Коли умовивід про сенс життя став нав‘язливий, бо ти дізнався про те, що він мав би бути… Коли тобі мало поділу на біле і чорне, і ти шукаєш відтінки, мотиваціі всього, що думає голова і роблять руки… Коли розумієш, що насправді ти майже нікому не потрібний, а тільки ті функції, які ти виконуєш так добре і роздаєш безкоштовно Коли тобі кажуть, що не буває такої глибини відчуттів… Бо самі вони не здатні до емпатії… Коли їхні слова про тебе, не збулися. Бо вони такі собі пророки… Які судять по собі… Коли твоя щирість торкає так, що вони одягають ще грубшу маску, сховавши сльози… Коли вони потайки відслідковують твої події, обминаючи тебе на вулиці.