A Kurszk pusztulása
Az orosz haditengerészet NATO-besorolás szerinti Oscar-2 osztályú, Kurszk nevű atom-tengeralattjárója augusztus 12-én, szombaton máig rejtélyes körülmények között elsüllyedt az északi Barents-tengeren hadgyakorlat közben. A fedélzeten szolgálatot teljesítő összesen 118 főnyi legénység a tragédiában életét vesztette. Vlagyimir Putyin orosz elnök szerdára nemzeti gyásznapot hirdetett az elsüllyedt atom-tengeralattjáró legénységének emlékére. Több mint tíz nappal a tragédia után sem lehet tudni, hogy a tengerészek halála valóban elkerülhetetlen volt-e, vagy az orosz vezetés megmagyarázhatatlan vonakodása okozta végül a teljes legénység pusztulását.
Vonakodó orosz haditengerészet

Az első híradások augusztus 14-én, hétfőn, tehát a szerencsétlenség bekövetkezte után két nappal érkeztek a térségből. Műszaki hibáról szóltak a hírek és arról, hogy a Kurszk, az Északi Tengeri Flotta hadgyakorlatán bekövetkezett baleset miatt a tenger fenekére ereszkedett. Az orosz vezetés igyekezett megnyugtatni a világ közvéleményét, hogy az atom-tengeralattjáró balesete nyomán nem lépett fel radioaktív sugárzás a Barents-tengeren.

A szomszédos Norvégiában a nukleáris balesetekkel foglalkozó speciális mentőalakulatokat azonnal készültségbe helyezték. Arra vártak, hogy az orosz fél hivatalosan segítséget kérjen Norvégiától. A norvég védelmi minisztérium közölte, hogy orosz részről ennek ellenére nem adtak semmiféle hivatalos tájékoztatást a nukleáris tengeralattjáró balesetéről, és segítséget sem kértek a mentéshez.

Mint ahogy később nyilvánvalóvá vált, a Kurszk mentését az orosz haditengerészet alakulatai valójában már szombaton, 12-én megkezdték, hadgyakorlatnak álcázva a műveletet. Olyan, később alaptalannak bizonyult hírek kaptak szárnyra, miszerint a legénység energiaellátását az orosz hadsereg búvárharanggal folyamatosan biztosítja.

A tragédia harmadik napján, augusztus 15-én az Egyesült Államok is jelezte, hogy kész segítséget nyújtani Oroszországnak. Az amerikaiak egy speciális mini-tengeralattjárót ajánlottak fel az oroszoknak, melynek segítségével egyszerre 24 embert lehetett volna a felszínre hozni. Az orosz haditengerészet nem tartott igényt az amerikai segítségre, és 15-én megkezdte saját mentési kísérleteit.

A mentés

A Rudnyickij orosz mentőhajóról az akció első napján lebocsátottak egy Priz típusú mentőkapszulát, mely első kísérletre nem tudott megbízhatóan összekapcsolódni az elsüllyedt Kurszk atom-tengeralattjáróval, mert a Barents-tengeren az elmúlt héten tomboló erős viharban a víz alatti látási viszonyok rendkívül rosszak voltak.

A mentőakciók - melyekhez később, orosz felkérésre csatlakozott Norvégia és Nagy-Britannia is - eredménytelennek bizonyultak, pedig a nemzetközi mentőalakulatok teljes technikai arzenáljukat bevetették a Kurszk legénységének felhozására.

Augusztus 19-én a norvég Normand Pioneer mentőhajó, fedélzetén a brit LR5-ös mini-tengeralattjáróval a Kurszk balesetének körzetébe érkezett. A norvég alakulatok többször rákapcsolódtak a tengeralattjáró vészzsilipjére, de a vizet nem sikerült kiszivattyúzni az ajtók közül, mert a Kurszk csatlakozónyílásai deformálódtak a baleset során.

Amikor a mélytengeri búvároknak sokadik próbálkozásra sikerült felnyitniuk a Kurszk 9-es rekeszébe vezető zsilipkamra belső nyílását, megállapították, hogy a rekeszt teljesen elárasztotta a víz. A búvárok nem tudták teljes mértékben kinyitni a búvónyílást és leengedni azt a távvezérelt tévékamerát, melynek segítségével tájékozódni akartak a merülőhajó belsejében uralkodó állapotokról. A norvég búvárok már ekkor biztosra vették, hogy az egész tengeralattjárót elárasztotta a víz, ezért a teljes személyzet meghalt. Ezt nyilatkozta 21-én az egyik norvég mentő, Rune Fredheim kapitány. A norvég katonai hatóságok képviselői bejelentették, hogy mentőmissziójuk véget ért. A tengeralattjáró fedélzetén található műszerek segítségével a szakemberek ugyanis megállapították, hogy a kabinokban uralkodó nyomás kizárja az élet lehetőségét. A brit gyártmányú mini-tengeralattjáró bevetésére, melynek segítségével a túlélőket hozták volna a felszínre, ezért nem került sor.

A legénység

A Komszomolszkaja Pravda című újság augusztus 18-án 18 ezer rubelt fizetett ki azért, hogy murmanszki mellékletében 18-án, pénteken nyilvánosságra hozhassa a tengeralattjárón tartozkodó személyek névsorát, mely addig titkosítva volt. A listán 113 név szerepelt - 46 főtiszt és tiszt, köztük 5 magas rangú tengerésztiszt a 7. tengeralattjáró hadosztálytörzséből, 45 tiszthelyettes, valamint 22 matróz. Az állománytábla szerinti beosztásoknak megfelelően a baleset során elárasztott első két rekeszben 43 főnek kellett tartózkodnia, köztük a törzs beosztottjainak és V. Bagrjancev törzsparancsnoknak.

Augusztus 21-én Mihail Mocak, az északi flotta törzsparancsnoka hivatalosan is megerősítette, hogy a Kurszk legénysége meghalt a baleset következtében. Mocak szerint a tengeralattjáró valamennyi rekeszét elárasztotta a víz, a hajózó személyzet közül senki sem maradt életben. Az orosz fél azzal a kéréssel fordult Norvégiához, hogy nyújtsanak segítséget a holttestek kiemeléséhez, de a norvég haditengerészeti parancsnokság azt válaszolta, hogy nem rendelkezik az ehhez szükséges technikai eszközökkel.

Tehetetlen orosz haditengerészet

Az orosz mentőalakulatok kudarcának és az orosz kormány hozzáállásának okai a 90-es évek elejére nyúlnak vissza. Az orosz haditengerészeti parancsnokság 1990-ben úgy döntött, hogy takarékossági okokból megszünteti a flotta mélytengeri kutató-mentő szolgálatát. A kiválóan képzett (a leningrádi tengerésztiszti iskolán külön mélybúvár-tanszék működött) szakemberek nagy részét leszerelték, elbocsátották, a többieket a hajó tűzbiztonsági szolgálatához rendelték.

Az egyetlen - a norvég Normand Pioneerhoz hasonló - különleges orosz mentőhajót, amely két speciális mentőszerkezetet szállított fedélzetén, először Szentpétervárra (Kronstadt haditengerészeti bázisra) vezényelték "javításra és korszerűsítésre", majd egy idő után leselejtezték, leírták, gyakorlatilag eladták kilóra, vashulladékként. Az elbocsátott búvárok nagy része kereskedelmi magáncégekben helyezkedett el, illetve külföldre távozott, és ott vállalt munkát.

A flotta parancsnoksága ezért már a mentés első percétől fogva tudhatta, hogy sem megfelelő felszerelése, sem mélytengeri (60 méter a választóvonal) búvárai nincsenek, márpedig, ahogy bebizonyosodott, a tengeralattjárót megvizsgálni, kinyitni és esetleg abba behatolni csak nehézbúvárok képesek. A magáncégeknél dolgozó szakembereknek, annak ellenére, hogy korábban hivatásos tengerésztisztek és tiszthelyettesek voltak, nem volt "hozzáférési engedélyük" a szupertitkos atom-tengeralattjárókhoz.

Igaz, hogy megfelelő felszereléssel, tudással, tapasztalattal és gyakorlottsággal egyetlen orosz cég sem rendelkezett, tehát kénytelenek voltak az egész munkát kiadni az amúgy "potenciális ellenségnek" számító NATO-tag Norvégiának.
Submarine Külföld