text:
Mehmet Akşit
prof.dr.ir.
Researcher, Formal Methods and Tools
1 PhD Thesis - Research UT, graduation UT
Publication Year, Title (ascending)
Publication Year, Title(descending)
Communication, Scheduling, and Resource Management in SINA
Tripathi, A. & Aksit, M., Dec 1988, In : Journal of object-oriented programming. 1, 4, p. 24-31 8 p.
Communication, scheduling and resource management in SINA
Triphathi, A. & Aksit, M., 1988, In : Journal of object-oriented programming. 1, 4, p. 24-37
Data Abstraction Mechanisms in Sina/st
Meyrowitz, N. K. (ed.), Aksit, M. & Tripathi, A., Nov 1988, In : SIGPLAN notices. 23, 11, p. 267-275 9 p.
An Implementation of the Object-Oriented Concurrent Programming Language SINA
Triphathi, A., Berge, E. & Aksit, M., Mar 1989, In : Software : practice and experience. 19, 3, p. 235-256 22 p.
Compiler generation based on grammar inheritance
Aksit, M., Mostert, R. & Haverkort, B. R. H. M., 1990, In : Memoranda informatica. 0, 07, p. - 10 p.
An object-oriented language-database integration model: The composition filters approach
Aksit, M., Bergmans, L., Vural, S. & Vural, S., 1991, In : Memoranda informatica. 1, 90, p. - 22 p.
Atomic Delegation: Object-Oriented Transactions
Aksit, M., Dijkstra, J. W., Dijkstra, J. W. & Tripathi, A., Mar 1991, In : IEEE software. 8, 2, p. 84-92 9 p.
Obstacles in Object-oriented Software Development
Aksit, M. & Bergmans, L., 1992, In : Memoranda informatica. 92, 15, p. - 31 p.
Aksit, M. & Bergmans, L., 1992, In : SIGPLAN notices. 27, 10, p. 341-358 18 p., 10.1145/141937.141965.
Designing Software Architectures As a Composition of Specializations of Knowledge Domains
Aksit, M., Marcelloni, F., Tekinerdogan, B., Vuijst, C. & Bergmans, L., 1995, In : Memoranda informatica. 95-44, p. - 23 p.
Reusability
Composing Synchronisation and Real-Time Constraints
Bergmans, L. & Aksit, M., Jul 1996, In : Journal of parallel and distributed computing. 36, 1, p. 32-52 21 p.
Load Balanced Mapping of Distributed Objects to Minimize Network Communication
Stoyenko, A. D., Bosch, J., Aksit, M. & Marlowe, T. J., 1 May 1996, In : Journal of parallel and distributed computing. 34, 2, p. 117-136 20 p.
Telecommunication networks
Objectorientatie stelt systeemontwerper vaak voor nieuwe modelleringsproblemen
Aksit, M. & Bergmans, L., 1996, In : Automatisering gids. 40, 40, p. 17-17
Separation and composition of concerns
Aksit, M., Dec 1996, In : ACM computing surveys. 28, 28A/4, p. 148 6 p.
Strategic Directions in Object-Oriented Programming
Aksit, M. & Guerroui, R., Dec 1996, In : ACM computing surveys. 28, 28/4, p. 691-700 10 p.
Component Composability Issues in Object-Oriented Programming
Aksit, M. & Tekinerdogan, B., Dec 1997, In : Xootic magazine. 5, 2, p. 15-20 6 p.
Developing object-oriented framworks using domain models
Aksit, M., Marcelloni, F. & Tekinerdogan, B., 2000, In : ACM computing surveys. 32, 1es, p. - 11 p.
Improving Object-Oriented Methods by using Fuzzy Logic
Marcelloni, F. & Aksit, M., 2000, In : Applied computing review. 8, 2, p. 14-23 10 p.
Marcelloni, F. & Aksit, M., 2000, In : ACM computing surveys. p. -
Composing crosscutting concerns using composition filters
Bergmans, L. & Aksit, M., 2001, In : Communications. 44, 19, p. 51-57 7 p.
Deferring Elimination of Design Alternatives in Object Oriented Methods
Aksit, M. & Marcelloni, F., 2001, In : Concurrency and computation. 13, 14, p. 1247-1279 33 p.
Discussing Aspects of AOP
Elrad, T., Aksit, M., Kiczales, G., Lieberherr, K. & Ossher, H., Oct 2001, In : Communications of the ACM. 44, 10, p. 33-38 6 p.
Leaving Inconsistency using Fuzzy Logic
Marcelloni, F. & Aksit, M., 1 Oct 2001, In : Information and software technology. 43, 12, p. 725-741 17 p.
A market-driven approach based on Markov decision theory for optimal use of resources in software development
Noppen, J. A. R., Eisenbach, S. (ed.), Aksit, M., Nicola, V. F. & Tekinerdogan, B., 5 Apr 2004, In : IEE proceedings - Software. 151, 2, p. 85-94 10 p.
Aspecten in Architectuur
Tekinerdogan, B. & Aksit, M., 15 Feb 2004, In : Informatie. 46, 1/1, p. 22-29 8 p.
Pedrycz, W. & Aksit, M., 2004, In : Fuzzy sets and systems. 145, 1, p. 1-2
Fuzzy logic-based object-oriented methods to reduce quantization error and contextual bias problems in software development
Marcelloni, F. & Aksit, M., 1 Jul 2004, In : Fuzzy sets and systems. 145, 145, p. 57-80 24 p.
The 7 C's for Creating Living Software: A Research Perspective for Quality-Oriented Software Engineering
Aksit, M., 2004, In : Turkish journal of electrical engineering and computer sciences. 12, 2, p. 61-95 35 p.
Editorial: Experiences with Auto-adaptive and Reconfigurable Systems (Application Level Adaptation)
Aksit, M. & Elrad, T., 17 Aug 2006, In : Software : practice and experience. 36, 12, p. 1227-1229 2 p., 10.1002/spe.780.
Experiences with Auto-adaptive and Reconfigurable Systems (System Level Adaptation)
Ak?it, M. (ed.), Aksit, M., Elrad, T. & Elrad, T. (ed.), 17 Aug 2006, In : Software : practice and experience. 36, A219/11-12, p. 1113-1114 2 p.
Introducing the Concept of Synthesis in the Software Architecture Design Process
Tekinerdogan, B. & Aksit, M., 15 Mar 2006, In : Journal of integrated design & process science. 10, 500-266/1, p. 45-56 12 p.
A Taxonomy for a Constructive Approach to Software Evolution
Ciraci, S., van den Broek, P. & Aksit, M., Aug 2007, In : Journal of software. 2, 2, p. 84-97 14 p.
Modeling Traceability of Concerns for Synchronizing Architectural Views
Tekinerdogan, B., Hofmann, C. & Aksit, M., Aug 2007, In : Journal of object technology. 6, LNCS4549/7, p. 7-25 19 p.
Elsevier special issue on foundations and applications of model driven architecture
Aksit, M. & Ivanov, I., 1 Sep 2008, In : Science of computer programming. 73, 08HT8968C/1, p. 1-2 2 p.
Software Architecture Reliability Analysis using Failure Scenarios
Tekinerdogan, B., Sözer, H. & Aksit, M., Apr 2008, In : Journal of systems and software. 81, 4, p. 558-575 18 p.
Software development with imperfect information
Noppen, J. A. R., van den Broek, P. M. & Aksit, M., Jan 2008, In : Soft computing. 12, 1, p. 3-28 26 p.
Experimental evaluation of a tool for the verification and transformation of source code in event-driven systems
Gülesir, G., van den Berg, K., Bergmans, L. & Aksit, M., 18 Mar 2009, In : Empirical software engineering. 14, 1, p. 720-777 58 p., 10.1007/s10664-009-9107-y.
FLORA: A framework for decomposing software architecture to introduce local recovery
Sözer, H., Tekinerdogan, B. & Aksit, M., Jul 2009, In : Software : practice and experience. 39, 10, p. 869-889 21 p., 10.1002/spe.916.
Runtime Verification in Distributed Computing
Malakuti Khah Olun Abadi, S., Park, J. H. (ed.), Obaidat, M. (ed.), Aksit, M. & Bockisch, C., 30 Jun 2011, In : Journal of convergence. 2, 1, p. 1-10 10 p.
An In-Depth Look at ALIA4J
Bockisch, C., Sewe, A., Yin, H., Mezini, M. & Aksit, M., Apr 2012, In : Journal of object technology. 11, 1, p. 7:1-7:28 28 p.
Feature-based rational management system for supporting software architecture adaptation
Tekinerdogan, B., Sözer, H. & Aksit, M., Nov 2012, In : International journal of software engineering and knowledge engineering (IJSEKE). 22, 7, p. 945-964 20 p.
First-class Compositions--Defining and composing object and aspect compositions with first-class operators
Bergmans, L., Havinga, W. K. & Aksit, M., 2012, In : Transactions on aspect-oriented software development. IX, p. 216-267 52 p.
Verification and analysis of domain-specific models of physical characteristics in embedded control software
de Roo, A., Sözer, H. & Aksit, M., Dec 2012, In : Information and software technology. 54, 12, p. 1432-1453 22 p.
A fine-grained, customizable debugger for aspect-oriented programming
Yin, H., Leavens, G. T. (ed.), Chiba, S. (ed.), Bockisch, C., Aksit, M. & Tanter, E. (ed.), 2013, In : Transactions on aspect-oriented software development. 7800, p. 1-38 38 p.
MOO: An architectural framework for runtime optimization of multiple system objectives in embedded control software
de Roo, A., Sözer, H., Bergmans, L. & Aksit, M., Oct 2013, In : Journal of systems and software. 86, 10, p. 2502-2519 18 p.
Optimizing decomposition of software architecture for local recovery
Sözer, H., Tekinerdogan, B. & Aksit, M., Jun 2013, In : Software quality journal. 21, 2, p. 203-240 38 p.
Vibes: a visual language for specifying behavioral requirements of algorithms
Gülesir, G., Bergmans, L., Aksit, M. & van den Berg, K., Oct 2013, In : Journal of visual languages and computing. 24, 5, p. 350-364 15 p.
A communication-channel-based representation system for software
Demirezen, Z., Tanik, M. M., Aksit, M. & Skjellum, A., Jun 2014, In : Integrated computer-aided engineering. 21, 3, p. 235-247 13 p.
Composing domain-specific physical models with general-purpose software modules in embedded control software
de Roo, A., Sözer, H. & Aksit, M., Feb 2014, In : Software and systems modeling. 13, 1, p. 55-81 27 p.
Introduction to special issue on software engineering aspects of green computing (SEAGC)
Malakuti Khah Olun Abadi, S., Lohmann, W. & Aksit, M., Sep 2015, In : Sustainable computing. 7, p. 1-1 1 p.
Contact Mehmet Akşit


Mode 1: Deactivated Mode ��In this mode, the FY-40Aauto stabilization is turned off. The aircraft is completely under pilot control.
Mode 2: Stabilized Mode �� Level flight is automatically maintained, making flight simple, especially for beginners. If a pilot feels the plane is out of control, simply reduce input control and the plane will automatically recover level flight.
Mode 3: 3D Mode ��If no input is given by the pilot (all sticks in the middle position), 3D mode will lock the current aircraft attitude. Therefore the aircraft can be easily maneuvered to complete a variety of 3D flight with added stability & smoothness.


text:
Mail bomb suspect's mom warns America's political vitriol resonates with mentally ill
The mother of mail bomb suspect Cesar Sayoc writes that she is estranged from her son but hurt by his alleged attacks, and she calls on the country — specifically, President Donald Trump — to tone down the nasty rhetoric.
She further warned that the political vitriol — particularly talk of "war" against the media and political parties — could resonate with the mentally ill, like her son, and inspire them to "violently act out in our country," Madeline Sayoc wrote in an open letter to television network ABC, which published the correspondence Sunday night.
What motivates a terrorist?
Madeline Sayoc also said that her 56-year-old son's relatives had tried, to no avail, to get him help, and that American families need better laws to allow families to "compel and require" treatment, when necessary.
https://www.cnn.com/2018/11/05/us/cesar-sayoc-mother-letter-abc-mail-bomb-suspect/index.html
Alexandria Ocasio-Cortez Is Right about Amazon's Corporate Welfare
'Absolute Disgrace': When No One Looking, White House Plans to Dump Major Climate Report on Black Friday
Bolton: National debt 'threat to the society,' forcing DoD spending to 'flatten out'
Jamal Khashoggi strangled as soon as he entered consulate, prosecutor confirms

redpajama_set_name: RedPajamaCommonCrawl


text:
Dr Wee to Guan Eng: Stop the political persecution of TAR UC
By FOONG PEK YEE
KUALA LUMPUR: Finance Minister Lim Guan Eng has been told to stop the political persecution of Tunku Abdul Rahman University College (TAR UC).
MCA president Datuk Seri Dr Wee Ka Siong in making the call, added that the DAP secretary-general had for the last one year, interfered in the 50-year-old TAR UC, which is governed by all relevant laws.
"An officer from the Finance Ministry has on Nov 26, suddenly presented a letter at the TARC Board of Governors meeting stating that the board is illegal because the trustees are all MCA members.
"This is a shock to us. Since when there is a law or constitutional clause that prohibits a member of a political party from becoming a member of a foundation?" said Dr Wee.
For this year and next year, a total of RM60mil in government matching grants has not been given to TAR UC.
Lim said he would only give TAR UC the grants if it sever ties with MCA.
The Barisan Nasional government had given RM1.0123bil matching grants to TAR UC between 1969 and 2018 to help keep its tuition fees affordable to needy students.
"I want to tell Lim Guan Eng, that's enough, we had enough! Stop suppressing TAR UC, and stop the political persecution.
"TAR UC was founded by us (MCA), This higher education institution that we and the Chinese society support together, have groomed at least 200,000 students," said Dr Wee in his hour-long and emotionally charged speech when opening the party's 66th annual general meeting (AGM) here on Sunday (Dec 1).
TAR UC was set up by MCA as Tunku Abdul Rahman College in 1969 to provide tertiary education to needy students who could not gain access to public universities and could not afford to go to private universities.
The college was elevated to a university college -TAR UC - in 2013.
Dr Wee said TAR UC enrols between 6,000 and 8,000 students of all races annually, most of them being Chinese, which is close to the total number of Chinese freshies admitted each year by the 20 public universities in the country.
Dr Wee said: "As long as I am the president, I will be here to protect TAR UC from those who intend to tear it down. And I am sure all MCA members and those from the Chinese community will also do their part to safeguard this institution.
"Lim Guan Eng, you and your father (DAP advisor Lim Kit Siang) as well as your party have never donated a single sen to TAR UC.
"Please do not abuse your power," said Dr Wee, adding that Lim should stay out of TAR UC.
He also challenged Lim to a public debate and settle the issue once and for all.
The public has also started to rally their support for TAR UC.
Dr Wee said he was thankful to all for their support, and the RM223,974 raised for TAR UC as of Wednesday (Nov 27).
Tags / Keywords: Lim Guan Eng , Tunku Abdul Rahman University College , TAR UC , Wee Ka Siong , annual general meeting , AGM


text:
Saudi Arabia's Failed Oil War
Why Its Days of Market Dominance Are Over
By Nicholas Borroz and Brendan Meighan
NICHOLAS BORROZ is a strategic intelligence consultant. BRENDAN MEIGHAN is a macroeconomic analyst. Both are based in Washington, DC.
Read more by Nicholas Borroz
Read more by Brendan Meighan
King Salman of Saudi Arabia after being awarded an honorary Ph.D from the International Islamic University in Kuala Lumpur, Malaysia, March 2017. Reuters
Saudi King Salman's ongoing visit to Asia, through which he hopes to attract Japanese and Chinese investment in Saudi Arabia, is another indication of how committed the country is to reforming its economy. This trip, along with a host of fiscal modifications at home and the impending initial public offering (IPO) of Saudi Aramco, the country's national petroleum and natural gas company, underscore the Kingdom's recognition of its need to escape dependence on oil—a realization that has come as a result of failed policies from 2014 to 2016 that forced Riyadh to accept the fact that its days of dominating oil markets are over.
Saudi Arabia's strategy during the production war was to let the spigots flow in the hopes that doing so would undermine two other producers: Iran and the United States. Iran had always enjoyed a latent ability to wrest market control from Saudi Arabia, but crippling international sanctions prevented it from doing so. After the nuclear deal, though, the threat to the Kingdom increased. At the same time, the U.S. oil industry presented a new challenge. By 2015, after a decade of technological innovations, including the use of wireless seismological testing and the automating of various oilrig functions, it had claimed the mantle of global production leader from Saudi Arabia.
In the face of eroding market share, Riyadh refused to cut oil production. It instead opted to increase output in 2016—setting new records for its production levels—to keep global supply high and prices down. In so doing, Riyadh wagered that it could survive depressed prices with its over half a trillion dollars in foreign exchange reserves, while its U.S. and Iranian competitors would in turn face so much financial pressure that they would bow out of the running. This was a marked divergence from past Saudi strategy, which typically favored cutting production to regulate supply and keep prices elevated.
The Kingdom's production war was costly. The resultant oil price slump hurt Saudi
Saudi Arabia Economic Development


We are delighted to present the fifth edition of UNEECO news letter. As announced in the earlier newsletters, it is our endeavour to bring this News letter once in every quarter on a regular basis.
We would strive to provide as much information as possible about the UNEECO Group, its products, services and happenings in the company to the readers. For this to happen, we need the whole hearted co operation of all the staff across the entire spectrum.
We convey our appreciation and gratitude to all the departments of UNEECO, for providing their share of information.
We also earnestly request you all to provide your feedback and comments on the contents of this News letter. Your valuable suggestions will help us to make improvements on the layout, contents and presentation of the future editions.
Mr. A.R. Juma, Managing Director in meeting with HRH The Prime Minister at Gudaibiya Palace on 21st March 2010.
Maritronics, the AV entertainment systems and home automation specialists of UNEECO group has also entered into hospitality industry with High Definition Interactive TV systems. This entertainment and information system is entirely digital and is capable of providing a host of interactive guest entertainment and hotel management services across a single Cat5e cable network using IP.
Provides your home and office ultimate protection with convenience and style.
Support 250 user codes (4-12 digit codes with security random coding).
Digital touch control keypad with a regulated voltage touch technology.
Built-in RFID or HID Prox reader module supports card/key fobs access.
Time & date stamped 5,000 events (audit trail) can be downloaded via USB data port using cable.


Gerard Houllier hopes that yesterday's Worthington Cup success will provide the impetus for Liverpool to earn a top-four finish and another crack at the Champions League.
Liverpool's 2-0 win over arch-rivals Mannchester United, brought the first domestic trophy of the season to Anfield and Houllier hopes the success will inspire his players for the remainder of the season. .
'We will probably get a bit of relief now and we can play in Premiership with less pressure on us because we know we are in Europe,' he stated.
Liverpool currently lie seventh in the Premeir League, seven points adrift of the fourth Champions League spot, but Houllier is looking for a repeat of tjeir form two seasons ago when success in the Worthington Cup was followed by a revival in their league form.
'Some players were under pressure and their manager was supposedly under pressure, but that was not from the board,' observed Houllier.
'I came back from my heart operation almost a year ago and what we have achieved since then is not too bad.


fall . . . winter?
I began this post a mere two weeks ago, and it's already somewhat obsolete. Superstorm Sandy and an early snowfall knocked leaves off of most trees, essentially putting an end to the visual signs of fall. It's already to gotten warmer again this weekend, so it's still not quite winter yet. But I wasn't sure about that on Wednesday evening.
But first! My original post included the observation that life is different in New England. And it's not just the crazy sports fans and crazier accents. The passing of time is more clearly reflected in nature. There are distinct seasons — although I'm speculating about two, having experienced only two so far. It felt like summer when we moved to Boston, and it's felt like fall for the past few months. But it's not just a feeling: it's looked like the seasons, too: a lush green summer with clear blue skies gave way to a bright, warm palette in the trees.
This is different from my experience growing up in Texas, where the seasons were "hot" and "less hot." Green slowly turned into brown, which later became green again. But I spent my childhood and early adulthood thinking that we were in some ways faking it. Halloween and Thanksgiving could generally only qualify as "bearable," and I remember spending a fair number of Christmas afternoons reading on the porch of my grandparents' house. Chain stores stocked fall and winter clothing as a matter of course, but how many wool sweaters does one need when the temperature never really dips below 45 degrees (and that only in the middle of the night)? With the exception of the appearance of bluebonnets in April on the side of the road between Houston and Austin, the passing of time is in the mind.
Compounding the already pronounced effects of the onset of winter was daylight savings time just a few days earlier. It's now dark when I get home after class most days (which also means that I think it's time to go to bed at 8:00 p.m.).
So it's not quite winter yet, but it doesn't look like fall anymore. But at least it's not still 80 degrees, as it was in Houston today!


text:
Episode 27 – There was a man dwelt by a churchyard
In this episode Mike & Will don their funeral garb and shuffle mournfully into 'There was a man dwelt by a churchyard' by M.R. James.
A big thanks to Robert Lloyd Parry for giving us permission to use readings extracted from his excellent CD 'Curious Creatures: The Shorter Horror of M.R. James', available to purchase from his website nunkie.co.uk!
An equally big thanks go to Les Edwards for giving us permission to use his gorgeous artwork inspired by this very story, just one of the many illustrations Les did for the recent M.R. James collection 'Curious Warnings: The Great Ghost Stories of M.R. James'. »
You can buy a print of this painting as well as many others from his website lesedwards.com
A Winter's Tale by William Shakespeare (wikipedia)
This title of this story comes from a line spoken by young Mamillius in Act 1 Scene 2 of Shakespeare's 'A Winter's Tale'. Our audio extract came from the BBC's lovely Shakespeare Animated Tales version of the play, available to watch on YouTube.
Brass rubbings at Oddington, Oxfordshire (White Winds Brass Rubbing)
In this episode M.R. James refers to an 'old brass in a church with a figure of a person in a shroud'. While it may not be the exact brass James was thinking of, the shrouded figure at Oddington Church is certainly of a similar kind to the one he refers to.
Ghosts & Scholars story notes (Ghosts & Scholars)
Rosemary Pardoe's notes on this story throw some very helpful light on some of the more perplexing parts of this story.
John Poole, playwright (wikipedia)
We forgot to mention it in the episode, but it is likely that M.R. Jame's choise of the name 'John Poole' is a nod towards the English playwright John Poole (1786–1872) who was famous for this Shakespeare parodies.
"'I seen it wive at me out of the winder': The Window as Threshold in M.R. James's Stories" by Rosemary Pardoe (Ghosts & Scholars Newsletter 4)
This is the essay Will mentions in this episode which explores how James uses the window as a reoccuring feature of this ghost stories. Sadly the essay is not available to read online.
Will-o-the-wisp or corpse lights (wikipedia)
In this story the smith asks John Poole if he has ever seen any 'lights' in the churchyard. Rosemary Pardoe suggests that this is a reference to 'corpse lights'.
Ghosts & Scholars Survey (G&S)
This story has an unenviable reputation for being voted one of the least popular M.R. James stories with readers of Ghosts & Scholars!


text:
Eric Bazilian - Episode 517
Steve Cooper talks with musician/songwriter Eric Bazilian. Eric is a singer, songwriter, multi-instrumentalist, arranger and producer, best known for being a founding member of the rock band The Hooters and for writing "One of Us," made famous by Joan Osborne in 1995. Nervous Night, The Hooters' 1985 debut on Columbia Records, sold more than 2 million copies and included Billboard Top 40 hits "Day By Day" (#18), "And We Danced" (#21) and "Where Do The Children Go" (#38). After releasing six albums, The Hooters obtained a large global following throughout the 1980s and 1990s. As a result, they were asked to open three major musical events of the late 20th century: Live Aid in Philadelphia in 1985, Amnesty International Concert at Giants Stadium in 1986, and Roger Waters' The Wall Concert in Berlin in 1990. In 1995, The Hooters went on hiatus but since then have released more studio and live albums and still tour together. Throughout his career Eric has collaborated on musical projects for many other artists. Some of the long list he has worked with include Jon Bon Jovi, Cyndi Lauper, The Scorpions, Robbie Williams, Ricky Martin, LeAnn Rimes, Journey and many others. He also recently toured with Joe Bonamassa and performed in Europe at benefits for the Light of Day Foundation that helps with Parkinson's Disease awareness.
This entry was posted on Tuesday, June 7th, 2016 at 10:17 am	and is filed under comedy, music, acting, rock, televison, movies, hollywood.


text:
Thomas Henry Huxley (Ealing, Middlesex, 4 de maig de 1825 – Eastbourne, Anglaterra, 29 de juny de 1895), fou un biòleg anglès, conegut com «el buldog de Darwin» per la seva defensa de la teoria evolutiva de Charles Darwin.

El seu debat sobre l'evolució a Oxford del 1860 amb el bisbe d'Oxford, Samuel Wilberforce, fou un moment clau en l'acceptació àmplia de l'evolució, i de la seva pròpia carrera. Wilberforce tenia el suport de Richard Owen, contra qui Huxley també debatia sobre si els humans estan molt relacionats amb els simis. Huxley trigà a acceptar algunes de les idees de Darwin, com ara el gradualisme, i no es decidí sobre la selecció natural, però, així i tot, es bolcà en el seu suport públic a Darwin. Fou vital per desenvolupar l'educació científica a Gran Bretanya, i lluità contra les modalitats més extremes de tradició religiosa. Huxley havia planejat marxar d'Oxford el dia anterior, però, després d'una trobada amb Robert Chambers, l'autor de Vestiges, va canviar d'opinió i va decidir sumar-se al debat. Wilberforce va ser entrenat per Richard Owen, contra qui Huxley també va debatre sobre si els humans estaven estretament relacionats amb els simis.

Huxley va tardar a acceptar algunes de les idees de Darwin, com ara el gradualisme, i estava indecís sobre la selecció natural, però malgrat això va ser sincer en el seu suport públic a Darwin. Va ser instrumental per desenvolupar l'educació científica a Gran Bretanya, va lluitar contra les versions més extremes de la tradició religiosa. Huxley va encunyar el terme "agnosticisme" el 1869 i el va elaborar el 1889 per emmarcar la naturalesa de les afirmacions en termes del que és cognoscible i el que no ho és.

Huxley tenia poca educació formal i era pràcticament autodidacta. Es va convertir potser en el millor anatomista comparat de finals del segle XIX. Va treballar sobre els invertebrats, aclarint les relacions entre grups abans poc entesos. Més tard, va treballar sobre els vertebrats, especialment sobre la relació entre els simis i els humans. Després de comparar arqueòpterix amb aompsognathus, va arribar a la conclusió que els ocells van evolucionar a partir de petits teròpodes carnívors, una creença encara àmpliament vigent avui dia.

La tendència ha estat que aquesta bona obra anatòmica es vegi eclipsada per la seva activitat enèrgica i controvertida a favor de l'evolució, i per la seva extensa obra pública sobre educació científica, ambdues que van tenir efectes significatius en la societat britànica i d'altres llocs. La conferència Romanes de 1893 de Huxley, "Evolució i ètica", té una gran influència a la Xina; la traducció xinesa de la conferència de Huxley fins i tot va transformar la traducció xinesa de Lorigen de les espècies de Darwin.

Biografia
Thomas Henry Huxley va néixer a Ealing, llavors un poble de Middlesex. Va ser el segon més jove de vuit fills de George Huxley i Rachel Withers. Els seus pares eren membres de l'Església d'Anglaterra però ell simpatitzava amb els inconformistes. Com alguns altres científics britànics del , com Alfred Russel Wallace, Huxley es va criar en una família de classe mitjana alfabetitzada que havia caigut en temps difícils. El seu pare va ser professor de matemàtiques a la Great Ealing School fins que va tancar, va posar la família en dificultats financeres. Com a resultat, Thomas va deixar l'escola als 10 anys, després de només dos anys d'escolarització formal.

Malgrat aquest inici poc envejable, Huxley estava decidit a educar-se. Es va convertir en un dels grans autodidactes del segle XIX. Al principi va llegir Thomas Carlyle, la Geologia de James Hutton i la Lògica de Hamilton. En la seva adolescència va aprendre l'alemany ell sol, i finalment va arribar a parlar-lo amb fluïdesa i Charles Darwin el va fer servir com a traductor de material científic en alemany. Va aprendre llatí i prou grec per llegir Aristòtil a l'original.

Més tard, de jove, es va convertir en un expert, primer ensenyant-se sobre els invertebrats, i més tard sobre els vertebrats. Va fer moltes de les il·lustracions per a les seves publicacions sobre invertebrats marins. En els seus debats i escrits posteriors sobre ciència i religió, la seva comprensió de la teologia era millor que molts dels seus oponents clericals.

Va ser aprenent durant curts períodes de diversos metges: als 13 anys amb el seu cunyat John Cooke a Coventry, qui el va passar a Thomas Chandler, destacat pels seus experiments amb el magnetisme animal amb finalitats mèdiques. La pràctica de Chandler va ser a Rotherhithe de Londres enmig de la miseria que van patir els pobres de Dickens. Després, un altre cunyat el va agafar: John Salt, el marit de la seva germana gran. Aleshores, amb 16 anys, Huxley va ingressar al Sydenham College (darrere de l'University College Hospital), una escola d'anatomia. Durant tot aquest temps Huxley va continuar amb el seu programa de lectura, que va compensar amb escreix la seva manca d'escolarització formal.

Un any més tard, impulsat per excel·lents resultats i una medalla de plata al concurs anual de la Societat d'apotecaris, Huxley va ser admès per estudiar a l'Hospital de Charing Cross, on va obtenir una petita beca. A Charing Cross, va ser professor de Thomas Wharton Jones, professor de Medicina i Cirurgia Oftàlmica a la University College de Londres. Jones havia estat l'ajudant de Robert Knox quan Knox va comprar cadàvers de Burke i Hare. El jove Wharton Jones, que va actuar com a intermediari, va ser exonerat del crim, però va pensar que era millor abandonar Escòcia. El 1845, sota la guia de Wharton Jones, Huxley va publicar el seu primer article científic que demostrava l'existència d'una capa fins ara no reconeguda a la beina interior dels pèls, una capa que es coneix des d'aleshores com la capa de Huxley. Sens dubte, recordant això, més tard Huxley va organitzar una pensió per al seu antic tutor.

Als vint anys va aprovar el primer examen de MB a la Universitat de Londres, guanyant la medalla d'or d'anatomia i fisiologia. No obstant això, no es va presentar als exàmens finals (Segon MB) i per tant no es va qualificar amb un títol universitari. Els seus aprenentatges i els seus resultats d'exàmens van constituir una base suficient per a la seva candidatura a la Royal Navy.

Viatge del Rattlesnake
Amb 20 anys, Huxley era massa jove per sol·licitar una llicència per exercir al Royal College of Surgeons, i estava "profundament endeutat". Així que, a proposta d'un amic, va sol·licitar un nomenament a la Royal Navy. Tenia referències i certificats que mostraven el temps dedicat al seu aprenentatge i de requisits com la dissecció i la farmàcia. William Burnett, el metge general de la Marina, el va entrevistar i va disposar que el Col·legi de Cirurgians pogués provar la seva competència (mitjançant un examen oral).

Finalment, Huxley va ser nomenat cirurgià assistent (però en la pràctica naturalista marí) de l'HMS Rattlesnake (1822), a punt d'embarcar en un viatge de descobriment i topografia a Nova Guinea i Austràlia. El Rattlesnake va sortir d'Anglaterra el 3 de desembre de 1846 i, un cop va arribar a l'hemisferi sud, Huxley va dedicar el seu temps a l'estudi dels invertebrats marins. Va començar a enviar detalls dels seus descobriments a Anglaterra, on la publicació va ser organitzada per Edward Forbes FRS (que també havia estat alumne de Knox). Tant abans com després del viatge, Forbes va ser una mena per a Huxley.

L'article de Huxley "Sobre l'anatomia i les afinitats de la família de les meduses" va ser publicat el 1849 per la Royal Society a les seves transaccions filosòfiques. Huxley va unir els pòlips Hidroides i Sertularis amb les Meduses per formar una classe a la qual va donar posteriorment el nom d Hidrozous. La connexió que va fer va ser que tots els membres de la classe constaven de dues capes cel·lulars, que tancaven una cavitat central o estómac. Això és característic del fílum anomenat ara Cnidaris. Va comparar aquesta característica amb les estructures seroses i mucoses dels embrions d'animals superiors. Quan per fi va obtenir una beca de la Royal Society per a la impressió de planxes, Huxley va poder resumir aquest treball a The Oceanic Hydrozoa, publicat per la Ray Society el 1859.

El valor del treball de Huxley va ser reconegut i, en tornar a Anglaterra el 1850, va ser escollit membre de la Royal Society. L'any següent, als vint-i-sis anys, no només va rebre la medalla de la Royal Society sinó que també va ser elegit membre del Consell. Va conèixer Joseph Dalton Hooker i John Tyndall, que van romandre els seus amics de tota la vida. L'Almirallat el va retenir com a ajudant-cirurgià nominal, perquè pogués treballar en els exemplars que va recollir i les observacions que va fer durant el viatge del Rattlesnake. Va resoldre el problema de l'apendicularis, el lloc del qual en el regne animal Johannes Peter Müller s'havia trobat totalment incapaç d'assignar-li. Ell i els ascidis són tots dos, com va demostrar Huxley, tunicats, avui considerats com un grup germà dels vertebrats del fílum Cordats. També cal destacar altres treballs sobre la morfologia dels cefalòpodes i sobre els braquiòpodes i rotífers.

Darrers anys
Huxley va renunciar efectivament a la marina en negar-se a tornar al servei actiu, i el juliol de 1854 es va convertir en professor d'història natural a la Royal School of Mines i naturalista del British Geological Survey l'any següent. A més, va ser professor Fulleriano a la Royal Institution 1855–58 i 1865–67; Professor Hunterian al Royal College of Surgeons 1863–69; President de l'Associació Britànica per a l'Avenç de la Ciència 1869–1870; President del Quekett Microscopical Club 1878; President de la Royal Society 1883–85; Inspector de Pesca 1881–85; i president de la Marine Biological Association of the United Kingdom 1884–1890. Va ser elegit membre de la American Philosophical Society el 1869.

Els trenta-un anys durant els quals Huxley va ocupar la càtedra d'història natural a la Royal School of Mines van incloure treballs sobre paleontologia de vertebrats i molts projectes per avançar en el lloc de la ciència a la vida britànica. Huxley es va retirar el 1885, després d'un atac de malaltia depressiva que va començar el 1884. Va renunciar a la presidència de la Royal Society a mig mandat, la Inspecció de Pesca, i la seva càtedra (tan aviat com va poder decent) i va prendre sis mesos de permís. La seva pensió era de 1.200 lliures a l'any.
La casa londinenca d'Huxley, on va escriure moltes de les seves obres, es trobava al número 4 de Marlborough Place, St. John's Wood. La casa es va ampliar a principis de la dècada de 1870 per incloure un gran saló de dibuix i menjador on celebrava reunions informals dominicals.

El 1890, es va traslladar de Londres a Eastbourne, on havia comprat un terreny a Staveley Road sobre el qual es va construir una casa, 'Hodeslea', sota la supervisió del seu gendre F. Waller. Aquí Huxley va editar els nou volums dels seus Assajos recopilats. El 1894 va saber del descobriment d'Eugene Dubois a Java de les restes de Pithecanthropus erectus (ara conegut com Homo erectus).

Va morir d'un atac de cor (després de contraure grip i pneumònia) el 1895 a Eastbourne, i va ser enterrat a Londres al cementiri d'East Finchley. No es van enviar invitacions, però dues-centes persones van acudir al funeral; van incloure Joseph Dalton Hooker, William Henry Flower, Mulford B. Foster, Edwin Lankester, Joseph Lister i, pel que sembla, Henry James. La parcel·la familiar s'havia comprat a la mort del seu fill gran Noel, que va morir d'escarlatina el 1860; L'esposa d'Huxley, Henrietta Anne, de née Heathorn, i el seu fill Noel, també estan enterrats allà.

Família
Huxley i la seva dona van tenir cinc filles i tres fills:

Obligacions i premis públics
A partir de 1870, Huxley es va veure allunyat fins a cert punt de la investigació científica. Va formar part de vuit comissions reials, de 1862 a 1884. De 1871 a 1880 va ser secretari de la Royal Society i de 1883 a 1885 va ser president. Va ser president de la Societat Geològica de 1868 a 1870. El 1870, va ser president de l'Associació Britànica a Liverpool i, el mateix any, va ser elegit membre de la recentment constituïda London School Board. Va ser president del Quekett Microscopical Club de 1877 a 1879. Va ser la persona líder entre els que van reformar la Royal Society, van convèncer el govern sobre la ciència i van establir l'educació científica a les escoles i universitats britàniques.

Va rebre els més alts honors oberts llavors als homes de ciència britànics. La Royal Society, que l'havia escollit Fellow quan tenia 25 anys (1851), li va concedir la Medalla Reial l'any següent (1852), un any abans que Charles Darwin obtingués el mateix guardó. Va ser el biòleg més jove a rebre aquest reconeixement. Més tard va rebre la Medalla Copley el 1888 i la Medalla Darwin el 1894; la Societat Geològica li va concedir la Medalla Wollaston el 1876; la Societat Linneana li va atorgar la Medalla linneana el 1890. Hi va haver moltes altres eleccions i nomenaments per a eminents cossos científics; aquests i els seus nombrosos premis acadèmics figuren a la Vida i Lletres. Va rebutjar molts altres nomenaments, en particular la càtedra Linacre de zoologia a Oxford i el Mastership of University College, Oxford.

El 1873 el rei de Suècia va convertir Huxley, Hooker i Tyndall Cavallers de l'Ordre de l'Estrella Polar: podien portar la insígnia però no utilitzar el títol a Gran Bretanya. Huxley va reunir molts membres honorífics de societats estrangeres, premis acadèmics i doctorats honoris causa de Gran Bretanya i Alemanya. També es va convertir en membre estranger de la Reial Acadèmia d'Arts i Ciències dels Països Baixos el 1892.

Com a reconeixement als seus nombrosos serveis públics va ser nomenat Conseller Privat el 1892.

Malgrat els seus nombrosos èxits, l'estat britànic no li va concedir cap premi fins ben aviat. En això ho va fer millor que Darwin, que no va rebre cap premi de cap mena de l'estat. (La proposta de cavaller de Darwin va ser vetada pels consellers eclesiàstics, inclòs Wilberforce) Potser Huxley havia comentat massa sovint la seva antipatia pels honors, o potser els seus nombrosos assalts a les creences tradicionals de la religió organitzada van fer enemics a l'establishment; va tenir debats vigorosos amb Benjamin Disraeli, William Ewart Gladstone i Arthur Balfour, i la seva relació amb Lord Salisbury va ser menys que tranquil·la.

Huxley va ser durant uns trenta anys l'advocat més eficaç de l'evolució, i per a alguns Huxley va ser el "principal defensor de la ciència al  [per] tot el món de parla anglesa".

Tot i que va tenir molts admiradors i deixebles, la seva jubilació i la seva mort posterior van deixar la zoologia britànica una mica desproveïda de lideratge. Havia dirigit, directament o indirectament, les carreres i els nomenaments de la següent generació. Huxley pensava que era "l'únic home que pot dur a terme el meu treball": les morts de Balfour i WK Clifford van ser "les pèrdues més grans per a la ciència del nostre temps".

Paleontologia de vertebrats
La primera meitat de la carrera de Huxley com a paleontòleg està marcada per una predilecció força estranya pels "tipus persistents", en què semblava argumentar que l'avenç evolutiu (en el sentit de nous grups importants d'animals i plantes) era rar o absent en el Fanerozoic. En la mateixa línia, va tendir a retrocedir l'origen de grups importants com els ocells i els mamífers a l'era paleozoica, i a afirmar que cap ordre de plantes s'havia extingit mai.

Els historiadors de la ciència han consumit molt paper que rumien sobre aquesta idea estranya i una mica poc clara. Huxley es va equivocar en plantejar la pèrdua d'ordres al Fanerozoic fins al 7%, i no va estimar el nombre de nous ordres que van evolucionar. Els tipus persistents es van asseure força incòmodes al costat de les idees més fluides de Darwin; malgrat la seva intel·ligència, Huxley va trigar un temps sorprenentment llarg a apreciar algunes de les implicacions de l'evolució. No obstant això, a poc a poc Huxley es va allunyar d'aquest estil de pensament conservador a mesura que es va anar desenvolupant la seva comprensió de la paleontologia i la disciplina mateixa.

El treball anatòmic detallat de Huxley va ser, com sempre, de primer ordre i productiu. El seu treball sobre peixos fòssils mostra el seu enfocament distintiu: mentre que els naturalistes predarwinians recopilaven, identificaven i classificaven, Huxley va treballar principalment per revelar les relacions evolutives entre grups.

Els peixos d'aletes lobulades (com els celacants i els peixos pulmonars) tenen apèndixs aparellats l'esquelet intern dels quals està unit a l'espatlla o la pelvis per un sol os, l'húmer o el fèmur. El seu interès per aquests peixos el va apropar a l'origen dels tetràpodes, una de les àrees més importants de la paleontologia dels vertebrats.

L'estudi dels rèptils fòssils va fer que demostrés l'afinitat fonamental dels ocells i els rèptils, que va unir sota el títol de Sauropsida. Els seus articles sobre Arqueòpterix i l'origen dels ocells van ser de gran interès aleshores i encara ho són.

A part del seu interès per persuadir al món que l'home era un primat i que descendia de la mateixa origen que els simis, Huxley va fer pocs treballs sobre mamífers, amb una excepció. En la seva gira per Amèrica, Huxley es va mostrar la notable sèrie de cavalls fòssils, descoberts per OC Marsh, al Museu Peabody de Yale. Un oriental, Marsh va ser el primer professor de paleontologia d'Amèrica, però també un que havia arribat a l'oest en territori indi hostil a la recerca de fòssils, va caçar búfals i va conèixer Red Cloud (el 1874). Finançat pel seu oncle George Peabody, Marsh havia fet alguns descobriments notables: l'enorme ocell aquàtic del Cretaci Hesperornis i les petjades de dinosaures al llarg del riu Connecticut van valer la pena el viatge per si soles, però els fòssils de cavalls eren realment especials. Després d'una setmana amb Marsh i els seus fòssils, Huxley va escriure emocionat: "La col·lecció de fòssils és la cosa més meravellosa que he vist mai".

La col·lecció en aquell moment va passar del petit orohip de quatre dits que habita el bosc de l'Eocè passant per espècies de tres dits com miohip fins a espècies més semblants al cavall modern. Mirant les seves dents va poder veure que, a mesura que la mida creixia i els dits dels peus es reduïen, les dents canviaven de les d'un navegador a les d'un pasturador. Tots aquests canvis podrien explicar-se per una alteració general de l'hàbitat des del bosc fins als prats. I, ara se sap, això és el que va passar a grans àrees d'Amèrica del Nord des de l'Eocè fins al Plistocè: l'agent causant final va ser la reducció de la temperatura global. El relat modern de l'evolució del cavall té molts altres membres, i l'aspecte general de l'arbre de descendència s'assembla més a un arbust que a una línia recta.

La sèrie de cavalls també va suggerir fermament que el procés era gradual i que l'origen del cavall modern es trobava a Amèrica del Nord, no a Euràsia. Si és així, alguna cosa devia passar amb els cavalls a Amèrica del Nord, ja que no n'hi havia cap quan van arribar els europeus. L'experiència amb Marsh va ser suficient perquè Huxley donés crèdit al gradualisme de Darwin i introduís la història del cavall a la seva sèrie de conferències.

Les conclusions de Marsh i Huxley eren inicialment força diferents. Tanmateix, Marsh li va mostrar acuradament a Huxley la seva seqüència completa de fòssils. Com va dir Marsh, Huxley "aleshores em va informar que tot això era nou per a ell i que els meus fets demostraven sense dubte l'evolució del cavall, i per primera vegada van indicar la línia directa de descendència d'un animal existent. Amb la generositat de la veritable grandesa, va renunciar a les seves pròpies opinions davant la nova veritat, i va prendre les meves conclusions com a base de la seva famosa conferència de Nova York sobre el cavall."

Suport de Darwin
Huxley originalment no estava convençut de la "teoria del desenvolupament", com es deia abans l'evolució. Això es pot veure en la seva salvatge crítica de Vestiges of the Natural History of Creation de Robert Chambers, un llibre que contenia alguns arguments força pertinents a favor de l'evolució. Huxley també havia rebutjat la teoria de la transmutació de Lamarck, sobre la base que no hi havia proves suficients per recolzar-la. Tot aquest escepticisme es va reunir en una conferència a la Royal Institution, que va fer que Darwin estigués prou ansiós per fer un esforç per canviar d'opinió al jove Huxley. Era el tipus de coses que va fer Darwin amb els seus amics científics més propers, però devia tenir alguna intuïció particular sobre Huxley, que era per tots els comptes una persona impressionant fins i tot quan era jove.

Per tant, Huxley va ser un dels grups reduïts que coneixien les idees de Darwin abans de ser publicades (el grup incloïa Joseph Dalton Hooker i Charles Lyell). La primera publicació de Darwin de les seves idees va arribar quan Wallace va enviar a Darwin el seu famós article sobre selecció natural, que va ser presentat per Lyell i Hooker a la Linnean Society el 1858 juntament amb fragments del quadern de Darwin i una carta de Darwin a Asa Gray. La famosa resposta d'Huxley a la idea de la selecció natural va ser "Que extremadament estúpid no haver pensat en això!" Tanmateix, mai no es va decidir de manera concloent sobre si la selecció natural era el mètode principal per a l'evolució, tot i que va admetre que era una hipòtesi que era una bona base de treball.

Lògicament parlant, la pregunta prèvia era si l'evolució s'havia produït. És a aquesta qüestió a la qual es va dedicar gran part del llibre de Darwin Sobre l'origen de les espècies. La seva publicació el 1859 va convèncer completament a Huxley de l'evolució i va ser aquesta i sens dubte la seva admiració per la manera de Darwin d'acumular i utilitzar proves la que va constituir la base del seu suport a Darwin en els debats que van seguir a la publicació del llibre.

El suport de Huxley va començar amb la seva revisió favorable anònima de lOrigin in the Times el 26 de desembre de 1859, i va continuar amb articles en diverses publicacions periòdiques, i en una conferència a la Royal Institution el febrer de 1860 Al mateix temps, Richard Owen, mentre escrivia una ressenya anònima extremadament hostil de l'Origen a Edinburgh Review, també va preparar Samuel Wilberforce que en va escriure una a la Quarterly Review, amb 17.000 paraules. L'autoria d'aquesta darrera ressenya no es coneixia amb certesa fins que el fill de Wilberforce va escriure la seva biografia. Per tant, es pot dir que, de la mateixa manera que Darwin va preparar Huxley, també Owen va preparar Wilberforce; i ambdós apoderats van lluitar en batalles públiques en nom dels seus directors tant com ells mateixos. Tot i que no sabem les paraules exactes del debat d'Oxford, sí que sabem què va pensar Huxley de la ressenya del Quarterly:

Mentre que la segona meitat de la vida de Darwin es va viure principalment dins de la seva família, el més jove i combatiu Huxley va operar principalment al món en general. Una carta d'Huxley a Ernst Haeckel (2 de novembre de 1871) diu: "Els gossos s'han fet massa temps als talons [de Darwin]".

Debat amb Wilberforce
Huxley va respondre a Wilberforce en el debat de la reunió de l'Associació Britànica, el dissabte 30 de juny de 1860 al Museu de la Universitat d'Oxford. La presència d'Huxley allà s'havia animat la nit anterior quan va conèixer Robert Chambers, l'editor escocès i autor de Vestiges, que caminava pels carrers d'Oxford, desanimat, i va demanar ajuda. El debat va seguir a la presentació d'un article de John William Draper, i va ser presidit per l'antic tutor de botànica de Darwin, John Stevens Henslow. A la teoria de Darwin es va oposar el bisbe d'Oxford, Samuel Wilberforce, i els que donaven suport a Darwin incloïen Huxley i els seus amics comuns Hooker i Lubbock. La plataforma comptava amb Brodie i el professor Beale, i Robert FitzRoy, que havia estat capità de l'HMS Beagle durant el viatge de Darwin, va parlar en contra de Darwin.

Wilberforce tenia un historial contra l'evolució des de l'anterior reunió de la BA d'Oxford el 1847, quan va atacar Vestiges de Chambers. Per oposar-se a l'Origen i la implicació que l'home descendia dels simis, Richard Owen va quedar amb ell la nit abans del debat. Aquell dia, Wilberforce va repetir alguns dels arguments del seu article Quarterly Review (escrit, però encara no publicat), i després es va aventurar a un terreny relliscós. La seva famosa burla a Huxley (sobre si Huxley descendia d'un simi per part de la seva mare o per part del seu pare) probablement no va ser planificada, i certament imprudent. La resposta d'Huxley a l'efecte que preferia descendir d'un simi que d'un home se'n va fer una mala redacció exacta i va ser àmpliament explicada en pamflets i en un joc de falsificacions.

Les cartes d'Alfred Newton inclouen una al seu germà donant un testimoni presencial del debat, i escrites menys d'un mes després. Altres testimonis oculars, amb una o dues excepcions (Hooker va pensar especialment que ho havia fet millor), donen relats similars, en diferents dates després de l'esdeveniment. La visió general era i segueix sent que Huxley ho va fer molt millor, tot i que el mateix Wilberforce va pensar que ho havia fet bastant bé. En absència d'un informe literal, les diferents percepcions són difícils de jutjar de manera justa; Huxley va escriure un relat detallat de Darwin, una carta que no ha sobreviscut; tanmateix, una carta al seu amic Frederick Daniel Dyster sobreviu amb un compte només tres mesos després de l'esdeveniment.

Un dels efectes del debat va ser augmentar enormement la visibilitat de Huxley entre la gent educada, a través dels comptes en diaris i publicacions periòdiques. Una altra conseqüència va ser alertar-lo de la importància del debat públic: una lliçó que mai va oblidar. Un tercer efecte va ser advertir que les idees darwinianes no es podien descartar fàcilment: per contra, es defensarien vigorosament contra l'autoritat ortodoxa. Un quart efecte va ser promoure la professionalitat de la ciència, amb la seva necessitat implícita d'educació científica. Una cinquena conseqüència va ser indirecta: com Wilberforce havia temut, una defensa de l'evolució va soscavar la creença literal en l'Antic Testament, especialment el Llibre del Gènesi. Molts del clergat liberal a la reunió es van mostrar força satisfets amb el resultat del debat; eren partidaris, potser, dels polèmics Essays and Reviews. Així, tant pel costat de la ciència com pel de la religió, el debat va ser important i el seu resultat significatiu. (vegeu també més avall)

Que Huxley i Wilberforce es van mantenir en termes corteses després del debat (i que van poder treballar junts en projectes com el Metropolitan Board of Education) diu alguna cosa sobre ambdós homes, mentre que Huxley i Owen mai es van reconciliar.

El lloc de l'home a la natura
Durant gairebé una dècada la seva obra es va dirigir principalment a la relació de l'home amb els simis. Això el va portar directament a un enfrontament amb Richard Owen, un home que no li agradava molt pel seu comportament alhora que era admirat per la seva capacitat. La lluita havia de culminar amb unes greus derrotes per a Owen. La Conferència de Croonian de Huxley, pronunciada davant la Royal Society el 1858 sobre La teoria del crani de vertebrats va ser el començament. En això, va rebutjar la teoria d'Owen que els ossos del crani i la columna vertebral eren homòlegs, una opinió prèviament sostenida per Goethe i Lorenz Oken.

Entre 1860 i 1863, Huxley va desenvolupar les seves idees, presentant-les en conferències a treballadors, estudiants i al públic en general, seguides de publicacions. També l'any 1862 una sèrie de xerrades als treballadors s'imprimiren conferència per conferència com a pamflets, més tard enquadernats com un petit llibre verd; els primers exemplars van sortir a la venda al desembre. Altres conferències es van convertir en l'obra més famosa de Huxley , Evidence as to Man's place in Nature (1863), on va abordar els problemes clau molt abans que Charles Darwin publiqués el seu Descent of Man el 1871.

Tot i que Darwin no va publicar el seu Descent of Man fins al 1871, el debat general sobre aquest tema havia començat anys abans (fins i tot hi va haver un debat precursor al segle XVIII entre Monboddo i Buffon). Darwin havia deixat caure una pista quan, a la conclusió de l'Origen, va escriure: "En un futur llunyà... es farà llum sobre l'origen de l'home i la seva història". No tan llunyà, com va resultar. Un esdeveniment clau ja s'havia produït el 1857 quan Richard Owen va presentar (a la Societat Linneana) la seva teoria que l'home estava diferenciat de tots els altres mamífers per posseir característiques del cervell pròpies del gènere Homo. Havent arribat a aquesta opinió, Owen va separar l'home de tots els altres mamífers en una subclasse pròpia. Cap altre biòleg tenia una visió tan extrema. Darwin va reaccionar: "L'home... tan diferent d'un ximpanzé [com] un simi d'un ornitorrinc... No em puc empassar això!" Huxley tampoc, que va poder demostrar que la idea d'Owen era completament equivocada.

El tema es va plantejar a la reunió de BA Oxford de 1860, quan Huxley va contradir rotundament a Owen i va prometre una demostració posterior dels fets. De fet, es van fer diverses manifestacions a Londres i les províncies. El 1862, a la reunió de Cambridge de l'amic del BA Huxley, William Henry Flower, va fer una dissecció pública per demostrar que les mateixes estructures (la banya posterior del ventricle lateral i l'hipocamp menor) estaven efectivament presents en els simis. El debat va ser àmpliament divulgat i parodiat com la Gran pregunta de l'hipocamp. Va ser vist com un dels més grans errors d'Owen, que va revelar que Huxley no només era perillós en el debat, sinó també un millor anatomista.

Owen va admetre que hi havia alguna cosa que es podria anomenar un hipocamp menor en els simis, però va afirmar que estava molt menys desenvolupat i que aquesta presència no va restar la distinció general de la mida del cervell simple.

Les idees d'Huxley sobre aquest tema es van resumir el gener de 1861 en el primer número (nova sèrie) de la seva pròpia revista, la Natural History Review: "l'article científic més violent que havia escrit mai". Aquest article es va reimprimir el 1863 com el capítol 2 de Evidence as to Man's Place in Nature, amb un addendum que explicava la controvèrsia Owen/Huxley sobre el cervell dels simis. En els seus Assajos recopilats, aquest addendum es va eliminar.

L'extens argument sobre el cervell dels simis, en part en debat i en part en paper, recolzat per disseccions i demostracions, va ser una fita en la carrera de Huxley. Va ser molt important per afirmar el seu domini de l'anatomia comparada i, a la llarga, va ser més influent per establir l'evolució entre els biòlegs que el debat amb Wilberforce. També va marcar l'inici del declivi d'Owen en l'estima dels seus companys biòlegs.

El següent va ser escrit per Huxley a George Rolleston abans de la reunió de BA el 1861:

Durant aquests anys també es va treballar sobre l'anatomia i l'antropologia dels fòssils humans. El 1862 va examinar el casquet de neandertal, que havia estat descobert el 1857. Va ser el primer descobriment pre- sapiens d'un home fòssil, i de seguida va tenir clar que el cas del cervell era sorprenentment gran. Huxley també va començar a incursionar en l'antropologia física i va classificar les races humanes en nou categories, a més de situar-les en quatre categoritzacions generals com australoide, negroide, xantocroic i mongoloide. Aquestes classificacions depenien principalment de l'aspecte físic i de determinades característiques anatòmiques.

Selecció natural
Huxley certament no va ser esclau en els seus tractes amb Darwin. Com es mostra a cada biografia, tenien personatges força diferents i força complementaris. També important, Darwin era un naturalista de camp, però Huxley era un anatomista, de manera que hi havia una diferència en la seva experiència de la natura. Finalment, les opinions de Darwin sobre la ciència eren diferents de les de Huxley. Per a Darwin, la selecció natural era la millor manera d'explicar l'evolució perquè explicava una gran varietat de fets i observacions de la història natural: resolia problemes. Huxley, en canvi, era un empirista que confiava en allò que podia veure, i algunes coses no es veuen fàcilment. Tenint això en compte, es pot apreciar el debat entre ells, Darwin escrivint les seves cartes, Huxley mai va arribar a dir que pensava que Darwin tenia raó.

Les reserves de Huxley sobre la selecció natural eren del tipus "fins que es pot veure que la selecció i la reproducció donen lloc a varietats que són infèrtils entre si, la selecció natural no es pot provar". La posició de Huxley en la selecció era agnòstica; tanmateix no donava credibilitat a cap altra teoria. Malgrat aquesta preocupació per l'evidència, Huxley va veure que si l'evolució es produïa mitjançant la variació, la reproducció i la selecció, altres coses també estarien subjectes a les mateixes pressions. Això incloïa idees perquè són inventades, imitades i seleccionades pels humans: "La lluita per l'existència val tant en el món intel·lectual com en el físic". Una teoria és una espècie de pensament, i el seu dret a existir és coextensiu amb el seu poder de resistir l'extinció dels seus rivals.' Aquesta és la mateixa idea que la teoria dels memes proposada per Richard Dawkins el 1976.

La participació de Darwin a la discussió es va produir principalment per cartes, com era el seu costum, de la següent manera: "L'evidència empírica que demaneu és alhora impossible en termes pràctics i, en qualsevol cas, innecessari. És el mateix que demanar veure cada pas en la transformació (o la divisió) d'una espècie en una altra. A la meva manera s'aclareixen molts problemes i es resolen problemes; cap altra teoria ho fa tan bé".

La reserva de Huxley, com ha remarcat Helena Cronin, va ser contagiosa: "es va estendre durant anys entre tota mena de dubtosos del darwinisme". Un dels motius d'aquest dubte era que l'anatomia comparada podia abordar la qüestió de la descendència, però no la qüestió del mecanisme.

Portador
Huxley va ser un portador al funeral de Charles Darwin el 26 d'abril de 1882.

El Club X
El novembre de 1864, Huxley va aconseguir posar en marxa un club de menjador, el X Club, format per persones afins que treballaven per avançar en la causa de la ciència; No en va, el club estava format per la majoria dels seus amics més propers. Eren nou membres, que van decidir en la seva primera reunió que no n'hi havia més. Els membres eren: Huxley, John Tyndall, JD Hooker, John Lubbock (banquer, biòleg i veí de Darwin), Herbert Spencer (filòsof social i subeditor de The Economist), William Spottiswoode (matemàtic i Queen's Printer), Thomas Hirst (professor de Física a l'University College de Londres), Edward Frankland (el nou professor de Química de la Royal Institution) i George Busk, zoòleg i paleontòleg (antic cirurgià de l'HMS Dreadnought). Tots excepte Spencer eren membres de la Royal Society. Tyndall era un amic particularment íntim; durant molts anys es van reunir periòdicament i van discutir temes del dia. En més d'una ocasió, Huxley es va unir a Tyndall en els viatges d'aquest últim als Alps i va ajudar amb les seves investigacions en glaciologia.

També hi havia alguns satèl·lits X-Club força significatius com William Flower i George Rolleston, (protegits de Huxley), i el clergue liberal Arthur Stanley, el degà de Westminster. Convidats com Charles Darwin i Hermann von Helmholtz es van entretenir de tant en tant.

Sopaven d'hora els primers dijous en un hotel, planificant què fer; El primer punt de l'agenda era canviar la forma en què el Consell de la Royal Society feia negocis. No va ser casual que el Consell es reunís més tard aquella mateixa tarda. El primer element per als X va ser aconseguir la medalla Copley per a Darwin, que van aconseguir després de força lluita.

El següent pas va ser adquirir un diari per difondre les seves idees. Aquest era el setmanari Reader, que van comprar, renovar i redirigir. Huxley ja s'havia convertit en copropietari de la Natural History Review reforçat pel suport de Lubbock, Rolleston, Busk i Carpenter (X-clubbers i satèl·lits). La revista es va canviar a línies prodarwinistes i es va rellançar el gener de 1861. Després d'una sèrie de bons articles, lNHR va fracassar després de quatre anys; però havia ajudat en un moment crític per a l'establiment de l'evolució. El Reader també va fracassar, malgrat el seu atractiu més ampli que incloïa l'art i la literatura així com la ciència. El mercat de publicacions periòdiques estava força concorregut en aquell moment, però el més probable és que el factor crític fos l'època de Huxley; simplement estava excessivament compromès i no es podia permetre el luxe de contractar editors a temps complet. Això va passar sovint a la seva vida: Huxley va assumir massa empreses i no va ser tan astut com Darwin a l'hora d'aconseguir que altres fessin feina per ell.

Tanmateix, l'experiència adquirida amb el Reader es va aprofitar quan el X Club va posar el seu pes darrere de la fundació de Nature l'any 1869. Aquesta vegada no es van cometre errors: sobretot hi havia un editor permanent (encara que no a temps complet), Norman Lockyer, que va servir fins al 1919, un any abans de la seva mort. El 1925, per celebrar el seu centenari, Nature va publicar un suplement dedicat a Huxley.

El punt àlgid de la influència del X Club va ser de 1873 a 1885, ja que Hooker, Spottiswoode i Huxley van ser els presidents de la Royal Society successivament. Spencer va dimitir el 1889 després d'una disputa amb Huxley pel suport estatal a la ciència. Després de 1892 només va ser una excusa perquè els membres supervivents es reunissin. Hooker va morir el 1911, i Lubbock (ara Lord Avebury) va ser l'últim membre supervivent.

Huxley també va ser un membre actiu de la Metaphysical Society, que va funcionar des de 1869 fins a 1880. Es va formar al voltant d'un nucli de clergat i es va ampliar per incloure tota mena d'opinions. Tyndall i Huxley es van unir més tard al Club (fundat pel Dr. Johnson) quan van poder estar segurs que Owen no apareixeria.

Influència educativa
Quan el mateix Huxley era jove pràcticament no hi havia titulacions a les universitats britàniques en ciències biològiques i pocs cursos. La majoria dels biòlegs de la seva època eren autodidactes o es van llicenciar en medicina. Quan es va jubilar hi havia càtedres establertes en disciplines biològiques a la majoria d'universitats, i un ampli consens sobre els plans d'estudis a seguir. Huxley va ser la persona més influent en aquesta transformació.

Escola de Mines i Zoologia
A principis de la dècada de 1870, la Royal School of Mines es va traslladar a nous barris a South Kensington; finalment es convertiria en una de les parts constituents de l'Imperial College de Londres. El moviment va donar a Huxley l'oportunitat de donar més protagonisme al treball de laboratori en l'ensenyament de la biologia, una idea suggerida per la pràctica a les universitats alemanyes. En general, el mètode es basava en l'ús de tipus escollits amb cura, i depenia de la dissecció de l'anatomia, complementada per microscòpia, exemplars de museu i una mica de fisiologia elemental de la mà de Foster.

El dia típic començava amb una conferència de Huxley a les 9 del matí, seguit d'un programa de treball de laboratori supervisat pels seus manifestants. Els manifestants de Huxley eren homes escollits; tots es van convertir en líders de la biologia a Gran Bretanya més tard, difonent les idees d'Huxley i les seves pròpies. Michael Foster es va convertir en professor de fisiologia a Cambridge; Ray Lankester esdevingué professor Jodrell de Zoologia a l'University College de Londres (1875–91), professor d'Anatomia Comparada a Oxford (1891–98) i director del Museu d'Història Natural (1898–1907); SH Vines es va convertir en professor de Botànica a Cambridge; WT Thiselton-Dyer es va convertir en el successor de Hooker a Kew (ja era el gendre de Hooker!); T. Jeffery Parker es va convertir en professor de Zoologia i Anatomia Comparada a la Universitat de Cardiff; i William Rutherford es va convertir en el professor de fisiologia a Edimburg. William Flower, conservador del Museu Hunterian, i assistent de THH en moltes disseccions, es va convertir en Sir William Flower, professor Hunterian d'Anatomia Comparada i, més tard, director del Museu d'Història Natural. És una llista de deixebles notable, sobretot si es compara amb Owen que, en una vida professional més llarga que Huxley, no va deixar deixebles en absolut. "Cap fet diu tan fort contra Owen... com que mai no hagi criat un alumne o seguidor".

Els cursos d'Huxley per a estudiants eren molt més estrets que el mateix home que molts es van quedar desconcertats pel contrast: «L'ensenyament de la zoologia mitjançant l'ús de tipus d'animals seleccionats ha rebut moltes crítiques»; Mirant enrere l'any 1914 a la seva època com a estudiant, Sir Arthur Shipley va dir: «Totes les obres posteriors de Darwin tractaven sobre organismes vius, però la nostra obsessió era amb els morts, amb els cossos conservats i tallats en les rodanxes més refinades». EW MacBride va dir «Huxley... persistiria en mirar els animals com a estructures materials i no com a éssers vius i actius; en una paraula... era un necròleg». Per dir-ho simplement, Huxley va preferir ensenyar allò que realment havia vist amb els seus propis ulls.

Aquest programa en gran part morfològic d'anatomia comparada va romandre al centre de la major part de l'educació biològica durant cent anys fins que l'arribada de la biologia cel·lular i molecular i l'interès per l'ecologia evolutiva van obligar a un replantejament fonamental. És un fet interessant que els mètodes dels naturalistes de camp que van marcar el camí en el desenvolupament de la teoria de l'evolució (Darwin, Wallace, Fritz Müller, Henry Bates) es veien amb prou feines representats en el programa de Huxley. La investigació ecològica de la vida al seu entorn era pràcticament inexistent, i la teoria, evolutiva o no, tenia un descompte. Michael Ruse no troba cap menció de l'evolució o el darwinisme en cap dels exàmens establerts per Huxley, i confirma el contingut de la conferència basant-se en dos conjunts complets d'apunts de conferència.

Atès que Darwin, Wallace i Bates no van ocupar càrrecs docents en cap etapa de la seva carrera d'adults (i Müller mai va tornar del Brasil), el desequilibri en el programa de Huxley no es va corregir. Segurament és estrany que els cursos de Huxley no continguessin un relat de l'evidència recollida per aquells naturalistes de la vida als tròpics; proves que havien trobat tan convincents i que van fer que les seves opinions sobre l'evolució per selecció natural fossin tan semblants. Adrian Desmond suggereix que "[la biologia] havia de ser senzilla, sintètica i assimilable [perquè] era per formar professors i no tenia cap altra funció heurística". Això deu ser part de la raó; de fet, ajuda a explicar la naturalesa embrutidora de molta biologia escolar. Però la zoologia tal com s'ensenyava a tots els nivells es va convertir en massa producte d'un sol home.

Huxley es trobava còmode amb l'anatomia comparada, en la qual era el millor mestre de l'època. No era un naturalista complet com Darwin, que havia mostrat prou clarament com teixir informació detallada i arguments subtils a través de la vasta xarxa de la vida. Huxley va optar, en la seva docència (i fins a cert punt en la seva investigació) per fer un curs més senzill, concentrant-se en les seves fortaleses personals.

Les escoles i la Bíblia
Huxley també va tenir una gran influència en la direcció que prenen les escoles britàniques: el novembre de 1870, va ser elegit membre del London School Board en les seves primeres eleccions. A primària va defensar un ampli ventall de disciplines, semblants a les que s'ensenya avui en dia: lectura, escriptura, aritmètica, art, ciències, música, etc. A l'educació secundària va recomanar dos anys d'estudis liberals bàsics seguits de dos anys d'alguns treballs de divisió superior, centrant-se en una àrea d'estudi més específica. Un exemple pràctic d'aquest últim és la seva famosa conferència de 1868 On a Piece of Chalk que es va publicar per primera vegada com a assaig a la revista Macmillan's Magazine de Londres més tard aquell any. La peça reconstrueix la història geològica de Gran Bretanya a partir d'un simple tros de guix i demostra la ciència com a «sentit comú organitzat».

Huxley va donar suport a la lectura de la Bíblia a les escoles. Això pot semblar desajustat amb les seves conviccions agnòstiques, però creia que les importants ensenyances morals de la Bíblia i l'ús excel·lent de la llengua eren rellevants per a la vida anglesa. «No advoco per cremar el teu vaixell per desfer-se de les paneroles». No obstant això, el que Huxley va proposar va ser crear una versió editada de la Bíblia, exclosa de «deficiències i errors... declaracions a les quals els homes de ciència declinen absolutament i completament... A aquests tendres nens no se'ls ha d'ensenyar allò que vosaltres mateixos no creieu». La Junta va votar en contra de la seva idea, però també va votar en contra de la idea que els diners públics s'hagin d'utilitzar per donar suport als estudiants que assisteixen a les escoles de l'església. Es va fer un debat vigorós sobre aquests punts, i els debats van ser pactats amb detall. Huxley va dir: «Mai seré un partit per permetre que l'Estat escombra els nens d'aquest país a escoles confessionals». L'Acta del Parlament que va fundar els consells escolars va permetre la lectura de la Bíblia, però no va permetre que s'ensenyés cap doctrina confessional.

Pot ser correcte veure la vida i l'obra de Huxley com una contribució a la secularització de la societat britànica que es va produir gradualment al llarg del segle següent. Ernst Mayr va dir: «No es pot dubtar que [la biologia] ha ajudat a soscavar les creences tradicionals i els sistemes de valors» —i Huxley més que ningú va ser responsable d'aquesta tendència a Gran Bretanya. Alguns apologistes cristians moderns consideren Huxley el pare de l'antiteisme, encara que ell mateix sostenia que era un agnòstic, no un ateu. No obstant això, va ser un oponent de tota la vida i decidit de gairebé totes les religions organitzades al llarg de la seva vida, especialment de l'«Església romana... curosament calculada per a la destrucció de tot allò més alt en la naturalesa moral, en la llibertat intel·lectual i en la llibertat política de la humanitat». En la mateixa línia de pensament, en un article de Popular Science, Huxley va utilitzar l'expressió «l'anomenat cristianisme del catolicisme», explicant: "Jo dic 'l'anomenat' no per ofensa, sinó com a protesta contra la suposició monstruosa que el cristianisme catòlic està explícitament o implícitament contingut en qualsevol registre digne de confiança de l'ensenyament de Jesús de Natzaret ".

Originalment encunyant el terme el 1869, Huxley va elaborar l'" agnosticisme " el 1889 per emmarcar la naturalesa de les afirmacions en termes del que és cognoscible i del que no ho és. Afirma HuxleyL'ús d'aquest terme ha continuat fins als nostres dies (vegeu Thomas Henry Huxley i l'agnosticisme). Gran part de l'agnosticisme de Huxley està influenciat per les opinions kantianes sobre la percepció humana i la capacitat de basar-se en proves racionals en lloc de sistemes de creences.

El 1893, durant la preparació de la segona Conferència Romanes, Huxley va expressar la seva decepció per les deficiències de la teologia «liberal», descrivint les seves doctrines com "il·lusions populars", i els ensenyaments que van substituir «defectuosos com són, em semblen molt importants més a prop de la veritat».

Lenin va remarcar que per a Huxley "l'agnosticisme serveix com a fulla de figuera per al materialisme". (Vegeu també el Debat amb Wilberforce més amunt.)

Educació d'adults

L'interès de Huxley per l'educació va anar més enllà de les aules escolars i universitàries; va fer un gran esforç per arribar a adults interessats de tota mena: al cap i a la fi, ell mateix va ser en bona part autodidacta. Hi havia els seus cursos de conferències per a treballadors, molts dels quals es van publicar després, i hi havia l'ús que va fer del periodisme, en part per guanyar diners, però sobretot per arribar al públic alfabetitzat. Durant la major part de la seva vida adulta va escriure per a publicacions periòdiques: la Westminster Review, la Saturday Review, la Reader, la Pall Mall Gazette, la Macmillan's Magazine, la Contemporary Review. Alemanya encara estava per davant en l'educació formal de la ciència, però les persones interessades a la Gran Bretanya victoriana podien utilitzar la seva iniciativa i esbrinar què estava passant llegint publicacions periòdiques i utilitzant les biblioteques de préstec.

El 1868 Huxley es va convertir en director del South London Working Men's College a Blackfriars Road. L'esperit era un treballador, Wm. Rossiter, que va fer la major part de la feina; els fons van ser aportats principalment pels socialistes cristians de FD Maurice. Amb sis penics per un curs i un cèntim per una conferència de Huxley, això era una ganga; i també la biblioteca gratuïta organitzada pel col·legi, una idea que va ser àmpliament copiada. Huxley va pensar, i va dir, que els homes que van assistir eren tan bons com qualsevol escuder del país.

La tècnica d'imprimir les seves conferències més populars en publicacions periòdiques que es venien al públic en general va ser extremadament eficaç. Un bon exemple va ser "The Physical Basis of Life", una conferència pronunciada a Edimburg el 8 de novembre de 1868. El seu tema —que l'acció vital no és més que "el resultat de les forces moleculars del protoplasma que l'exhibeix"— va sorprendre l'audiència, tot i que això no va ser res comparat amb l'enrenou quan es va publicar a The Fortnightly Review de febrer de 1869. John Morley, l'editor, va dir "Cap article que hagués aparegut en cap periòdic durant una generació havia causat tal sensació". El número es va reimprimir set vegades i protoplasma es va convertir en una paraula familiar; Punch va afegir "Professor Protoplasm" als seus altres malnoms.

El tema havia estat estimulat per Huxley en veure el flux citoplasmàtic a les cèl·lules vegetals, que és de fet una visió sensacional. Per a aquests públics, l'afirmació de Huxley que aquesta activitat no s'hauria d'explicar amb paraules com vitalitat, sinó pel funcionament dels seus components químics, va ser sorprenent i impactant. Avui potser posaríem èmfasi en l'extraordinària disposició estructural d'aquestes substàncies químiques com a clau per entendre què fan les cèl·lules, però poc se'n coneixia al segle XIX.

Quan l'arquebisbe de York va pensar que aquesta "nova filosofia" es basava en el positivisme d'Auguste Comte, Huxley el va corregir: "La filosofia de Comte [és només] el catolicisme menys el cristianisme" (Huxley 1893 vol 1 de Collected Essays Methods & Results 156). Una versió posterior va ser "[el positivisme és] pura papada amb M. Comte a la cadira de Sant Pere, i amb els noms dels sants canviats". (conferència sobre Els aspectes científics del positivisme Huxley 1870 Lay Sermons, Addresses and Reviews p. 149). La destitució del positivisme per part de Huxley el va danyar tan greument que les idees de Comte es van marcir a Gran Bretanya.

Huxley i les humanitats
Durant la seva vida, i especialment en els últims deu anys després de la jubilació, Huxley va escriure sobre molts temes relacionats amb les humanitats.

Potser el més conegut d'aquests temes és Evolució i ètica, que tracta la qüestió de si la biologia té alguna cosa particular a dir sobre la filosofia moral. Tant Huxley com el seu nét Julian Huxley van donar conferències a Romanes sobre aquest tema. Per començar, Huxley rebutja la religió com a font d'autoritat moral. A continuació, creu que les característiques mentals de l'home són tant producte de l'evolució com els aspectes físics. Així, les nostres emocions, el nostre intel·lecte, la nostra tendència a preferir viure en grup i gastar recursos en la criança dels nostres petits formen part integrant de la nostra evolució, i, per tant, heretats.

Malgrat això, els detalls dels nostres valors i ètica no s'hereten: estan en part determinats per la nostra cultura i en part triats per nosaltres mateixos. La moral i el deure sovint estan en guerra amb els instints naturals; L'ètica no es pot derivar de la lluita per l'existència: "De propòsit moral no veig cap rastre a la natura. Aquest és un article de fabricació exclusivament humana." Per tant, és la nostra responsabilitat prendre decisions ètiques (vegeu Ètica i ètica evolutiva). Això sembla situar a Huxley com a compatibilista en el debat lliure albir vs determinisme. En aquest argument, Huxley és diametralment oposat al seu vell amic Herbert Spencer.

La dissecció de Huxley de les opinions de Rousseau sobre l'home i la societat és un altre exemple del seu treball posterior. L'assaig soscava les idees de Rousseau sobre l'home com a preliminar per soscavar les seves idees sobre la propietat de la propietat. La característica és: "La doctrina que tots els homes són, en qualsevol sentit, o han estat, en qualsevol moment, lliures i iguals, és una ficció totalment sense fonament".

El mètode d'argumentació de Huxley (la seva estratègia i tàctiques de persuasió en la parla i la impremta) està molt estudiat. La seva carrera va incloure debats polèmics amb científics, clergues i polítics; discussions persuasives amb Comissions Reials i altres organismes públics; conferències i articles per al públic en general, i una gran quantitat de cartes detallades a amics i altres corresponsals. Un gran nombre de llibres de text han extret la seva prosa per a antologies.

Comissions reials i altres
Huxley va treballar en deu comissions reals i altres (títols una mica escurçats aquí). La Comissió Reial és el fòrum d'investigació principal de la Constitució britànica. Una anàlisi aproximada mostra que cinc comissions implicaven ciència i educació científica; tres de medicina i tres de pesca. Diverses impliquen problemes ètics i legals difícils. Tots s'ocupen de possibles canvis de llei i/o pràctica administrativa.

Comissions Reials
 1862: Pesca d'arrossegament d'arengades a la costa d'Escòcia.
 1863–65: pesqueries marines del Regne Unit.
 1870–71: les lleis de malalties contagioses.
 1870–75: Instrucció científica i progrés de la ciència.
 1876: La pràctica de sotmetre animals vius a experiments científics (vivisecció).
 1876–78: les universitats d'Escòcia.
 1881–82: Les actes mèdiques. [és a dir, el marc legal de la medicina]
 1884: Pesca d'arrossegament, xarxa i arrossega de biga.

Altres comissions
 1866: al Royal College of Science d'Irlanda.
 1868: Sobre l'ensenyament de ciències i arts a Irlanda.

Família

El 1855 es va casar amb Henrietta Anne Heathorn (1825–1915), una emigrada anglesa que havia conegut a Sydney, Austràlia. Van mantenir correspondència fins que ell va poder fer-la a buscar. Van tenir cinc filles i tres fills:
 Noel Huxley (1856–60), va morir d'escarlatina.
 Jessie Oriana Huxley (1858 −1927), es va casar amb l'arquitecte Fred Waller el 1877.
 Marian Huxley (1859–87), es va casar amb l'artista John Collier el 1879.
 Leonard Huxley, (1860–1933) autor, pare de Julian, Aldous i Andrew Huxley.
 Rachel Huxley (1862–1934) es va casar amb l'enginyer civil Alfred Eckersley el 1884; va morir el 1895. Van ser pares del físic Thomas Eckersley i del primer enginyer en cap de la BBC Peter Eckersley.
 Henrietta (Nettie) Huxley (1863–1940), casada amb Harold Roller, va viatjar per Europa com a cantant.
 Henry Huxley (1865–1946), es va convertir en un metge generalista de moda a Londres.
 Ethel Huxley (1866–1941), es va casar amb el vidu de la seva germana, John Collier, el 1889.

Les relacions d'Huxley amb els seus familiars i fills eren genials segons els estàndards de l'època, sempre que visquessin les seves vides d'una manera honorable, cosa que alguns no feien. Després de la seva mare, la seva germana gran Lizzie va ser la persona més important de la seva vida fins al seu propi matrimoni. Va romandre en bons termes amb els seus fills, més del que es pot dir de molts pares victorians.

Els descendents de Huxley inclouen fills de Leonard Huxley:

 Sir Julian Huxley FRS va ser el primer director de la UNESCO i un notable biòleg evolutiu i humanista.
 Aldous Huxley va ser un autor famós (Un món feliç 1932, Eyeless in Gaza 1936, The doors of perception 1954).
 Sir Andrew Huxley OM PRS va guanyar el Premi Nobel de Fisiologia o Medicina l'any 1963. Va ser el segon Huxley a esdevenir president de la Royal Society.

Altres descendents significatius d'Huxley, com Sir Crispin Tickell, són tractats a la família Huxley.

Els biògrafs de vegades han observat l'aparició de malalties mentals a la família Huxley. El seu pare va quedar "enfonsat en una imbecil·litat mental pitjor que infantil", i després va morir al Barming Asylum; el germà George va patir "una ansietat mental extrema" i va morir el 1863 deixant greus deutes. El germà James, un conegut psiquiatre i superintendent del Kent County Asylum, tenia 55 anys "gairebé tan boig com qualsevol home sensat". La seva filla preferida, la talentosa Mady (Marian), que es va convertir en la primera esposa de l'artista John Collier, va patir una malaltia mental durant anys. Va morir de pneumònia a vint anys.

Sobre el mateix Huxley tenim un disc més complet. Com a jove aprenent d'un metge, de tretze o catorze anys, Huxley va ser portat a veure una dissecció post mortem. Després es va enfonsar en una "profunda letargia" i, encara que Huxley va atribuir això a una intoxicació per dissecció, Bibby i altres poden tenir raó en sospitar que el xoc emocional va precipitar la depressió. Huxley es va recuperar en una granja, semblant prim i malalt.

El següent episodi que coneixem a la vida d'Huxley quan va patir una depressió debilitant va ser en el tercer viatge de l'HMS Rattlesnake el 1848. Huxley va tenir més períodes de depressió a finals de 1871, i de nou el 1873. Finalment, el 1884 es va enfonsar en una altra depressió, i aquesta vegada va precipitar la seva decisió de retirar-se el 1885, a 60 anys Això és suficient per indicar com la depressió (o potser un trastorn bipolar moderat) va interferir amb la seva vida, però a diferència d'alguns dels altres membres de la família, va poder funcionar molt bé en altres moments.

Els problemes van continuar esporàdicament fins a la tercera generació. Dos dels fills de Leonard van patir una depressió greu: Trevennen es va suïcidar el 1914 i Julian va patir una crisi el 1913, i cinc més en la seva vida.

Sàtires
Les idees de Darwin i les polèmiques de Huxley van donar lloc a molts dibuixos animats i sàtires. Va ser el debat sobre el lloc de l'home a la natura el que va despertar un comentari tan estès: els dibuixos animats són tan nombrosos que són gairebé impossibles de comptar; El cap de Darwin sobre el cos d'un mico és un dels tòpics visuals de l'època. La "gran pregunta de l'hipocamp" va cridar especial atenció:
 "Monkeyana" (Punch vol. 40, 18 de maig de 1861). Signat "Gorilla", va resultar ser per Sir Philip Egerton MP, naturalista aficionat, col·leccionista de peixos fòssils i patró de Richard Owen. Les dues últimes estrofes inclouen una referència al comentari de Huxley que "La vida és massa curta per ocupar-se amb els assassinats més d'una vegada":{{cita| A continuació HUXLEY respon  Que OWEN menteix I enganxa la seva cita llatina; Que els seus fets no són nous, Els seus errors no són pocs, Perjudicial per a la seva reputació. Matar dues vegades els assassinats A força del Cervell (Així HUXLEY conclou la seva ressenya) No és més que un treball en va, improductiu de guany, I així us diré "Adéu"!}}
 "El dilema del goril·la" (Punch 1862, vol. 43, pàg. 164). Les dues primeres línies:
 Informe d'un trist cas recentment jutjat davant l'alcalde, Owen versus Huxley. L'alcalde pregunta si la policia coneix qualsevol dels dos bàndols:

El conjunt baix de Huxley incloïa Hooker "a la línia verda i vegetal" i "Charlie Darwin, el colomador"; El "bressol a Bloomsbury" d'Owen era el Museu Britànic, del qual Història Natural era només un departament. Jermyn Street és conegut per les seves botigues de roba d'home, possiblement implicant que Huxley era un dandy.

 The Water Babies, un conte de fades per a un nadó terrestre de Charles Kingsley (serialitzat a la Macmillan's Magazine 1862–63, publicat en forma de llibre, amb addicions, el 1863). Kingsley havia estat un dels primers a fer una ressenya favorable a L'origen de les espècies de Darwin, després d'haver "des de fa temps... après a no creure el dogma de la permanència de les espècies", i la història inclou una sàtira sobre la reacció a La teoria de Darwin, amb els principals participants científics que apareixen, inclosos Richard Owen i Huxley. El 1892, el nét de cinc anys de Thomas Henry Huxley, Julian, va veure la il·lustració d'Edward Linley Sambourne (a la dreta) i va escriure una carta al seu avi demanant-li: Huxley va respondre:

 Debat sobre el racisme
L'octubre de 2021, un grup d'història d'extrema esquerra que revisava els vincles colonials va dir a l'Imperial College London que, com que Huxley "ara podria dir-se racista", hauria de treure'n un bust i canviar el nom del seu edifici Huxley. El grup de 21 acadèmics s'havia creat arran de les protestes de Black Lives Matter el 2020 per abordar els "vincles de l'Imperial amb l'Imperi Britànic" i construir una "organització totalment inclusiva". Va informar que l'article de Huxley Emancipation – Black and White "esposa una jerarquia racial d'intel·ligència" que va ajudar a alimentar idees al voltant de l'eugenèsia, que "està molt per sota dels valors moderns de l'Imperial", i que les seves teories "podrien anomenar-se ara "racistes" com per molt que va utilitzar les divisions racials i la categorització jeràrquica en el seu intent d'entendre els seus orígens en els seus estudis sobre l'evolució humana". El rector de l'Imperial, Ian Walmsley, va respondre que l'Imperial "enfrontaria, no encobriria, aspectes incòmodes o incòmodes del nostre passat" i això "no era un enfocament de cancel·la cultura. Els estudiants serien consultats abans que la direcció decideixi sobre qualsevol acció a prendre.

Una resposta crítica de Nick Matzke va dir que Huxley era un abolicionista públic i de llarga data que va escriure "la demostració més completa de la diversitat específica dels tipus d'humanitat de cap manera limitarà la ciència a difondre el seu poder sobre les seves atrocitats [dels propietaris d'esclaus]" i "el North està justificada en qualsevol despesa de sang o de diners, que erradicarà un sistema irremeiablement incompatible amb l'elevació moral, la llibertat política o el progrés econòmic del poble nord-americà"; un gran opositor de la posició racista del poligenisme, així com de la posició que algunes races humanes eren de transició (el 1867 Huxley va dir que "no hi havia cap ombra de justificació per a l'afirmació que qualsevol modificació existent de la humanitat ara coneguda havia de ser considerada com una forma intermèdia entre l'home i els animals propers a ell en l'escala de la fauna del món"); un vehement opositor del científic racista James Hunt; i un radical polític que creia en la igualtat de drets i el vot tant als negres com a les dones.

 Referències culturals
 Huxley apareix al costat de Charles Darwin i Samuel Wilberforce a l'obra Darwin in Malibu, escrita per Crispin Whittell, i és interpretat per Toby Jones a la pel·lícula Creation del 2009.
 Huxley es coneix com el tutor del personatge principal, Edward Prendick, a la novel·la de ciència-ficció de HG Wells L'illa del doctor Moreau, publicada el 1896.
 Horse Feathers'' (pel·lícula dels Germans Marx de 1932): Groucho Marx és el professor. Quincy Adams Wagstaff, degà del Huxley College, mentre que el seu equip rival és el Darwin College.

Referències

Alumnes de la University College de Londres
Anatomia comparada
Antropòlegs anglesos
Autodidactes
Carcinòlegs
Ictiòlegs britànics
Membres de la Royal Society
Membres del Consell Privat del Regne Unit
Morts a Anglaterra
Paleontòlegs anglesos
Premiats amb les medalles Copley
Traductors anglesos
Traductors de l'alemany
Zoòlegs anglesos
Naixements del 1825
Morts el 1895

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Recognising outstanding work
Winners of the Thrive Mental Health Star Awards 2020.
Thrive West Midlands is a Combined Authority programme that aims to drive forward improvements in mental health and wellbeing in the West Midlands. It's annual Mental Health Star Awards are a recognition and celebration of individuals and organisations which make a difference to the mental health of people in the West Midlands.
Project Manager, Dave Newall, addressed his Brushstrokes staff members,
'It is thanks to the dedication, welcome and compassion you and our volunteers show in so many ways to those who come to Brushstrokes, whether for advice, resources, the Community Café, ESOL, to volunteer, or for social activities that reduce people's sense of social isolation and bring hope, that we were nominated by organisations who recognise the difference our service makes to new arrivals. You should all be immensely proud of this award. Well done.'
Pictured above (left to right) are:Dave Newall, Sir Norman Lamb, Chair of the Mental Health Commission which led into the Thrive programme for the WMCA, Lukano Omunson (Brushstrokes Early Action Advice worker) and Leonie Hart, Brushstrokes Committee member.
For more information about the Thrive programme see: https://www.wmca.org.uk/what-we-do/thrive/thrive-at-work/
Read about our volunteer Awards


Introducing TRAKTOR KONTROL S8: The flagship all-in-one DJ controller.
Experience a new way to mix and perform with TRAKTOR KONTROL S8 – a 4-channel stand-alone mixer, professional audio interface, and enhanced Stems*-ready decks for ultimate control over the included TRAKTOR PRO 3 software. Touch-sensitive controls and high-res displays deliver DJ workflow that is truly cutting-edge.
TRAKTOR KONTROL S8 is built for seamless control of the included TRAKTOR PRO 3* – the DJ software trusted by countless professionals worldwide. Get in-depth control of your music with up to four software decks, Stems support, customizable interface, and advanced track library management.


text:
Tippecanoe County CASA reports lowest wait list for children in program history, volunteers still needed
Emily DeLetter
Lafayette Journal & Courier
LAFAYETTE – For more than 30 years, a group of volunteers has appeared in court for cases on behalf of Tippecanoe County's alleged abused and neglected children.
The Court Appointed Special Advocates, or CASA, serve as advocates for these children and work with the county and court system to give a voice to the child's concerns or wishes.
Thursday, the Tippecanoe County CASA announced it has the lowest wait list for children connecting with a CASA in its program history. As of Thursday afternoon, just six children remain on that wait list. As recently as 2015, as many as 150 children had been in the system and waiting for a CASA.
There are multiple factors that influence such a small number of children on CASA's wait list, Tippecanoe County Superior Court 3 Judge Faith Graham said, including an influx of CASA volunteers, the amount of violence and drug abuse in the community and the change of leadership within the Department of Child Services.
Deputy Director Steven Flowers said Tippecanoe County CASA uses both volunteer advocates, who typically work with one child or one case at a time, and five paid staff advocates, who take on multiple cases at a time. In 2019, the agency reported that 140 volunteers advocated for 559 children.
CASA volunteers must pass a background check, be at least 21 years old, and have a high school diploma or GED. All prospective volunteers complete a 30-hour training class before they are sworn in as representatives of the court. Volunteers spend an average of 10 hours a month advocating for children, according to Tippecanoe County CASA.
Other people that work in the child welfare system have other priorities or goals, Flowers said, and the CASA is often the only person whose sole focus is on the child and their needs.
"The CASA gets to know the child, understands who they are and what's best for them," Flowers said. "They're able to advocate for the child's best interest and give them a voice in court."
As much of the program is volunteer dependent, Flowers said the focus remains to recruit and retain volunteers so that children appearing in court are able to continue to have a stable force advocating for their needs.
Graham said she has seen the many children with CASA advocates appear in her courtroom, which oversees cases related to juvenile delinquency, children in need of services, termination of parental rights, child support, paternity and guardianships.
Children appearing in her courtroom in cases of abuse and neglect often go through multiple case workers, service providers and therapists. Graham said they could be required to change schools or pass through various relatives or foster homes and that the CASA is often their only constant.
"I'll note that in general, the child welfare system is not a fantastic substitute for a caring parent," Graham said. "The CASA who represents the child or sibling group is sometimes the single consistent presence throughout the entire case."
In addition to appearing with the child or sibling group in court, a CASA advocates review school and medical records, case manager reports and other pertinent documents to the case to make informed recommendations to the court.
One of those advocates is Val Hilbun, a Lafayette resident and a volunteer with CASA for the past 13 years. In her time working with Tippecanoe County CASA, she estimated she has advocated for 60 children over 35 to 40 cases.
Her goal is to make sure the child or sibling group are not forgotten throughout the court process and provide them, through personal interactions, a glimmer of hope. She meets with her CASA children at least once a month and engages with them in age-appropriate ways. She also said she asks questions, takes notes and investigates everything, to allow her to make more knowledgeable recommendations.
"Just knowing you brought a smile to a child's face, whether fleeting or momentary, reminds them that there are still good people left in this world," Hilbun said.
VOLUNTEER WITH TIPPECANOE COUNTY CASA: To apply to be a volunteer or learn more about the program, visit www.tippecanoe.in.gov/casa. The next training session begins in February.
Emily DeLetter is a news reporter for the Journal & Courier. Contact her at (765) 420-5205 or via email at edeletter@jconline.com. Follow her on Twitter at @EmilyDeLetter.


Craig Arndt Allstate has been serving satisfied clients since 2000. We have a TEAM that is here to assist you with your personal insurance needs.
We are more than accountants, we find truth in numbers.
At Centennial Bank, we want to be your lender. Our local loan officers will work with you to provide the right loan for your particular needs.
My goal is to understand your business in a way that allows Chase to bring unique insights and value to every interaction within your business.
Our vision is clear — to build a superior Florida bank providing the broadest range of financial services to customers in every corner of the state.
North Star Wealth Advisors/Calton & Associates, Inc.
Fully engaged business consulting, tax and accounting services. Your vision is our mission.
Helping people get out of debt faster and retire with dignity.
RPGA is a full service, relationship-driven, independent financial services company. We are dedicated to helping our clients reach their goal by creating innovative financial solutions.
Trinity Wealth Management is a client focused Independent Financial Services Firm with a focus on Tax Diversification, Investment Management and Retirement Plan Management.
Vecter Technologies makes it easy for your business to accept credit cards in store or online. Apply for a merchant account now and start processing credit card transactions is as little as 48 hours!