Зробити максимум, все можливе, що бумови були комфортними для проживання. З розумінням того, що вони все одно не будуть бездоганними, тими, до яких вже звикли. Тому що війна, Бо ситуація інша, і потрібно синхронізуватися з обставинами. На початку війни мені довелося близько трьох тижнів спати в укритті, я живу у Києві, але недалеко від міста Буча, Ірпінь. В нас постійно було чути вибухи і тому було страшно. Лінія фронту була зовсім поруч, тому ходили спати в укриття. Так от, цікаво було спостерігати, як оптималізм проявляється там. Деякі люди навіть за таких умов намагалися облаштувати свій куточок комфортно, влаштувати зручне місце, яке замінює ліжко, ставили полички для дрібниць, організовували свій простір, наскільки це можливо. Вони не задовольнялися тим, що є, а вичавлювали максимумі з ситуації, з розумінням, що умови, не будуть такими як вдома. Саме усвідомлення, що я зробив для себе, для своїх близьких усе, що міг, воно може допомагати не впасти в депресію і триматися, не падати духом. В Україні продовжується війна. Я хочу подякувати ЗСУ, за те що вони роблять і наближають нашу Перемогу.