Ми ж тут і жили колі була ця… Мене звуть Олександр Богданович Мені 67 років тут живемо вже з 1989 року і далі нема нічого тут люди загинули не встигли мабуть, просто не встигли бабуся була старенька незадовго до оцього от нальоту знайшли потім їх через кілька днів коли вже черга дійшла там кімната коли це все сталося оці двері відчинилися ці двері також відчинилися тут вже речі деякі позабирали це все зараз виправити вже не можна от, будинок буде знесено ну… хата, дах над головою є ну… не стільки кімнат, трошки а тут людям деяким навіть гірше ніж нам набагато гірше в нас он на околицях міста, там взагалі… там взагалі люди практично залишилися без нічого живуть в підвалах, живуть в погребах в нас, ну зараз живемо там в нас є пічка в нас тепло навіть місця нема опалення нема світла в багатьох будинках ну хоч можемо якось погрітися теж нема світла недавно підключили воду але трохи є дров тому палимо піч і спимо в трьох на одному дивані а шо робити… війна, війна почуття гумору до нас прийшло ну є такий сміх розумієте, сміх такий трохи нервовий ми вискочили на ту сторону я ще якогось хлопчика ніс на руках тут підійшла територіальна оборона я хлопчика відав ми забігли… літак знову, наче знову, пролетів і пішли ховатися у двір, там було бомбосховище але там було дуже багато людей, тому ми просто за будинок зайшли а там якраз люди лежать побиті мені кажуть: чоловіче помагай, тому шо треба нести ноші треба комусь підносити ну і я побіг поніс ноші одного, другого чоловіка принесли бачимо, наче… наче… наче… пролетіла якась хвилина, а пройшло вже кілька годин тут вже потім людей знімали драбиною, бо підійматися боялись по сходах тому шо не знали чи сходи витримають, чи ні і нас не пускали ми то вийшли з сумками, у нас були там якісь документи ну як казали, що то повинна бути якась сумка з речами це в нас було по мінімуму потім вже я піднявся то забрав ще якісь документи і потім вже сказали що можна підійматись підіймаємось до цього часу, щось виносимо якісь речі виносимо те що можна, те що не побилося, те що не поламалося виносимо потихеньку ну такі справи головне що ми зрозуміли що ми залишилися живі це головне а все інше то наживне це прийде зараз буде багато роботи мабудь і для пенсіонерів буде робота і навіть для тих хто ніколи не працював в Чернігові коли тут син лежав в лікарні після того як їх розбомбили на 17 школі я не планував а зараз, якщо буде така ситуація якщо більше не буде тут у нас… то я залишаюся а що? а куди? а чого мені втікати кудись залишаюсь, будемо місто відбудовувати будемо щось робити кажу: якщо я б зараз розмовляв з якимось російським військовим я б сказав: ну хлопці молодці, ви мене звільнили від житла ви мене звільнили від роботи в мене просто бабуся пережила другу світову вийну вона розказувала про фашистів, розказувала як вони діяли вони теж, фактично Чернігів бомбували в 41 році німецькі війська і бомбували наші друзі наші брати наші бомбували але німці відбомбилися і полетіли ці фактично, не просто бомбили ці  просто набагато гірше вони не просто… я якісь фронтові дії проводили вони фактично в Чернігові били по населенню якщо не напали 11 числа, як казали потім не напали 16 го числа не напали 21 го числа ну 23 го мабуть нападуть 24 го напали в нас тривога, я одягнути підіймаюсь донька вибігає, каже: тату вже тривога я кажу: розумію, тривога,  ну  діємо по тривозі і так почалося і так почалась війна для нас