— Просто випустили? — Так. Деякі з них на той час утримувалися по півтора місяця. Ті люди, які утримувалися в сусідніх камерах, з якими я був знайомий то вони потім почали робити таку, особисто для мене, це був подвиг: вони почали носити передачі спеціально для мене, адже я був там єдиний в’язень із цивільних якому не приносили передачі. Вони то отримували якісь, я харчувався тільки тим що було там місцеве. В мене День народження 24 квітня, це Пасха в цьому році була, і знаєте, унікальність цього Дня народження в тому, що мені із сусідніх камер на День народження подарували: хтось п’ять пакетиків чаю, хтось подарував шматок паски, хтось подарував мило, хтось подарував два стіки цукру. Тому я хочу сказати, що тільки той хто пройшов такий шлях, розуміє, наскільки це серйозний і цінний подарунок, тому що у тебе немає такої можливості. Коли почали передавати якісь передачі ці люди, які вийшли на волю, то таке внутрішнє відчуття з’явилося, що ти комусь потрібний. В чужому місті, в якому у тебе не було друзів, не було родичів, а є люди, які тобою опікуються і щось тобі намагаються передати. Це реально круто. Я, на жаль, не можу називати їхніх імен і прізвищ, але для мене ці люди стали, як родичі. Коли у мене буде можливість їх обняти, з ними поспілкуватися, то, я думаю, що колись я привезу своїх дітей  —  До них в гості? — Так, до них в гості, і ми зможемо згадати всі ті моменти, через які ми пройшли. За три дні до обміну мені повідомили, що мене міняють, що вже все підтвердили. І від цього емоційного піднесення я не міг ні спати ні сидіти, ходив з одного кутка в інший. Внутрішньо не вірилося і вже тоді, коли відбувся обмін, коли я зміг обнятися зі своїми друзями, ті, які дуже долучилися до мого звільнення, вже тоді починаєш розуміти, наскільки істиною є ціна свободи. Питання цінності державності нашої, ідентичності, що ми українці, для багатьох було на десятих ролях.