Грає його Віктор Петрович Жданов. Ви його бачили в ролі Омелька у "Спіймати Кайдаша" і в десятках інших укрфіль  мів. Петровича ніби усі на кладовищі люблять. Маю на увазі працівників. Але хтось зверху хоче попхати його з посади. Приїздить новий директор і до побачення, Петровичу. Я знав що буде херня, але не думав що буде аж така. Але старий вже так зжився з цією роботою, що розпочинає партизанщину за відновлення своєї посади: "Це мій цвинтар. Давай!" Петровичу допомагає Сашко. Нам розкриваються історії його клієнтів. А ось це прекрасне осіннє Київське кладовище. А це я,  Едік. А це величезний лайк, який я прошу у вас поставити під цим відео. Третину фільму автори смішать нас чорними цвинтарськими ґеґами і, як тільки глядач розслабляється, фігачуть ножем у спину і змушують дивитися драму. Ну а чого ви чекали? Вас підготували до неминучого - розмови про смерть. І підготували до біса майстерно. Тут, як і у кожній історії, персонажі мають певні проблеми… Ну не просто так Сашко на всіх бикує. І вони мають їх якось вирішувати, щоб сюжет рухався. І зараз саме час для цього, а ще час вирішити на хіба нам цей фільм. Драма тут рівномірно і про смерть, і про життя, тому "Я працюю на цвинтарі" не те що допустимо показувати зараз, а, можливо, навіть це і є найкращий час, щоб його показувати.