Марічка мала серйозну проблему. Вона дуже хотіла малювати. З дитинства мріяла, але кожен раз, коли вже доросла сідала за малювання маленький неприємний голос починає говорити їй на вухо: "все що ти робиш це гівно, це маячня, це не серйозно, ніхто не збирається тобі за це платити, та це навіть подарувати нікому не можливо, ти не вмієш малювати, кінець". "Це нестерпно!" - подумала Марічка. Мені треба щось робити зі своєю самооцінкою. Це просто неможливо, коли воно постійно бубунить. У кабінеті психолога Марічка говорила: "Я постійно, постійно не впевнена в собі, мені так важко, так хочеться і не дається". "Як ми можемо оскаржити твердження цього голосу?" - запитала психолог. Марічка задумалась: "мене дійсно не сприймають всерйоз, я дійсно навіть і близько не продаю свої роботи і ніхто навіть не питає мене, і я правда не вмію малювать". Він каже правду, я не можу його оскаржити. "А чи не задумувалась ти про навчання?" - запитала психолог так просто. І Марічка сказала: "Ні. Ні, це довго, це важко і в мене не вийде. Ти скаржилася на невпевненість, а звучиш дуже впевненою зараз. Точно не вийде? Не вартує навіть маленької спроби? Марічка задумалась. А голос мовчав.