А тоді була якась перерва між цими обстрілами і ми просто побігли З рюкзаком І ми просто пробігли свій район, який щільно обстрілювали, і там далі вже пішли Ми побачили купу народу які йдуть пішки: з дітьми, з чемоданами, старенькі люди на колясках Ми зрозуміли, що якщо люди йдуть, то й ми вийдемо. Ми йшли Дуже багато їхало машин, дуже багато з міста Це якраз був той день, коли вони вже давали коридор Ми дуже вчасно вийшли Ми зупиняли машини, але вони були переповненні Ось і так потрошки ми дійшли до кінця міста на вихід, а там хлопець зупинився на машині випадково Нам просто повезло с татом І вони, хлопці, зупинилися. Спочатку відкрили двері, посадили нас в машину, а тоді спитали куди ми їдемо Ми попросилися просто виїхати з міста, куди вони зможуть. Вони сказали, що вони їдуть у Запоріжжя і ми сказали "Господи", слава Богу ми з вами І за півтори добои, під щільними обстрілами, ми приїхали до Запоріжжя Сьогодні рівно рік як ми виїхали О 12:30 ми заїхали на край Запоріжжя, в "Епіцентр" Полегшало вам тоді? Що ви вже в безпеці? Навіть ще більше Я тоді перший раз заплакала Як ви думайте? В драмтеатрі, коли падала ця бомба, величезна, скільки людей насправді загинуло? Бо є ж різні дані Може там між собою люди розмовляли? Може сусіди щось говорили?