І тому, соромлячись відверто до часу називати геноцид геноцидом, були загравання з темою "один народ", братності, і, скажімо так, мирної реінтеграції. Ну але останні надії, це я так розумію, зникли в 2020-21 роках, коли було запроваджено в Україні санкції нарешті проти проросійських медіа і їхніх політичних афільованих структур, які були створені російськими спецслужбами як керована російська опозиція в Україні. І з того часу на проекті такої реінтеграції України в лоно так званої Російської імперії було поставлено хрест. Відтак, розворот, інша крайність - це політика геноциду, політика умовного воєнного комунізму, 1919, 20, 21 роки.  Це є заградотряди, це є фільтрація, це є колючий дріт, це є бараки, трибунали, розстріли чрезвичайки. Зрештою, якщо ви подивитеся на те, що зараз відбувалося на звільнених територіях, які звірства від Бучі починаючи і Ізюмом закінчуючи чинили агресори, те саме чинили червоні  "чрезвичайки" у 1917-21 роках: Київ, Одеса, Бердичів Житомир, Вінниця і врешті-решт весь український Південь, Схід. Коли придушувався український рух опору отаманщини. Ми бачимо ті самі картини. Навіть звірства і методики тортур ті самі.