Маруся, ніби кішка, скочила на ліжко та здерла зі стіни рушницю, що так і лишилася висіти над турецьким килимом, як за життя покійного Ясенського. Ніколи до того не тримала зброї в руках і потягнула затвор на себе, піддаючись могутньому інстинкту материнства. Гримнуло так, що заклало вуха й десь посипався тиньк. Зосія Казимирівна гепнулася на підлогу, і відразу стало тихо, як у вусі. У цій мертвій тиші тільки чутно було, як здавлено схлипує Казик, який ураз перестав плакати, і завиває зимовий вітер за вікном. Маруся, наче в страшному сні, відкинула рушницю та злізла з ліжка. Вона боялася подивитися на Зосію Казимирівну, уявляючи наперед калюжу крові і рознесений череп. Утім Зосії нічого не сталося: куля пролетіла в неї над головою. Маруся перехрестилася і узяла сина одною рукою, іншою схопила вузол із найпотрібнішим, вотаннє глянула на свою подружню спальню та протиснулася боком повз непритомну Зосію.