У домі нікого не було: челядь поховалася настрашена криками та стріляниною. Ніхто й носа не смів виткнути. У моторошні тиші Маруся пішла до передпокою, одяглася сама і почала вдягати сина, який трохи заспокоївся. Обережно відчинила двері і вийшла надвір. Зимове сонце осліпило її першої хвилини, а морозне повітря забило подих. Маруся сперлася на одвірок, набираючи сил, а тоді рішуче ступила на ледь протоптану доріжку в снігу і пішла до стайні, де також нікого не було, проте двері були відчинені, а в стійлах вичищено. "Старий Федір уже все поробив, але де він сам?" - подумала Маруся. Вона вкотре подякувала батькові за науку, за те, що навчив її не лише добре їздити верхи, а й самій осідлати свою орловку Будю. Марусині руки трусилися. Вона поспішала та страшенно злилася на себе через такий недоречний зараз трем. Нарешті прив'язала до вже осідланої Буді обох арабів: "Коні вже точно мої, навіть стара карга так сказала".