Коли поверталися назад, ми побачили людей з сумками, коли вони йшли до драмтеатру Тому що хтось десь почув, що будуть автобуси евакуаційні, це десь мало бути, мабуть, п'ятго березня, може шостого ми ходили І ми с татом теж пішли додому, зібрали чемодан і вирішили, що теж будемо виїжджати, тому що зрозуміли, що війна така дуже серйозна Ось і ми ходили майже кожен день до драмтеатру Там збиралася черга людей і всі чекали на евакуаційні автобуси Деякі люди пробували прориватися машинами, збиралися в таку колону невеличку, і я розуміла, що вони не проїжджали Їм не давали виїхати, тому що обстрілювали Тоді військові сказали, що влади нема в місті - залишилася тільки поліція і вони Ми теж зрозуміли, що це такий лакмусовий папірець Але хлопці нам сказали на пост-мосту, і Азовці, які приїздили до нас по воду в криничку Вони сказали, що будуть захищати місто до останнього, і вони місто не віддадуть Я заради батька хотіла виїхати, але не хотіла покидати чоловіка А 21-го бомба попала в наш будинок, ми ховалися Він загорівся, загорілася поряд будівля Ми вийшли погасили її всі разом Тоді в восьмій ранку почали дуже щільно обстрілювати нашу вулицю "градами" І той будинок де ми знаходилися, його просто розбили І попало не в будинок наш, а зовсім поряд, біля нашого гаража. Винесло всі двері… Ми вже навіть з батьком попрощалися один з одним, знаєте?