyat liláját mutatod nekem Az a kis kép a kocsival azt a napot juttatta eszembe Piros kék sárga zöld és mályvaszín foltokból összeállt napot Amikor vidékre mentem egy bájos kéménnyel aki pórázon vezette kutyáját Nincs már meg nincs meg a kis nádsípod A kémény messze tőlem orosz cigarettákat szív Kutyája az orgonákat ugatja És elfogyott a mécses A ruhára szirmok szemeregtek Két aranygyűrű a saruk mellett Kigyulladt a napon Míg hajad az áramszedő A tarka lángokba öltözött Európán keresztül (Vas István fordítása)
Edward király, angol király kései leszármazottja egyben az élet császára. Már végigülte saját gyászszertartását, de még nem unja a turnézást.
Az Öröm a középső neve. Tényleg. Már a papáé is az volt, de nála aztán igazán bejött. Quincy Delight Jones egész élete az örömről szól: másokéról és persze a sajátjáról is. Ez utóbbi kapcsán csak annyit, hogy nagy nőcsábász, öt asszonytól hét gyermeke született, kettőnek az anyja a 80-as évek egyik szexbálványa, Nastassja Kinski. Minket persze inkább az az öröm érdekel, amit a világ zeneszerető közönségének szerzett, és amit leginkább eddigi Grammy díjainak számával tudunk érzékeltetni: 27. Jones, vagy ahogy a zenevilág becézi, Q hatvanhat éve turnézik Európában, és nagy boldogság, hogy hamarosan Budapesten is láthatjuk. Először még tizenkilenc évesen, Lionel Hampton bigbandjével érkezett a kontinensre, de van nekünk ennél még régebbi referenciánk is. Mint egy génvizsgálat kimutatta, a muzsikus I. Eduárd angol király egyenesági leszármazottja, és Magyarországon mindenki, aki eljutott az általános iskola ötödik osztályáig, tudja, hogy Arany János róla írta a Walesi bárdokat.
Na jó, teheti fel a kérdést az olvasó, de hogyan kerül ide Radics Gigi? Hát úgy, hogy az utóbbi évtizedekben Quincy Jones a fiatal tehetségek felkarolásában leli a legnagyobb örömét, és a magyar énekesnőt is a szárnyai alá vette. Márpedig ha valaki, ő ért a tehetségek felkarolásához: Michael Jackson producereként három lemezhez volt köze: az Off the Wallból húszmillió példány kelt el, a Thriller most már alighanem örökös világcsúcstartó marad a maga 110 milliójával, de a Bad is 45 millióig jutott. Q úr mindenhez ért, ami a zenével kapcsolatos. Hosszú karrierjének egyik legizgalmasabb kérdése az, hogyan lehet valaki egyszerre ilyen fantasztikusan jó a művészetben és az üzletben is. A válasz az, hogy tehetséggel és tanulással. Trombitálni és hangszerelni Bostonban tanult, a mai Berklee-n, amit akkor Schillinger House-nak hívtak. Klasszikus zeneszerzés leckéket pedig már sikeres muzsikusként, Párizsban vett, az amúgy Leonard Bernsteint is korrepetáló Nadia Boulangertől. A pénzügyek terén maga az élet volt a mestere: a 60-as évek elején sikeresen csődbe vitte tizennyolc tagú zenekarát, a végén már ennivalóra sem futotta. „Akkor jöttem rá, hogy egy dolog a zene, és egészen másik a zeneipar” - mesélte egy interjúkötetben.
Közben, hogy csak pár érdekességre térjünk ki, trombitált az Elvis Presley első tévéfelvételeit kísérő zenekarban, de a trombitás kolléga Dizzy Gillespie-nél is. Még húszéves sem volt, amikor olyan előadók számára hangszerelt dalokat, mint Sarah Vaughan, Count Basie vagy Duke Ellington. Ray Charlesszal kamaszkoruk óta barátok voltak és Sidney Lumet felkérésére ő írta az 1964-es A zálogos zenéjét – meg utána még vagy három tucat filmét. Az ő ötlete és mesterműve volt az 1985-ös We Are the World jótékonysági akció, de Bonóval is hosszú ideje működnek együtt humanitárius ügyekben. Már 27 éve megkapta a Grammy életműdíját, és azóta sem lassít. A korszellemet követve például fizetős dzsessztévét indított az interneten. Mindez szinte eltörpül amellett, hogy 1974 óta, tehát immár negyvennégy éve tudja, mit fognak róla mondani a halála után. Súlyos agyi érbetegséget kapott, családja már lemondott róla, és elkezdte szervezni búcsúztatását. Ő viszont másként gondolta, felépült, és végül orvosa mellett ülve végighallgatta a gyászbeszédeket. Quincy Jones életöröme az utóbbi években néhány érdekes interjúban is kifejezésre jutott. Az év elején a Vulture magazinnak nyilatkozva egyrészt azt mondta, tudja, ki ölette meg Kennedyt (szerinte Sam Giancana chicagói maffiavezér), másrészt azt, hogy 72 éves korában randizott az akkor 24 esztendős Ivanka Trumppal (gyönyörű a lába, de rossz apja van), a Beatles tagjai pedig csapnivaló zenészek voltak, Paul McCartney például a legpocsékabb basszusgitáros, akit valaha hallott.  Talán a fentiekből is kiderül, hogy érdekes esténk lesz jövő hétfőn.
Radics Gigi Bilbao képzőművészet Guggenheim Alapítvány kiállítás Boston Leonard Bernstein zene Chagall művészet